Dej mamce pusu

Joy Fielding

(1993)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány pro ženy

Rozvod. V soudní síni proti sobě sedí za stranu žalující Victor a obžalovaná Donna. Jejich manželství se po šesti letech rozpadlo, zbývá jen vyřešit "maličkost" - komu budou svěřeny do výchovy děti. Matka ani otec se nehodlají svého práva vzdát. Je však Donna z pohledu soudu dostatečně dobrou matkou? Všechno mluví jednoznačně proti ní. Ona se chtěla rozvádět, ona byla manželovi nevěrná, ona se chovala mnohdy divně, ona má chatrné zdraví, a nedokáže proto zvládnout tisíce běžných starostí, které život přináší. Victorovi hraje všechno do karet, ale přesto prohrává, alespoň pro tuto chvíli. Nevzdává se však. Peklo, které své donedávna milující a milované ženě přichystá, je krutou a nelítostnou pomstou za jedinou, ale o to bolestnější prohru. Kdy nastal ten téměř nerozpoznatelný zlom, který změnil velikou lásku v ještě větší nenávist, kde hledat první záblesky sobectví, pýchy a sebelásky? A proč musí Donna za svůj jediný, byť zásadní omyl zaplatit krutou daň, proč musí bojovat o holou existenci a o to nejcennější, co vzájemný vztah dvou lidí přináší - o děti?

Dej mamce pusu

Joy Fieldingová

Nakladatelství Ikar, 1993.

„Mohl byste to trochu více upřesnit, co míníte tím, když říkáte nevypočítatelné chování?“

„Upřesnit?“

Advokát se s dobře předvedenou trpělivostí usmál a perfektně vyjádřil svým hlasem pochopení tak jak si to předem připravil.

„Ano. Můžete nám uvést nějaké příklady toho, co označujete za nestálé chování vaší manželky v posledních letech?“

„Ach ano. Zajisté,“ přikývl muž.

Donna Cressyová seděla se strnule vzpřímenými zády na sedadle s nepohodlně rovným, tvrdým opěradlem; dřevěného opěradla se ani nedotýkala a dívala se na muže, stojícího ve svědecké ohrádce, na muže, za kterého byla šest let provdána, Viktora Cressyho, starého osmatřicet let, o pět let staršího než ona. Neustále si v hlavě přemílala, co vlastně zůstalo uchováno z jejího obrazu v jemných vločkách popele – pozůstatcích člověka po kremaci, rozpitvávala každičkou větu, kterou pronesla za dobu jejich společného života, každý tón, každý hlasový odstín, až nezbývalo nic než jeho výklad, jak to vše bylo. Téměř se usmívala – ostatně proč by měl být jejich rozvod odlišný od jejich svatby?

Pohlížela na jeho tvář a přála si, aby mohla být taková, jako některé z žen, o kterých často čítávala a které, když se dívaly na ztraceného nebo opuštěného milence, nevycházely z údivu, co na něm mohly tehdy vidět.

To vše však zde měla ona stále na očích – jeho konvenční chování, vyrovnanou, klidnou tvář se zádumčivýma modrýma očima a téměř černými vlasy, citlivý a přitom impozantní souhrn rysů, jeho plné rty, panovačný, avšak kupodivu respekt vzbuzující zvuk jeho hlasu.

„Přestala náhle řídit automobil,“ řekl Viktor s nádechem úžasu.

Bylo to očividně něco, co přesahovalo jeho schopnost chápání.

„Jak to myslíte? Najednou zastavila?“ sondoval advokát. „Měla snad nehodu?“

Jeho advokát je dobrý, připustila si mlčky Donna. Viktor řekl, že je to nejlepší advokát na Floridě a ji to nijak nepřekvapilo. Viktor přece musel mít toho nejlepšího. Byla to vlastnost, kterou zprvu obdivovala, a pak se jí naučila pohrdat.

Je směšné, jak se mohou věci, které jste milovala, tak rychle změnit v předmět vašeho pohrdání, pomyslela si. Je směšné, jak takový protřelý advokát s dobře vycvičeným klientem vždy může dosáhnout toho, že všechno zní tak spontánně. Její vlastní obhájce jí řekl, že dobrý advokát nepoloží nikdy otázku, ke které již předem nezná odpověď.

Její právník byl také považován za dobrého, i když ne tolik dobrého, jako Viktorův.

„Ne. Nikdy za celá léta co ji znám neměla žádnou nehodu,“

odpověděl Viktor. „Řídila auto již od svých šestnácti let a pokud vím, nanejvýše promáčkla trochu blatník.“

„A když jste se vzali, řídila pak často?“

„Neustále. Ve skutečnosti jsem jí koupil vůz, malou Toyotu, k druhému výročí naší svatby.

Byl to pro ni vzrušující zážitek.“

„A pak jednoduše jednoho dne přestala řídit?“

„Ano, tak to bylo.

Náhle prostě odmítla posadit se za volant.“

„Nabídla k tomu nějaké vysvětlení?“

„Prohlásila, že si již nikdy více nepřeje řídit.“ Viktorův advokát pan Ed Gerber pozvedl jako údivem obočí a současně svraštil čelo a sevřel rty. Udělal to současně, to musí být dost těžké, pomyslela si Donna.

„Kdy přesně se to stalo?“

„Asi tak před dvěma roky. Ne, možná, že to bylo ještě trochu dříve.

Bylo to přibližně v době, kdy přišla do jiného stavu se Sharonou. Sharoně je nyní šestnáct měsíců, takže hádám, že to bylo asi před dvěma léty.“ Jeho hlas byl hluboký.

Přemítavý.

„A od té doby již nikdy neřídila?“

„Pokud je mi známo, tak nikoliv.“

„A při vaší nejlepší paměti, nestalo se nic, co by mohlo přivodit takové rozhodnutí?“

„Ne, nestalo. Jednou…“ zaváhal, jako kdyby se sám se sebou dohadoval, zda má či nemá pokračovat, „…jednou jsem viděl, jak se posadila za volant auta, bylo to asi před rokem, když myslela, že ještě spím…“

„Že ještě spíte? Kolik bylo hodin?“

„Něco po třetí hodině ráno.“

„Co dělala venku ve tři hodiny ráno?“

„Námitka!“ Vznesl ji její obhájce. Pan Stamler. Stejná výška a stejná váha jako pan Gerber. Přibližně téhož stáří. Mohli jste je snadno zaměnit, až na to, že jí Viktor řekl, že pan Gerber je lepší.

„Promiňte, řeknu to tedy jinak. Co měla tehdy vaše manželka na sobě, pane Cressy?“

„Svou noční košili.“

„A kde byly děti?“

„Spaly uvnitř v domě,“

„Popsal byste laskavě všechno, co jste toho jitra viděl?“

Viktor vypadal zmateně. Donna mohla pozorovat, že je jeho zmatek upřímný. Otče, odpusť jim, neboť nevědí, co činí – Donna se přistihla, že jí v mysli mimoděk vyvstala tato biblická slova. Viktor přísahal, že bude mluvit pravdu. A také pravdu říkal, tak jak ji viděl. Tak jak ji znal. Svou pravdu, ne její. Její příležitost nastane později.

Poslední příležitost.

„Slyšel jsem, jak se zavřely přední dveře domu. Podíval jsem se z okna na parkoviště a viděl jsem, jak Donna odemkla vůz a nastoupila do něj.

Pamatuji si, že jsem byl ohromen tím, že asi pomýšlí opět na řízení auta, a pak jsem byl ještě více překvapen, že chce někam jet ve tři hodiny zrána. Bylo to pochopitelně předtím, než jsem přišel na její vztah k Dr. Segalovi.“

„Námitka!

Neexistuje důkaz, že by měla paní Cressyová vůbec v úmyslu jet toho rána na schůzku s Dr. Segalem.“

„Námitka se přijímá.“ Soudce. Stejná výška a váha jako oba právníci, pan Stamler a pan Gerber. Možná o dvacet let starší.

„Jela ve skutečnosti paní Cressyová vůbec někam?“

„Ne. Zastrčila klíček do zapalování, nastartovala motor a pak tam pouze seděla, jako by se nemohla pohnout. A pak se počala třást, celá se otřásala. Jen tam seděla a třásla se. Nakonec vypnula motor a vrátila se dovnitř. Šel jsem do obývacího pokoje, abych se podíval, zda je v pořádku, a viděl jsem, že pláče. Zeptal jsem se jí, co jí je, zda se děje něco špatného.“

„A jak na to odpověděla?“

„Řekla mi, že se mám vrátit do postele. A pak se vrátila do svého pokoje.“

„Do svého pokoje? Vy máte oddělené ložnice?“

„Ano.“

Zdálo se, že tím přiznáním upadl Viktor do hlubokých rozpaků.

„Proč tomu tak bylo?“

„Tak si to Donna přála.“

„Hned od počátku?“

„Ne. To ne.“ usmál se. „Uvědomte si, že máme dvě děti.“ Také pan Gerber se usmál, ten uspokojeně. Dokonce se zdálo, že i soudce se usmál. Jedině Donna nebyla nijak dojata. „Ne, ona mi řekla, že se mnou již nikdy nebude spát v ten den, kdy zjistila, že je znovu v jiném stavu s naším druhým dítětem.“

„Považoval jste toto její prohlášení za divné?“

„Jen trochu.

Říkala mi to již po dost dlouhou dobu, s výjimkou mimořádných pňležitostí.“

Nasadil úsměv smutného štěněte. Donna by jej nejraději praštila přes ústa.

„Vaše manželka vám tedy odmítala sexuální styk?“

„Ano, pane.“ Téměř neslyšně.

„Uvedla vám pro to nějaký důvod?“ Proč se tak staral o důvody? divila se Dona.

„Za prvý si zvykla prohlašovat, že je prostě moc utahaná skrzevá to hlídání Adama – tomu jsou teďka štyry.“ Donna zírala na Viktora s nedůvěrou. Jednou jí řekl, že by dokázal prodat třeba i písek Arabům. A to byla pravda, po uplynulých pět let byl nejúspěšnějším pojišťovacím agentem společnosti Prudential. Ale teď byla také svědkyní toho, jak jí před očima proběhla téměř totální transformace Yankeeho z Connecticutu, jen před pouhými osmi lety přesazeného do Palm Beach na Floridě, v rozeného čistokrevného jižanského chlápka, dokonce jeho hlas upadal do lehké jižanské unylosti. Skutečně nyní věřila v tuto jeho novou identitu. „Hodně říkala, že je prostě moc utahaná skrzevá to hlídání Adama,“ slyšela jeho hlas, jak to potichu opakuje. Skrzevá! Skrzevá to hlídání Adama! Viktor Cressy přece nikdy neužíval výraz skrzevá ve svém dosavadním životě! A ten dovětek, trochu sentimentální: tomu jsou teďka štyry, připojený na konec myšlenky, tak jak to činí tolik zdejších slaďounů. A ona na to naletěla! A jak poznala, soudce na to naletěl právě tak. Na okamžik se jí zmocnila panika a přes své rameno hledala Mela. Byl tam. Usmál se, ale vyhlížel tak vyplašeně, jak se cítila i ona sama; když se pak obrátila zpět k svědecké lavici, pocítila něco, na co si zakazovala sama sobě myslet od té doby, co se rozhodla opustit Viktora – že by totiž konec konců mohl Viktor vyhrát. Nešlo jí o rozvodový proces, nestarala se o to, z čí viny budou rozvedeni. Bylo jí to jedno, nějaké to cizoložství ji nikterak neznepokojovalo (konečně se cizoložství skutečně dopustila). To však, co náhle putovalo z Viktorových úst k jejím uším v té unylé jižanské nasládlosti, naznačovalo velmi reálnou možnost, že by mohla ztratit své děti, to podstatné, co ji posilovalo v těch posledních letech přeplněných trápením a potížemi, jediná věc, která jí pomáhala uchovat si duševní zdraví.

Duševní zdraví? Podle Viktora nikoliv. Byl přesvědčen, že by se vždy později mohl vrátit po své stopě zpět.

„A pak ovšem bývala tak často nemocná.“

„Nemocná?“

„Zdálo se, že trpí jedním nachlazením po druhém a když to nebylo nachlazení, byla to chřipka. Po celé dny byla v posteli.“

„A kdo dohlížel na děti?“

„Paní Adilmanová z vedlejška. Je to vdova, chodila k nám.“

„Vyhledala paní Cressyová lékaře?“

Viktorův úsměv byl pečlivě nacvičenou směsí ironie a politování.

„Nejprve chodila k našemu starému rodinnému lékaři doktorovi Mitchelsonovi. Pak toho nechala a nechodila k nikomu, jedině ke svému porodníkovi Dr. Harrisovi. Až se pak setkala s Dr.

Segalem. Ten se pak náhle stal naším rodinným lékařem.“

„Dr. Melvin Segal?“

„Ano.“

„Ošetřoval vaši manželku?“

„A také mé děti.“

„Neměly žádného dětského lékaře?“

Viktorův hlas se poprvé od rána zvedl do hněvivé polohy. Působilo to velmi efektně.

„Měly dokonale dobrého dětského lékaře. Nejlepšího. Dr. Wellingtona, Paula Wellingtona.

Donna však na tom trvala a zcela rozhodně prosazovala, aby Sharon a Adam navštívili Dr. Segala.“

„Měla pro to nějaké odůvodnění?“

„Žádné, které by bylo uspokojující.“

Advokát udělal pauzu. Jako poutník v básni Roberta Frosta došel na rozcestí. K dalšímu putování se mu nabízely dvě stezky a on mohl zvolit jen jedinou. Mohl jít cestou, sledující cizoložství nebo nejspolehlivější cestou, jak se předtím vyjádřil, po stopě Donnina chování. Rozhodl se pro její duševní zdraví, vlastně pro jeho absenci, což doufal prokázat a tak se vydal tímto směrem a na rozdíl od básníka.

„Chtěl bych se vrátit k Dr. Segalovi pane Cressy,“ po několika minutách, pokračoval pan Gerber, vyrovnal vrásky nad obočím a udělal něco podivného se svými rty. „Teď bych se však chtěl soustředit na ty případy jednání vaší manželky, které jste shledal podivnými. Mohl byste nám uvést ještě několik příkladů?“ Viktor se podíval na Donnu a pak sklopil hlavu. „Nuže,“ počal potichu,

„bylo období právě po tom, co se narodila Sharon, kdy nenáviděla, jak sama vypadá a rozhodla se změnit barvu svých vlasů.“

„To není nic neobvyklého, pokud něco vím o ženách,“ řekl pan Gerber a tiše se blahosklonně uchechtl. Viktor byl natolik mazaný, že se v tom k němu nepřipojil. Toleroval dobře načasované advokátovo přerušení své výpovědi a pak pokračoval ve své historce; jeho vyprávění bylo postupně stále rychlejší, tak jak se chýlilo k závěru.

„Ne, nezdálo se mi, že by to bylo něco neobvyklého a zpočátku jsem si o tom nic nemyslel až na to, že jsem vždycky dával přednost dlouhým přirozeným vlasům a ona to věděla.“ Odmlka. Jen si to nechte proniknout do podvědomí: ona záměrně změnila něco, čemu již byla dávána přednost. „Napřed si pouze odbarvila několik pruhů, takže vlasy byly stále hnědé s několika blond prosvítajícími prameny. To nebylo špatné, ale potom asi za týden se rozhodla, že se jí to nelíbí o nic víc než prostě hnědé vlasy a tak je obarvila úplně blond, že byly až téměř bílé. Pak však naříkala, že se na slunci jeví jako žluté a tak je změnila na slámově blonďaté, a pak po několika týdnech je změnila na červené.“ Zarazil se, aby popadl dech. Donna si na červené vlasy vzpomněla. Doufala, že bude vypadat jako Tina Louiseová. Místo toho však z toho vyšlo něco, co vypadalo spíše jako Malý sirotek Annie. „Červená nevydržela o nic déle, než všechny ty ostatní barvy a tak se obarvila na kaštanovou.

„Promiň, zlatíčko,“ řekl a jeho hlas zazněl upřímně kajícně.

„Opravdu se stávám velmi nervózním, když držíš ruce na volantu takovým způsobem.“ Podívala se na své ruce; spočívaly jen pouhou svou vahou přímo na středu volantu bez možnosti otáčet jím. Byla to poloha, kterou s oblibou při řízení zaujímala.

„Kdyby se mělo něco přihodit, víš, kdyby nějaký idiot udělal něco hloupého a ty bys se musela rychle vyhnout, neměla bys čas rychle vrátit ruce na volant, aby ses mu dostala z cesty. Těžce bys na to mohla doplatit.“ Její ruce se posunuly do správné polohy po obou stranách volantu.

„Máš pravdu,“ řekla, „bude lépe, když na sebe budu opatrnější.“

Řídila vůz až před průčelí jeho kanceláře. Byla to velká kanárkově žlutá budova s bohatou štukovou výzdobou. Silnější muž průměrné výšky přešel kolem jejich vozu, zatlačil na dveře vchodu a vstoupil do budovy.

„Nebyl to Danny Vogel?“ zeptala se. Přikývl. „Ještě jste se za to hloupé hašteření neusmířili?“ Zavrtěl hlavou. „Myslela jsem, že se ti omluvil.“

„To taky udělal.“ Viktor vystoupil z vozu a naklonil se zpět dovnitř.

„Rozhodni se, koho bys ráda pozvala a sestav seznam. Pokud jde o mne,

čím méně bude svatebních hostů, tím lépe.“

Chtěl zavřít dvířka. „Viktore?“ Znovu je otevřel a strčil hlavu dovnitř.

„Miluji tě,“ řekla.

„Já tě taky miluji, zlatíčko,“ odpověděl a jemně zaklapl dvířka.

Donna se dívala, jak vchází do velkých bílých dveří. Neohlédl se.

Zdálo se, že se nikdy neohlíží nazpět. V ničem. Byl si naprosto jist vším, co dělal. „Ach Bože, matko,“ slyšela se, jak říká, když si uvědomila, jak málo ve skutečnosti zná toho muže a již předem cítila nápor předsvatební nervozity, „řekni mi, prosím, zda je to, co dělám, správné.“ Jediný hlas, který však slyšela, byl hlas Dee Jaye na jejím autorádiu, který jí oznamoval, že jsou dvě hodiny a tedy čas pro přehled tisku.

Seděla přes hodinu a zírala na jedno jméno. Lenore Cressyová.

Vedle něj, napsaná krasopisně touž rukou, která jako tuší napsala do malého sešitku, vázaného v černé kůži, množství jiných jmen, adres a telefonních čísel, byla connecticutská adresa a telefonní číslo.

Lenore Cressy. Donna dál na to jméno stále jen zírala.

Řekl jí, že nikdy neměl žádnou manželku, jeho matka byla mrtvá.

Byl jedináček. Kdo to tedy mohl být? Možná teta nebo sestřenice?

Zřejmě to byla nějaká příbuzná. Přestala se dívat na adresář a diskutovala sama se sebou, co má dělat.

Do jejich svatby zbývaly necelé dva týdny a až dosud od ní pouze žádal, aby pro něj udělala dvě věci: zařídila květinovou výzdobu a fotografy. To znamenalo dva telefonické rozhovory. Teď tedy se k tomu dostala a již ji to svádělo na vedlejší cestu. Pokusila se donutit k úkolu, který měla splnit. Rozhodla se pro bílé a žluté růže a protože se zmínil, že má rád kopretiny, byly k výzdobě přidány. Ohlédla se pokojem kolem dokola a byla náhle velmi ráda, že si vymyslel, že se svatba bude konat zde, v jeho domě, který měl být brzo i jejím domovem.

Jeho listina lidí, které si přál pozvat, se skládala z pouhých pěti jmen, čímž se celkový počet hostů zvýšil na dvacet. Vyhledala jeho adresář ne proto, aby záměrně něco o Viktorovi vyzvěděla, nýbrž pouze aby si tam našla telefonní číslo květinářství, které jí navrhl zavolat. Řekl jí, že o něm ví, že je lepší než ono květinářství, které jí doporučil jeden z jejích přátel. Carnation Florists, právě zde pod písmenem C. O sedm řádků níže bylo jméno Cressy, Lenore.

Zvedla telefon a vytočila.

Ozvala se jí žena s nosním hlasem a floridskýmpřízvukem. „Carnation Florists,“ řekla se zřetelnou známkou unuděnosti.

„Ráda bych si objednala nějaké květiny,“

řekla jí Donna a její mínění o květinářích, které nebylo valné, se nijak nezlepšilo.

„Ano? A co byste si přála?“

Donna to rychle vysvětlila a pak byla nucena opakovat, že květiny jsou určeny na její svatbu, ano, na její vlastní svatbu a že si přeje hodně bílých a žlutých růží na vyzdobení čtrnáct až šestnáct stop širokého obývacího pokoje. Mezi růžemi mají být rozesety kopretiny, stejná má být i její svatební kytice. Rozhodla se, že si na sebe vezme raději jednoduché bílé hedvábné šaty, které Viktor viděl ve výkladní skříni u Bonwit Tellera na Worth Avenue, než ty bleděmodré, které sama zahlédla na druhé straně ulice u Saksa. Takže o tento detail se již dál nemusela starat.

Dalších pětadvacet minut zabralo projednání detailů s nosním hlasem z Carnation Flowers, a když pak s tím byla hotova, zbývala již jenom jediná věc, kterou ještě bylo třeba zařídit: fotografové, firma, o které se zmínil Viktor jako o nejlepší v Palm Beach. Řekl, že se ta firma jmenuje Messinger – Edwards a její telefonní číslo nalistoval také ve svém adresáři. Donna chtěla nyní otočit stránky, ale nebyla toho schopna. Zastavilo ji jméno Lenory Cressyové. Její prsty si pohrávaly s číselníkem telefonu.

Kdo byla ta Lenore Cressyová? Stačilo by jednoduše zvednout telefon a určitě by to zjistila. A potom co? Objevila by jakousi dlouho zapomenutou, dlouho ignorovanou sestřenici bez tváře, o které Viktor nikdy nemluvil a kterou si zřejmě nepřál mít na své svatbě, protože jinak by její jméno zahrnul mezi jména na svém seznamu hostů.

Zvednout telefon a zavolat tu ženu bylo totéž jako proniknout do cizího soukromí a něco takového ona sama odsuzovala. Rychle odhodila myšlenku na tu dámu. Konečně bylo stále dost času na to zjistit, kdo je to Lenore Cressyová, a to mnohem počestnější, přímou cestou.

Jednoduše se později může na ni zeptat Viktora.

Hádka začala téměř nenápadně a ani jedna strana by nebyla schopna později říci, v kterém přesně okamžiku přešla diskuse v něco vážnějšího, posunula se od něčeho matně nepříjemného k něčemu zřetelně nepříjemnému a proměnila se – nebo lépe degenerovala; z debaty o neshodě v jednom argumentu přerostla rychle v debatu nijak neřízenou a nekontrolovanou, která se proměnila v plně rozvinutou a zcela bezbožnou hádku. Jejich první.

„Zavolala jsem květinářství,“ řekla Donna. „No a?“

„Vše je zařízeno. Bílé a žluté růže. A kopretiny. Tak jak jsi řekl.“

„Myslel jsem si, že si to ty přeješ,“ řekl Viktor upřímně.

„Taky že ano,“ odpověděla mu s úsměvem. Bílé a žluté růže by byly rozkošné. A kopretiny. Viktor byl muž s vyhraněně dobrým vkusem.

„Můžeme mít bílé a růžové růže, jestliže jim dáváš přednost,“

nabídl jí.

„Ne.“ Řekla to a vzpomněla si, že to byla její původní volba, ale konec konců je to taky jeho svatba. „Bílá a žlutá jdou dobře k sobě.

Bude to krásné.“

Usmál se. „Dobrá, jenom jsem myslel, že to bude ladit s barvou místnosti.“ Donna si na okamžik znovu obhlédla místnost. Bylo velmi slunečno – jako na Floridě. Vše uvnitř domu přímo zářilo. Na bílých stěnách se ostře odrážely moderní litografie v pestrých barvách, jeden Estéve vedle žlutého nápojového baru, série srdcí od Jima Dineho za kanárkově žlutým otočným křeslem, impozantní Rosenquis nad zelenobíle květovanou pohovkou, vedle které stálo hluboké měkké křeslo v bledé ledovcové zeleni, mezi nimi pak byla černá lampa na skleněném stolečku, která jako zlatý hřeb zařízení byla určena k osvětlení měkkého, zbrusu nového koberce. Byla to krásná místnost. Viktor měl roztomilý, téměř vrozený vkus pro styl. Bylo to něco, o co se vážně zajímal, ne pouze o fakt, že něco ladí dohromady, ale proč to ladí. Totéž platilo i o umění – nebyl jen sběratelem módních novinek; předsevzal si za cíl mít stejné vědomosti o věci jako lidé, se kterými jednal, když si opatřoval nějaké umělecké dílo. Studoval, plánoval. Jen zřídka se dopouštěl chyb.

Ještě něco?“ zeptal se. „Zavolala jsem fotografy.“

„Které?“

„Messinger-Edwards,“ odpověděla Donna. Viktor se usmál. „Budou zde ve

čtyři hodiny,“ dodala. „Proč ve čtyři?“

Tato otázka ji zasáhla nepřipravenou. Zakoktávala se. „Jenom jsem myslela, že čtyři hodiny bude vhodná doba. Hodinu před obřadem.

Víš, aby udělali několik záběrů nás obou…“ vysoukala ze sebe.

„Proč? Nejsou snad čtyři hodiny vhodnou dobou?“ zeptala se ještě.

Přikývnul. „Jistě.“ Po krátké odmlce: „Já bych to sice udělal jinak, ale jistě, to je dobré.“

„Jak bys to byl udělal?“

Pokýval hlavou. „Čtyři hodiny, to je v pořádku.“ Změnila námět hovoru.

„Koupila jsem ty šaty u Bonwitů. Zajela jsem tam dnes, navlékla jsem si je a vypadala jsem velkolepě. Měl jsi pravdu.“ Usmál se.

„Budeš v nich dlouho posedávat, uvidíš, když jsi pozvala fotografy na

čtvrtou hodinu.“

„Chceš ode mne, abych tu dobu změnila?“

„Ne, čtyři hodiny, to je v pořádku. Jenom pak uvidíš, jaké to bude mít následky, to je vše.

Šaty mohou vypadat trochu pomačkané, až bude zahájen obřad.“

„V kolik hodin by to bylo vhodnější? V pět?“

„V pět hodin se budeme brát.“ Jemně se usmál. „Již jsi na to zapomněla?“

„Dobře. Tak kdy? Později?“

„Ne, později budeme příliš vyčerpaní na to, abychom pózovali pro oficiální fotografie.“

„Dobře. Kdy tedy?“ opakovala.

„Již jsem ti to řekl. Čtyři hodiny, to je v pořádku.“

„Ale ty jsi řekl, že ty bys to tak neudělal.“

„Změnil jsem svůj názor. Uznávám, že jsi měla pravdu. Souhlasím s tebou.“

„Tak proč ty řeči o poznání určitých následků?“

„Co ode mne vlastně chceš?“ zeptal se a jeho hlas se ztišoval úměrně tomu, jak se její zvyšoval. „Řekl jsem, že s tebou souhlasím.“

Nebyla si přesně jista, co ji tak vyvedlo z míry. Věděla pouze, že se cítila tak, že by mu nejraději o hlavu rozbila Mirsovu litografii, která visela na zdi tam, kde seděla.

„Kdo je Lenore Cressyová?“ vyštěkla. Hned však poznala, že to bylo špatně načasováno.

Pohled na jeho tvář jí ihned prozradil, že pro tuto otázku nezvolila správný okamžik.

„Co jsi slyšela o Lenoře Cressyové?“ zeptal se a otázka zatím nezněla jako naléhavý požadavek. „Telefonovala, když jsem tady nebyl?“

„Ne.“ Donna měla stále víc nepříjemný pocit. Ta žena, ať to byl kdokoliv, byla zřejmě víc než nějaká zanedbávaná sestřenice.

Přece nevyskočíte z křesla pro nějakou zapomenutou staropanenskou tetu.

Viktor k ní přistoupil.

„Neodpověděla jsi na mou otázku,“ řekl a jeho hlas zůstával stále klidný.

„Jenom jsem viděla její jméno v tvém adresáři,“ vysvětlila, „když jsem se pokoušela najít telefonní číslo na Carnation Florists. Proč jsi tak rozrušený? Kdo je to?“

„Zavolala jsi ji?“

„Ne, samozřejmě že ne. Nikdy bych to neudělala.“ Chtěla se jí sice dodat, že ji to lákalo, ale rozhodla se, že si takovou informaci ponechá raději pro sebe. „Kdo je to?“

Nastala dlouhá přestávka. Viktorova tvář se uvolnila. „Domnívám se, že bys nebyla ochotna přijmout jako odpověď na tvoji otázku stručnou odpověď nikdo zajímavý, nebo bys se s tím spokojila?“ Usmála se. Cítila, že napětí polevuje a zakroutila hlavou, že ne. „Moje matka,“ řekl jasně a vrátil se ke svému křeslu.

Po několik okamžiků byla Donna tak omráčena, že nebyla schopna slova.

„Tvoje matka?“ slyšela se nakonec, jak se ptá a její otázka se nebezpečně blížila k zaječení.

„Tvoje matka? Myslela jsem, že jsi říkal, že je tvoje matka mrtvá!“

„Taky je,“ odpověděl a jeho hlas zněl rozhodně, i když monotónně, jako před několika sekundami. „Alespoň pokud se mne týká.“

„O čem to proboha mluvíš?“ A náhle zjistila, že vyskočila ze svého křesla.

Také on se znovu postavil a začal se pohybovat pryč od jejího hlasu.

„Řekl jsem, že pokud se týká mne, je moje matka mrtvá. Zemřela před více než třemi léty.“

„A co tím vlastně chceš vůbec říci?“

„Proč tě to tak rozrušuje?“

„Proč? Proč? Předpokládá se, že se vezmeme za několik málo týdnů a náhle zjišťuji, že jsi mi lhal o své matce, protože je ve skutečnosti stále naživu!“ V jeho tváři se zračil hněv. „Tak moment.

Dej si pozor, než počneš udělovat nadávky.“

„Jaké nadávky jsem ti udělila?“

„Právě jsi mne nazvala lhářem. Nikdy jsem ti nelhal.“

„Řekl jsi mi, že tvoje matka zemřela!“

„Je mrtvá, pokud se mne týká.“

„Tak proč je potom její telefonní číslo v tvém malém černém zápisníku?“ Dlouho mlčel. Donna cítila, jak se jí svírá hrdlo, cítila, jak jí vystupují do očí slzy. „Já nevím,“ řekl konečně, „já nevím.“ Donna klesla do křesla, které stálo za ní a jehož teplé ledovcové tóny náhle vychladly. „Myslím, že bude lépe, když mi řekneš, o co vlastně jde,“ řekla. „O nic nejde. Cokoliv se přihodilo, přihodilo se již před více než třemi léty. Je to mrtvé a pohřbené.“ Zmlkl. S vyčkáváním na něj upírala zrak a nepohnula se ani aby si setřela slzy, které jí stejnoměrně stékaly na bradu.

„Poničiš si mejkap,“ řekl laskavě, téměř ostýchavě.

„Pověz mi,“ řekla s rukama přitisknutýma na tváře.

Seděl proti ní a vzal její ruce do svých. Ani neodporovala, ani nedala najevo souhlas. Její ruce byly bezvládné, jako přemět bez života.

„Mám tě rád,“ řekl.

Zasmála se. „A teď mi budeš vyprávět, že také máš ženu, která sice legálně žije, ale že je to taky úplně v pořádku, protože pokud se týká tebe, zemřela s tvou matkou.“ Horečně hledala v jeho očích nějaký náznak, že její ubohý pokus o humor pokládá jen za špatný žert.

Jeho oči však to, co řekla, nepopřely.

„Ach ne,“ řekla a pokoušela se uvolnit ruce a vstát. Nechtěl ji pustit. „Ach ne,“ opakovala. „Tomu nemohu uvěřit. Jednoduše tomu nevěřím.“

„Poslouchej mne,“ řekl zvýšeným hlasem. „Jednoduše zmlkni na několik minut a poslouchej mne.“

„Neříkej mi, co mám dělat.“

„Ticho,“ vykřikl. „Budu ti říkat, co máš dělat. Alespoň pokud máš zájem slyšet pravdu.“

„A není již trochu pozdě na pravdu?“

„A snad je?“ zakřičel. „A snad je? To je to, co mi chceš říci?“

Odhodil téměř násilně její ruce, vstal a chodil dokola pokojem, jako granát s odjištěnou rozbuškou.

„Ty nemáš zájem o to slyšet pravdu. Nevadí ti, když slyšíš lži nebo polopravdy. Nic špatného si nemyslíš o tom, že mne nazýváš lhářem, ale když dojde na to, že bys mohla slyšet pravdu, nemáš o to zájem.“

„Neodvažuj se přemítat to pořád dokola!“ vřískala Donna a vyskočila z křesla. „Neopovažuj se opakovat ty zvuky, kterými naznačuješ, jako by to nějak byla moje chyba, jako bych já jediná zde něco někomu vyčítala.“

„Míček je na tvojí polovině kurtu, Donno,“ pokračoval. „Nikdo nemluví o nějakém vyčítání. Kdo říká, že něco je něčí chyba? Proč to musíš označovat za výčitku? Mluvili jsme přece o pravdě. Buď máš zájem pravdu slyšet, nebo nemáš.“

„Nevěřím, že by to bylo tak zamotané!“

„Co uděláš, Donno? Odrazíš míček zpět nebo jednoduše odkráčíš z kurtu?“

„Probůh, ušetři mne těch metafor!“

Chvíli bylo ticho. „Co chceš dělat, Donno?“ opakoval. „Je teď řada na tobě.“

„Na mně,“ řekla Donna tiše a udeřila si pěstí do prsou. „Řada je teď na mně.“

„Jsem připraven říci ti pravdu, jestliže jsi připravena vyslechnout ji.“

„Jestliže já jsem připravena ji vyslechnout,“ opakovala po něm lhostejně. Po několik minut nepronesl nikdo ani slovo. Pak pozvedla Donna hlavu a podívala se Viktorovi přímo do očí. Aniž opět cokoliv řekla, naznačila, že je připravena poslouchat.

Viktor se zhluboka nadechl. „Děkuji,“ řekl. Další dlouhá pauza.

„Trochu více než před pěti léty, možná téměř před šesti,“ začal, snažil se pečlivě volit svá slova a přes veškeré své úsilí několikrát zadrhl, „jsem poznal dívku, která se jmenovala Janine Gauntleyová a oženil jsem se s ní.“ Donna se zhluboka nadechla, modlila se, aby neomdlela a cítila, jak se jí počíná zvedat žaludek. „Poslouchej mne,“ pokračoval a uvědomoval si, že je jí nevolno, že se její oči stávají stále bezvýraznějšími, přestože je neustále upírala přímo na něj.

„Rozvedli jsme se,“ rychle dodal. „To ti přísahám. Byli jsme rozvedeni.

Byli jsme rozvedeni potom, co jsem se odtud odstěhoval sem. Ten sňatek byl opravdovou katastrofou – vlastně opravdu nevím, proč – zkrátka já jsem nemohl pracovat a tak téměř po dvou letech jsme to vzdali a já jsem se odstěhoval. Děti jsme žádné neměli. Zdálo se, že s rozvodem nebudou žádné komplikace. Jedna však přece vyvstala.“ Ve svém vyprávění udělal přestávku, svůj talent pro dramatizování neztratil ani v okamžiku takové krize.

„Má matka.“ Donna téměř zcela tiše vydechla, obsah jejího žaludku se pohyboval nahoru a dolů, jako kdyby seděla na houpačce. Nic však neřekla a jenom čekala, jak bude pokračovat.

„Řekl jsem ti, že jsem byl jedináček,“ vyprávěl dále a rychle dodal: „a to je pravda, jsem sám. Moji rodiče nemohli mít více dětí. Poté, když jsem se narodil, měla má matka několik potratů, jeden z nich téměř po šesti měsících těhotenství. Bylo to děvčátko a samozřejmě to nepřežilo. Matka se z toho nikdy nevzpamatovala. Já vím, že to bude znít jako fráze, ale Janine se tak stala vlastně její dcerou.

Velmi, velmi se sblížily. Příliš těsně.“ Umlkl a za okamžik pokračoval: „Kdykoliv jsme s Janinou narazili na nějaký problém, vždy se matka postavila na její stranu. Bylo to tak, jako kdyby Janine byla jejím vlastním dítětem a já jako bych se jenom přiženil. Ať již právem či neprávem, ale to jsem nesnášel. Přijal jsem to však a rezignoval jsem na to. Bylo to něco, s čím jsem mohl žít, dokud jsme já a Janine byli spolu. Když jsme se rozešli, věděl jsem, že to má matka ponese velmi těžce, ale co jsem nevěděl bylo, že když se vystěhuji, a to do svého vlastního bytu, že se má matka bude dál stýkat s Janinou, aby s ní každý den mluvila o tom, co má dělat.“ Odmlčel se, zadíval se na Donnu a hledal u ní záblesk porozumění. Uviděl pouze zmatek, opovržlivé svraštění obočí. „Bylo to jako – jako by zahrnovala veškerou svou podporou tu ženu, která mi po dvě léta dělala život politováníhodným. Možná, že to nevysvětluji dost správně, nevím.

Ale já jsem se cítil, já jsem se skutečně cítil jako zrazený. Ano, zrazený. To je to správné slovo. Nemohl jsem jednoduše snést, aby ty dvě byly takovými přítelkyněmi. Mezi Janinou a mnou byl konec. Chtěl jsem, aby zmizela z mého života.“ Při každé další vzpomínce se jeho hlas zvyšoval. „Nakonec jsem matce nabídl, aby si vybrala. Janinu nebo mne, svého syna.“ Potřásl hlavou. „Možná, že to nyní vyznívá jako malichernost nebo dětinskost, já nevím. Ale bylo to něco, co pro mne tenkrát bylo velmi důležité, a to je ta hlavní podstata. Ne to, jak důležité nebo triviální to bylo v očích někoho jiného, ale kolik to znamenalo pro mne.“ Znovu zmlkl, poněvadž shledal, že je stále těžší vysvětlit ten psychologický postup, který ho vedl. „Řekl – ehm – řekl jsem matce, jak to cítím. Řekl jsem jí, že si myslím, že je její volba jasná, ale – ehm – že to ještě nemusí znamenat, že si zvolila špatně, to bylo…“ na sekundu se odmlčel, aby nabral dech a pak pokračoval: „Váhala.“ Znovu se zarazil, zřejmě byl stále neschopnější vyjádřit srozumitelně ovzduší, ve kterém se to tenkrát odehrávalo. „Nabídl jsem jí volbu mezi jejím vlastním synem a někým, kdo do jejího života vstoupil teprve před dvěma léty, a ona váhala. Tak jsem řekl, že pokud jde o mne, zřejmě si již zvolila. Že nezbývá nic, co bychom si ještě mohli říci a že já z jejího života vypadnu. A to jsem také udělal. Opustil jsem svou práci, sbalil zavazadla a přestěhoval se sem na Floridu.“ S láskou pohlédl na Donnu. „Zavři pusu,“ řekl mazlivě, „nebo ti do ní vlétne včela.“ Ignorovala tento jeho pokus o vtipkování. „Ty ses jenom sebral a prostě všechno jsi opustil,“ prohlásila ohromená Donna.

„Od ničeho jsem neutekl,“ řekl. „Vůbec od ničeho. Tam nezbývalo nic, co bych mohl opustit.“

„Viděl jsi se někdy od té doby s matkou?“

Zavrtěl záporně hlavou. „A ví vůbec, kde jsi?“

„Ví.“

„No a?“

„A nic,“ řekl. „Několikrát telefonovala, ale já jsem neměl nic, co bych jí řekl.“

„Po celé té době?“

„Některé urážky neumírají.“

„Matky však ano,“ prohlásila Donna rozhodně. „Bylo to, co udělala, skutečně neodpustitelné?“

Viktor zmateně zakroutil hlavou. „Myslím si to alespoň,“ řekl.

„Možná, že nemám pravdu. Jediné co vím je, že stále nejsem připraven na to, abych se s ní znovu setkal.“ Sedl si vedle Donny. „Vím, že jsem nikdy neměl nejmenší úmysl ti lhát. Když jsem ti řekl, že je mrtvá, vůbec jsem nevěděl, co ti navrhnu o dva měsíce později. Časem však, zejména když jsem od tebe toho tolik slyšel o tvé matce, jaké jsi k ní měla city, nevěděl jsem, jak ti říci pravdu. Věděl jsem, že bys to nikdy nepochopila.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Pro muže, který je pyšný na svůj zdravý rozum, to byla neobvykle nesmyslná cesta, jak vyřídit věci.“ Donna v tichém souhlasu přikývla. „A co tvoje bývalá manželka?“

„Co s ní má být?“

Donna pocítila, že se její hněv vrací. „Proč jsi mi neřekl, že jsi byl již jednou ženatý?“

„Pokud se mne týká, současnost byla vše, co bylo – co je důležité.“

„To již přestaň říkat,“ prohlásila Donna a vstala.

„Co nemám říkat?“

„Pokud se mne týká,“ opakovala po něm. Pořád to říkáš! Naneštěstí však to, co se skrývá za tvými slovy pokud se mne týká, není totožné se skutečnými fakty. Nemyslíš si, že jsem měla právo o tom vědět?“

„Ne,“ řekl, zvedl se a stanul vedle ní. „Ne. Nevidím, co by mohlo mít mé předchozí manželství společného s námi. Nejsou do toho zapleteny žádné děti. Za ta léta jsem se s Janinou ani jednou nesetkal, neměl jsem s ní žádné styky. A určitě nemám v plánu znovu se s ní vidět v budoucnu.“ Chodil kolem dokola.

„Neviděl jsem to – a nevidím ani nyní,“ zdůraznil, „jak by mohla debata o mých dřívějších nezdarech nějak dolehnout na naše životy, na naše společné soužití.“

Donna pátrala marně po slovech, kterými by mu to mohla vyvrátit.

„Ptal jsem se tě někdy na tvou minulost? Na muže, kteří byli tvými přáteli?“

„To není totéž,“ protestovala Donna. „Nikdy jsem dříve nebyla provdána!“

„Ptal jsem se tě na to?“

„Ani jsi nemusel. Vždyť jsem ti všechno o sobě sama řekla.

Nečekala jsem, až se mne na to zeptáš.“

„Dobře, ale já jsem jiný než ty.

Je to snad něco hrozného? Je to tak špatné? Že jsem jiný, než jsi ty?“

„Ale o to přece nejde.“

„A o co tedy přesně jde?“

„Jde o to, že jsi mi to měl říci.“ Zhroutila se zpět do křesla.

Pomalu se k ní přibližoval, nakonec se před ní zastavil a klesl před ní na kolena.

„A bylo by to dopadlo jinak?“ zeptal se. „Bylo by to nějak změnilo tvé city ke mně, kdybych ti řekl, že jsem byl již dříve ženatý?“

„Tehdy ne,“ odpověděla.

„A nyní?“ zeptal se a jeho oči se náhle zamžily. Donna tím byla překvapena. Nebyla na jeho slzy připravena. „A nyní tedy to vyvolalo rozdíl v tom, co ke mně pociťuješ?“

Donna zavrtěla hlavou. „Nevím“ a odmlčela se. „Jenom mám pocit, jako kdyby někdo kolem mne přešel a vyrazil ze mne dech.“

Jeho ruka sjížděla po její paži a něžným poklepáváním se snažila Donnu uklidnit. „Tolik toho lituji,“ řekl. „Neměl jsem pravdu. Byl jsem tak hloupý. Nedovedu to jinak vysvětlit.“ Vstal, aby se mohl posadit vedle ní. „Myslím, že asi nejsem zvyklý na to dělat chyby a když již nějakou udělám, nerad o tom hovořím.“ Dívala se mu do očí a zdálo se jí, že jeho slzy jsou vyjádřením té stezky, kterou prošla ona sama. „Ale proč? Vždyť jenom chyby tě mohou udělat více lidským.“

„Mysliš, že nejsem dost lidský?“ zeptal se. „Bože, jak já tě mám rád.“

Vzájemně si padli do náručí. Donnina mysl byla zaplavena takovou směsicí zmatených myšlenek a instinktů, že si sotva uvědomovala, kde vlastně je a kdo je.

Slyšela, jak říká: „Prosím, pověz mi, že mne máš ráda.“

Zavrtěla nerozhodně hlavou. „Mám tě ráda,“ doznala hlasem plným slz.

„Mám tě ráda,“ vynutila ze sebe ještě jednou. „Jenom nevím, zda bychom neměli…“

„Co bychom měli?“

„Možná bychom měli na nějakou chvíli věci odložit,“ řekla Donna.

„A proč? Buďto mne miluješ, nebo mne nemáš ráda.“

„Možná, že jenom láska nestačí.“

„A co jiného tedy?“

„Důvěra,“ řekla prostě.

Okamžitě pocítila, jak se stáhl zpět. Kde byly jeho paže? Přála si, aby ji znovu objaly. Kde byla jeho jemná, konejšivá slova omluvy?

Přála si je znovu slyšet. Slova ujišťování, kterými ji přesvědčoval, že ji miluje, že znovu dá vše do pořádku. Otevřel ústa, aby promluvil.

Čekala, že uslyší jemné, laskavé ujišťování.

Jeho hlas však zazněl studeně, odtažitě. „S tím nemohu nic dělat,“

řekl. „Omluvil jsem se. To je vše, co mohu. Všechno, co udělám.

Mou omluvu můžeš přijmout, nebo také nikoliv. Já tě miluji. Chci se s tebou oženit. Ty však cítíš, že mi již nemůžeš důvěřovat, nuže v tom již víc udělat nemohu. Důvěra si vyžaduje čas. A co víc, vyžaduje jistou míru slepé víry. Tu buď máš, nebo nemáš. Mohu ti říci, že tě skutečně miluji a že od tohoto okamžiku ti na všechny otázky budu odpovídat tak čestně, tak otevřeně, jak mohu. Mohu ti slíbit, že na tebe nikdy v hněvu nepoložím ruku, že tě nikdy nebudu podvádět.

Nikdy.

To ti mohu odpřísáhnout. Nemohu ti to však nijak dokázat. Musíš mi důvěřovat. Musíš být vždy připravena věřit mi na sto procent.“

„Myslela jsem, že sňatek je záležitostí fifty fifty, tedy každý napůl,“ řekla pokojně.

„Kdo ti to prosím tě řekl?“ prohlásil a pokusil se usmát. Jeho hlas zazněl opět laskavě. „Určitě ne nikdo, kdo má mozek.“ Dotkl se její tváře. „Snažíš se setkat s někým v půli cesty, abys viděla, čeho tím dosáhneš. A dosáhneš tím polovičatosti.“ Smála se klidně, oči ještě plné slz. „A když ta druhá osoba neujde tu svou polovinu cesty,“ pokračoval, „můžeš si zvolit. Můžeš buď zůstat stát kde jsi, napůl cesty, což znamená nikde a neuspět, nebo můžeš popojít o další čtvrtinu vzdálenosti, nebo o třicet procent, nebo možná dokonce, Bůh uchovej, projít celý ten zbytek cesty až na její konec a tam jí položit paže kolem krku a říci, jak ji – osobu z druhého konce miluješ. Dokonce i když stále trvá na tom, že on má pravdu a ty nikoliv, dokonce když víš, že je pekelně nasratej, protože je pravděpodobné, že on sám ví, jak je pekelně nasratej stejně jako to víš ty, dokonce i když není připraven přiznat to právě v tomto okamžiku.“ Na chvilku se odmlčel. „Přistup na to mimořádné procento, Donno,“ naléhal na ni. „Důvěřuj mi. Vím, že jsem pekelně nasratej. Mám tě ale rád. Prosím, neodkládej naši svatbu. Jdi kupředu, ne zpět.“ Vzal jí hlavu do obou rukou. „Provdej se za mne,“ řekl.

Fotografové přišli ve čtvrt na pět. Donna již byla oblečená a čekala přes tři čtvrtě hodiny. Přesto, že byl v chodu klimatizátor, počínala pociťovat přesně to, co předpovídal Viktor – uvadala. Zkoumala se v zrcadle, jak vypadá, rovnala a znovu přerovnávala každý zatoulaný pramen svých vlasů, který odmítal spolupráci. Viktor jí stále opakoval, aby ty vlasy nechala na pokoji, jen to dělá horší, řekl, a taky si vlasy mastí. Když konečně dostala vlasy tam, kam chtěla, upřeně se na ni zadíval a řekl: „Proč jsi to udělala, mně se to líbilo tak, jak to bylo.“ Často letmo pohlédla na své podpaží, až jí Viktor řekl, že čím si bude dělat větší starosti z toho, jak se potí, tím více se bude potit.

Potom cítila, že jsou její letmé pohledy více hlídány, ale nedokázala se přimět k tomu, aby toho nechala. Špičky prstů ji počaly svědit.

Viktor jí řekl, že se nemá škrábat. Řekl, že jsou to její nervy.

Měla chuť říci mu, aby zavřel klapačku a vrátil se do Connecticutu.

Měla chuť vypít si čtyři, možná pět dobrých silných panáků. Měla chuť vyvolat zmatek v té květinami přeplněné místnosti, která jí přes prosluněný, slavnostní vzhled náhle připomínala spiše pohřební obřadní síň, kde ona sama vystupovala jak čerstvě vystavená, upocená mrtvola.

Měla chuť odkopnout boty, strhnout své šaty, roztrhat závoj, spálit svatební kytici a pádit třebas do pekla.

Jak se cítil Viktor? přemýšlela. Potom zařinčel zvonek u vchodu.

Bylo

čtvrt na pět a objevili se fotografové, oplývali výmluvami, omlouvali se, rozestavěli svou výbavu a počali brát záběry: nevěsta sama, nevěsta a ženich, oba v sedě, nenaaranžovaná momentka. Někteří hosté přišli příliš brzy, dodavatelé se svým personálem příliš pozdě, stejné výmluvy a stejné omluvy, rozestavěli své zařízení, sestavěli stoly, přišli další hosté, promíchali se, gratulovali, přišel telegram od Donniny sestry, která se znovu omlouvala, že se bohužel nemůže zúčastnit, uváděla řadu důvodů (skládání zkoušek atd.), popřála Donně mnoho štěstí, přišel smírčí soudce se svým štábem, přišli přesně v pět, žádné omluvy, žádné výmluvy. Pouze úsměvy, pozdravy, představování, blahopřání. Byli rozestavěni na předem určená místa pro svatební hosty, náhle propuklo ticho, právě tak tíživé, jako hluk, který přerušilo, mluvil smírčí soudce, říkal něco o slavnostnosti tohoto okamžiku, o radostnosti toho, co právě podniká.

Podnikavec, pomyslela si. Dívala se na jeho pohybující se rty, aniž slyšela, co

říká, protože jí bzučelo v uších, cítila, jak jí počíná pot promáčet šaty, vyrážka na rukou ji znovu počínala svědit, slyšela blízce známé hlasy, které řekly „chci“ a divila se, proč prostě neřekly „ano“, pocítila Viktorovy rty, které se jemně otřely o její, slyšela šťastné vřeštění všude kolem dokola a poznala, že to vše již skončilo. Skončilo. Co vlastně, divila se, skončilo? A co vlastně začínalo?

Podívala se na Viktora, zářivě se na ni usmíval, pln hrdého uspokojení.

Jak se Viktor cítí? divila se. „Právě jsem řešila otázku,“

zeptala se ho později uprostřed polykání jídla plnými ústy a odpověďmi na nepřetržité gratulace opilých svatebčanů, „a představovala si, víš, jak právě balíš a necháváš všechno a všechny za sebou v Connecticutu…“ Vypila předtím čtyři skleničky, možná, že jich bylo pět.

„A co s tím má být?“ zeptal se bez stopy škodolibosti. I on vypil přibližně stejné množství.

„Tedy nepřemýšlela jsem, co by se mi přihodilo, kdybychom nebyli vyřešili naše problémy. Myslím totiž na to, zda bys jednoduše sbalil kufry a opustil velký stát Floridu? Prohlásil bys mne za mrtvou a odjel někam do neznáma?“ Usmál se na ni, jeho tvář nasadila láskyplnou masku, hlas zněl jemně a mazlivě a jejím tělem probíhalo důvěrně známé vzrušené chvění.

„Chtěl bych tě doslovně zničit,“ řekl něžně. A pak ji políbil.

Nová paní Donna Cressyová strávila podstatnou část své svatební noci v koupelně tím, že zvracela.

Donna sledovala muže, když se zvedl ze svého sedadla skoro na konci soudní síně a procházel kolem ní – byl to nevyrovnaný, nepevný druh chůze, který zřejmě nikdy nedokázal zkoordinovat se sebou samým aby zaujmul místo v ohrádce pro svědky. Upřeně a tvrdě se na něj zahleděla, na muže, který se právě chystal svědčit proti ní. Byl prostředního růstu a prostředního stáří. Všechno na něm přímo vyzařovalo prostřednost: střední stáří, střední společenská třída, střední Amerika, střed cesty. Střední. Donna se usmála nenápadnému zvuku toho slova. Střední. Když to stále opakujete, počne to znít poněkud absurdně, jako dětské žvatlání beze smyslu. Střední…

střední.

Měl hnědé vlasy, které nosil pečlivě sčesané k jedné straně, aby zakryl pučící a prosvítající pleš. A znovu se usmála tomu, jaká si vybírá slova. Jak může být něco, co plešatí, popisováno jako pučící?

Ale pročpak vlastně ne? tázala se. Mohla dělat všechno – vždyť byla bláznivá. Přinejmenším si byla jista, že bláznivá by měla být podle toho, co právě před chvílí vyslechla jako svůj popis. Donna Cressyová, zaměstnání: bláznivá paní. Neschopná vychovávat své malé děti.

Všechny její úsměvy vymizely. Ať je ten muž proklet – zjistila, že právě na toto myslí. Ať již je to kdokoliv.

Náhlé zjištění, že neví, kdo to je, tento muž, který měl propůjčit důvěryhodnost a podporu tomu, jaký portrét zde o ní vykreslil Viktor, ji velmi znervóznilo. Rychle se obrátila k Melovi, který nyní seděl jen několik řad za ní a na kterého tedy pohodlně viděla, svraštila obočí a tiše se ho zeptala, zda toho muže zná. Mel odpověděl nepatrným pokrčením ramen – byli jako dva tajní komplici při přihazování v aukční síni u Sothebyho. Ani on neměl žádné tušení, kdo to je.

Donna obrátila zrak k ohrádce pro svědky.

Muž, který právě skládal přísahu, neměl žádný jiný rozpoznávací rys, než že se jeho kůže pro něj zdála být příliš volná, jako kdyby si na sebe navlékl převlečník někoho jiného. I když měl převlečník správnou barvu a vypadal celkem zachovale, přece jen se zdálo, že na něm visí. Jinak ten muž nevypadal ani dobře ani špatně, ani laskavě ani výhružně. Ani ani. Byl to typ mužů, kteří jsou při povyšování často přeskakováni, protože se jednoduše zapomene na to, že zde jsou. Někde v prostředku.

Měl klidný hlas. Příjemný.

Donna se na svém sedadle posunula kupředu. Bylo důležité, aby poslouchala, co bude tento muž vypovídat. Soudní úředník ho poučil, že má uvést své jméno, adresu a zaměstnání.

„Danny Vogel,“ řekl muž a úporně se snažil nepodívat se směrem k Donně.

„Desátá avenue číslo

114, Lake Worth. Jsem pojišťovací agent.“

Soudce vyzval Dannyho Vogela, aby mluvil hlasitěji a Danny Vogel přikývl, aniž řekl slovo.

Poznala to jméno. Danny Vogel. Postupně se jí vynořovala jeho celá osobnost jasněji a jasněji jako při změně zaostřování do ohniska, nebo spíše jako obrázek v polaroidu při samovyvolávacím procesu. Jeho adresa jí připadala známá. Vždyť tam byla! Řídila auto, když tam jeli. Otřásla se. Vzpomínala si. Pracoval s Viktorem. Samozřejmě že znala toho muže, ačkoliv ztratil podstatnou část své váhy od doby, kdy ho viděla naposled. Tím se vysvětlilo, proč jeho kůže vypadala jako odtržená od masa, proč ho nemohla poznat.

Co to však nevysvětlovalo, to byl problém, co zde vlastně dělá, proč sem byl předvolán. Nedokázala si vzpomenout, kdy byl naposled u nich doma. Nevynořovala se jí na něj žádná vzpomínka právě proto, že se neustále točila kolem dětí. Jak by mohl svědčit o tom, jakou byla matkou?

„Jak douho znáte pana Viktora Cressyho?“

zeptal se ho Viktorův obhájce pan Ed Gerber.

Jasným klidným hlasem, který svědčil o tom, že se řídí pečlivě soudcovým poučením, odpověděl Danny Vogel: „Ani osm let. Pracujeme v téže kanceláři.“

„Považujete se za dobrého přítele Viktora Cressyho?“

„Ano pane,“ přisvědčil a podíval se na Viktora, aby mu, to potvrdil.

Donna nepoznala, že by se Viktor vůbec pohnul.

„A paní Cressyovou znáte?“

„Tu znám méně dobře,“ prohlásil a stále se přitom díval na Viktora. Méně dobře, pomyslela si Donna. Vždyť mne vůbec neznal. Jenom jsme si byli představeni. Při různých společenských přiležitostech jsme si možná řekli dobrý den, sbohem, ano, vezmu si ještě jednu skleničku. Méně dobře! V těch vašich slovech je skryt drzý předpoklad! Vždyť jste nebyl ani na naší svatbě, křičely na něj její oči a snažily se, aby obrátil pohled jejím směrem. A proč jste tam nebyl?

Zeptejte se ho nato, pane obhájče Gerbere, nejlepší na Floridě, zeptejte se Dannyho Vogela, proč nebyl na svatbě svého dobrého přítele, přestože žena, se kterou se jeho dobrý přítel ženil, ta žena, kterou znal „dobře“ žádala, aby ho Viktor zařadil mezi zvané hosty.

„Jakým dojmem na vás Viktor Cressy zapůsobil?“ zeptal se Ed Gerber.

„V jakém směru“ zeptal se svědek. Donna zjistila, že se usmívá, ačkoliv nechtěla. Není to snadná otázka k zodpovězení, pane Gerbere, pomyslela si a chápala, proč potřebuje Danny Vogel bližší upřesnění.

„Všeobecně,“ rozvedl otázku obhájce. „Jako muž, jko pítel, jako spolupracovník.“

Donna mohla vidět, jak si Donny Vogel kontroluje uvnitř své hlavy neviditelný seznam. Byl to zřejmě muž, dobře navyklý poslouchat a plnit instrukce svého zákazníka. „Jako muž,“ začal poněkud pomalu, „je Viktor Cressy zdatný, plný sil, ba přímo dynamický. Je inteligentní, chápe snadno věci, zná všechny podrobnosti. Řekl bych, že je náročný, ne však více na ostatní, než na sebe samého. Mně vždy připadal jako poctivý a spravedlivý, ukázněný, dovede se dobře ovládat.“ Umlkl. Donna mu pomáhala protáhnout pomyslnou linii, obrys kolem Viktora Cressyho, muže, který se ovládá. „Jako přítel je loyální, čestný, když s ním máte nějakou nesrovnalost, věřte mi, že to hned poznáte. Řekne vám přesně, co si myslí a to samozřejmě pozvedne nebo pokazí vaši náladu.“ Samozřejmě, souhlasila s ním v duchu Donna, ale říká vám Viktor vždy skutečně přesně to, co si myslí, nebo si jenom vy myslíte, že to říká? „Je velmi zdrženlivý, není to obyčejný člověk, který by se se svými problémy svěřoval komukoliv, a když to udělá, pak víte, že jsou skutečně vážné. Je však také vždy ochoten pomoci vám s jakýmkoliv problémem, který máte vy.“ Linie obkresluje Dobrého Starého Bracha, který je vždy na místě, Viktora Cressyho, přítele. „Jako o spolupracovníkovi mohu o něm jen říci, že je nesporně nejlepším pojišťovacím agentem v naší kanceláři. Pracuje tvrdě, je skutečný puntičkář a…“ Danny Vogel se rozhlédl kolem soudní síně, jako kdyby očekával, že předstoupí vhodný spojenec a prohlásí totéž, „je opravdu nejlepší.“ A na tomto příhodném superlativu vyplouvá jako po narýsované linii Viktor Cressy, spolupracovník. Dobře provedeno, pane Vogel.

Na svatbě jste nebyl, protože Viktor Cressy se stále nemohl vyrovnat s tím, že by vám, vážený spolupracovníku, prominul vaše údajné zapletení se s jedním jeho perspektivním zákazníkem, což byla opovážlivost, o které jste ani nevěděl, že jste se jí dopustil a za kterou jste musel téměř rok potom pokračovat v omluvách, než Viktor, inteligentní, spravedlivý a poctivý muž, jakým je, pocítil, že jste již byl dost potrestán a uráčil se znovu s vámi mluvit. Vždy jste však potom pociťoval, že jste naprosto v neprávu a Viktor nejen že měl pravdu ve svém původním tvrzení, ale i v následujícím způsobu jednání s vámi.

Váš „dobrý přítel“ je mistr manipulátor. Jeho geniálnost spočívá nejen v tom, že dokáže ostatní přesvědčit, že on má pravdu, ale i v tom, že již dávno předtím přesvědčil i sama sebe a tak dodával důvěryhodnost i těm nejsměšnějším ze svých vrtochů. On sám je jediný, kdo nemá pravdu, ale nyní se všichni ostatní cítí být viníky! Donna pohlédla na svědka a pak na Viktora Cressyho. Takový talent musí být darem od Boha.

„A váš názor na paní Cressyovou?“

„Zpočátku, když jsem se s ní několikrát setkal, velmi na mne zapůsobila,“ připustil. „Byla milá, zdálo se, že má jemný smysl pro humor…“

Proč o mně mluví v minulém čase? divila se Donna. Přece jsem snad náhle neumřela? Cožpak jejím peklem měla být tato soudní síň a ne konec konců dřez plný špinavých talířů? Naslouchání nekonečným litaniím svědků, kteří ji obžalovávají za každý její počin a jeho motivaci?

Sisyfos valící obrovský balvan, až se zhroutí pod tíhou toho všeho a začne křičet: „Ano, máte pravdu. To vše je moje vina.“

„Zdálo se, že se mění,“ prohlašoval právě Danny Vogel.

„Kdy to bylo?“

„Je těžké to přesně označit, protože jsem ji viděl jen zřídka při různých společenských přležitostech a ty se časem stávaly stále vzácnějšími.“ Umlkl shromažďoval sliny v ústech a potom je polkl.

„Ale když jsem se poprvé s Donnou setkal, zdála se mi skutečně společenská. V průběhu let se zdálo, že se stává stále uzavřenější.

Přestala přijímat ve svém domě společenské návštěvy…“

„Námitka,“ řekl Donnin obhájce a povstal. „Tento svědek není sto vypovědět, kdo přicházel a kdo nepřicházel do domu Cressyových.“

„Námitka se připouští.“

Danny Vogel se zmateně rozhlédl kolem sebe. „Pane Vogele,“

pokračoval Ed Gerber, který podchytil načatou nit, „kolikrát jste vy sám byl pozván do domu Cressyů buď na večeři, nebo na nějaký jiný druh společenského setkání?“ Danny chvíli přemýšlel a mlčel. „V oněch prvních letech jejich manželství to bylo, řekl bych, několikrát ročně. Když se narodil Adam, snad jednou ročně. A po narození Sharon již vůbec ne.

Jednou,“ začal a podíval se na Eda Gerbera, který zřejmě věděl, co má svědek v úmyslu povědět a naznačil, že má pokračovat, „přijela paní Cressyová, aby Viktora vyzvedla z práce.

Viktor a já jsme čekali na ulici, opozdila se a já jsem se naklonil do vozu, abych ji pozdravil. Viktor navrhl, abychom s Renne přišli k nim na jejich zahradu na piknik s opékáním masa a to v některý večer příštího týdne. Donna řekla ne, že to vůbec nepřichází v úvahu.

Viktor vypadal velmi rozpačitě. Je zbytečné říkat, že i já jsem upadl do rozpaků.“

„Odůvodnila to nějak?“

„Ne, to bylo vše, co řekla. Bylo to velmi divné.“

„Všiml jste si ještě něčeho jiného, co bylo divné?“ zeptal se Ed Gerber, přičemž opakoval a zdůraznil poslední slovo.

Danny Vogel potřásl hlavou. „Ve skutečnosti ničeho. Ach, až na její vlasy. Byly jasně mrkvově červené. Viděl jsem ji před týdnem na jednom večírku, a to měla vlasy blond.“

„Takže jste měl příležitost vidět Donnu Cressyovou při různých společenských příležitostech?“

„ Ach ano. Pohybovali jsme se zhruba ve stejných společenských kruzích. V naší kanceláři jsme byli všichni spřáteleni. Vždycky někdo pořádal večírek.“

„Bylo v průběhu těch let možno pozorovat nějakou znatelnou změnu v chování paní Cressyové na těchto setkáních?“

„Nuže, jak jsem již řekl, stala se zdrženlivější. Zdálo se, že na každém večírku toho říká stále méně a méně. Již jen stěží se usmívala. Byla často nachlazená. Vždy se zdálo, že s ní není něco v pořádku.“

„Námitka.“ Hlas pana Stamlera zazněl nevýslovně rozladěně.

„Přijímá se,“ řekl soudce a dodal: „Soud si vyvodí své vlastní závěry, pane Vogele.“

Zdálo se, že je Danny Vogel upřímně rozrušen tím, že způsobil soudu nějaký problém.

„Je mi líto, vaše ctihodnosti,“ řekl potichu a pak, maje v hlavě předcházející napomenutí, opakoval totéž hlasitěji.

„Pořádal jste někdy nějaký takový večírek ve vašem vlastním domě, pane Vogele?“ zeptal se Ed Gerber, jsa si vědom toho, že pořádal.

„Ano, pane.“

„A byli na něj pozváni Cressyovi?“ Opět kladná odpověď.

„Kdy to bylo?“

„Je tomu něco přes dva roky,“ odpověděl Danny Vogel. „Byly to mé čtyřicáté narozeniny.“ Donna znala přesně toto datum. Bylo to před pětadvaceti měsíci, přesně devět měsíců před tím, než se narodila Sharon. Té noci byla Sharon počata. „Můžete přesně popsat, co se odehrálo poté, když přišli Cressyovi na váš večírek?“ Donna se v myšlenkách vrátila k tomu večírku. Co o tom bude moci vyprávět?

„Nuže tedy, Cressyovi přišli pozdě. Byli poslední, kteří přišli.

Viktor byl velmi přátelský, srdečný. Donna byla netečná, jako by se jí nic netýkalo. Když vstoupila, ani se neusmála. Zdálo se, že je roztržitá. Pomyslel jsem si, že má některou ze svých nálad…“

„Námitka.“

A zatímco byly vznášeny a přijímány nebo zamítány námitky, svědek pokračoval ve své výpovědi. „Každopádně toho neřekla moc, o čem bych nevěděl. Pokaždé, když jsem pohlédl směrem k ní, stála samotná stranou. Jenom stále tak stála, nemyslím, že se pohnula, se skleničkou nápoje v ruce, pocucávala z ní a očichávala nápoj – byla nachlazená, a vzpomínám si, že jí stále teklo z nosu. Zdálo se mi, že má stále před obličejem papírový kapesník.“ To mi vezmou mé děti, protože jsem používala papírový kapesník, abych si utřela nos? divila se Donna a nechtělo se jí tomu věřit.

Kleenexový papírový kapesník že by nebyl vhodný k utírání nosů jejich dětí?

K sakru, zaklela v mysli, byla jediná, kdo vstával ve tři hodiny ráno, aby utřel jejich nosy, když plakaly. (Mamko, nos, nos, ječel vždy Adam, když mu sebeméně teklo z nosu). Otírala jim slzy a nosy, ty jejich nádherné maličké bobuličky. Pro ni to však bylo něco nesprávného, když si utírala svůj nos – dokonce i když měla rymu.

Ale pochopitelně, vždyť v tom byla ta podstata. Měla jiný druh rýmy.

Viktor již připomněl její náklonnost k nachlazení. Bylo to jenom právě to, co nazývali podpůrným důkazem. Nebudou ji odsuzovat proto, že použila papírový kapesník, odsoudí ji, že byla zase nachlazená.

„V jednu chvíli jsem k ní přistoupil, abych ji oslovil,“

pokračoval Danny Vogel, který netušil, že ho Donna ve svých myšlenkách nesleduje,

„ale konverzace byla velmi výrazně jednostranná.“

„Můžete si na něco z toho vzpomenout?“

„Řekl jsem jí, že vypadá rozkošně,“ přidušeně se zasmál.

„Souhlasila se mnou.“

Tak, to přece bylo bláznivé, když s ním souhlasila, pomyslela si Donna.

„Její hlas byl velmi chraptivý. Zdálo se, že ji bolí v krku, čímž velmi často trpěla, a tak jsem si učinil závěr, že to musí být pro ni utrpení, když mluvila, zejména když jsem se snažil položit jí několik otázek a ona mi neodpověděla.“

„Jaké otázky?“

Danny Vogel pokrčil rameny. „Zeptal jsem se jí na syna Adama. Jak se mu vede, zda plánuje, že by ho poslala do dětské školky.

Neodpověděla.

Jen se na mne podívala, jak si vzpomínám, a vyhlížela přitom téměř…

vyděšeně…“

„Vyděšeně? Čím byla vyděšena?“

„To já nevím. Nic přitom neřekla.“

„Vaše ctihodnosti,“ řekl pan Stamler, Donnin obhájce, který povstal ze svého křesla, „nedaří se mi chápat účel této svědecké výpovědi.

Má-li to být svědek, který by vypovídal o charakteru Viktora Cressyho, potom prosím. Nechejme ho, ať se omezí jen na tento druh svědectví.

Pokud však má něco, co by se týkalo paní Cressyové, potom je to naprosto irelevantní. Protože se paní Cressyové nepodařilo odpovědět na jeho otázky k jeho spokojenosti, zdá se, že se pan Vogel snaží naznačit, že v jejím chování bylo něco špatného. Donna Cressyová byla nachlazená, měla rýmu a bolelo ji v krku. Lze to kvalifikovat jako nevyrovnané chování? Činí to z ní neschopnou matku?“

„Jestliže mohu požádat soud o trpělivost,“ zasáhl Ed Gerber, dříve než mohl promluvit soudce, „máme v úmyslu dokázat okamžitě důležitost tohoto svědectví.“

Soudce sice vyhlížel náležitě skepticky, dovolil však, aby advokát pokračoval.

Ed Gerber kroutil nevzhledně ústy, než si v hlavě zformuloval příští otázku tak, aby ji mohl vyplivnout.

„Přispělo další chování paní Cressyové na tomto večírku k tomu, že

– jak bych to řekl – ve vás vyvstalo určité podezření, pokud jde o její duševní stav?“

„Asi v polovině večírku,“ odpověděl Danny Vogel a pečlivě přitom vybíral slova, „došlo v jejím chování k totální změně. Bylo to něco jako doktor Jekyll a pan Hyde. Nebo paní Hydeová,“ dodal a mírně se při tomto vtipném přirovnání zasmál. Nikdo se k němu nepřipojil, ačkoliv se Ed Gerber alespoň trochu usmál. „Jednu minutu popotahovala a s nikým nemluvila, a v příští minutě křičela, a myslím tím, že křičela perfektně jasným hlasem, takovým, ve kterém nebylo ani stopy po nějakém nachlazení čehokoliv. A tak se chovala po celý zbytek večera.“ Zmlkl a očekával, zda nebude proti jeho výpovědi vznesena námitka. Nikdo tak neučinil. Donna se podívala na soudce. Jeho zájem byl znovu probuzen. Pozorně naslouchal.

„Stalo se něco, že jste si mohl uvědomit příčinu této změny?“

„Donny stála napříč před barem – ve stejné poloze, jakou zaujala hned po svém příchodu – když k ní přistupoval Viktor, aby jí nabídl papírový kapesník. Viděl jsem, že ho má v ruce, pak náhle ho Donna pleskla zcela slyšitelně po ruce, vyrazila mu z ní kapesník a srazila mu paži na jednoho z ostatních hostů, myslím, že to byla paní Harrisonová, která si svůj nápoj rozlila po celých šatech. Donna okamžitě reagovala velmi bojovně. Zvýšila svůj hlas a zvýšeným hlasem pak mluvila až do okamžiku, kdy přednesla svůj názor, který se vždy zdál zcela opačný než to, co si mysleli všichni ostatní. Urazila několik hostů a mnohokráte použila obscénní způsob řeči. A vůči Viktorovi byla bez slitování. Pokaždé, když otevřel ústa, jej ihned sarkasticky přerušila. Stále jej srážela, naznačovala, že je na něm vše špatné. Pitvořila se po něm. Působila velmi trapně. Nakonec naznačil Viktor, že je na čase, aby již odešli a Donna pronesla další trapný komentář na téma His Master’s Voice nebo tak něco a pak odešli.

Musím přiznat, že jsme si všichni řádně oddechli.“

Ed Gerber si ve své domýšlivosti dovolil dlouhou přestávku. „Pane Vogele, pokud je vám známo, mohl být tento obrat v chování být způsoben tím, že paní Cressyová konzumovala toho večera hodně alkoholu?“ Zdálo se, že se panu Vogelovi ulehčilo, že mu byla položena tato otázka. Poskytl odpověď jako školák, kterému dovolili, aby se zbavil dlouho zadržovaného tajemství. „Ne,“ téměř vykřikl. „Jak jsem řekl, jenom stála stranou, přímo u baru a pocucávala nápoj z jedné skleničky, kterou jsem jí hned na počátku přinesl. Nehýbala se.

Neviděl jsem, že by si vzala další skleničku.“

„Před chvílí jste řekl,“ pokračoval Ed Gerber co nejpečlivěji, „že byl Viktor Cressy mužem, který se zřídka se svými problémy svěřoval jiným lidem.“

„To je pravda,“ připustil svědek.

„Nyní mi řekněte, ale buďte opatrný, nechci, abyste mi vyprávěl něco, co bylo opravdu pouze řečeno, protože to by bylo pouze svědectví z doslechu,“ řekl Ed Gerber a vrhl záludný úsměv na pana Stamlera, „ale aniž se budete pouštět do některého skutečného rozhovoru: svěřil se vám někdy Viktor Cressy, že je znepokojen chováním své ženy?“

„Ano, svěřil. Při četných příležitostech.“

„Vyjádřil někdy starost o své děti?“

„Ano, pane.“

„Jakým otcem byl Viktor Cressy?“ zeptal se Ed Gerber a Donna znovu pocítila napětí z toho, že použil minulého času. Cožpak Viktor náhle zemřel?

„Podle toho všeho, co jsem mohl vidět, byl skvělým otcem. O své děti se velmi staral, již od toho okamžiku, kdy se dověděl, že je Donna v jiném stavu. Četl všechny možné knihy, chodil se svou ženou na předporodní školení žen – u obou dětí – a znal všechny dýchací cviky.

Byl s Donnou po celou dobu porodu a myslím, že u Adama to bylo čtyřiadvacet hodin…“

Šestadvacet hodin, ty šašku, přímo křičely Donniny oči. A při tom já jsem prodělávala skutečný porod a ne nějaké škubavé dýchací cviky. Já jediná jsem při tom trpěla. Jak jste šťastná, že máte tak ohleduplného manžela, říkaly jí sestřičky. Zejména když se narodila Sharon, prohlásila to ta sestra, která se tak zářivě na Viktora usmívala. Ta potvora, Donně se chtělo vykřiknout, zeptat se ho, jak si to vlastně představuje!

„Velmi trval na tom, aby Donna jedla všechna správná jídla. Chvěl se štěstím, když se rozhodla kojit obě děti. Byl přesvědčen, že je to zdravější. Na své děti byl velmi pyšný. Příležitostně je přinášel do kanceláře.

Mohli jste jasně vidět, jak byl do nich zcela poblázněný.“

„A měl jste někdy příležitost pozorovat Donnu i s jejími dětmi?“ Danny Vogel potřásl hlavou. „Ne.“ Nějak ta jeho odpověď vyzněla jako její odsouzení.

Když na něj přišla řada pro křížový výslech, Donnin obhájce okamžitě zahájil útok. „Pane Vogele,“

začal a jeho hlas odsekával jednotlivá slova, jako písařka odsekává na stroji jednotlivá písmena, ostře, razantně, s pravidelnou rychlostí,

„nejste náhodou vyškolený psycholog?“ Danny Vogel se usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, pane.“

„Měl jste nějaký zácvik v některé vědě o lidském chování?“

„Ne, pane.“

„Možná, že jste chodil na přednášky o psychologii na nějakou universitu?“

„Ne, pane.“ Jeho úsměv vymizel. „Takže nemáte žádnou skutečnou kvalifikaci, řekneme, pro hodnocení chování paní Cressyové?“

„Pouze své oči a uši,“

odsekl Danny Vogel, had zahnaný do úzkých, vyděšený a svíjející se k útoku. „Oči a uši mohou oklamat, pane Vogele, jak všichni víme.

Nikdo, kdo stojí mimo manželství, nemůže čestně nebo úplně ohodnotit, co se děje uvnitř toho manželství, souhlasíte se mnou?“

„Předpokládám, že je to tak.“ Odmlčel se, ale pak pokračoval: „Chování Donny bylo však více než…“ Pan Stamler svědka rázně přerušil: „Chcete snad říci, že jste speciálně kvalifikovaný k tomu, abyste hodnotil chování ženy? Kolikrát jste byl ženat, pane Vogele?“ Danny Vogel se viditelně svíjel. „Dvakrát,“ připustil. „Vaše první manželství skončilo rozvodem?“

„Ano, pane.“

„A vaše druhé je štastné?“

„Žijeme odděleně,“ řekl mnohem tišším a sotva slyšitelným hlasem a sklopil hlavu.

„To tedy ve skutečnosti nejste moc velkou autoritou přes ženy, nebo jste, pane Vogele?“ zeptal se obhájce sarkasticky a pak hned pokračoval.

„Před několika okamžiky jste vypovídal, že jste nikdy neměl příležitost pozorovat paní Cressyovou s jejími dětmi. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„Potom však nemáte možnost ať již tak nebo onak hodnotit schopnosti paní Cressyové jako matky, nebo snad máte?“

„Ne, pane, ale…“

„Děkuji vám, to je vše, pane Vogele.“

Danny Vogel chvíli váhal, pak odkráčel z místa pro svědky.

Podíval se na Viktora, který i nadále zcela ignoroval jeho přítomnost, a pečlivě se stále vyhýbal zrakům Donny, když se ploužil zpět ke svému sedadlu.

Pan Stamler – měl vlastně nějaké křestní jméno? Donna si náhle uvědomila, že mu nikdy neříkala jinak než „pane“ – ji pohladil pro uklidnění po ruce. Zřejmě cítil, že toto kolo vyhráli. Svědek připustil, že nebyl vůbec sto posoudit Donniny schopnosti jako matky: „Potom však nemáte možnost ať tak či onak hodnotit schopnosti paní Cressyové jako matky, nebo snad máte?“. „Ne, pane,“ doznal sice svědek, „ale…“. Její obhájce rychle skončil výslech svědka, to slovo „ale“ však zůstalo v záznamu. Soud je slyšel. Ona je slyšela.

Soudce je určitě slyšel. Ale.

Stále si nyní to slovo v mysli opakovala: Ale, ale, ale, ale – až jako předtím u slova „střední“ bylo její myšlení redukováno do absurdna.

„Vyprávěj mi pohádku.“

Donna se podívala na svého synáčka, kterému byly právě čtyři roky, který seděl na dosah paže a otíral si nos zářivě modrou pokrývkou, kterou byl přikryt v postýlce. „Adame, již jsem ti přečetla tři pohádky. Řekla jsem ti, že tato je poslední. Dohodli jsme se, že až skončí, vlezeš si pod pokrývku a budeš spát.“

„Já jsem pod pokrývkou,“ řekl a zavrtal se rychle do postýlky.

„Dobře.“ Dona vstala, cítila se unavená a vyčerpaná, ale nechtělo se jí od něj odejít. Adam okamžitě vycítil její nerozhodnost.

„Prosím…“ řekl a již se mu na tváři objevil výraz radostného vyčkávání.

Donna si sedla zpět na postýlku k jeho polštáři. Adam se okamžitě opřel o polštář vedle ní. „Tak dobře, jakou pohádku chceš, abych ti přečetla?“

„Nechci číst. Vyprávět.“

„Ach, zlatíčko, jsem tak unavena. Nemohu nic vymýšlet.“

„Vyprávěj mi pohádku o malém chlapečkovi, který se jmenoval Roger a o malé holčičce, které říkali Bethanny…“

Při zmínce o těchto dvou jménech se Donna usmála. Byli to Adamovi nejnovější přátelé z mateřské školky. „Tak dobře,“ řekla. „Byli kdysi chlapeček, který se jmenoval Roger, a holčička, která se jmenovala Bethanny, a jednoho dne šli do parku…“

„Ne!“

„Ne?“

„Ne. Šli do zoo podívat se na žirafy.“

„Tak kdo vypráví tu pohádku? Ty nebo já?“ Adam si chviličku srovnával myšlenky. „Vyprávěj mi pohádku,“ trval na svém, „o chlapečkovi, který se jmenoval Roger a o holčičce jménem Bethanny, a jak šli do zoo podívat se na žirafy. Budeš mi ji vyprávět?“

„Tak dobře,“ řekla Donna a pro sebe se zasmála. „Tak tedy přišli do zoo…“

„Ne, docela od začátku. Ještě jednou to opakuj!“

„Připravuješ se zbytečně o velkou šanci, špuntíku!“

„Povídej mi pohádku o malém chlapečkovi, který se jmenoval Roger a o malé holčičce, které říkali Bethanny, a ti šli do zoo podívat se na žirafy.“

„A vzali si s sebou nějaké buráky. Ale nápis říkal Nekrmte řvata.“

„A to je co?“

„Řvata,“ odpověděl netrpělivě. „Ty myslíš zvířata?“

„Jo.“ Samozřejmě. A co je to s vámi, paní?

Špatně slyšíte?

„Vyprávěla bys mi tu pohádku?“

Donna se zhluboka nadechla. „Svého času byl malý chlapeček, který se jmenoval Roger a malá holčička, které říkali Bethanny a ti šli do zoo podívat se na žirafy. A vzali si s sebou nějaké buráky. Ale nápis říkal: Nekrmte zvířata. Tak je to dobře?“ Adam přikývl a Donna pokračovala: „A tak…“

„A tak?“

„A tak snědli všechny buráky sami,“ odemlela Donna rychle, „a měli se překrásně a vrátili se domů ke svým maminkám a pak spolu stále šťastně žili.“ Donna ho láskyplně políbila na čelo, znovu vstala a zhasla světlo.

„Kde je tvoje maminka?“ zeptal se něžný hlásek, když Adam ztratil Donnu s očí. Na několik sekund jako by jí to zaskočilo. Bylo to poprvé, co jí položil tuto zvláštní otázku a ona si nebyla jista, jak na ni má odpovědět. Co nejjednodušeji, jak je to jen možné, rozhodla se a slyšela svůj hlas, jak tiše zní polotmou: „Zemřela již dávno.“

„Ach.“ Dlouhé mlčení. Donna se obrátila k odchodu a měla pocit, že zvolila správná slova. A nebylo to ani tak těžké, pomyslela si.

„Co je to zemřela?“ zeptal se náhle. Donna se zastavila. Mají se do toho nyní skutečně pouštět? Podívala se na Adamovu tvář. Ano, zřejmě se do toho museli pustit právě teď. Posadila se nazpět na postýlku a snažila si upomenout si, co připomínal v tomto ohledu Benjamin Spock.

„Ach, počkej trošičku.“ Určitě nemůže vyprávět dítěti, které se chystá usnout, že smrt je něco jako jít spát. Nějak přitom narazila na význam slova „nebe“. Proklatě, pomyslela si, nemohl jsi počkat několik dnů a pak se teprve zeptat? Takto když Viktor vyhraje svůj proces, může se vypořádat i s tímto malým problémem. „Ne, povím ti to,“ řekla nahlas a Adam se na ni podíval s náhlým překvapením. Viktor svůj případ nevyhraje. Nesebere jí děti.

„Proč brečíš?“ ,

„Oh, promiň.“ Náhle si na návod Dr. Spocka vzpomněla. „Každý umře, drahoušku,“ vysvětlila. „To se stává všemu, co žije: květinám, lidem i zvířatům. Je to zcela přirozené. Nebolí to ani to jinak neškodí. Pouze přestaneme žít. Obvykle se to však stává lidem teprve, když jsou velmi staří.“ Adam na ni zíral. „Již tomu rozumíš? Je to v pořádku?“ Přikývl a beze slova se zavrtal hluboko pod přikrývku. Znovu jej Donna políbila na čelo.

„Mám tě ráda, můj rozkošný ptáčku.“

„Dobrou noc, maminko.“

Donna sešla po několika schodech do haly k ložnici malé Sharon a nakoukla dovnitř. Sharon se ve své postýlce s mřížkou ihned posadila.

„Jak to, že jsi vzhůru?“ zeptala se jí Donna. Holčička neřekla nic, vypjala se potmě vzhůru a napřáhla ruce k matce. Donna vešla dovnitř, zvedla Sharon z postýlky a přitiskla její tělíčko na své.

„Předpokládala jsem, že spíš, víš?“

Sharon se hluboce zadívala do matčiných očí. Mile, pomalu, s téměř rozvážnou přesností zvedla Sharon svou pravou ručku a mile a přítulně ji položila Donně kolem šíje. Donna na sebe holčičku těsně přitiskla.

„Běž spát, ty malá ženuško. Miluji tě, andílku. Běž spát, děťátko.“

Sharon pňtiskla hlavičku Donně na rameno a rychle upadla v spánek.

„Mamko!“ Adamův hlas přerušil ticho.

„Já ho přece zabiju,“ řekla Donna nahlas, naklonila se nad postýlku a něžně tam Sharon položila. „Mamko!“

Donna vyšla do haly a kráčela rychle k Adamově ložnici. „Copak je, Adame?“ zeptala se již trochu pohněvaně. Adam již opět seděl v postýlce.

„Chci se tě na něco zeptat.“

Jen se mne prosím tě neptej, co se stane, až useš – pomyslela si s úzkostí. Já ti koupím ráno kopii Elzabethy Kublerové – Rossové!

„Copak je, zlatíčko?“

„Kdo mne udělal?“ zeptal se.

Ach ne! zaúpěla Donna v duchu. Teď přece ne! Přece ne život i smrt současně v téže noci. Ne po dni, naplněném rozvodem. Klesla na Adamovu postýlku. „Mamka a tatínek tě udělali, zlatíčko.“

Podíval se na ni s narůstající zvědavostí v očích. „A to z…?“

zeptal se a čekal, že jeho načatou větu doplní.

„Ze spousty lásky,“ odpověděla Donna po několika minutách ticha.

A sotva tato slova vypustila z úst, hned si přála, aby jí Sharon nikdy nepoložila tutéž otázku.“Nedýcháš správně.“

„Dýchám.“

„Ne, nedýcháš. Domníváš se, že dýcháš v rovině A. To předpokládá, že dech přichází zdola do tvého žaludku. Ve skutečnosti však dýcháš v rovině B.“

„Předpokládám, že čichám ke kytce.“

„Ne, nepředpokládáš. Čichat ke kytce je rovina B. My však nyní nacvičujeme rovinu A.“

„Jsem unavená,“ řekla Donna a pomalu a s určitými potížemi se zvedla do sedu.

„Nechme toho na jeden večer.“ Viktor byl neústupný. „Když nebudeme cvičit dýchání denně, tak to nemá smysl, abychom to takto nacvičovali vůbec.“ Na jeho tváři se objevil nebezpečný rys nelibosti. „Tak nyní ty rozhoduješ, že to nemá smysl?“

„ zeptala se Donna a snažila se potlačit smích. „Teď, když jsem již přibrala pětadvacet liber a mám již jenom dva měsíce do porodu.“ S námahou se snažila postavit na nohy. „To není fér. Viktore, to není fér.“

„Ty sama nejednáš fér,“ pokáral ji. „Vůči děťátku.“

„Ach, Viktore, jenom prosím tě procitni. Co se stalo s tvým smyslem pro humor? Když jsme byli na tom školení, byl jsi tak legrační.“ Kolebála se k nápojovému baru a sama si nalila plnou sklenici zázvorového piva. „Měli by tě vidět, když jsi doma!“ Vyhlížel sklíčeně. „Budeme cvičit zítra, Viktore. Jeden den nás nezabije – ani děťátko… když jeden den vynecháme nácvik dýchání.“

„Jen si klidně vyhov,“ řekl tónem, kterým mluvil při všech příležitostech, kdy mu něco nevyhovovalo. „Budeš to ty, kdo bude litovat…“

„Ach ušetři mne toho, Viktore.“ Potřásla hlavou a snažila se, aby ji nepřemohl hněv. Cítila, že se přibližuje srážka a přála si, aby se jí vyhnula, uhnout se jí dříve než naroste tak, že ji nebude možno obejít.

„Jen se divím, co dělaly ženy před tím, dříve než bylo zavedeno to předporodové školení.“

„Trpěly,“ řekl prostě. „Hromada z nich,“ dodal na zdůraznění.

„Ale přežily to,“ připomněla mu. „Některé.“

Jeho samolibost ji začala popouzet. Její trpělivost, jak objevila, se zmenšovala ve stejném poměru, jako se zvětšoval přírůstek v jejím břichu. Čím je větší nálož, tím stačí menší rozbuška.

„Viktore, to, zda to přežiju, nebude mít vůbec nic společného s tím, zda budu dobře vyladěná během slehnutí.“ Ta dvě slova se naučila používat v předchozím týdnu.

Viktor pokrčil rameny a sklonil hlavu k jedné straně. Pak se tiše otočil a vykráčel z pokoje. Donna se zadívala na zadek jeho spodků, když se pohyboval směrem od ní. Přes zlost, kterou na něj měla a která překračovala proporce té situace, poznala, že ho stále chce, že po něm touží, že by nekladla žádný odpor, kdyby se otočil, spustil spodky a přistoupil k ní, aby ji povalil na podlahu a… jistě, myslela, když se podívala dolů na svůj překypující objem. Jistá věc.

To byl způsob, jak obvykle končily jejich hádky v minulosti.

Samozřejmě, scénář nebyl přesně tentýž. Jedinkrát, kdy si Viktor strhl spodky v hádce, zakončil to tím, že k ní přes celou šíři pokoje skočil a v okamžiku, kdy ji dosáhl, byla jeho erekce tak tvrdá, že se tomu oba rozesmáli, až z toho dostala žaludeční křeče.

Pokaždé, když nakonec byli schopni utkat se zbaveni zcela šatů, bylo jejich milování právě tak hezké jako vždy, jejich upocená těla se zaplétala jedno do druhého na podlaze obýváku.

Možná, že v tom nyní byla ta závada, že důvod jejich hádek a střetů, jak se zdálo, se tolik rozrostl.

Nemilovali se již téměř celý měsíc. Přesto, že knížky říkaly, že mohou, a jejich doktor říkal, že mohou, Viktora stále více znepokojovala starost, že by mohl narazit na děťátko a jen pouhá myšlenka, že by se to mohlo stát, nebyla příliš příjemná, ať už si říkal kdo chce co chce. Usmála se při představě, že je Viktor nad ní, jeho tělo má svislou polohu k jejímu, jeho ruce se freneticky zmítají v úsilí, aby na ni doléhala co nejméně jeho tíha. „Pojď nahoru,“ řekl a snažil se oba přetočit. „Myslím, že dostávám kýlu,“ zamručel minutu později a stále bez úspěchu se snažil převrátit jejich vzájemnou polohu. Nakonec za velkého smíchu a vyčerpání přistála se žuchnutím na jeho břiše. „Sláva, Američané přistáli!“ zakřičela. Donna si uvědomila, že stojí sama v obývacím pokoji a směje se. Nezáleželo na tom, jak zlovolný byl spor, jenom když měl i on chuť, Viktor ji vždy mohl zbavit jejího hněvu.

Leda, samozřejmě, když on sám zůstával rozhněván. Potom to byla docela jiná historie. A tak to bylo téměř od samého začátku. Po krátkých líbánkách v Key West, které se mu hnusily a které se jí naopak moc líbily („příliš špinavé, příliš mnoho záhadných postav,“ řekl; „mnoho různých charakterů, jsou to umělci,“ odpověděla. Pravda, jak se oba později shodli, ležela někde uprostřed; byla to pravda, která existovala bez ohledu na jejich mínění). Vrátili se do Palm Beach a k celé sérii dilemat, která nebyla tak snadno k rozlousknutí. Donna si nebyla nikdy zcela jista, kde byl původní zdroj těchto svárů. Věděla pouze, že něco, co začínalo jako obyčejná diskuse, snad jako mírné nedorozumění, vypuklo za několik minut jako série zuřivých explozí, nabývalo na intenzitě, až se stalo každé slovo potencionální minou a chodit blízko ní znamenalo možná smrt, určitě však poranění. Ona: „Co je ti?“ On: „Nic.“ Ona: „Zřejmě jsi z něčeho otrávený. Proč mi neřekneš, co to je?“ On: „Nejsem z ničeho otrávený.“

Ona: „Tak proč jsi na mne od večeře nepromluvil?“ zeptala se.

Vypadal otráveně. „Tak dobře, jsem z něčeho otravený. Ale není to nic důležitého. Jen to nech být a přejde mne to.“

„Nechceš o tom mluvit?“

„Ne. Jen to vypusť z hlavy. Prosím.“

A tak to, ať to bylo cokoliv, bylo vypuštěno z hlavy. Ale ne naprosto.

„Cos udělala se svými vlasy?“ zeptal se Viktor. „Jak to myslíš, co jsem udělala? Nic. Jen jsem si je jinak učesala.“

„Tak proč jsi tedy právě řekla nic?“

„Protože jsem s nimi nic neudělala. Jen jsem si jimi projela hřebenem,“ odpověděla Donna a její obhajoba nabývala na intenzitě.

„Jinak,“ doplnil energicky. „A co?“

„A co! Právě včera jsem ti řekl, že se mi tvé vlasy líbí tak, jak je máš.“

„Takže?“

„Takže ty jsi pocítila nutnost změnit je. Přirozeně. Pokaždé, když ti

řeknu, že se mi na tobě něco líbí, tak to změníš. Nebesa ti asi zakazují, aby dělala něco, co se líbí Viktorovi.“

„O čem to vlastně mluvíš?“

„Mluvím o tom, že bych ti raději neměl říkat, když se mi u tebe něco líbí, protože to bude naposled, kdy to uvidím!“ Jeho hlas se zvyšoval.

„Tomu nevěřím.“ Donna vlastně s údivem zjistila, že právě toto vypustila z úst. „Pojď, Viktore, nemůžeme se přece hádat pro to, že jsem své vlasy učesala jinak.“

„Proč bychom nemohli?“

„Protože je to… protože je to tak malicherné!“

„Malicherné pro tebe, možná. Možná to ale není malicherné pro mne. Napadlo tě vůbec někdy, že něco, co je pro tebe bezvýznamné, může mít určitou důležitost pro mne?

Že mohu mít pocity, které jsou odlišné od pocitů Donny Cressyové?“

„Jsi opravdu tak otrávený tím, že jsem si vlasy učesala s pěšinkou uprostřed, místo abych si je sčesala na jednu stranu?“ zeptala se a její hlas vyjádřil naprostou nedůvěru.

„Ty mne vůbec neposloucháš.“

„A co jsem nezaslechla?“

„Zapomeň na to.

Nemá to smysl.“

„Vypadáš tak, jako bys cítil, že to smysl má. Řekni mi to: co jsem nezaslechla? Co jsem neslyšela?“

„Vlasy jsou pouze jedna věc. Ale jde o všechno: když se mi tady kolem něco líbí, bude to změněno.“

„Všechno? Něco?“ vyptávala se Donna rozzlobeně. „Byl jsi to ty, kdo mi vždycky říkal, že nemám užívat slova jako vždycky, když se hádáme.“

„Neřekl jsem vždycky.“

„Řekl jsi všechno. A to je totéž. Naprosté zevšeobecnění.“

„To není totéž.“

„Proč vždy existují dvě sady pravidel – jedna pro tebe a jedna pro mne?“

„A nyní kdo zevšeobecňuje?“

Zavrtěla hlavou. „Já opravdu nemohu vyhrát.“ Rychle zaútočil. „A to je přesně tvůj problém. Vždycky přemýšlíš v termínech výhry a prohry. Ne, jak něco vyřešit.“

„To není fér.“

„Je to ale pravda pravdoucí.“

„Ne, není to pravda.“

„Řekla jsi nebo neřekla, já nemohu vyhrát?“

„Nevěřím, že jsem to řekla!“

„Jen si vztekle křič, vyblouzni si všechno, co chceš. Věci se tím nikterak nemění.“ Jeho hlas byl náhle znepokojivě pevný a studený.

Donna se pokusila sebrat své myšlenky, své emoce a srovnat je do úhledného svazku. Jako smetí, kterého je příliš mnoho.

„To je směšné,“ řekla spíše sama k sobě než Viktorovi, ačkoliv tak naslouchal a neodporoval. „O co se vlastně hádáme?“ Umlkla a snažila se vzpomenout si, jak to všechno začalo. „Řekl jsi, že všechno tady kolem, co se ti líbí, měním.“

„Ne, to jsem neřekl.“

„Tak co jsi vlastně řekl?“

„Řekl jsem, že všechno tady kolem, co se mi líbí, bude změněno.“

„Bude změněno? Kým? Zřejmě nikoliv tebou, protože potom by tady nebyla tato diskuse…“

„Když to říkáš?“

Zarazila ho. „Co mají v úmyslu tato slova naznačit? Že ty změníš ty věci kdykoliv, třebas jen tak z legrace?“

Zakroutil hlavou. „Budeš zase asi klít, že? Ty mne ani nemůžeš milostivě nechat, abych s tebou souhlasil.“

„O čem to mluvíš?“

„Souhlasil jsem s tebou, že to nejsem já, kdo mění věci…“

„Ty jsi se mnou souhlasil? Těmi tvými slovy když to říkáš? To byl souhlas?“

„Ty jsi mne z toho vyřadila.“

„Co? Kdy?“

„Předtím. Podívej se, vždyť na tom nezáleží. Ty jsi zaznamenala bod.“

„Jaký bod?“ již zaječela.

„Neječ. Vždycky hned nad vším ječíš.“

„Já že vždycky ječím? Tak znovu přicházíš s takovým zevšeobecněním.“

„Nuže, jen sama sebe poslouchej. Já nemám zvýšený hlas.“

Donna se několikrát po sobě hluboka nadechla. „Řekl jsi, že všechno je měněno. Je to pravda?“ Neodpověděl. „Ty to neděláš. Všechno se očividně nemění samo. Takže zbývám jedině já, je to tak správně?“

„Když to říkáš.“

„Když to říkám? To je nějaký argument?“

„Když to říkáš.“

„Dobře, tak to říkám.“

„Oukej. Takže alespoň víme, kde jsme.“

„Jsem z toho tak popletená, že ani nevím, zda sedím nebo stojím nebo zda si lehám,“ řekla. „Ale chtěla bych tomu přijít na kloub.“

„Ať to stojí co to stojí.“

„Proč by to mělo něco stát? Proč bychom nemohli jen diskutovat o svých problémech jako dva normální lidé? Jestliže tě něco otrávilo, tak mi to řekni.

Nemohu posoudit to, co se jen domníváš. Nemohu číst ve tvých myšlenkách. Když se na mne pro něco vztekáš, tak mi to řekni, co to je, to, proč jsi vzteklý.“

„To jsem taky udělal. Tobě se to však nelíbilo, co jsem ti řekl.“

„Ty mé vlasy? Opravdu se hádáme jenom o vlasy?“ Domýšlivě se usmála. „Ty jsi však řekl všechno. Co jiného jsem tedy ještě změnila z toho, co se ti líbí?“

„Nechme toho raději.“

„Ne. Jen si to otevřeně řekněme a pak se tomu zasmějeme.“

„Tak dobře. Asi před měsícem jsem se zmínil, že mi opravdu chutnaly ty ovčácké plněné taštičky, které jsi upekla; od té doby jsme je neměli.

Řekl jsem ti, že v těch červených šatech vypadáš báječně; od té doby jsi je nevzala na sebe…“

„Jsou příliš krátké. Vyšly z módy. Nikdo již nenosí tak krátké šaty…“

„Přerušuješ mne. Chceš poslouchat, co ti chci nebo ne?“ Mlčky přikývla. „Jednou večer jsem ti

řekl, že mi chutná smetanový sýr…“

„Měli jsme smetanový sýr.“

„To, co jsme měli, to byl chalupářský smetanový sýr, ktery nenávidím. Řekl jsem ti, že mi chutná smetanový sýr, ale jako obvykle jsi mne neposlouchala. Koupila jsi to, co chutná tobě.“

„Tak to přece nebylo! Myslela jsem, že jsem koupila to, co ti chutná. A proto jsi byl otrávený v ten večer?“

„V který večer?“

„V ten večer, kdy jsi mi po večeři neřekl ani slovo? Toho večera jsi řekl, že tě něco otrávilo, ale abychom to nechali plavat, že to samo přejde.“

„Ale ty jsi to v žádném případě nechtěla nechat plavat, nebo snad ano? To ty nikdy nenecháš plavat. Jako právě nyní.“

„To nyní je náhodou, protože tenkrát jsem to nechala plavat! Ale ono to vůbec nezmizelo. Jen to zhnisalo a stalo se to ještě horším.“ Teď již byla skutečně rozhněvaná. „Ale já tomu nevěřím. Nemohu uvěřit tomu, že jsi se skutečně otrávil proto, že jsem se zmýlila a koupila ti nesprávný druh sýra! Nevěřím, že nyní, po dvou dnech, se jen proto hádáme.“

„To nebyl omyl.“

„Co tím chceš naznačit? Že jsem to udělala schválně?“

„Ne. Ne schválně. Podvědomě.“

„Podvědomě?“ Byl zuřivý. Mohla vidět, jak se v jeho očích zrcadlí led. „Sakra, co to zase má znamenat?“

„Neklej.“

„Neříkej mi, co mám dělat!“

„Nech to jednoduše všechno plavat.“

„Ne. Vyřešme to jednou pro vždy. Mám pocit, že se utápíme v moři prkotin!“

„To jsou prkotiny pro tebe!“

„Ano!“ vykřikla. „Prkotiny pro mne! A měly by to být prkotiny i pro tebe! Ovčácké taštičky, červené šaty, chalupářský sýr, mé vlasy.

Nemohu uvěřit, že to jsou věci, které si zaslouží, abychom se o ně pohádali! Tyto věci jsou jen symptomy hlubšího problému. Můj bože, ty přece nemohou být problémem samotným!“

„Když to říkáš.“

„Ano, tak to říkám!“

„Tak proč se mne ptáš, co si myslím? Proč mne s tím otravuješ?“

„Ty skutečně věříš, že jsem ti schválně koupila špatný druh sýra?“

„Řekl jsem, že podvědomě.“

„To v tvém světě není místo pro počestné omyly“. Náhle byl velmi klidný, z jeho hlasu vyznívala bezchybná blahosklonnost. „Zlatíčko,“ řekl a uchopil její ruce do svých, „neřekl jsem, že máš v úmyslu dělat tyto věci. Ale nemyslíš, že je to bláznivé, když všechny věci, které se tobě líbí, uspořádáš tak, jak to tobě vyhovuje a nějakým způsobem právě ty věci, které se líbí mně, se buď nikdy neudělají, nebo se udělají špatně?“ Vytrhla ruce z jeho rukou tak prudce, že to oba překvapilo.

„Buď proklatý,“ vykřikla zoufale, „ty pokrytče, nikdy jsem za celý svůj život neslyšela takovou spoustu urážek.

Stojíš tady jako malý diktátůrek a říkáš mi, co mám dělat a co nemám dělat, co nedělám, co dělám podvědomě. Nikdy jsem neslyšela takovou bejkárnu.“

„Začínáš klít, to raději půjdu do jiného pokoje.“

„Ať tě ani nenapadne teď někam chodit!“

„Ne a kdo teď říká, co má kdo dělat?“

„Ty kryso!“

„Jistě. Teď začneš s urážkama. Zaprvé jsem diktátor, myslím, že jsi řekla malý diktátůrek. Zdálo se, že hlavní důraz kladeš na slovo malý. Není mi jasné proč. Potom jsi mne nazvala pokrytcem a nyní dokonce krysou. Jen tak pokračuj, jakou další škodu můžeš ještě způsobit.“ Donna nyní počala nepříčetně křičet. „A co se škodami, které ty jsi způsobil?“

„Nenazýval jsem tě žádnými hrubými slovy.

Neklel jsem. Žádal jsem tě, abys nechala celou tu věc plavat. Ty jsi nechtěla. Nyní mne urážíš, nadáváš mi nepěknými slovy. Co máš dále na programu této nechutné hry? Budeš po mně vrhat balvany?“ Začal odcházet. „Nechoď ode mne pryč,“ volala za ním, když přecházel z obývacího pokoje do jejich ložnice.

„Nech mne samotného, Donno,“ řekl unaveně, „neřekla jsi toho již dost?“

Stiskl přepínač dálkového ovládání, kterým zapnul televizor.

„Prosím tě, otoč se,“ řekla Donna klidně. „Proč? Abys na mne mohla znovu ječet? Ne, děkuji.“

„Prosím.“

„Ne!“ Jeho oči byly jako přilepeny na pokračování seriálu vše o rodině. Poznala to, protože jedno z pokračování již také sama viděla.

„Jenom bych to vše chtěla urovnat.“

„Nepřeji si dnes večer za žádnou cenu jít k tobě, můžeš to pochopit?

To nedokáže projít tvou tlustou lebkou?“

Donna počala znovu křičet. „Tak kdo začíná urážet?“

„Ach, oukej. Dostala jsi mne tam, kam jsi chtěla. Nyní tedy jsem urazil já tebe taky. Jsme si tedy vyrovnáni. Jsem ten nejhorší manžel na světě. Jsem hrozně mizerný chlap.“

„Nikdo neřekl, že jsi mizera. Nikdo neřekl, že jsi špatný manžel.“

Zmlkla. „Prosím tě, vypni tu proklatou televizi.“

„Tak tedy znovu začínáme klít.“

„Ale pojď, Viktore, nebuď tak úzkostlivě prudérní.“

„Tak je to dobře, Donno. Jen pokračuj. Tak teď jsem tedy prudérní.

A co dál? Jak mi budeš ještě nadávat?“

„Byl bys tak laskav a vypnul tu televizi?“

K jejímu překvapení stiskl knoflík a televize zhasla. „V pořádku, Donno. Je vypnutá. Pokračuj, pokračuj však pouze tehdy, když chápeš, že přebíráš plnou odpovědnost za cokoliv, co se může od tohoto okamžiku přihodit.

Žádal jsem, abys to nechala plavat. Prosil jsem tě, abys to nechala plavat. Ne, máš v úmyslu vyvolat zde úplné peklo. Oukej, jsem z toho již nyní plný modřin, ale přece jen ještě mohu chodit. Máš pět minut na to, abys mne zcela dorazila.“

„Proč říkáš takovou věc? Nikdo se tě nepokouší nějak napadat.“

„Já ti zaručuji, že během pěti minut dotlačíš tuto hádku tak daleko, že si to zatím ani nedokážu představit. Pokračuj však. Říkej si to, co chceš. Budu tě poslouchat pět minut.“ Podíval se na své hodinky.

Donna se v šílené úzkosti snažila uspořádat své myšlenky do slov.

Myšlenky se však nechtěly nechat obejít, tísnily se na patře jejích úst, lepily se jí na dásně jako máslová pomazánka z burských oříšků a nakonec jí vyšly z úst jako kompletně přepracovaná směs toho, co již předtím řekla.

„Já prostě nechápu, jak jsme se vůbec mohli dostat do této pitomé hádky,“ začala ochable, bezmocně.

„Dostali jsme se do ní, protože tys to nechtěla nechat plavat.

Tlačila jsi to tak daleko, že teď je již příliš pozdě.“

„Myslím, že to tak nebylo, že bych to zavinila já, jak říkáš.“

„Samozřejmě, a jak bys nazvala to, co právě teď děláš?“

„Snažím se dopátrat jádra věcí.“

„Jádrem té věci je, že mne ve skutečnosti příliš ráda nemáš.“

„To není pravda, já tě miluji.“ Pozvedl pochybovačně obočí.

„Ale já tě opravdu miluji,“ zvýšila hlas a ihned si to v duchu ověřovala. „Je mi to líto.“

„Líto, že mne miluješ. Já vím.“

„Ne líto, že tě miluji,“ zaječela, „ale líto, že jsem tak ječela.“

„Prosím tě, už na mne nikdy neječ, Donno. Už toho bylo dost. Skutečně, neměla bys na mne nikdy ječet.“ Jeho hlas zněl jako hlas válečného zajatce, kterého nepřítel mučí.

Donna zvedla oči ke stropu. „Co se to tu děje? To mi nikdo nepřijde na pomoc?“

„Tak tohle je to, jak strávíme příštích pět minut? Protože jestliže ano, pak se raději budu dívat v televizi na seriál Vše o rodině.

Jejich hádky jsou alespoň legrační.“

„Proklatě, řekneš mi, že mám mluvit, ale pak mne nenecháš.

Přerušuješ mne. Zmanipuluješ celý rozhovor tak, až jsem z toho tak poblázněná, že začnu křičet.“

„A tak to, Donno, děláš vždycky.“

„A nakonec vůbec nemám naději říci to, co jsem si přála říci.“

„Jenomže co je to, co si přeješ říci, Donno? Víš to vlastně vůbec?“

„Jak se zdá, máš o mně velmi zlé mínění.“

„Já že mám o tobě zlé mínění?“

„Ano, vždycky o mně předpokládáš to nejhorší.“

„Vždycky?“

„Že měním věci, které se ti líbí, svévolně nebo podvědomě.

Kdykoliv.

Zdá se mi, že to pociťuješ tak, že jsem vždycky proti tobě.

Nechceš mi však poskytnout příležitost, abych se obhájila. Polovinu času vůbec nevím, že tě něco rozrušilo, protože mi neřekneš, co tě tak otrávilo…“

„A proč bych to měl dělat? Vždyť ty to jen odmítneš jako nějakou prkotinu.“

„Do prčic, vždyt stále chodíme dokola.“

„A ty stále mluvíš sprostě. Řekni mi, je to pro tebe zvláštním popudem ke klení, protože jsem ti řekl, proč mám proti tomu námitky?

Protože víš, že mne to otráví?“

„Proč musíš brát všechno tak osobně? Proč když vyslovím do prčic v naprosté zoufalé beznadějnosti, automaticky předpokládáš, že to říkám, abych tě rozčilila?“

„Protože tak to je.“

„Ale to je paranoické, Viktore!“

Zašla tím příliš daleko. Věděla to hned, jakmile tato slova vypustila z úst. Držel v ruce pušku a ona mu k ní dodala nezbytnou munici.

Čekal na její uklouznutí, postrkoval ji k tomu jedinému slovu, které by mohl použít, aby ji rozdrtil na cimpr campr. Jejích pět minut uplynulo a ona mu poskytla to slovo. Paranoidní.

Jeho hlas zazněl klidně.

„Dobře. Tak jsi nakonec řekla to, co jsi chtěla říci, že, Donno?“

„Jenom jsem mínila…“

„Nechci z toho, co mi ještě chceš říci, už slyšet nic dalšího.

Řekla jsi to všechno. Již dost jsi mne naurážela. Chceš ještě vidět i krev?

To si přeješ? Zvolila jsi malé jednoduché nedorozumění, hloupé prohlášení, které jsem učinil a za které jsem se ti omluvil…“

„Ty ses omluvil? A kdy ses omluvil?“

„Stejně mne neposloucháš, Donno, stále ti to říkám.“

„Ty ses nikdy neomluvil!“

Náhle počal křičet: „Dobře, nikdy jsem se neomluvil! Když říkáš, že ne, musíš mít přece pravdu, protože – Bůh to ví – ty máš pravdu vždycky.

Myslel jsem, že jsem se omluvil. Přiznávám se však, že jsem neměl pravdu. Znovu.“ Zmlkl. „Jaký je v tom vlastně rozdíl?“

„V tom je právě celý ten rozdíl. Kdybys se byl omluvil, k celé této hádce by nebylo došlo.“

„Ale samozřejmě že by k ní došlo, copak to nevidíš? Bylas natolik odhodlána říci mi, jaká jsem krysa, jaký jsem paranoidní, jak jsem v neprávu, že bys k tomu našla cestu bez ohledu na to, co jsem řekl nebo neřekl. Myslím, že jsem se omluvil. Ty říkáš, že ne. Ve skutečnosti ale na tom vůbec nesejde. Důležité je to, co jsi řekla potom.“ Donna se snažila, aby si to v hlavě vyjasnila.

Bylo něco špatného v tom, co řekla, ale byla příliš zmatená a unavená, než aby na to přišla. „Nerozumím tomu.“

„Ne, nikdy tomu nerozumíš,“

řekl smutně. Donna cítila, jak jí hlodavá bolest z pocitu viny zamrzá v žaludku. Proč mu nerozuměla? Proč musela vždycky tak ječet?

Proč musela tolik proklínat? Věděla přece, že on to nemá rád.

Věděla, že má rád ovčácké taštičky – proč je neudělala častěji?

Koupila mu špatný sýr záměrně nebo podvědomě? Ne, proklatě, pomyslela si náhle, ne, to neudělala. „Jsi vždy naprosto pevně přesvědčená, že máš pravdu,“ řekl pomalu a s tak klidným, přesvědčujícím důrazem, že Donna, která již bojovala s pocitem své viny, cítila, že musí naslouchat. „Ty nechápeš, že na tom konec konců vůbec nezáleží, kdo má pravdu a kdo ne. Důležité je to, co se řeklo mezitím. Ty jsi neslyšela, že bych tě urazil.“

„Ty nepovažuješ to, že jsi mi řekl, že úmyslně měním všechno, co se ti líbí, za mou urážku?“ zvolala.

„Znovu mne přerušuješ.“

„Promiň, myslela jsem, že jsi skončil.“ Zvedl ruce nad hlavu a posměšně tak naznačil, že se vzdává. „Oukej, když to říkáš.“

„Ne, prosím tě, Viktore, pokračuj, neměla jsem tě v úmyslu přerušit.“

„Necháš mne dokončit, co ti chci říci? Už mne nebudeš přerušovat?“

„Co je to?

Organizovaná debata nebo něco jiného? U obyčejných lidí jde o diskusi;

a oni se navzájem přerušují.“

„Ale ty to děláš neustále. Nikdy mne nenecháš dokončit nějakou myšlenku.“ Donna se tvrdě zakousla do spodního rtu. „Dobře,“ řekla pomalu, „již tě nebudu přerušovat.“ Zachoval dramatickou pauzu. „Důvod, proč stále chodíme kolem dokola je jednoduchý, Donno. Ty se ptáš, co mne otrávilo. A já již vím, co se stane, když ti to řeknu. Právě toto se stane. Dnešní večer se odehrál, protože ve skutečnosti nechceš slyšet, co mám k vyprávění. Šlo ti jen o to získat možnost říci mi, že nemám pravdu.“

„To je…“

„Přerušuješ mne.“

„Promiň.“

„Podívej se na ten dnešní večer, Donno.

Nebylo by se to stalo, kdybys to nepopoháněla. Žádal jsem tě, abys to nechala plavat. To, z čeho jsem byl otráven, mohlo nakonec jít zcela stranou. Ale ne. Ty jsi to nakonec ze mne vytáhla a tak jsi mohla prohlásit, jak je to hloupé, jak je to malicherné a jak já hluboce nemám pravdu. Pravdu o té věci. Pravdu o tobě, pravdu v čemkoliv jiném. Když si nepřeješ slyšet to, co chci říci, pak se mne neptej, proč jsem tak otrávený. Ve všech našich hádkách však dochází ke směšnému úkazu. Vždy se mne vyptáváš, proč jsem tak otrávený a pak nějak všechno, co skutečně stojí za to, aby se to řeklo, zase otráví tebe. A já pak dlouho potom, kdy jsme již zapomněli, kolem čeho hádka vlastně vznikla, marně přivolávám ta malá něžná slovíčka, která stále slyším ve své hlavě.“ Odmlčel se.

„To jsou tvoje ústa, Donno, a ty nevíš, jakou škodu svými ústy dokážeš natropit. Pustíš se do mne a nenecháš to plavat.“

„Já se pustím do tebe?“

„Viď, ty si nemůžeš pomoci a musíš mne přerušit, že?“ Donnina ramena se nahrbila pod nakupenou tíhou viny. Setřela si slzu z oka a neřekla nic. Zdálo se jí, že je hromada pravdy v tom, co říkal. Proč nemohla mlčet, když ji o to požádal? Proč s ním nemohla jednoduše souhlasit ve věcech, které říkal? Všechno bylo vždy v pořádku a pěkné tak dlouho, pokud s ním souhlasila, pokud ho nechala všechno rozhodovat. Proč vždy musela tolik naléhat na vyřešení? Nakonec nebylo nikdy nic objasněno.

Tak jako nikdy nic z toho, co ho otrávilo, skutečně nezmizelo.

Povzdechla si. Nic neodplavalo, nic se nevyřešilo. Něco jako se praví v úsloví: kdo se ožení, nic neriskuje – ale taky nic nezíská.

Nakonec strávila polovinu toho, co ještě zbývalo z noci tím, že prosila za odpuštění, že se sama kárala, zatímco on přihlížel s tichým souhlasem.

A stále někde v pozadí svých myšlenek slyšela hlas své matky: nedopusť, aby tě někdo vodil za nos. Řekni si hlasitě NE! Někde hluboko ve střevech cítila, že je v jeho argumentech něco jen povrchně správného. Bylo v nich však dost pravdy, právě dost na to, aby posloužila jako návnada nezbytná k chycení ryby; a když se ostrá udice zabodla do její něžné tváře, byla donucena zaujmout (nebo sama rezignovala a zaujala) určené místo na zádi nějakého člunu a tam se zmítala a zoufale lapala po dechu – zkrátka, jako ryba vytažená z vody. Další polovina noci by mohla být věnována milování a Donna byla vždy překvapena tím, že její chování mimo postel nemělo žádný vliv na její následné výkony v posteli. A jestliže přece jen na to mělo nějaký účinek, pak v tom, že jejich milování bylo o to intenzívnější. Bylo to vždy stejné. Každá hádka vedla k témuž výsledku. A jestliže její omluva nenásledovala hned v zápětí po hádce, pak kolem toho pokulhávali o několik dnů, plných mrazivého ticha, déle. A s každou omluvou hlas její matky někde hluboko v jejím nitru byl tišší a tišší. Stejně by to mohlo dopadnout i dnes v noci, věděla Donna, když její manžel kráčel celý znavený z obývacího pokoje, se sevřeným zadkem, jako kdyby ho někdo spráskal bičem. Nezůstane-li zde, nebude žádné milování. Nic, co by otupilo mysl a uvolnilo tělo.

Proč s tím vlastně začala? Mělo to něco s těmi pitomými dýchacími cviky?

Bože, vždyť byla tak šťastna, že se tolik zajímal o její těhotenství!

Někteří manželé se o to vůbec nestarají. Viktor se o její stav zajímal tolik, jako kdyby se to dálo s ním samotným. Jenom si přál být součástí toho, aby se s ní o to podílel.

A jeho starost o dýchací cvičení byla starostí o jejich děťátko.

Proč se na něj tak obořila? Byla to starost nebo kontrola? zeptal se v ní vnitřní hlas. Odstrčila hlas stranou a šla do ložnice.

„Je mi toho líto,“ řekla. „Skutečně.“

Zdálo se, že je uražený více než jindy. „Vždycky toho lituješ.

Ale to nikdy nic nezmění.“

„Jsem dnes večer pouze předrážděná. Cítím, že na mne přichází chřipka.“

„Zase jiná chřipka?“

Pokrčila rameny. „Hrozně mi teče z nosu. Znáš to.“

„Snad sis ale proti tomu nic nebrala?“ Znovu starost o její těhotenství, o jejich nenarozené dítě. Proč však jenom to znělo spíše jako obvinění? „Samozřejmě že ne.“ Odmlčela se a pak se zeptala: „Přeješ si pokračovat v nácviku dýchání?“ Pohlédl na své hodinky. „Je jedenáct. Je už pozdě.“ Náhlé zakrýváné utrpení jej přimělo k bolestivé grimase.

„Je ti špatně?“

„Můj žaludek těžko snáší to tvoje běsnění.“ Donna neřekla nic, jen pocítila náhlou tíhu Sisyfova balvanu, který jí klesl na ramena.

Posadila se na postel a počala si svlékat oděv. Bylo ticho, protože Viktor byl v koupelně. Ticho bylo jen několikrát přerušeno jeho hlasitým, úporným vysmrkáním.

„Neměl bys to dělat,“ řekla mu, když se vrátil z koupelny. „Mohou ti prasknout v nose žilky.“ Neodpověděl. Donna šla do koupelny. Proč se vždycky cítila mnohem hůře po tom, když se omluvila?

Zalezla do postele vedle něj. Ležel na zádech a díval se vzhůru ke stropu. Ruce si založil pod hlavu. Donna se na něj několik minut dívala, než promluvila.

„Miluji tě,“ řekla a zahleděla se mu na ústa, od kterých očekávala odpověď.

„To je v pořádku,“ řekl. Vytáhl paži zpod své hlavy a pohnul jí směrem k Donně. Bylo to pro ni znamení, že jí bylo konečně odpuštěno, že je teď již všechno v pořádku a že se k němu smí přiblížit. Posunula se do oblouku, který vytvořila jeho uvolněná paže, přitiskla se k jeho hrudi a hladila ho rukou po těle nahoru a dolů, zatímco on jí nepřítomně hladil záda.

„Proč jsi na mne tak tvrdý?“ zeptala se jemně. Někde uvnitř jejích střev v němých, dušených výkřicích počal její vnitřní hlas řvát.

„Dělalas to jinak,“ řekl.

„Dělala jsem to stejně, tak jako vždy ovčácké taštičky dělávám.“

„Ne, není to stejné. Něčím se to liší. Cítím to na jejich chuti.“

„Ničím se to neliší. To jenom pokaždé tak říkáš.“

„Pokaždé je to také jiné.“

„Dělala jsem to stejně, jako to dělám vždycky. Nechutná ti to?“

„Je to v pořádku. Jenom nejsou tak tlusté jako obvykle.“

Vstal od stolu. „Kampak jdeš?“

Otevřel dvířka skříňky pod dřezem. „Co tam hledáš?“

Lovil něco rukou v nádobě na odpadky. „Myslel jsem si to,“ řekl, vytáhl prázdnou plechovku od tomatového kečupu a triumfálně jí mával.

„Co sis myslel?“ zeptala se Donna a konečně se jí rozezněla tykadla, jimiž již předem vycítila odpověď, která se jí nebude líbit.

„Tomatový kečup. Myslel jsem, že v receptu je tomatový protlak.“

„V receptu je napsáno tomatový kečup,“ prohlásila nesmlouvavě.

„Pojď zpět ke stolu, než to vychladne!“

„Chci se podívat do kuchařky.“

„Ty mi nevěříš?“

„Mohu se podívat do kuchařky? Nikdo neřekl, že ti nevěřím!“ Potom posměšně dodal: „Nejsi náhodou trochu paranoická?“

Donna praštila vidličkou a vstala od stolu. „Ty víš dobře, že kdybych já řekla něco takového tobě, tak bys zuřil!“

Sáhla na poličku nad telefonem, kde měla uloženy své nejpoužívanější kuchařky a podala mu hodně opotřebenou knihu Prosím o další porci.

Vzal jí knihu z rukou a pozorně se na Donnu zadíval. „Chceš se začít hádat jen proto, že jsem se tě zeptal, zda mohu nahlédnout do kuchařky?“

Podívala se dolů na své obrovské břicho. Doktor řekl, že se nyní může narodit děťátko každým okamžikem. Do vypočteného data zbývaly již jenom dva týdny a to byl pouze odhad odborníka. Jen se nerozčilit.

„Ne, nepokouším se začít vůbec nic.“

Se stále rostoucím rozrušením se dívala, jak listuje stránkami.

„Jak že se to jmenuje?“ zeptal se. „Hamburger – Ovčácké taštičky,“

odpověděla, šla zpět ke kuchyňskému stolu a tam se posadila. „A již to vystydlo.“

Četl si seznam použitých složek. „Nuže, máš pravdu. Stojí tam tomatový kečup.“

„Děkuji.“

Vrátil knihu na poličku. „A já jsem si vždy myslel, že na to používáš tomatový protlak.“

„Obvykle ano,“ řekla – a pak si náhle přála, aby to nebyla řekla. Jeho oči pohlédly s bleskovou rychlostí do jejích.

Klidně pokračovala. „Jednou jsem se zmýlila a použila tomatový protlak a když jsi řekl, že ti to chutná…“

„Tak jsi to zase změnila zpět.“

„Ne! Používala jsem od té doby protlak. Jenom dnes jsem už neměla žádný tomatový protlak a tak jsem použila tomatový kečup. To znamená to, co je v receptu uvedeno především.“

„Tak proč jsi mi řekla, že jsi vůbec nic nezměnila?“

„Protože jsem si nepřála mít právě tento rozhovor.“

„Taky by k němu nedošlo, kdybys mi byla řekla pravdu. Nejsem hloupý a ty to víš. Poznal jsem, že je to nějak jiné.“

„Mně to chutná docela stejně.“

„Mně ale ne! Hned jsem poznal, že je v tom něco jiného.“

„Musíme v této debatě pokračovat? Vždyť to zní jako jedna z televizních reklam. To není Heinz“ napodobila s úšklebkem známou televizní reklamu.

„Tady se jedná o ústa.“

„Hele, nech toho, Viktore. Má všechno to vůbec nějaký význam?“

„To ty sama jsi tomu dodala tak velký význam. Proč jsi musela lhát?“

„To nebylo lhaní.“

„Řekla jsi, že nic není změněno?“

„Proboha, Viktore, nechme to raději plavat!“

„Jistě. Kdykoliv si přeješ, abychom něco nechali plavat, tak již to plave.“

„Ty se opravdu chceš hádat kvůli tomatovému kečupu?“

„Tak se vždycky chováš. Je to pořád ta stará věc. To, co je důležité pro Viktora, to je bezvýznamné. Je příliš malicherné se o tom bavit. Každodenně je to stále ta samá proklatá věc.“

„Kleješ,“ připomněla mu. „Ach, já jsem zapomněl. Jenom tobě je dovoleno klít.“

„Pro Krista Ježíše, Viktore,“ vybuchla, „vždyť ty ze mne děláš úplného blázna!“ A opakovala jeho slova: „Každodenně je to stále ta samá proklatá věc!“

„Když to říkáš ty.“

„Ale to je, co jsi řekl ty!

Slovo za slovem. Ty jsi řekl každodenně je to ta samá proklatá věc.“

„Nevzpomínám si, že bych to řekl.“

„Ale určitě, řekl jsi to. Nato jsem ti řekla, že kleješ.“

„Ach ano, zapomněl jsem. Mně není dovoleno klít. Pouze tobě.“

„To nikdo neřekl.“ Již začínala křičet. „Vezmi si kapesník, Donno.“

„Ne!“

„Tak fajn. Neber si kapesník.“ Ticho.

„Nedojíš svou večeři?“

„Nemám hlad.“

„Tak to je náramné. Ty ovčácké taštičky jsem udělala zvlášť pro tebe…“

„Nedělej věci zvlášť pro mne, Donno, nestojí to za tu cenu, kterou za to musíme zaplatit.“

„Ale já ráda dělám věci zvlášť pro tebe,“ zjistila Donna, že se začíná obhajovat.

„Možná. Ale nějakým záhadným způsobem to nikdy nevyjde tak, jak já to mám rád, že?“

Na tom bylo dost pravdy. Pocítila ve tváři ostré škubnutí.

Později, když se ještě vzduchem stále vznášely omluvy, kdy po jejích následovaly i jeho („Mně je to taky líto,“ s příliš zřejmým výrazem rezignace), když leželi bok po boku v posteli on s paží kolem jejích ramen, kdy se jí oči téměř zavíraly ospalostí, počal mluvit.

„Nechápu, jak ti může dojít v zásobách něco takového, jako je tomatový protlak. Copak jsi nebyla před několika dny nakupovat?“

„Zapomněla jsem to koupit,“ řekla rozespale, odvalila se od něj a jako obrovská velryba zalehla na svůj levý bok.

„Jak jsi na to mohla zapomenout? Cožpak sis nepřipravila seznam?“

„Ne, já si nikdy nedělám seznam. Prosím tě, nech mne spát.“

„Není divu, že ti vždycky něco chybí. Není divu, když jsi taková dezorganizátorka!“

Hurá, již na to přišel! „Jak můžeš jít nakupovat a nepřipravit si seznam?“

„Budu si dělat seznam,“ řekla Donna. „A teď mne už, prosím tě, nechej spát.“

„Jak můžeš jít nakupovat a neudělat si seznam?“ opakoval. I když k němu byla obrácena zády a měla zavřené oči, věděla, že zavrtěl hlavou.

Ve tři hodiny ráno se jí spustila voda a postel byla okamžitě zcela promočená. Viktor vyskočil vyděšený a plný úzkosti z postele.

„Ježíši Kriste, co jsi to udělala?“

Donna se jednoduše na něj usmála, její úsměv byl směsicí rozrušení a perverzního zadostiučinění. Dobře se mu tak stalo, pomyslela si a hned potom pocítila, že se vůči němu tímto postojem proviňuje.

Nakonec to musel být císařský řez. Již před měsícem ji doktor připravil na tuto možnost a řekl jí, že je děťátko v příčné poloze a i když je stále možné, že se samo od sebe správně přetočí, musí být Donna připravena na chirurgický zákrok, kdyby to bylo nutné.

Donna strávila šestadvacet hodin v porodních bolestech, než doktor rozhodl, že je operace nutná. Ona i Viktor měli víc než dost času na to, aby její spodní dýchání dovedli k úplné dokonalosti. Viktor dýchal po celou dobu vedle ní, vyprávěl jí vtipy, dodával jí odvahu, navlhčoval jí rty houbou, kterou nezapomněl přinést (část jejich instrukcí z předporodního školení), třel jí téměř neustále záda.

Ke konci dvacáté hodiny narůstala její bojovnost. „To je směšné,“

reptala, když se dívala kolem sebe po malé porodní místnosti.

„Proč sem nedají televizi?“ Pokoj sám o sobě byl velmi příjemný, jedna stěna byla čerstvě vytapetovaná v zelené a bílé barvě, světlé skříně a litografie Kandinského přímo proti její posteli. „Opravdu potřebuji celý ten krám, který mne obepíná?“

„Je to monitor tlukotu srdce děťátka,“ řekl Viktor o velkém šedém počítači, který k jejímu tělu připnuli pomocí zvláštního pásu; ten jí procházel kolem břicha a registroval, jak děťátku tluče srdíčko.

Těm, kdo o počítačích nic nevěděli, se zdálo, že funguje hodně podobně jako detektor lži. Monitoroval a ukazoval také údaje o jejích kontrakcích.

„Hele, právě jsi měla další kontrakci,“ prohlásil Viktor, zřejmě vylekaný tím, že kontrakce přišla tak brzo po předcházejícím stahu.

„To ti teda děkuji, že mi to říkáš,“ vydechla těžce.

„Byla to velká kontrakce, jen se podívej, zlatíčko.“

„Nemusím se na to dívat! Já to mohu cítit! Co si myslíš, že tady vlastně dělám?“

„Je to velmi vzrušující.“

„Pane Bože, potom tedy měj si ty kontrakce a já se mohu dívat na tu proklatou mašinu. Tak, to mi stačí, mám už toho právě tak dost.“

„Musíš být v přechodném stavu,“ řekl s pocitem štěstí. „Trish řekl, že ses stala velmi podrážděnou v prenatálním stavu.“

„Kde je ten Trish? Já ho zabiju!“

Viktor byl za ní a znovu jí třel záda. „Měla bys být šťastná,“

řekl.

„Prenatální stav znamená, že to máš skoro za sebou. Jenom ještě pár hodin.“

Jenom muž může říci něco takového, pomyslela si.

Žena v některém z vedlejších porodních pokojů vyrazila pronikavý výkřik plný agónie, po kterém následovala obdivuhodná série nadávek a prokletí. „A to jsou přesně také mé pocity,“ řekla Donna.

„Podívej se, udělala jsem tady, co jsem mohla, ale teď už toho mám dost.

Teď je řada na tobě. Já jdu domů.“

Pokusila se dostat sama s postele. „Donno, proboha…“

„Zavolej mne, až bude po všem,“ řekla a odepnula stroj.

„Donno, prosím tě…“ naléhal bezmocně Viktor. „Zavolej mi taxi, Viktore.“

Viktor zavolal sestry. „Kazíš mi legraci,“ řekla.

O dvě hodiny později blouznila.

„Twentieth Century – Fox,“ vykřikla. „Prosím?“ zeptal se Viktor.

„Dr. Harris mi položil otázku,“ řekla Donna netrpělivě. Dr.

Harris mezitím přišel do jejího pokoje a seděl v nohách její postele.

„Ptal se mne, které filmové studio natočilo film Sedm ročních svědění a já jsem mu to řekla.“

„Pro Ježíše!“

„To je moje linka.“ Náhle vykřikla: „Viktore prosím tě, mohli by mi dát nějakou injekci?“ Věděla, že doufal, že to ona absolvuje bez jakýchkoliv drog.

„Jistě, ihned,“ odpověděl. „Doktore Harrisi?“ Dr. Harris jí naordinoval dávku demerolu, který Donnu zklamal; zjistila, že jí nikterak neulevil v jejím stále narůstajícím utrpení z kontrakcí a jenom ji trochu oblouznil.

„Nemyslím, že by bejby ještě mohlo změnit polohu,“ slyšela jako zdaleka říci Dr. Harrise. „Budeme raději operovat. Čekali jsme již dost dlouho.“

Potom probíhalo všechno velmi rychle. Odvezli ji do operačního sálu a umístili na stole.

Počítač intenzívní péče, na který byla přidrátována od okamžiku, kdy přišla do nemocnice, stál nyní přímo vedle ní, stejně jako Viktor.

Byly to dvě linky, které udržovaly její spojení s životem. Řekli jí, aby se položila na bok v poloze lidského zárodku – skrčená a aby se nehýbala. Konstatovala, že to není zrovna snadný požadavek na někoho, kdo právě prodělává těžký porod. Pak dostala další dvě injekce.

První byla lokální anestetikum, aby byla zbavena bolesti při aplikaci druhé injekce, lumbální, která ji pak měla znecitlivět vůbec. Tvář se jí zkřivila a těžce dýchala, když cítila, jak proudí tekutina z epidurální injekce do její páteře. Byl to pocit podobný, jako kdyby ji někdo mlátil kladivem podél celých zad. Trish, ten roztomilý prenatální instruktor, se zapomněl zmínit o bolestech, které doprovázejí lumbálku. Mluvil pouze o nádherném znecitlivění.

Sestřička nasadila Donně na nos kyslíkovou masku a Donna cítila, jak ji připoutávají ke stolu; před oči jí postavili zelený štít tak, aby vlastní provedení operace zůstalo jejímu pohledu skryto. Viktorovi nabídli sedadlo vedle její hlavy.

Držel ji za ruku a hovořil s ní uklidňujícím tónem.

„Já to cítím,“ řekla náhle, když si uvědomila, že je její maso rozhrnováno, ačkoliv nebyla schopna říci, jak. „Nemohu dýchat.“

Anestetik ji ujistil, že dýchá velmi pěkně. „Mám úplně ucpaný celý nos.“

„To je přirozená reakce,“ řekl jí a pak jí počal vysvětlovat, proč.

Z toho, co říkal, neslyšela ani slovo. Všechno, co slyšela, byl lahodný křik zdravého, devět liber a pět uncí těžkého novorozeněte, chlapečka, který hlasitě protestoval, když byl vytahován z jejího břicha a vyzvednut na štít, aby ho mohla vidět.

„Ahoj, Adame,“ řekla a ve svých očích pocítila slzy.

„Je jako malý tank,“ řekl Viktor s nespornou pýchou.

„To byly všechny ty máslové koláčky, o kterých jsi mi říkal, že je nemám jíst.“

Zasmál se. „Miluji tě,“ řekl.

Usmála se do jeho očí plných slz. „Já tě taky miluji,“ řekla a cítila se trochu jako ten pár ve filmu o normálním narození dítěte, který viděli na prenatálním školení. („Říci si já tě miluji při takové příležitosti jako je tato, to by byla jenom fráze,“ řekli si navzájem po tom potěšujícím, dojemném promítání filmu.) A teď to bylo právě to, co si skutečně přála říci. „Miluji tě,“ opakovala, „miluji tě.“ Adam plakal po celé následující tři měsíce. Plakal před kojením, po kojení, mezi kojením, po celé dny a noci. Donna měla strach, že nemá dost mléka. Doktor ji ujistil, že Adam přibývá na váze. Viktor jí řekl, že má v kojení vytrvat. Donna si dělala starosti, že by možná měla Adama převést na láhev. Dr. Wellington, její pediatr, jí řekl, aby udělala to, co je pro ni pohodlnější. Viktor řekl, že má v kojení vytrvat.

Adam plakal, když ho pokládali do postýlky. Křičel, když ho z postýlky zvedala. Plakal, když ho chovali i když ho přenášeli.

Plakal ve voze i ve svém kočárku. Jeho mrňavá tvář zrudla a jeho pěstičky zbělely. Někdy v tom čase přišel Viktor z práce domů.

Donna měla tvář stejně bílou jako Adamovy pěstičky a oči tak rudé, jako jeho obličej.

A oba plakali. „Asi ho nedržíš správně nebo něco takového“ řekl Viktor. „Tak ho podrž ty,“ odvětila rychle Donna a strčila ječícího kojence Viktorovi do náručí. Adam začal ječet ještě hlasitěji.

„Já bych to tak nedělal,“ řekl Viktor. „Jenom jsi ho ještě více rozrušila.“ Viktor si přesunul dítě do jiné polohy. Adam přestal křičet. Viktor se usmál, přičemž se vynasnažil, aby nevypadal příliš domýšlivě. „Tak vidíš, říkal jsem ti, že to vše záleží na způsobu, jak ho držíš.“ Adam se znovu rozječel. Donna se nedokázala přemoci a usmála se. Přitom si uvědomila, že si potají myslí: hodný chlapeček, hodný chlapeček.

„Říkal jsem ti, že bys s ním neměla hýbat,“ řekl Viktor rozzlobeně a strčil dítě Donně zpět do náručí. „Není čas ho nakrmit?“

„Kojila jsem ho právě před hodinou. A předtím před dvěma hodinami.“

„Možná, že ho kojíš moc často,“ přednesl své pochyby Viktor. „Proč se ho nezeptáš?“

„Vyměnilas mu plenku?“ pokračoval dál. „Děťátkům to nic nedělá, když jsou trochu vlhká.“

„Na to jsem se tě neptal.“

„Vyměnila jsem mu plenku před hodinou, kdy jsem ho nakrmila a on mne celou přitom pokakal.“

„Tak mu plenku vyměň znovu. Asi je mu to nepohodlné.“

„A proč mu ji nevyměníš ty?“

Viktor vyhlížel rozpačitě. „Je ještě pro mne příliš malý, abych ho Donno, já přebaloval. Budu to dělat, až bude starší.“

„Jistě.“

„Jenom tě prosím, nepouštěj se zase do mne. Měl jsem i tak dost těžký den, i bez toho, že když se konečně dostanu domů, děláš mi to těžké i ty.“

Donna vyměnila Adamovu plínku. Byla úplně suchá. Adam křičel dál.

Ve dvě hodiny po půlnoci ho Donna znovu nakojila. Ve tři pořád křičel.

Donna odešla do ložnice. „Teď je řada na tobě,“ řekla Viktorovi, který předstíral, že spí.

„Ty po mně chceš, abych ho nakojil?“ zeptal se rozhněvaně. „Řekni mi jak, a já to udělám.“

„Tak proto jsi měl takový strach, abych ho nepřestala kojit?“

„Dobrou noc, Donno,“ řekl a obrátil se na bok tváří od ní. „Dítě křičí.“

„Tak ho běž pochovat. Již jsem ho chovala a právě jsem ho nakojila.

Můžeš s ním chvilku chodit.“

„Donno, já jdu zítra do práce!“

„A co myslíš, že dělám já? Že po celý den spím? Při tomto rámuse!

Já to musím poslouchat celý den, nejen v noci.“

„Zavolej paní Adilmanovou, aby k nám přišla. Řekla, že to ráda udělá.“

„Již jsem ji zavolala, ale ona není ranní ptáče. Vezme si toho jen tolik, kolik zmůže.“

„A to dítě pořád křičí.“

Vždyť je to taky tvůj syn,“ řekla Donna tónem, kterým Viktorovi dala najevo, že nemíní dál diskutovat. Zahrabala se do postele. Viktor rozhněvaně odkráčel.

Po třech dalších hodinách Adam stále křičel.

Viktor se zpět do ložnice nevrátil. Donna se šla podívat do Adamova světle žlutého a bílého dětského pokoje. Adam křičel ve své kolébce.

Viktor usnul na zemi vedle kolébky.

Poprvé, kdy přestal Adam křičet a skutečně spal celou noc, byla Donna přesvědčena, že je mrtvý. Paní Adilmanová civěla přes kuchyňské okno na Donnu, která seděla u bílého kulatého kuchyňského stolu a pomalu vychutnávala svůj ranní koflík kávy. Naznačila paní Adilmanové, že bude vítána, když přijde dovnitř.

„Viktor šel dneska do práce tak brzo?“ zeptala se paní Adilmanová. Bylo právě osm hodin.

„Musel jet na několik dnů do Sarasoty. Obchodně.“

„A bejby spí?“ zeptala se nedůvěřivě.

Donna odložila svůj šálek s kávou. „Myslím, že je mrtvé. Mám z toho hrůzu jít se tam podívat.“

Paní Adilmanová byla jako omráčená. „Co?“

„Křičel, když jsem šla do postele, musel však někdy v noci přestat, když jsem spala.

Probudila jsem se asi před půl hodinou. V domě je takové ticho, že tomu nemohu ani uvěřit.“

„Vy jste se na něj nebyla podívat?“

Donna se paní Adilmanové podívala přímo do očí. „Vím, že to pravděpodobně bude znít ohavně,“ začala, „ale já jsem dnes ráno skutečně cítila, že by mi chutnal hrneček kávy a věděla jsem, že když tam vejdu a on bude mrtvý, potom si již nebudu moci vypít svůj hrneček kávy a nebude vůbec nic, co bych mohla udělat a tak jsem si chtěla napřed vypít svůj hrneček kávy a teprve potom se jí podívat.“ Paní Adilmanová na ni zírala s naprostou nedůvěrou. Viktor by to sám nedokázal lépe. Pravděpodobně ji zavolal ze Sarasoty a požádal ji, aby se zde zastavila.

Šly se na bejby podívat společně. Zdravě spalo. Donna šla zpět do kuchyně a nalila si další šálek kávy.

Donna si začala sestavovat seznamy. Každé ráno, když se probudila, sestavila si seznam všeho, co má ten den udělat. Nyní, kdy již nepracovala a Adam se pohodlně přizpůsobil životu v jižních Spojených státech, měla mnohem více volného času vyprat prádlo, uklidit dům, vyzvednout šaty z čistírny, zajít nakoupit do obchodu s potravinami (na to si připravila zvláštní seznam), zajít k zubaři, lékaři, do banky, do obchodu s domácími potřebami, organizovat malé společenské večeře, obstarat pro Viktora několik nezbytných pochůzek a samozřejmě být včas doma, aby nakrmila Adama. Ten od té noci, kdy přestal křičet, se zázračně sám převedl na režim trojího krmení za den a poskytl tak Donně více času na splnění úkolů z jejích různých seznamů.

Jednoho dne si sestavila dva seznamy: věcí, které musela udělat a věcí, které nenáviděla dělat.

Nenáviděla: 1. domácké práce 2. uklízet 3. vybírat talíře z automatické myčky a uklidit je 4. vyřizovat účty 5. volat lidi, kterým měla podle Viktorových instrukcí přednést stížnosti na různé nedostatky týkající se jejich domu 6. „úvahy o budoucnosti“ 7. její vlasy 8. její šaty 9. její celkový vzhled 10. její tělo, které se stále ještě nevrátilo do původní formy 11. cvičení.

(Body 6 až 10, jak konstatovala, nebyly věcmi, které nenáviděla dělat, ale protože to byly věci, které nenáviděla vůbec a protože to byl konec konců její seznam, rozhodla se, že je tam přece jenom zapíše. Donna si sestavila zvláštní seznam z toho, co jí říkal ráno Viktor. A na konci každého týdne sepsala z toho zvláštní seznam těch jeho výroků, které ji v jednotlivých dnech nejvíce zaujaly: 1. Máš mejkap rozmazaný po celé tváři. Zapomněla sis ho včera večer smýt?

2. Opět jsi chrápala. To je odporný zlozvyk, který sis osvojila, když jsi byla těhotná.

3. Cítíš se dobře? Nevypadáš příliš svěže.

4. O co jde? Máš špatnou náladu?

5. Že bys mu dávala příliš mnoho jídla?

6. Myslím, že nemáš pravdu.

7. Ne, nemám čas na snídani. Kdybys mne pustila včas do postele…

8. Nechalas ho pořádně odkrknout? Neslyšel jsem, že by si odkrkl.

Jsi si jista?

9. Neškrábej si ruce. Proto dostáváš vyrážku. Čestně, Donno, jsi horší než miminko.

10. Já tě přece probůh pořád nekritizuji. To začínáš znova tak brzo ráno?

11. Ne, jen pokračuj. Dokonči to, co chceš říci. Zaviníš jenom, že přijdu pozdě do práce.

12. Cos udělala s mými klíči?

13. Vyhodilas tu obálku a já jsem tě žádal, abys ji schovala! Ach ne, tady je.

14. Já bych ho tak teple neoblékal. Ne, ty jsi matka. Dělej to tak, jak se ti líbí. Ty to víš nejlépe. Jenom si nemyslím, že má být tak…

dobře, ne, ty rozhoduješ.

15. Máš dnes něco na práci?

16. Já nevím, Donno, ale já myslím, že večeře v osm je víc, než můžeš stihnout.

17. Proč nejíš horké vločkové vdolečky s máslem? Řekl jsem ti, že si přeji jíst horké vločkové vdolečky každý den. Potom by ti jich nezbývalo tolik studených.

Sestavila seznam věcí, o které se hádali: 1. Fakt, že vždy kritizuje, jak ona řídí vůz. 2. Fakt, že vždy kritizuje její vzhled.

3. Fakt, že vždy kritizuje způsob, jak vede domácnost. 4. Fakt, že vždy kritizuje, jak vychovává Adama (rozmazluje, to bylo slovo, které nejčastěji používal). 5. Fakt, že ji vždycky kritizuje.

Tečka.

Což vedlo k hádkám o:

6. Fakt, že ona vždy generalizuje. 7. Fakt, že jí nemůže říci ani slovo, aniž by ho obvinila, že ji kritizuje. 8. Fakt, že se do něj pustí skrz cokoliv. 9. Fakt, že ona mu nikdy neposkytuje emociální podporu, založenou jen na citu. 10. Fakt, že ona jej vždycky kritizuje. Tečka.

Nikdy se nehádali:

2. o peníze (měli jich dost);

3. o sexu (toho měli až dost a byl vždy krásný ačkoliv později Donna počínala cítit, že se opotřebovává a že pro ni přichází v úvahu síiše jenom účast na sexu – to byl relativně nový vývoj).

Zatímco Donna cítila, že tato poslední oblast co se jí líbí, je plná možností, pak Viktor byl buď příliš hrdý, nebo příliš gentlemanem, než aby toho užil. Možná proto, že oba cítili, že je mnohem těžší přijít nějakému problému na kořen. Hádali se konec konců jen o bezvýznamnější věci, nikdy o něco skutečně důležitého, protože možná chápali, že jejich společný život by nesnesl roztržku většího rozsahu.

Kromě toho byl nejlepším milencem, kterého kdy měla. Pak si to sečetla. Kladné věci stále převažovaly nad zápornými.

Donna si dokázala v minulých měsících vypěstovat nový druh bacilu nachlazení a chřipky, který byl neodbytný jako štěnice; sice se zdálo, že na týden nebo dva tento bacil mizí, ale vždy se zase vrátil. Připisovala to nízké odolnosti, způsobené únavou.

Viktor jí řekl, že pokud bude pokračovat ve svém návyku tak málo jíst, bude pochytávat všechny možné druhy bacilů. Řekla mu, že její návyk jak jíst je zcela v pořádku, což vedlo k další hádce, kterou si mohla připsat do svého neustále rostoucího seznamu.

Sestavila si ještě další dva seznamy. Jeden o všech věcech, které se jí u Viktora líbily a druhý o věcech, které se jí nelíbily.

Napsala si je VĚCI, KTERÉ SE MI LÍBÍ VĚCI, KTERÉ SE MI NELÍBÍ

3. Jeho péče a odpovědnost 3. Snaha vše řídit 4. Jeho arogance 4. Jeho arogance 5. Přeje si mít ze všeho to nej-5. Očekává příliš mnoho lepší

6. Jeho inteligence 6. Mysli si, že všechno ví 7. Jeho úsudek 7. Musí mít vždy pravdu 8. Ať dělá cokoliv, použije své 8. Je puntičkář pasivní inteligence k tomu, aby to udělal dobře

9. Zastává velkolepé teorie 9. Zastává velkolepé teorie Ke svému seznamu toho, co se ji líbí přidala tři body: miloval Adama (ačkoliv si přála, aby strávil více času tím, že by dělal s Adamem ty věci, o kterých vždycky říkal, že je má s Adamem dělat ona); miloval ji (přestože ji neustále kritizoval bylo to kupodivu něco, o čem nikdy nepochybovala).

„Kde jsi to vzal?“

Donnin hlas zazněl ostře; zdálo se, že se jí náhle něco dotklo, aniž na to byla připravena.

„Nerozčiluj se. Dám to nazpět, až všichni odejdou,“ řekl Viktor s úsměvem.

„Mně se to ale líbilo tam, kde to bylo; kam to chceš dát?“

„Do skříně. Víš, mně jsou všechny ty drobnůstky, které zbytečně zabírají místo odporné.“

„Viktore, tu panenku mi dala moje matka. Je z Mexika.“

„Já vím, zlatíčko, a slibuji, že ji zítra vrátím do obývacího pokoje, ale nemůžeme ji dát na jeden jediný večer do skříně? Nic jí neudělám.“

„Mně se ale líbí.“

„A mně ne.“ Slepá ulička.

„Donno, tuto debatu jsme měli nejméně stokrát od té doby, co jsme se vzali. Já nenávidím, když je v každém pokoji milión blbůstek, tobě se to líbí…“

„Dělají pokoje zabydlenější.“

„Podle tebe. Podle mně vypadají pokoje neuklizeně, nepořádně.

Nyní tedy vím, co pro tebe spousta takových věcí znamená a obvykle nic neříkám. Buď teď spravedlivá, říkám o tom něco?“

„Ne, ale…“

„Tak já si nemyslím, že je to ode mne nemístné, když tě žádám, abych na jeden večer, jenom na jeden večer mohl uspořádat věci podle sebe.“

A kráčel s malou látkovou panenkou ke skříni v hale.

„S čím jsi ještě hýbal?“

„Jen jsem dal věci trochu do pořádku.“ Donna šla z kuchyně do obývacího pokoje. „Ale, ale,“ řekla, „tys byl pilný chlapeček!“

„Pokoj vypadal jako smetiště, Donno. Uvědomil jsem si, že až dosud jsi s tím nedokázala nic udělat, a dnes přijdou na večeři dva páry známých…“

„Dnes dopoledne jsem luxovala.“

„Prosím, nezvyšuj hlas.“

„Kam jsi dal ty suché květiny?“

„Jsou ve skříni na lněné prádlo. Neříkej, že… já vím, že ty květiny máš ráda. Jenom na dnešní večer, Donno! Prosím!“

Donna si zkousla spodní ret a šla zpět do kuchyně. Viktor šel těsně za ní.

„Prosím tě, nezačínej zase s jednou z tvých nálad,“ varoval ji.

„S jednou z mých nálad?“

„Víš, co tím míním.“ Podíval se kolem sebe. „Ach, ty děláš kuře, s omáčkou, že?“

„Ano. Není snad něco v pořádku?“ zeptala se Donna.

„Ne, to je prima. Myslel jsem, že jsem ti řekl, že dávám přednost pečenému kuřeti.“

„Ne, to jsi mi neřekl.“

„Ale řekl, určitě to vím. Ale to je dobré, kuře to je.“

„Tobě přece chutná moje kuře s cumberlandskou omáčkou!“

„Já vím. Jenomže mi chutná ještě lépe tvoje pečené kuře. To je vše, zlatíčko. To kuře v cumberandské omáčce bývá trochu málo šťavnaté, to je vše.“

„Od kdy? Nikdy jsi mi to dříve neřekl.“

„Vždycky to říkám. Ty mne neposloucháš.“ Viktor se usmál a pozvedl obočí. To dělal často.

Pokaždé, když to udělal, dostala chuť rozseknout mu hlavu sekerou.

„A co podáváš dalšího?“

„Brambory, zelené fazolky s burskými oříšky…“

„Zase?“

„Posledně, když jsem udělala zelené fazolky s buráky, to bylo více než před rokem. A bylo to pro tytéž lidi.“

„Jsi si tím jista?“

Obrátila se k němu zády a šla k chladničce. „Žádná polévka?“

zeptal se.

„Lituji, o té jsem se zapomněla zmínit. Máme studenou okurkovou polévku. Dostane se alespoň té tvého laskavého souhlasu?“ Vytáhla z chladničky velkou kameninovou mísu s polévkou.

„To je prima. A proč o tom mluvíš tak defenzívně? Cožpak se o to nemohu zajímat?“

Pokrčila rameny.

„Tady máš. Odnes to.“ Přispěchal a vzal jí mísu z rukou.

„Kam chceš, abych to dal?“

„Na kuchyňskou linku,“ řekla. Dej si to třebas na hlavu, pomyslela si.

„Pro Krista, co je to tady po celé podlaze?“ Donna se podívala na podlahu. „Ach,“ řekla a vzpomněla si.

„Adam dnes dopoledne rozlil jablkovou šťávu. Myslela jsem, že jsem to všechno setřela.“

„Je to celé lepkavé. Použilas mop?“

„Ne. Klekla jsem si a rukama jsem to utřela.“

„Potřebuješ mop.

Takto to zůstane lepkavé a ty to zaneseš na koberce. Není divu, že koberečky začínají vypadat tak špinavě.“

„Viktore, prosím tě, zastav.“

„Podívej se Donno, skutečně bychom asi neměli mívat společnost.

Je toho na tebe moc. Jen se na sebe podívej. Jsi nervózní troska. Ať řeknu cokoliv, hned tě to rozruší. Dům je neuklizený. Já se nehněvám a nic proti tomu nemám. Chápu, že nemáš čas na to uklidit celý dům, protože hlídáš Adama, ale přece jsem ti řekl, že již bychom neměli mívat k večeři nikoho navíc. Ale bylas to ty jediná, kdo na tom trval.“

„Jenom jsem řekla, že myslím, že by to bylo hezké. A myslím si to pořád…, když na mne přestaneš pořád dorážet…“

„Na tebe dorážet?“ Uslyšeli, že Adam pláče.

„Co je mu?“

„Myslím, že na něj něco přichází.“

„Řekl jsem ti, že u něj máš nosit přes nos a ústa roušku, když máš rýmu.“

„Viktore, doktor mi řekl, že to není nutné. Ptala jsem se ho. A kromě toho nemám rýmu.“

„Tento týden.“

Šla zpět ke chladničce, otevřela ji a vyňala z ní malou lahvičku s lékem.

„Co děláš?“

„Dám mu několik kapek Tylenolu.“ Obrátila se ven z kuchyně.

„Dítě pláče a ty mu chceš dát lék?“

„Má slabou horečku. Chtěla bych to zastavit, než se to zhorší.

Zavolala jsem Dr. Wellingtona. Řekl, abych mu dala Tylenol.“

„Víš, že se objevily zprávy o tom, že Tylenol může poškodit játra?“

„Bože, dodej mi sílu!“ zašeptala a dodala nahlas: „Tak ty mne nechceš nechat, abych mu dala aspirin pro nemluvňata?“

„Jistě že ne. Nechceš přece, aby dostal vnitřní krvácení?“

„Pro Krista, Viktore, musí být ze všeho hned velká diskuse? Mohu vůbec něco udělat, aniž bych to předložila k hlasování? Mohu udělat sebemenší rozhodnutí jen já sama?“

„Ty přece děláš všechna rozhodnutí, ať jde o cokoliv. Kdy se mé slovo bralo v něčem v úvahu?“

„Tvé slovo se bere vždy v úvahu.“

„Skutečně? Bere se v úvahu? A tak mu dáš ten Tylenol?“

„Má horečku, Viktore. Doktor…“

„Dáš mu ten Tylenol? Ano nebo ne?“

„Ano!“

„Samozřejmě, vždycky všechno uděláme tak, jak to chceš ty.“ Donna cítila, jak se jí oči plní slzami. „Proč pláčeš, Donno?“ vysmíval se jí. „Vždyť děláme to, co chceš ty.

Děláme to tak, jak ty chceš. Dáme Adamovi ten lék. Máme k večeři kuře s omáčkou. Budeme dnes večer mít na návštěvě Vogelovy a Drakeovy.

Děláme vše, co si přeješ. Proč tedy pláčeš?“

„Všechno to spleteš a překroutíš!“

„A ty pláčeš na svůj mejkap.“ Podíval se na hodinky.

„Budou zde v deseti minutách. Načasovala sis to krásně. Jistě, jen stůj u dveří s očima plnýma slz. Jen mi to udělej hodně těžké.“

Donna se pokusila utřít si slzy. „Rozmazáváš si mejkap,“ řekl. „Už je dobře, Donno. Vydrž to. Vzhůru do toho!“ Vtom začal Adam ječet. Donna se obrátila a vyšla z pokoje. Při večeři se věci vyvíjely poněkud nečekaně. Donna zpočátku pociťovala velké nervové napětí. Kromě obvyklých frází toho po většinu první části večera řekla velmi málo.

Snažila se zaměstnat v kuchyni, usmívala se a nemluvila a cítila, jak jí tuhnou nervovým vypětím svaly v těle. Viktor se choval, jak se jí zdálo, zcela normálně. Vůči své společnosti se choval přátelsky, byl mnohomluvný. Vyprávěl několik velmi zábavných anekdot a u jedné z nich – jak večer pokračoval – Donna náhle zdráhavě zjistila, že má chuť se zasmát. Jenom kdyby na něj nebyla tak rozhněvaná. Musela se dokonce silně zakousnout do rtu, aby se ubránila smíchu. Viktor, který si všímal všeho, to zaznamenal a usmál se. Zřejmě se rozhodl, že se již nebude zlobit – proč to pro něj bylo tak snadné? Možná, že večeře byla lepší než čekal, ačkoliv buráky trochu přismahla a fazolky byly trochu převařené. Když se usmál, Donna se cítila lehčeji, méně nepřátelsky naladěná. Poznala, jak moc si přeje, aby se nehněvala, jak to bylo příjemné, když se k sobě navzájem chovali mile. Mimo to, kdyby ona nenaznačila náležitou odpověď, mohla by být jenom ona obviňována z toho, že prodlužuje hádku, že ona jediná trvá na pokračování ve válce, když on již naznačil ochotu k míru. A samozřejmě by měl pravdu. A tak se na Viktora zpříma usmála. Vzduch se počal čistit.

„Miluji tě,“ řekla později, protože potřebovala pocítit lásku.

„Miluji tě,“ odpověděl, protože taková byla očekávaná odpověď.

Zbytek večera proběhl jako dramatická proměna. Donna se chovala společensky, srdečně, dokonce zcela přátelsky. Byla si vědoma, že se musí do toho trochu nutit. Současně však se cítila tak dobře, že v ní nezůstává žádný vztek. Když pak po ukončení večera šli Vogelovi a Drakeovi domů, šel se Viktor podívat na Adama a našel ho, jak spí jako nemluvně, kterým také byl. Přestože mu bylo již patnáct měsíců, stále se k němu téměř vždy chovali jako k nemluvněti. „Hluboce spí,“ řekl Viktor, když si zalezl do postele vedle Donny a hned si ji přitiskl paží k sobě. „Sáhl jsem mu na hlavičku. Má ji studenou.“

„To je dobře,“ řekla Donna. Byla hrozně unavená. Naklonil se nad ni.

„Prosím tě, Viktore, můžeme dnes v noci jenom spát? Jsem opravdu unavená.“

Podíval se na ni dotčeně, ale přece jen se stáhl na svou stranu lůžka.

„Otoč se,“ řekl prostě. „Budu tě jen držet.“ Donna se otočila a zavrtala se do tepla jeho těla, přitisknutého k ní odzadu.

„Miluji tě,“ řekl, protože měl potřebu pocítit lásku.

„Miluji tě,“ odpověděla, protože taková byla očekávaná odpověď.

Uběhlo několik minut a Donna opět promluvila. „Minulou noc se mi zdálo, žes měl milostný poměr,“ řekla.

„Ale?“

„Jo. Jenže jsi byl hrozně velký a tlustý.“

„Nuže, tím se to všechno vysvětluje.“

„Co?“

„Vždycky se stanu velkým a tlustým, když mám nějaký milostný poměr.“

Rozesmála se a napětí, které v ní přes příměří setrvávalo, konečně zmizelo. Obrátila se k němu a náhle cítila, že již není vůbec unavená.

Rychle ji sevřel do náručí. Zoufale si přála, aby mezi nimi bylo zase všechno zcela v pořádku. Doufala, že to stejně cítí i on.

„Miluji tě,“ řekl, protože si to skutečně tak myslel.

„Miluji tě,“ odpověděla, protože si přála, aby si to skutečně tak myslela.“Jak dlouho ti to bude trvat, než budeš hotová?“ volal na ni z obývacího pokoje.

„Jenom pár minut. Proč si mezitím něco nenaleješ?“

„Právě piju druhou skleničku. Chceš mne opít ještě předtím, než se tam dostaneme?“

„Jsem u tebe za minutku.“ , Donna přezkoumala svůj vzhled v zrcadle. To, co viděla, se jí líbilo.

Kartáčkem si nanesla nakonec ještě další vrstvu červeně na tváře, načechrala vlasy a přešla do obývacího pokoje. Dnes večer to bude jiné, rozhodla se již předem. Nebudou se hádat. Nebude kousavá, nebude ho dráždit. Bude příjemná a okouzlující. Bude ho podporovat, bude mu lichotit, otevřeně a opravdově před ostatními hosty na večírku u Dannyho Vogela a bude se zoufale snažit nekašlat, nekýchat a ani jinak nikomu nenaznačovat, že je nachlazená, přestože trpěla zatvrzelým bolením v krku. Nebude také mluvit o Adamovi, ledaže by k tomu byla absolutně donucena, protože Viktor nikdy nesnášel, když jiní lidé vyprávěli o svých dětech. Zkrátka bude perfektní manželkou.

Vsadila by se na sto procent, že jí bude Viktor jako vždy domlouvat…

ne, tak by to začala špatně. To by určitě vedlo ke špatnému startu, kdyby zaujala hned předem postoj, že jí bude Viktor domlouvat. On jí přece nedomlouval, on s ní pouze debatoval. Tak to musí přede vším i ona cítit. Ať se přihodí cokoliv, cokoliv bude řečeno nebo uděláno, nebudou se hádat. Jejich hádka z posledního večírku (skutečně si již nyní nedokázala vzpomenout, jak začala nebo o co se vedla, ačkoliv měla podezření, že konečným viníkem bylo sexuální napětí) jí stačila k tomu, aby se přesvědčila, že tyto nekonečné střety musí již skončit.

Jednoduše tím, že na sebe neustále křičí, se nemohou přece snažit donutit jeden druhého k uznání výhradné správnosti své vlastní cesty. Ne snad jen pro sebe samé, k vůli sobě, ale v zájmu Adama, kterému již bylo nyní přes dva roky a začínal být ovlivňován věcmi, které viděl a slyšel kolem sebe.

Po jednom z minulých večerů, kdy je Adam prosil, aby přestali jeden na druhého ječet a oni prostě jeho prosbu zcela ignorovali a pokračovali, bylo něco děsivého vidět ho, jak se k nim otočil svou malou zadničkou a začal si hrát přímo vedle nich, úplně je ignoroval a zcela si je vyřadil z vědomí, tak jako by tam vůbec nebyli. A toho večera se rozhodla, že již mezi nimi nesmí docházet k žádným hádkám.

Možná, že nedokáže zvládnout Viktorův temperament, může však kontrolovat svůj vlastní a k tomu, aby vůbec došlo k hádce, musí být přece vždy dva. A ona si již znovu nedovolí, aby se do nějaké hádky nechala opět strhnout. Nechtěla se stát odpovědnou za vyvolání nějaké scény. Nepřispěje k tomu, aby se hádka dále protahovala. A měli by znova začít s milováním na pravidelném základě. Jejich sexuální život byl vždy nádherný. Nyní prakticky přestal existovat. Ale to byla spíše její vlastní chyba, než chyba jeho, o tom byla přesvědčena.

Ale stále větší měrou nedokázala přimět svou mysl ani své tělo k milování, když jediné city, které při tom měla, byly zášť a dokonce nenávist.

A horší ještě než je nenávist bylo zoufalství. Nemohla při tom hrát kurvu, kurvu za dva centy, protože poslední dobou vše, co při tom cítila, bylo, že za víc nestojí. Když mu dovolila, aby se s ní miloval, aby se na ní zmítal, aby do ní vstupoval, bála se, že se pod ním docela ztratí, vymizí, drcena jeho tíhou, pohmožděná až k bezvědomí, jestliže se z toho vůbec kdy dostane. Musela se v takovém uvažování sama zastavit. Chce-li dnes večer dokázat, co si předsevzala, musí přestat takto přemýšlet. Všechny ostatní večery patřily do minulosti. Dnešek byl prvním dnem zbytku jejího života a koncem celé té štrapáce.

Vyšla ven a připojila se k čekajícímu Viktorovi. „Baf! tak jsem hotová.“ Obrátil se k ní. „Tohle si vezmeš na sebe?“

Okamžitě pocítila, jak se její rozhodnutí počíná rozpadat. Hned to však v sobě zarazila a ovládla se. Co je to s ní? Cožpak jí Viktor nemůže položit ani tak jednoduchou otázku? Nemohla přece čekat, že by věděl, co si vzala na sebe. Byl přece oprávněný říci, co by si přál.

Neměla by od něj čekat, že řekne přesně to, co si sama přála slyšet.

A tady to bylo zase, to její očekávání. A vždy je zavede do potíží.

Kdyby toho tolik od něj nečekala, byla by na tom mnohem lépe. A oba by byli mnohem šťastnější.

„Tobě se to nelíbí?“

„Nikdy se mi to ani dříve nelíbilo,“ řekl Viktor. „Proč si myslíš, že se mi to právě nyní začalo líbit?“

„Myslela jsem, že se ti to líbí.“

„Ne, Donno.“ Postavil skleničku. Měl klidný hlas, nikterak nepříjemný.

„Co však záleží na tom, co se mně líbí? Stejně bys si vzala ty šaty, které se líbí tobě.“

Donno se pokusila usmát. „A co bys si přál, abych si oblékla?“

„Donno, zapomeň na to,“ řekl a pohlédl na své hodinky. „Je již pozdě.“

„Ale máme dost času. Pospíšíme si a já se převléknu. Jenom mi řekni, co by se ti líbilo, abych si vzala na sebe.“

„Což takhle ty modré šaty?“

„Modré šaty?“

„Zapomeň ná to.“

„Počkej, jaké modré šaty?“

„Ty s malými květinami na rukávech.“

„Květy na rukávech – aha!

Aha! Ty ale nejsou modré, jsou bledě zelené.“

„Tak na mne třebas podej žalobu, já si je špatně pamatuji a udělal jsem chybu. Omlouvám se ti.“ A hluboce se posměšně před Donnou poklonil.

„Ale nemusíš se přece omlouvat! Jenomže proto jsem hned nevěděla, které šaty máš na mysli, když jsi řekl modré…“

„Zaznamenalas jeden bod pro sebe.“

Donna cítila, že má chuť odseknout pohněvaně, zarazila se však právě včas a zhluboka se nadechla.

„Jdu se převléknout.“

„Jenom to nedělej kvůli mně,“ volal za ní.

O několik minut později za ní přišel do ložnice. Červené šaty kombinované s černým, které předtím měla na sobě, ležely pohozené na posteli. Donna se prohlížela před vysokým zrcadlem a upravovala si bledězelenou róbu, kterou si oblékla místo červenočerné.

„Co myslíš?“ zeptala se. Musela sama připustit, že v bleděmodré róbě vypadá lépe.

„Není to zlé, ale mejkap je k tomu špatný.“

Rázně se otočila zpět k zrcadlu. „Co je špatného na tom mejkapu?“

„Příliš nápadný. To se hodilo pro ty červenočerné šaty, ale k zeleným to vypadá lacině.“

„Lacině? Nemyslíš, že trochu přeháníš?“

„Posuď si to sama. Já ti jenom říkám, že šaty vypadají velkolepě, tvoje tvář mi však připadá jako tvář, hodící se k šatům z levného výprodeje.“ Donna se podívala na podlahu. Nechci křičet, opakovala si sama pro sebe. Nechtěla ztratit náladu. Teď mluvila jeho sexuální frustrace, ne on. A ten jeho stav zavinila jenom ona sama.

„Jak myslíš, že to mám udělat?“

„Tak, jak si přeješ. Je to tvůj obličej.“

„Prosím tě, Viktore, žádám tě o tvůj názor.“

„Já bych to prostě všechno dal dolů. Buď tak přirozená, jak jen je to možné.“

„Ale já toho na obličeji mám naneseno skutečně málo.“

„Děláš si ze mne legraci? Máš toho na sobě dost, aby na tebe začala žárlit Emmet Kellyová.“

Donna rychle odešla do koupelny a omyla si obličej. Obnovila si mejkap jen tak, že si nanesla krém pod oči (aby zamaskovala kruhy) a po stranách nosu (aby zakryla, že se jí tam loupe pokožka, měla odřený nos od častého smrkání), trošičku si načervenila tváře a přetřela rty rtěnkou. Kýchla právě před tím, než jí měl dát Viktor konečné schválení.

„Ježíši, proč jsi to udělala?“ zeptal se. „Já jsem to neudělala úmyslně, Viktore.“

„Běž si očistit obličej,“ řekl a Donna se vrátila do koupelny, aby si smyla červeň z lícních kostí. „Nechápu, jak to dokážeš zařídit, abys dostala další rýmu,“ řekl, když šli ven k vozu.

Než odcházeli, zavolal paní Adilmanovou a ta nyní právě přicházela.

„Díky Bohu, že alespoň někdo tady ze sousedství dokáže přijít včas,“

komentoval to jízlivě Viktor. Ignorovala tuto jeho poznámku a odpověděla na předcházející. „Rýmu jsem dostala od Adama“ řekla. „Teď, když je dvakrát týdně dopoledne ve školce, nosí domů rýmu často. Říkají školce Rýmová školka!“

„Možná, že bys ho měla posílat někam jinam.“ Nastoupili do vozu.

„Bylo by to totéž,“ řekla Donna a pokračovala v debatě. „Ostatně není tady žádná jiná. Hledala jsem všude kolem. Je to jediná školka, kde byli ochotni vzít ho jen na dvě dopoledne týdně.“

„A co Montessori?“

„Musel by tam chodit každý den.“

„A co by na tom bylo tak špatného?“

„Je ještě příliš malý, Viktore, jsou mu teprve dva roky a kousek.

Kolik roků bys chtěl, aby chodil do školy?“

„Tak s tím začneš?“

Donna přestala náhle hovořit. Pak rychle řekla: „Je mi to líto, ale ve skutečnosti jsem se nepokusila začít vůbec s ničím.“

„Tak jsi to ani nezkusila,“ konstatoval, ale pak rychle řekl: „Asi bude lépe, když budeš řídit ty. Kdyby mme zastavil policista, nikdy bych neprošel dechovou zkouškou.“

„Zpátky do vězení,“ řekla a snažila se vyvolat ve své paměti to, co nyní již považovala za součást základního fondu svých vzpomínek.

„To by se ti asi líbilo, že?“ odpověděl. Když si vyměnili sedadla, nastartovala Donna vůz. Ihned spustilo rádio a zaplavilo zcela prostor mezi nimi. Donna je vypnula. Viktor rychle rádio opět zapnul.

Nikdo z nich při tom nepromluvil. Vycouvala z parkoviště.

„Zamávej sbohem paní Adilmanové,“ poučil ji. Oba pak zamávali baculaté, prošedivělé ženě, která stála u dveří a mávala jim na dobrou noc, stejně jak to zřejmě dělala před léty se svými vlastními dětmi.

„Myslíš, že by se zbláznila, kdybychom zůstali venku přes půlnoc?“

pokusila se Donna zavtipkovat. „Dávej pozor, málem jsi narazila do té popelnice.“

Donna se podívala do zpětného zrcátka. „Nejsem nijak příliš blízko k té popelnici.“

„Budeš laskavě řídit? Máme již půl hodiny zpoždění.“

„Je to party, Viktore, a na tu nikdo nechodí přesně včas.“

„Kdyby to byli tvoji přátelé, byli bychom tam včas. Můžeš se o to vsadit.“

„To není Viktore od tebe fér. A taky to není pravda.“

„Ale, skutečně?“

„Kromě toho já nemám žádné přátele.“

„Mojí vinou, předpokládám.“

„Ne,“ řekla, ale pocítila, že přece jen na tom něco je. „V tom mi nemůžeš pomoci, když se necítíš dobře s žádným z nich.“

„Přece se s nimi můžeš klidně stýkat sama.“

„Víš, to je trochu nesnadné, když oni celý den pracují a já jsem doma s Adamem.“

„Říkáš, že se chceš vrátit do práce?“ zeptal se.

„Ne eště ne.“

„Co to znamená, ještě ne?“

„Vrátím se do práce příští rok, na zkrácenou pracovní dobu, až bude Adam ve školce,“ řekla Donna a poprvé tak hlasitě vyslovila tuto myšlenku.

„Aha, když to tobě vyhovuje, tak není Adam již příliš malý.“

„Příští rok mu budou tři léta! To je stáří, ve kterém všechny malé děti začínají chodit do školky!“

„Zvyšuješ hlas.“

Donna překvapeně zjistila, že skutečně zvýšila hlas. „Promiň. Jak jsme vlastně došli až k tomuto námětu? Vše co jsem chtěla říci bylo, že je pro mne trochu těžké, když se chci vidět s těmi málo přáteli které mám, když oni přes den pracují a ty si nepřeješ večer se s nimi stýkat.“

„Takže je to moje chyba,“ vyvodil z toho Viktor. „To neříkám.“

„A co tedy říkáš?“

„Zapomeň na to.“

„Nevíš náhodou, kam jedeš? Je to již třetí křižovatka od té, na které jsme měli odbočit.“

„Tak proč jsi mi nic neřekl?“ Zastavila vůz.

„Bylas příliš zaměstnána tím, jak jsi na mne ječela.“ Otočila vůz, našla správnou jednosměrnou ulici pro opačný směr a zahnula nazpět.

„Vždycky zahýbáš kolem rohů tak rychle?“ zeptal se a v jeho hlase zazněla výtka.

„Nejela jsem rychle.“

„Nabrala jsi obrubník chodníku. Ostatně jak rychle jedeš?“

„Viktore, kdo řídí vůz, ty nebo já?“

„Jenom jsem se ptal, jak rychle jedeš. Mohu ti položit tak jednoduchou otázku? Ano? A musíš hned spustit svá ústa naplno? Ty si nemůžeš pomoci, že? Myslím, že by to byla skutečně tvá smrt, kdybychom jednou měli skutečně hezký večer.“

„To snad není pravda,“ zasténala Donna a pocítila, jak se jí oči zalévají slzami.

„Pro Krista pána, Donno,“ vykřikl, když prudce dupla na brzdu jen několik palců před značkou STOP. „Kam se to díváš? Málem jsi přejela příkaz k zastavení.“

„Ale nepřejela jsem. Nebo snad ano?“

„Pokoušíš se nás zabít?“

„Zastavila jsem,“ řekla a opět se rozjela. „Na co jsi to myslela?!“

„Viktore, ty ze mne děláš roztřesenou nervózní trosku! Byl bys tak laskav a zavřel pusu?“

„Aha, to je moje vina, že jsi málem přejela znamení STOP.“

„Nikdo neříká, že to byla tvoje chyba!“

„Ty to vykřikuješ.“

„A já se z tebe úplně zblázním! Necháš mne přece jen v klidu řídit?“

„Co? Abys nás mohla při nejbližší příležitosti oba zabít?“

„Bylo by to prima, alespoň bys už zmlkl,“ zaječela.

„Neječ na mne!“ zařval.

„Zavři hubu!“ zaječela na něj na oplátku. Její slova explodovala při nárazu na vzduch: „Mlč už! Mlč už! Mlč už!“

Projela na červenou.

„Ježíši Kriste, zbláznila ses?! Pokoušíš se nás zabít,“ křičel.

„Zajeď ke kraji. Slyšíš mne? Zajeď hned ke kraji!“

„Já jsem to neviděla! Já jsem to neviděla!“ Viktor se přes ni natáhl, popadl volant a zatočil vůz ke kraji vozovky. „Vystup si z vozu!“

„Viktore,“ křičela a slzy, které se jí podařilo dosud zadržovat, jí nyní vytryskly dvojásobně. „Já jsem ta světla neviděla!“

„Já vím. A předtím jsi neviděla znamení STOP. A všechno je to moje chyba.“

Tlačil ji od volantu. Setřásla jeho ruku. „Nedotýkej se mne,“

řekla a pokoušela se utřít si z očí slzy.

Viktor byl náhle klidný a jen se na ni díval. „A to je všechno, co k tomu chceš říci?“

„O čem to mluvíš?“

„Málem jsi nás zabila, abys se vyhnula tomu spát se mnou dnes večer.

Začínám si zvykat na slovo ne.“

Donna nemohla uvěřit svým uším. V myšlenkách si neustále omílala jeho slova. A stále v nich nemohla najít žádný smysl.

„Neviděla jsem tu červenou!“ křičela plná zoufalství. „Křičel jsi na mne o té značce stop a nechtěl jsi toho nechat a já jsem začala ječet a tak jsem se rozčilila, že jsem přehlédla červený signál! To přece nemá nic společného se spaním s tebou!“

„Je to všechno moje chyba,“ řekl sarkasticky a potřásl hlavou.

„Já jsem to byl, kdo přejel přes značku stop a přes červené světlo.“

„To jsem neřekla.“

„Ale? Tak ty jsi ochotna připustit, že ty jsi řídila! To je zajímavé.“

„Snažila jsem se řídit.“

„A já jsem tě nechtěl nechat. Tak je to? Pojď do vozu, Donno.

Nebo si přeješ, aby každý, kdo jde kolem, si myslel, že jsem tě zmlátil?

Je to

část tvého plánu?“

Každý v opačném směru šli kolem vozu a nastoupili, Viktor nyní za volant a Donna, celá se chvějící rozčilením, vedle něj.

„Zmlátil jsi mne,“ řekla, když Viktor nastartoval vůz. „Jenom modřiny z toho nemám.“

„Jsi blázen,“ řekl jí. „Někdy mám skutečně starost o bezpečnost svého syna.“

„Co?“ To slovo jí vylétlo z úst v chraplavém šepotu. Donnin hlas se nakonec vzdal boje proti vyčerpání.

Skořápka praskla. Začala kašlat a pokračovala, až Viktor náhle zastavil.

„Proč zastavuješ?“ zeptala se se slzícíma očima.

„Jsme tady.“

„Tady? Chceš snad říci, že stále ještě jdeme na ten večírek?“

„Nuže, nevím jak ty, ale já určitě. Pozdě, ale přece.“

„Vypadám hrozně.“

„To je u tebe v těchto dnech normální.“

„Viktore…“

„Nezačínej znovu. Mám toho pro dnešní večer tak právě dost.

Nyní,“

odmlčel se a rozvážně volil svá slova, „já jdu dovnitř. Ty máš dvě možnosti. Buď můžeš jít se mnou a pokusit se strávit ten čas co nejlépe, což je odporná myšlenka, já vím, ale jen pro tebe, nebo můžeš zůstat zde venku a trucovat jako malá holka. Bude mi to samozřejmě trapné, ale já se s tím nějak vypořádám. V každém případě,“ dodal, když vystupoval z vozu, „já jdu dovnitř.“

Donna cítila, že ji z vozu vystrčila panika, která se jí zmocnila.

Možná, že se ho skutečně pokoušela zabít. Kdo by o tom mohl něco vědět? A určitě by nic nemohlo být lepšího. Určitě si v tom okamžiku sama přála zemřít. Pak si vzpomněla na Adama. Na svého krásného chlapečka. A poznala, že si ve skutečnosti vůbec nepřála zemřít.

Přála si, aby zemřel Viktor.

To poznání ji donutilo zalapat po dechu. „Tak o co jde teď?“

zeptal se jí.

Ne, prosím, prosím! Tak jsem to nemínila. Tak jsem to vůbec nemínila.

„Viktore, prosím tě, mohli bychom si promluvit?“

„Už jsme si toho řekli dost.“ Jeho obehrátý refrén.

„Prosím.“

„Utři si oči.“ Došli ke vstupním dveřím a Viktor zazvonil.

Danny Vogel, který vypadal ne na svých čtyřicet let, ale na víc, jim otevřel se skleničkou v ruce. Jeho pivní bříško přečuhovalo nad zřejmě novým, cvočky vyzdobeným opaskem.

„Pánbuchválen“, řekl místo obvyklého ahoj. „Jděte pozdě. Již jsem si myslel že to nestihnete.“

„Málem jsme to nestihli.“

Donna měla sklopenou hlavu, když vstupovala do haly. Držela se ve Viktorově stínu a vyhýbala se tomu, aby ukázala svou tvář.

Cítila, že je oteklá a rozmazaná. Teprve když pohlédla na svůj obraz v jednom z nástěnných zrcadel haly a viděla, že až na otoky kolem očí a znovu zrudlý nos vypadá přijatelně, zvedla hlavu.

„Blahopřání k narozeninám,“ řekla chraptivě a pak si odkašláním uvolnila hrdlo.

„Opět jste nachlazená?“

Donna přikývla. Viktor sáhl do kapsy a nabídl jí několik kleenexových kapesníků.

„Mohu vám nabídnout skleničku?“

„Gin s tonikem,“ odpověděl Viktor.

„Skotskou se sodou,“ řekla Donna a sama se tomu divila, protože jen zřídka pila skotskou se sodovkou.

„Jděte přímo dál,“ řekl Danny s úsměvem. „Točte se, děti, otáčejte se!“

Viktor na tuto narážku okamžitě zareagoval a zmizel v jedné skupině těch, co přišli hostiteli blahopřát. Donna se rozhlédla kolem sebe.

Rychle spočítala, že tam bylo asi třicet lidí, ale nikdo, s kým by si přála pohovořit. Nejméně polovinu neznala a to, co si mohla říci s ostatními, vyčerpala na poslední party, které se zúčastnili.

Co se stalo s těmi nádhernými večírky dospívající mládeže, pomyslela si, když nepřítomně kráčela mezi lidmi a nakonec zakotvila na místě ne příliš vzdáleném od baru, odkud mohla vše pozorovat a přesto se neúčastnit. Co se stalo s tím druhem večírků, kde se hrály desky a tancovalo se a pak zhaslo světlo, objímal se někdo – ať to byl kdokoliv – kolem krku a ona se jen modlila, aby se jeho šle nezapletly do jejích ramínek, a pak vždy někdo vyprávěl tu příhodu o dvou psech, kteří to dělali a slepili se a nemohli od sebe, dokud nakonec nevyšel někdo ven a nepolil je studenou vodou. Co se stalo s těmi večírky? Proč musejí degenerovat v takový druh party, kde všichni stojí kolem se skleničkou a s falešným úsměvem a naříkají si navzájem na potíže, které mají v práci, se svými dětmi a s tím, jak žijí.

Byl někdo z nich tak nešťastný, jako byla ona? Bylo to snad v tom, že když měl někdo za sebou svatbu, měl za sebou již celý život?

„Skotská se sodou,“ řekl Danny Vogel, který se náhle objevil vedle ní.

Vzala si skleničku a neřekla nic. „Měla byste se podívat na dort, který pro mne upekla Renee,“ řekl pyšně. „Vytvarovala ho do podoby obrovského penisu.“ Vyčkával, jak bude reagovat a když se žádné reakce nedočkal, pokračoval: „To nemínila jako lichotku,“ prohlásil.

„Řekla mi, že je to proto, že jsem velké žihadlo!“ Zasmál se, protože mu to přece jen lichotilo.

„Proč muži vždy považují za kompliment, když jim ženy řeknou, že jsou žihadlo? Já tomu nerozumím. Je to zvláštní odměna pro ženu, která uráží?“

„Och, omluvte mne,“ řekl Danny Vogel, který Donně příliš nerozuměl, a rychle zase zmizel.

Donna se důkladně rozhlédla po pokoji. Připomínal jí místnost, ve které se Anne Bancroftová pokoušela svést ostražitého Dustina Hoffmana v Promované, ve filmu, na který šla třikrát. Anne Bancroftová seděla na barovém sedátku, velmi podobném tomu, které měla právě po levici a vystrkovala provokativně do vzduchu své koleno. Dustin Hoffman, spíš zmatený, stál v bezpečné vzdálenosti od ní. Byl to stejný druh místnosti. Většina nábytku byla vyklizená, aby bylo místo pro hosty.

To, co zbývalo, bylo z bílo-černého vinylu, velmi moderní a velmi studené. Smysl Vogelových pro umění byl omezen na vodopády a děti s velkýma očima. Tak nějak se zdálo, že jejich výběr přátel ladí perfektně s touto místností.

Usrkla si ze své skleničky a náhle si uvědomila, že jí nápoj nechutná.

Podivila se, kdo vlastně je, když se cítí tak nadřazená všem lidem tady. Bylo utrpení nějak nadřazeno radosti? Stala se skutečně jen proto mučednicí? A je-li tomu tak, jaká pro to byla příčina?

Pohlédla na některé tváře kolem sebe. Některé byly velmi opálené, většina však ne, protože FloriĎané byli na slunce mnohem opatrnější než ti, kteří sem přišli jenom na prázdniny.

Většina tváří se usmívala; některé byly nezakrytě srdečné. Paže se promíchávaly, ruce se dotýkaly, osamocený polibek na tvář následovaly další. Zřejmě zde někde přece jenom bylo místo pro vroucnost. Ale ne s Viktorem.

Čas od času k ní lidé přistupovali. Neříkala na jejich krátké oslovení nic. Nakonec zase odcházeli.

Danny Vogel podnikl další pokus, mumlal něco o svém dítěti a škole Montessori a nakonec se omluvil, když mu neodpovídala.

Co se s nimi stalo? Znovu si krátkce usrkla svého nápoje a vzpomněla si na pohár Dom Perignonu, který spolu vypili. Vzpomněla si na jejich let do New Yorku, který proběhl jako tornádo.

Humr se vařil přesně sedm a půl minuty.

Právě tehdy ho nechala, aby pro ni sám objednal jídlo.

Jak vzrušující bylo to všechno! Jak ji to k němu přitahovalo! Byla tak vzrušena, tak přitahována, že se za něho provdala přes rostoucí pochybnosti, tak musela být taky schopna takového druhu lásky.

Její vlastní matka ji jednou upozornila, že má dávat pozor na to, jak muž jedná se svou matkou. To ukazovalo, jak by se choval ke své ženě. Otřásla se, pak pomalu zavrtěla hlavou, protože si uvědomila, jak dávno to již je, kdy myslela na svou matku, jak dlouho to již je, kdy měla čas myslet na něco jiného než na Viktora. Byla stále jako na stráži, hlídala všechno, co říkala, všechno, co dělala. Co říkala? Co dělala?

Pravděpodobně byl on právě tak nešťastný, jako byla ona.

Oba byli ubožáci a dělali ubožáka také ze svého syna, Adama. Viktor byl při narození jejich syna obdivuhodný.

Samozřejmě, že byl obdivuhodný, odštěkla si sama sobě. Každý může být obdivuhodný čtyřiadvacet hodin z celého svého života! Věděla že to není fér ale

často se chvástal, že poslední film, který viděl, byl o rození v pravé poledne, ačkoliv se díval na Sedm statečných vždycky, když to opakovali v televizi. V jistém období svého života chodila Donna do kina ne méně čtyřikrát týdně. Teď jí na to prostě nezbýval čas.

Vzdala se své práce, ačkoliv popravdě řečeno to bylo její vlastní rozhodnutí. Nepřála si, aby někdo jiný vychovával její dítě.

Přála si zůstat po ta tři první léta doma a potom chtěla jít zpátky do práce. Ne to nebyla existence Adama, kterou by si snad nějak nepřála. Byl pro ni záchranou. Možná, že příležitostně ji unavovaly jeho požadavky, jeho fňukání, jeho neustále nové a nové nápady, že se nemohla například jít yykoupat do koupelny, aniž si ho ve vaně posadila na klín. Měla z něho však radost, stále ho milovala.

Ale již dál nemilovala Viktora.

Bylo to tak jednoduché.

Dlouho si namlouvala, že kdyby ho tak do hloubky nemilovala (proč vlastně ne rozsáhle místo do hloubky?), potom by se na něj nemohla tolik hněvat, protože láska a nenávist jsou protilehlá ramena úhlu a protože když byla někdy schopna cítit k němu určitý odpor a jindy zase k němu cítila určité sympatie, přes poznání, že přilnul k ní místo ke své matce. To však bylo pohodlné konstatování, snadná omluva.

Kdy naposled spolu mluvili bez hádání? Kdy naposled spolu mluvili o poezii Haiku? Pravděpodobně jen tenkrát poprvé. Kdy naposled se jeden na druhého dívali s důvěrou a nehledali již předem každou možnost, jak by bylo možno slova toho druhého nesprávně chápat, ještě než byla vyslovena?

Již nic nečetla, alespoň nic, co by vyžadovalo něco víc než mentalitu navyklou na magazíny. Viktor jí je vybíral. Chyběla jí však jednoduše možnost koncentrace na četbu nějakého románu, nechá-li již zcela stranou takové autory, jako je Albert Camus.

Nikdy nešla do kina. Viktor tím opovrhoval měl své výborné okamžiky, byl laskavý ke starým dámám a k zatoulaným psům – a po většinu

času byl také slušný. Něco však bylo mezi nimi oběma špatného. Dohromady. Možná že to bylo totéž co i s jeho první ženou – to nevěděla. To však opravdu nebylo důležité. Co bylo důležité, bylo jak se choval k ní. A vůbec nesejde na tom, jak dalece se ohýbáte abyste byli fér.

Skutečností totiž bylo, že jejich manželství bylo katastrofou. Jestliže na něm spočívala vina, byla by blázen, kdyby zůstala.

A jestliže vina spočívala na ní, znamenalo to totéž.

Ať bylo cokoliv vadného, u něj, u ní, u obou dvou, prostou pravdou zůstávalo, že ze sebe navzájem dělají ubožáky a ona ještě byla příliš mladá na to, aby zahodila zbytek svého života jen proto, že nevěděla, jak dál.

Ale ona nyní již věděla, co může udělat jiného. Musí opustit Viktora.

Masívní balvan se zvedl z jejích ramen.

Poprvé za celý tento večer cítila, že má čistý nos, nic jí nesvíralo hrdlo.

Kráčel k ní právě Viktor.

„To zde budeš stát celý večer? Nepromluvíš s nikým?“

„Přemýšlela jsem,“ řekla.

„O čem?“

Zavrtěla hlavou. „Řeknu ti to později. Teď na to není vhodný čas.“

„Je to právě tak vhodný čas jako jiný.“

Podívala se mu do očí. Byly velmi modré, překvapivě mírné. Možná, že právě proto je toto vhodná doba. Když on byl odpočatý a uvolněný, když ona nemohla být obviněna, že jedná z uraženosti. Nevěděla. A ke svému překvapení si z toho nic nedělala.

„Myslím, že bychom se měli rozvést. Slova zazněla tiše, ale rozhodně. Energicky, aniž byla hlasitá. Byl to příznak klidného rozhodnutí, ke kterému dochází, když si je absolutně jist, že dělá správnou věc. Ihned poznal tuto novou kvalitu a tak nežádal, aby to opakovala nebo blíž vysvětlila.

Zachovali po několik minut absolutní ticho.

„Miluji tě,“ řekl konečně.

„Nemiluješ“ odpověděla.

„Prosím, neříkej mi, co já cítím,“ požádal ji s náznakem ostří v hlase.

„Promiň,“ řekla. Jen čtyři věty si vyměnili a již se omlouvala. Samozřejmě že měl pravdu. Sama nenáviděla, když jí říkal, co ona cítí. Neměla by dělat totéž jemu. Ach, proklatě. Musí skutečně absolvovat ten mučivý myšlenkový proces pokaždé, když k sakru něco řekne? „Lituji, Viktore, ale teď není vhodná doba na to abychom o tom diskutovali.“

„A proč to odkládat? Když je to pekelně vhodný čas k tomu, abys na mně hodila takovou bombu!“

„Žádal jsi o to.“

Přemístil se znepokojeně tak, aby měl v jednom oku ostatní hosty a druhým spočíval na ní. „Chceš mně skutečně uvést do rozpaků, že?“

„Ne,“ prohlásila prostě.

„A na tom nezáleží, co k tobě cítím?“

„Cítíš ke mně? Ale Viktore, před necelými dvěma minutami jsi mi řekl, že mne miluješ a již se zase hádáme, létají proti sobě obvinění. Je možné, že mne miluješ, je možné, že mne nemiluješ. Na tom skutečně již vůbec nezáleží, co k sobě navzájem cítíme. Na čem záleží, to je, že spolu nejsme schopni žít. Nemůžeme, a ty to víš!“

„To tedy nevím.“

Pokrčila rameny a měla již na jazyku „lituji“, ale zarazila se a neřekla nic.

„A co s Adamem“ zeptal se. Viktor se zeptal, naléhal na odpověď.

Tak ji dostane Náhle měla pocit, že prudce klesá a v uších slyšela bzučení, jaké vydává kouřový detektor, když nekonečně hlásí poplach. Přesně tak, jako vycítí kůň, když má jeho jezdec strach, věděla i ona, že Viktor intuitivně vycítil její obavy.

Ačkoliv zůstal její hlas tichý, ztratil svou pevnost, jeho přesvědčivost byla nyní nucená.

„Co má být s Adamem?“ zeptala se ho.

„Přece si plánuješ, že se rozvedeš také od něj?“

„Samozřejmě ze ne.

Adama si vezmu s sebou.“

„Ale?“

Tvrdě zaměřila svůj zrak na Viktora. Tak to je opravdový šachový gambit, řekla si. Využívá jejího strachu, že ztratí syna k tomu, aby ji donutil zůstat.

Ale za žádnou cenu mu nehodlala ustoupit.

„Svého syna neopustím,“ řekla.

„A proč si myslíš, že já ano?“

Donna pocítila, že znovu začíná panikařit. Bojovala o to, aby se jí věc nevymkla z rukou.

„O tom si pohovoříme později,“ řekla a věděla, že je to marné.

„Ne, byla jsi to ty, kdo trval na tom, že si o tom promluvíme nyní. Tak to dokončeme.“

„Budeme o tom mluvit až doma.“

„Ale?

Stále ještě mne necháš chodit domů? To je od tebe velmi laskavé, když vezmu v úvahu, že to byl můj dům, když jsme odtud odjížděli.“

„Viktore, prosím tě…“

„Tak mne dobře poslouchej, malá paničko, já ti něco řeknu. Nikdo – ani ty, ani žádný prašivý právník, ani soudy, nikdo nikdy nedokáže sebrat mi mého syna. Budu s tebou bojovat, až z tebe nic nezůstane.

A pro případ, že bys měla nějaké pochybnosti, že

říkám pravdu, vzpomeň si, že jsem chlap, který raději strávil dva dny ve vězení, než aby zaplatil parkovací lístek…“

„Značka STOP,“ řekla ochable.

„ Co?“

„Pokutový lístek jsi měl zaplatit, protože jsi přejel značku stop.“

Ironie celého toho večera jí zasadila ostrý štuchanec pod žebra a přiměla ji k záplavě slz.

A čeho tím dosáhli?

„Ježíši Kriste, „ řekl Viktor a snažil se zakrýt její tělo svým vlastním.

„Něco se stalo?“ zeptala se žena, která stála poblíž a nyní k nim rychle přistoupila.

„Moje žena je nachlazená,“ řekl chvatně Viktor. „Tu máš, utři si oči.“ Podal jí papírový kapesník.

Donna to ignorovala a jen dále vzlykala. „ „Donno, miláčku,“

konejšil ji Viktor a bylo to určeno pro jeho posluchače, kteří se kolem nich postavili, „pojď, zlatíčko. To bude v pořádku: má hroznou rýmu,“ vysvětloval. Nyní se kolem nich seskupilo asi pět lidí. Donna hlasitě popotahovala. Seskupení hosté se rychle začínali rozcházet. Viktor držel před Donniným nosem kapesník. „Vysmrkej se,“ poručil jí.

Donna cítila, jak v ní uvnitř narůstá zadržovaný výkřik a čekala, že už už z ní hlasitě vykypí.

Místo toho však k jejímu vlastnímu překvapení se její pravá paže vymrštila a plácla do té části Viktorova těla, která jí byla nejblíže po ruce a to takovou silou, že mu jeho sklenička vylétla z napřažené ruky a její rozsah se rozlil po zádech té dámy, která byla vůči Donně před několika minutami tak plná starostí.

Viktor byl mrštný jako chobotnice. Rychle setřel rozlitý nápoj, uvedl do pořádku polité šaty, zvedl skleničku a přesvědčil hosty, že to zavinilo nezadržitelné kýchnutí. Donna poznala z tváře některých hostů, že se nemínili nechat oklamat. Na malou vzdálenost přece mohli vidět, co se skutečně stalo. Viděli, jak Viktor napřaženou paží nabídl své neustále nemocné manželce kleenexový kapesník, viděli, jak vymrštila svou vlastní ruku v plném útoku a viděli, jaký to mělo následek. Kýchnutí neslyyšeli. U Viktorovy manželky šlo zřejmě o jednu z jejích špatných nálad. Chudák Viktor. Dobře, je to peklo, ale jestliže si to oba přáli…

Viktor se nad ní nahnul. „Jestliže se nezačneš usmívat a nezúčastníš se této malé oslavy aktivně, budu tě muset k tomu donutit,“ řekl se stejně klidnou rozhodností, kterou se před chvílí vyznačoval její hlas.

Donna si vzala nabízený kapesník, hlasitě se vysmrkala a potom kráčela směle do středu malého hloučku, který se rychle seskupil, když byla vyřešena malá epizoda s rozlitou skleničkou.

„Právě jsme mluvili o jednom našem sousedovi,“ informovala ji jedna z žen a přistoupila k ní, aby ji zapojila do rozhovoru. Bylo to milé gesto, ale Donna již nebyla naladěna na milá gesta a raději si kritickým okem prohlédla všechny hosty kolem. Žena mohla být o deset let starší než Donna, její vlasy měly několik odstínů žluté, přesto však Donna konstatovala, když si ji prohlížela, že byla tato žena nepopíratelně atraktivní. „Před řadou let se nervově zhroutil.

Doktoři

řekli, že je to sadomasochista s homosexuálními sklony. Byli zřejmě schopni vyléčit jeho masochismus a změnit velmi rychle jeho homosexuální zaměření, ale po nějakou dobu zůstal sadistou.“

„Myslím, že sadismus je mnohem zdravější než masochismus, nemyslíte?“

zeptala se Donna a vůbec si při tom nebyla jista, zda to sama míní nebo ne. Jen málokdo z přítomných odpověděl na její otázku nuceným pousmáním.

„Je teď pryč,“ pokračovala žena. „Odjel a nyní pracuje ve slušném zaměstnání. Vše se jak se zdá urovnalo.“

„Jaká je to práce?“ zeptal se kdosi. „Projektuje podzemní parkoviště,“

zvolala Donna a tentokrát nečekala, až se někdo jiný začne smát a sama se bouřlivě rozesmála.

Ostatní hosté pomalu ustávali v rozhovoru a sledovali Donnu, jak postupuje pokojem.

Donna pokračovala. „Slyšela jsem, jak zde někdo mluvil o tom, jaké množství včel se tady kolem vyskytuje. Není pravda? Nikdy jsem tolik včel neviděla.“

„Já jsem nikdy neviděla tolik květin,“ řekla jiná žena trochu domýšlivě.

„Ach Bože, to je na zvracení!“ vybuchla Donna. Jestliže se na ni dosud někdo nedíval, tak to udělal nyní.

„To je jako když se řekne: když vám osud svěří do rukou citrón, udělejte citronádu! Lidé, kteří říkají takové věci, mne nutí zvracet,“

řekla a podívala se na ženu, která v tom šoku docela pozbyla své domýšlivosti. „To není míněno jako urážka,“ dodala ještě Donna.

Viděla, jak Viktor kráčí k hlavním dveřím. Tak dobře, když už si přeje, aby se něčím provinila, může Donna přece jenom odejít v oslňujícím světle slávy. „Viděl někdo z vás v minulých dnech v televizi Sesamovou ulici? Jsem si jista, že mnozí z vás jsou dost mladí na to, abyste měli děti. Nikdo se nedívá na Sesamovou ulici?“ Když se někdo díval, tak to nikdo neřekl. „Nuže, to je prakticky náboženská zkušenost pro náš dům. Adam a já se na to díváme každý den.“ Viktor zatřásl svými klíči. Bylo to něco, co dělal vždy, když chtěl naznačit, že je připraven k odchodu. Ignorovala ho. „Nuže včera, a to vám to říkám při ohrožení svého vlastního života, protože má Viktor odpor k tomu mluvit o dětech. Říká, že je to pro ostatní lidi nuda – haha! Vidím, že vy se určitě nenudíte. Nuže, bylo to převzato z divadla Mistrovské dílo… víte, oni vždy uvádějí taková díla, která děti nechápou, ale která dovedou ocenit všichni dospělí a nazvali to divadlo Monstrózní dílo. Uvaděčem a hostitelem byl Allister Sušenka, Obludná sušenka, kterou samozřejmě hrál Allister Sušenka. A hra se jmenovala Po schodech nahoru, po schodech dolů. Vše odehrál Grover, který pádil po schodech nahoru a dolů, rozumíte, aby znázornil pohyb nahoru a dolů. Vy jistě všichni víte, kdo je to Grover…“

„Donno,“ zavolal ji Viktor, když zatřesení klíčky selhalo a ona se nehnula. „Myslím, že bychom raději měli jít.“

„My master’s voice, hlas mého pána,“ parodovala Donna sarkasticky nálepku ze starých gramofonových desek.

Šel k ní. „Skutečně bys neměla nic pít, když užíváš antibiotika.“

„A hele! Ahoj, Viktore. Gratuluji. Nevšimla jsem si, že v poště přišel tvůj lékařský diplom.“ Obrátila se k ostatním hostům: „Zašlete dvě krabičky preparátu H…“

Zbytek toho, co se odehrálo, se jí vynořoval jako v mlze. Zabralo to několik minut mámení, odůvodňování a tyranizování, než ji Viktor dokázal dostat ven z domu. Vzpomínala si, že vykřikovala nějaké necudnosti – nic však tak zřetelného a jasného, jako by chtěla.

Divila se, jak se mohla po cestě chovat tak slušně a myslela na to, že na tom skutečně vůbec nezáleží, na ničem. A pak již seděla velmi tiše ve voze vedle Viktora a cítila po těle, jak jeho zuřivost narůstá až k výbuchu. Zavřela oči.

Byla překvapena, když zjistila, že vůz zatočil na vyhražené místo na jejich parkovišti a že celou cestu domů prospala.

Kráčela jako ve snách kolem paní Adilmanové, slyšela, že jí Viktor děkuje, platí jí a doprovází ji z domu, to vše než došla k Adamovým dveřím. I když na to nebyla zvyklá, otevřela dveře a překontrolovala si spícího syna, pak přešla napříč halou k ložnici, kterou sdílela společně s Viktorem. Vše, co si jedině přála, bylo jít spát.

Nikdy v životě se necítila tak vyčerpaná. Jediná noc, která se nějak podobala tomu, co nyní cítila, byla noc, ve které zemřela její matka.

Vysedávala tehdy u telefonu. Věděla, že zazvoní a modlila se, aby nezazvonil. A když zvonil, bylo to asi tři hodiny po půlnoci, přece jen ji to vylekalo. Ach můj Bože, ne! Tady nemocnice, ohlásila ošetřovatelka. Bylo by lépe, kdybyste přišla, vaše matka je na tom velmi špatně. Ona již…? Je na tom opravdu špatně. Donna si zavolala taxi, netroufala si sama řídit. Její otec byl již v nemocnici a byla s ním její sestra. Jenom Donna se vrátila domů, snad v iracionální naději, že tím, že nebude držet hlídku u umírající, donutí smrt odtáhnout někam jinam, kde jí věnují větší pozornost.

Přemýšlela, jak je to podivné, že když lidé přiznávají lidskou podobu, je to vždy muž, zatímco smrt byla vždy žena. Její matka.

Donna se posadila na postel a počala si otevírat zdrhovadlo na zelených šatech. Před sebou viděla záda řidiče taxíku, jeho černé vlasy uhlazené pomádou. Řekla mu, kam jede a poprosila, aby si pospíšil. Jste ošetřovatelka? zeptal se a pokusil se tak navázat rozhovor. Ne, odpověděla, umírá mi matka. Donna vstala a stáhla si šaty dolů ke kotníkům. Pak z nich vystoupila. Jako duchem nepřítomná je sebrala a přehodila přes židli. V taxíku se dál nedebatovalo.

Řidič šlápl na plyn a dovezl ji do nemocnice v rekordním čase.

Vešla dovnitř, našla správnou zdviž a nějak již vyjela do jedenáctého podlaží. Když zahnula za roh, ihned uviděla svou sestru. Joanin obličej byl oteklý a červený a kolena jí zřejmě podklesávala.

Stála uprostřed široké chodby sama. Kolem procházely ošetřovatelky, žádná si nevšimla, že je na pokraji kolapsu. Donna k ní přiskočila, objala dítě svými pažemi a přitom si uvědomila, že když vám zemře matka, nejste již ničí malá holčička. V tom okamžiku Joanina kolena povolila a dívka se svážela na podlahu. Držela se Donny, jako kdyby byla Donna ze žuly. Kdo podrží mne? ptala se Donna, když pak obě sestry stály uprostřed sterilní chodby a vzlykaly. Donna šla do koupelny a nastříkala si na obličej trochu vody. Výsledek byl nevalný.

Vytlačila na svůj kartáček na zuby trochu zubní pasty a vyčistila si zuby, pak si vypláchla ústa a kráčela zpět do ložnice, po cestě k posteli rozhazovala podprsenku, kalhotky a boty. Stáhla z postele pokrývky a zahrabala se do nich. Když dovolili, aby vstoupila do nemocničního pokoje, první věc, kterou si uvědomila, bylo ticho.

Její otec seděl jako zkřehlý na posteli, celý shrbený a bez hnutí, téměř jako socha od George Segala. Jako kdyby měl místo masa bílou papírovou hmotu, přespříliš plný tak silných citů, že to vůbec přestávaly být ještě city. Zcela zmrazený v čase.

Donna zavřela oči a slyšela, že Viktor právě vešel do ložnice.

Nechtěla ho ani vidět.

Z jejího otce, který seděl v nohách nemocniční postele, se její oči obrátily k tělu matky. To je směšné, pomyslela si, jak rychle se to stává „tělem“. Ale to bylo přesně to, nad čím se zamyslela. To již nebyla její matka. S naprostou jistotou to nebyla její matka.

Obličej byl tak úzký, tělo pod bílým prostěradlem bylo jako pouhá kostra, obrysy jejích kyčlí a kostí tak bolestivě zřetelné. Měla zavřené oči a otevřená ústa. Někdo jí ve spěchu nasadil její paruku a ta trochu šikmo balancovala na temeni hlavy, byla jí velká. Donna přešla kolem otce a postavila se vedle tváře matky, pohlédla na ni, aniž očekávala nějakou odpověď a věděla, že existuje pouze skutečnost. Nahnula se a políbila matku na čelo, nebylo ani teplé, ani studené, jen vlažné. Co ji ohromilo, byla totální nepřítomnost dechu. Života. To, co bylo její matkou, co bylo opravdovou esencí její matky, to odešlo. A tak, konstatovala, to co líbala nebyla vůbec její matka. Líbala vzpomínku: vzpomínku na matčina záda, když vystupovala po schodišti, na den, kdy pekla pečivo s kuřecí náplní a zapomněla do něj dát kuřecí paštiku, na smích, v který obě propukly, když Donna ve stáří osmi let přišla domů ze školy a vyprávěla svůj první vtip („a hrom hřměl nad horami a chlapeček utíkal do jeskyně“), na to, jak se dovedla spravedlivě rozlobit, vzpomínala na její paže, oči, na její vůni, tak příjemně uklidňující. Když vás držela a vy jste cítili její paže kolem sebe, její vůně vás obklopovala a věděli jste, že jste v bezpečí… a nyní již nejste holčičkou nikoho.

Donna se pokusila pohnout. Nemohla.

Vůně. Ne. Zcela jiný pach. Donna se pokusila pohnout.

Nemohla. Otevřela oči. Viktor byl na ní a byl to cizí člověk. Otevřela ústa a chtěla promluvit. Rychle jí rukou ústa ucpal.

„Pro změnu drž zobák, Donno,“ řekl. Hýbal jejíma nohama a snažil se je donutit k rozevření. Váha jeho těla na ní spočívala.

„Proklatě, roztáhni nohy,“ vyrazil ze sebe zlostně, jeho hlas však nebyl silnější šepotu. Pokoušela se mu vykroutit, jeho paže však byly pevně přilepeny na její boky. Zuřivě do ní zatínal prsty. Zlobně na něj upírala vyděšené oči, vyděšenější, než kdy dosud měla. Takový děs nezažila z ničeho a s nikým. Panebože, prosím tě, nech mne umřít, přála si když si srovnal její tělo do vhodné polohy a začal do ní prorážet, jako kdyby byl vrtačkou, celou ji uvnitř odřel a vnucoval jí všechno utrpení, kterým ji mohl zahrnout. Byla suchá, na jeho úsilí neodpovídala. Když v ní byl uvnitř a bušil do ní, myslela pouze na syna, kterého kdysi společně stvořili tímto stejným aktem. Ne, nebyl to tentýž akt. Nebyla v tom vůbec žádná podobnost. Když se dodělal, bez omluvy se z ní stáhl a šel do koupelny. Zůstala bez hnutí ležet se zavřenýma očima, s otevřenými ústy a s vlasy volně rozházenými.

Věděla pouze několik málo věcí, ale tyto věci zato věděla s naprostou jistotou. V myšlenkách si sestavila imaginární seznam, něco jako policejní hlášení „Snědý chlap s hrubou tváří, přistižený nad bílou mrtvolou.“ 1. Nikdy nebude smět Viktora opustit. Nikdy ji nenechá odejít. Dokázal to dnes v noci. 2. Nikdy mu nedovolí, aby se jí znovu dotknul. Když to udělá, zabije ho. 3. Nikdy již na něho nebude křičet.

Bude dělat vše, co si bude přát, a to tak dlouho, pokud bude souhlasit s tím, že se jí nedotkne. Vícekrát se s ním nedá strhnout do hádky. Nic není tak důležité, aby to stálo za hádku. Již nikdy víc.

4. Nikdy již nebude řídit vůz. 5. Byla mrtvá. Tak mrtvá, jako si vždy přála být.

Paní Adilmanová vypadala šedivější a kulatější, než když ji Donna viděla naposled. Na rozdíl od mnoha jiných svědků, kteří se pečlivě vyhýbali tomu, aby na ni vůbec pohlédli, se paní Adilmanová na Donnu usmála a řekla „Dobrý den“, když procházela kolem ní na své svědecké stanoviště. Donna byla překvapena, když se dověděla, že první jméno této ženy je Arlene. Bylo to něco, na co se nikdy neodvážila zeptat.

Byla také překvapena, když zjistila, že ženě bylo teprve šestapadesát;

byla to skutečnost, kterou dobře zakryly bavlněné šaty a pohodlné boty na každodenní nošení, které měla vždycky na sobě. Donně tehdy i nyní připadalo, že je vydestilovanou esencí laskavé babičky, takové, která vám nosí koláčky a vždycky ji můžete přesvědčit, že vám má přečíst ještě jednu uspávací pohádku navíc. Laskavá babička, která náhle mohla strhnout své falešné čelo a odhalit tak svou vlčí podstatu. Ale babičko, proč máš tak velké zuby?

S nepopíratelnými fakty se zcela rychle vypořádali. Setkala se s Donnou poprvé, když se Donna provdala za Viktora a nastěhovala se do jeho domu (důraz na vlastnictví domu); postupem času se blíže seznámily, zejména po narození Viktorova syna (Donna si pomyslela, že je to zajímavá interpretace). Donna byla velmi milé děvče (velmi děkuji, paní) ale velmi háklivá na nachlazení a chřipku. (Musím si to vše znovu odsedět?) To platilo zejména když se narodila Sharon.

Paní Adilmanové se zdá, že tam byla nejméně dva dny v týdnu, zatímco Donna byla v posteli. Její chování se stávalo rostoucí mírou podivné (znovu ten výraz). Námitka. Zamítnuto. Rychlý přesun z neobhajitelné oblasti.

Často prý viděla, že je u nich rozsvíceno v kteroukoliv noční hodinu.

Jednou, když musela vstát a jít do koupelny, zpozorovala světlo v domě Cressyů. Donna byla vzhůru a omývala stěny obývacího pokoje. Byly skoro čtyři hodiny zrána. Donna strávila příští den nemocná v posteli. Ví to, protože tam přišla dohlížet na děti. Potom, kdykoliv musela vstát uprostřed noci, což často dělala, protože její ledviny často podléhají infekcím, však to znáte, vždycky se dívala, aby viděla, zda se u Cressyů svítí. A vždy se svítilo. Donna byla vždy vzhůru.

Uklízela. A jako matka? Donna zadržela dech. Ta paní jí mohla uškodit. „Hezky se chovala k Adamovi,“ začala paní Adilmanová. Ta paní se chystala na ni udeřit. „Pamatuji si však na jednu zvláštní příhodu.“ Jako by se omlouvala, ohlédla se na Donnu. „Prosím, vyprávějte nám o tom,“ dodával jí odvahu Viktorův advokát.

„Nuže,“

řekla, „byla jsem venku zalévat květiny. Nemohla jsem tu noc spát a tak jsem vstala časně ráno. Viděla jsem, že Donna sedí v kuchyni.

Pila šálek kávy a tak jsem tam přešla a pozdravila jsem ji.

Viktor byl za obchodem mimo město a já jsem se Donny zeptala, zda děťátko spí.

Adam trochu jako nemluvně trpěl na koliky. Obvykle dost plakal a v tomto zvláštním ránu tam bylo zcela ticho.“

„A jaká byla její odpověď?“

„Řekla, že si myslí, že je mrtvý.“ Donna zmeškala několik následujících otázek a odpovědí, protože se dívala na soudcův obličej. Vypadal, že ho to náležitě šokovalo. Ale běž, Arleno, pomyslela si Donna. „Řekla, že kdyby to šla zjistit a našla ho opravdu mrtvého, nikdy by svůj šálek kávy nedopila.“ Ed Gerber po několik minut předstíral, že přemýšlí. Donna mohla právem soudit, že přemýšlení jen předstíral, protože si opakovaně přikládal prostředníček levé ruky na špičku nosu a vždy přitom zašilhal – zkřížil oči doprostřed na špičku nosu. Je ovšem velmi těžké přemýšlet, kdy jste tak zaměstnán a křížíte oči dovnitř a zase ven. Dělal to proto, aby svědkyni poskytl čas na to, aby si svědectví promyslela. Tato záminka mu však mohla vystačit jenom na několik málo minut, protože kdyby to trvalo déle, potom by se z celé té odsvědčované hrůzy mohla vynořit humorná stránka věci.

„Nemějte mi to za zlé,“ řekla paní Adilmanová (jak by jí to někdo mohl mít za zlé – divila se Donna), „myslím, že Donna svého chlapečka milovala, opravdu milovala.“

Děkuji vám, Arlene. A i nyní ho stále miluji. „Informovala vás paní Cressyová, když byla těhotná se svým druhým dítětem?“

„Ano.“

Dona zavřela obě oči.

„Prosím, můžete nám o tom něco říci?“ Spíše konstatování, než otázka.

„Námitka.“ Na jakém podkladě, pane Stamlere?“ zeptal se soudce.

„Nevidím závažnost, vaše ctihodností.“

„Ujišťuji vás,“ poznamenal pan Gerber, „že ukážeme, jak je to závažné.“

„Námitka se odmítá.“

„Prosím, povězte nám o tom rozhovoru, paní Adilmanová.“

Donna se modlila, aby hrom tu ženskou zabil. Žádný hrom se však nedostavil. Její právník na ni pohlédl. Poklepal jí jemně na ruku a řekl: „Aspoň jsem se o to pokusil.“

„Byla jsem jako obvykle venku na zahradě“, začala Arlene Adílmanová, která si tu scénu ve své paměti zřejmě zafixovala.

„Donna přišla domů zvenku. Ano byla někde venku – Adam byl ve školce – a já si vzpomínám, že přijela domů taxíkem.“

„Taxíkem?“

„Ano. Neviděla jsem ji řídit auto již po pár měsíců.

Všude jezdila taxíkem. Myslela jsem, že je něco v nepořádku s vozem.“

„Takže přijela tenkrát domů taxíkem,“ znovu opakoval pan Gerber, zdůraznil slovo taxík a uvedl tak paní Adilmanovou zpět na správnou cestu. „Ano. A vypadala velmi rozrušená…“

„Námitka.“

„Tak dobře. Musela předtím plakat,“ řekla paní Adilmanová a sama odrazila protest. „Bylo to velmi zřejmé.“

,

„Námitka se zamítá. Svědkyně může pokračovat.“

„Přišla ke mně, já jsem ji pozdravila a zeptala se jí, zda se cítí dobře. Vyprávěla mi, že byla právě u doktora a že je v jiném stavu.“

„A co jste jí odpověděla?“

„Řekla jsem, že je to nádherné. Že není nic smutnějšího než mít jen jedno dítě.“

„A její odpověď?“ zeptal se pan Gerber.

„Řekla, že si to dítě nepřeje.“

„Že si dítě nepřeje?“

„Řekla, že to byl hrozný omyl a že ona prostě to dítě nemůže mít.“

„Nemůže mít?“

Cožpak hodlá všechno opakovat? „Rozvedla to nějak?“

„Jenom stále opakovala, že to dítě nemůže mít, že si ho nepřála a pak mne prosila, abych Viktorovi neřekla, že je těhotná.

Řekla jsem jí, že on na to stejně brzo přijde.“

„A co na to řekla?“

„Řekla, že možná na to on vůbec nikdy nebude muset přijít.“

Zmlkla a podívala se zpříma na Donnu. „Kdyby to záleželo na mně, to co měla na mysli…“

„Námitka. Svědkyně nemá žádnou možnost vědět, co měla paní Cressyová na mysli…“

„Námitka se přijímá.“

„Řekněte nám jenom to, co bylo skutečně řečeno, paní Adilmanová,“ radil jí právník.

„Tedy když toto řekla, to, že Viktor na to nikdy nemusí přijít, řekla sem: ale to ne, Donno, to přece tak nemůžete myslet. Přece byste neudělala něco, čím byste tomu bezmocnému děťátku ublížila, že ne? Myslím, že prostě nemohu věřit, že by skutečně udělala něco takového, jako je zabít vlastní…“

„Námitka, vaše ctihodnosti.“

„Námitka se přijímá.“

Donně vystoupily do očí slzy. Nic jsem přece neudělala, nebo snad ano? křičela mlčky na ženu ve svědecké ohrádce, která se poprvé zdála být v rozpacích a odvracela oči. Nepotratila jsem své děťátko.

Prošla jsem znovu tím vším. Ztloustla jsem. Přišla jsem na speciální oddělení právě kvůli pravděpodobnosti, že budu muset mít znovu císařský řez.

Prodělala jsem operaci znovu s Viktorem po mém boku. Dostala jsem své děvčátko. A vy, vy stará čarodějnice, jste měla pravdu. Nemohla jsem zabít své dítě, ať již bylo počato za jakýchkoliv podmínek, i přesto, že jsem si to zpočátku snad přála, přála právě tolik, jako si nyní přeji zůstat navždy s ní. Protože ten malý život je můj život a vůbec nezáleží na tom, jak moc jsem dokázala obrátit vzhůru nohama svůj vlastní život, to malé děvčátko je šťastný, nádherný, dobře na život připravený andílek a já jsem ta jediná, kdo je v plné míře odpovědný za tento fakt. Když vy tady všichni kolem dokola vyprávíte o mých změnách v chování a v barvě vlasů, o mém kýchání a uklízení a křičení, mohl byste někdo prosím také vyzvednout, že jsem mezitím dokázala nějak vyrobit dvě nádherně krásné a dobře vychované děti? Mohl by prosím někdo o mně ztratit laskavé slovo? Ne, odpověděla si mlčky Donna.

Ještě není na vás řada.

Přiští svědek se identifikoval jako Jack Bassett. Byl vysoký, štíhlý a blond, pohled měl tak trochu jako tramp potulující se po horách, lesích a plážích. Měl obchod se sportovními potřebami a vysvětlil, že zná Viktora již několik let, nicméně jen na počestném obchodním základě. Viktor mu ve skutečnosti jednoho dne prodal pojistku, když byl se svým malým synkem v jeho obchodě podívat se po nějakém rybářském navijáku. O několik měsíců později narazil Bassett na Viktora, jeho ženu a syna, když šli do Palm Beach Mall. Donna tehdy byla těhotná, řekl.

Donna si nevzpomínala na žádné takové setkání a žádného takového muže.

Stál – nebo seděl, opravila se sama, před ní, aby ji odsoudil svými odpověďmi, a neměla ani tušení proč, nebo co může o ní říci.

Šlápla mu snad na palec, když si byli představováni? Chichotala se nepřístojně nebo si řekla o kapesník?

„Viděl jste paní Cressyovou také při jiných příležitostech?“

zeptal se Ed Gerber.

„Jen jednou.“

„Můžete nám prosím o tom něco říci?“

Jack Bassett se usmál. Zuby měl zářivě bílé. Donna se divila, na jakém jiném pamětihodném setkání se spolu podíleli.

„Dovezl jsem svého kocoura Charlieho do ordinace k veterináři Dr.

Einovi, tam nahoře na South Dixie poblíž Forest Hill.“

Donna pocítila svíravou bolest v žaludku. I když si stále nemohla na tohoto svědka vzpomenout, poznala nyní oblast, do které se pohybovali.

Tak konečně se pan Gerber vrátil k místu, kde se cesta rozdvojovala.

Zahájil cestování po druhé pěšině. Donna se rychle podívala za sebe.

Na rtech Mela spatřila uklidňující úsměv. Celoamerický hlas Jacka Bassetta přitáhl její zrak zpět k svědecké ohrádce.

„Zaparkoval jsem na parkovišti a vzal jsem Charlieho dovnitř.“

„Je to parkoviště pro zákazníky toho veterináře?“

„Pro veterinární kliniku ano, ale také pro několik lékařských ordinací tam naproti.“

„Co se stalo, když jste vyšel z kliniky?“

„Tedy, byl jsem poněkud bezradný. Dr. Ein mi řekl, že si tam bude muset nechat Charlieho přes noc a já mám toho kocoura tak rád jako mám rád vlastní děti…“ Všichni se pochvalně usmáli. A tedy jenom o ní jediné se předpokládalo, že je blázen?

„Tak nějak tedy,“ pokračoval…

Tak někde tedy, doplnila to mlčky Donna. „Vrátil jsem se zpět na parkoviště. Bylo tam již zaparkováno více aut – byl jsem na klinice asi hodinu – a nemohl jsem si vzpomenout, kam jsem ten zatracený vůz vrazil – promiňte mi, lituji, že jsem použil takových nepěkných slov.“ Svědek byl náležitě omluven a požádán, aby pokračoval. Tak jen s tím ven, naléhala mlčky Donna. Jen se pusťte do té správné věci.

Víme, že to již přichází. Něco, co jste nečekal, že uvidíte. Vyprávějte nám o tom všechno. Proč si každý myslí, že musí vytvářet napětí?

Nepřeje si snad někdo, aby nějak víc uplatnil svůj vlastní zájem? Kde zůstalo všechno to úchvatné nevměšování, o kterém jsem tak často četla?

„Tak nějak…“ Tak někde.

„… jsem se podíval kolem a pak jsem uviděl ten malý bílý vůz MG.

Víte, jeden z těch klasických starších typů. Krásný malý vůz.

Myslel jsem, že bych se do něj mohl podívat.“ Zdálo se, že upadl do rozpaků.

„Sehnul jsem se a nahlédl do okénka.“

„Byl někdo uvnitř?“

„ „Ano, pane.“

„Poznal jste někoho?“

„Zpočátku ne. Zpočátku jsem viděl jenom, jak jsem se domníval, párek dětí, které se držely kolem krku.“

„Viděl jste, jak se ti lidé líbali?“

„Ano, pane. Docela vášnivě.“

„A co dál?“

„Myslel jsem, že to bylo všechno, co dělali. Skutečně jsem to špatně viděl.“

Námitka.“

„Není třeba námitky, pane Stamlere,“ řekl rychle pan Gerber.

„Otázka byla nesprávně pochopena. Nemínil jsem, aby svědek pověděl, co ještě ti lidé dělali. Jednoduše jsem mínil: a co se odehrálo pak.“

„Vyškrtněte poslední odpověď ze záznamů“ nařídil soudce.

„A co se odehrálo potom?“ Ed Gerber opakoval jasně.

„Domnívám se, že si mne všimli a odtáhli se od sebe.“

„Poznal jste je v tom okamžiku?“

„Vlastně ne. Ona se mi zdála povědomá, ale kdo to je, to jsem poznal až o několik minut později když vystoupili z vozu. Její vlasy byly velmi odlišné od posledně, kdy jsem ji viděl.“

„A kdo to byl?“

„Paní Donna Cressyová,“ řekl a nevhodně se na Donnu usmál.

Překvapení!! měla chuť zakřičet. „A ten muž, se kterým se líbala?“

„Doktor Mel Segal.“

„Proč se to vleklo tak dlouho?“

Donna seděla vedle Mela v klasickém bílém MG, který slyšela předešlé dopoledne popisovat. Zaparkovali před domem, který měla v současné době pronajatý.

„Viktor má spoustu svědků,“ řekl Mel jako na vysvětlenou.

„Jeden jako druhý jsou plni záště.“ Zřejmě.

„Všichni říkají totéž.“ Přikývl. Prudce se na něj obrátila: „Myslíš si, že jsem blázen?“ Položil jí paži kolem ramen. „Já nevím“

pokračovala a zavrtěla hlavou. „Sedím tam a poslouchám je. Je možné, aby všichni neměli pravdu?“

Mel se na ni mile usmál. „Nikdo z nich nemá pravdu,“ řekl.

Opřela tvář o jeho. „Děkuji ti.“

„Co budeš dělat dnes večer?“

Podívala se k domu. „Myslela jsem, že vezmu děti k McDonald’s.

Probůh, co by z toho udělal Viktor? Nechat své děti jíst staré svinstvo!“

„Viktor nikdy nebude tak pitomý, aby se dotknul něčeho takového.

Zaútočí-li na McDonald’s, zaútočí na celoamerickou instituci!“

Zasmála se. „Chceš zajet pro Anii? Aby šla s námi?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Vy běžte. Jenom ty a děti.“

Poplácala ho po ruce a s úsměvem odepla bezpečnostní pás.

„Kterýpak muž by namontoval bezpečnostní pásy do klasického starého sportovního vozu?“

Mel se zasmál. „Jenom my, ohavní svůdcové bláznivých těhotných žen,“

odpověděl, naklonil se k ní a políbil ji.

Donna položila ruku na kličku dvířek a zastavila se. „Víš, trochu se bojím jít dovnitř.“ Mel se na ni podíval se zřejmou otázkou v očích.

„Adam se totiž včera večer pustil do velké diskuse o životě a smrti“

vysvětlila. „A nejsem si jista, že bych měla chuť pokračovat znovu dnes večer. Bylo to velmi divné,“ pokračovala. „Chtěla jsem mu říci, že moje matka odešla do nebe, ale nedostala jsem to prostě ze sebe.“

„A proč ne?“

„

„Nevím. Myslím, že to bylo tím, že vlastně nevěřím, že nebe existuje.“

Melův hlas zněl jemně a uklidňoval ji. „Copak musíš věřit ve všechno, co mu říkáš?“ zeptal se prostě. Pravda obsažená v Melově otázce ji zastihla nepřipravenou. Náhle si sama sobě připadala k smíchu. „Ale samozřejmě že ne,“ odpověděla a před jejíma očima okamžitě vyvstaly obrazy Santa Clause, Kuchaře obludy a mnoha dalších stvoření plodné Adamovy představivosti, té představivosti, kterou u něj tak aktivně povzbuzovala. „Děkuji ti,“ řekla a zavrtěla hlavou. Cítila, že věci znovu získávají svou pravou perspektivu. Otevřela dvířka.

„Vždycky budeš při mně, že?“ zeptala se a znovu se na něj podívala než vystoupila z vozu. „Kdykoliv začnu brát sama sebe příliš vážně a věci…“

„Jaké věci?“

Usmála se. „Miluji tě.“

„Au, to říkáš nám všem, ohavným svůdcům.“ Zavřela dvířka a nahnula se do otevřeného okénka. „Vsázíš na hlupáka, kterého ze sebe dělám.“

Pak se otočila a rychle odcházela po pěšině ke svým domovním dveřím.Zíral na ni skoro hodinu. Napřed si myslela, že tak zírá na nějakou jinou. Pak změnila svůj názor a usoudila, že zírá na stěnu za ní. A nyní se definitivně rozhodla, že se dívá na ni.

Odhrnula si imaginární vlas ze své pravé tváře, sklonila bradu a současně zvedla oči tak, jak to slyšela jednou popisovat Lauren Bacallovou, která se kdysi proslavila knihou Jak se dívat. Donna se divila, že by si vousatý muž na druhé straně místnosti mohl myslet, že vypadá jako Lauren Bacallová v mladých letech. Raději zase své oči sklopila. Žádná šance, řekla si, když pohlédla do tváře (nebo na břicho?) skutečnosti. Byla v osmém měsíci těhotenství. Samozřejmě že při všech těch lidech, kteří stáli mezi nimi, bylo zcela možné, že nemohl vidět celé její tělo. Od prsou nahoru vůbec nevypadala jako těhotná. Když nic jiného, ztratila dost váhy všude, jen ne na břiše.

Mnoho účastníků večírku se zdálo být skutečně překvapeno, kolik váhy ztratila v těch posledních několika letech. Ona zase byla překvapena tím, jak oni byli překvapeni, protože si to sama neuvědomovala, jak štíhlou se stala. Možná, že to působily její vlasy, pomyslela si náhle a přihladila je. Možná, že by s nimi měla něco udělat, zkrátit je, ostříhat a možná i obarvit. Ty vlasy to dělaly, že vypadá jako příliš hubená, strhaná, když se přece dalo předpokládat, že naopak jen pokvete. Pokvete – určitě! On se pořád tak upřeně na ni díval.

Donna nevěděla, kdo to je. Znala většinu lidí na večírku, ale bylo to již několik let, co je viděla naposledy. Byli to z velké části konečně její přátelé, ale nějak ztratili ona i Viktor v posledních několika letech s většinou jejích přátel kontakt, ne-li se všemi.

Rozhlédla se pokojem: byli tady bývalí přátelé McFaddonovy agentury („jsou tak otravní,“ řekl Viktor, „všichni stále mluví jen o svých inzertních kampaních“); několik přítelkyň, se kterými chodila na oběd („nechápu, jak je můžeš snášet, Donno.

Všechny stále jen mluví o filmech, které viděly. Jsou tak povrchní. Ty přece máš v sobě něco víc“); několik jejích bývalých milých („nechci nic vědět o tvé minulosti. To se mne netýká“); a její nejlepší přítelkyně, její bývalá přítelkyně a důvěrnice, Susan Reidová, jejíhož večírku se právě nyní účastnila („vše, o čem vůbec mluví, jsou muži a divoké večírky. Určitě na tebe nemá dobrý vliv, Donno“).

Přítomen byl také určitý počet Susaniných přátel, které sice Donna od vidění znala, ale nevěděla, kdo to je, a pak někteří, které vůbec neznala. Včetně toho muže s pískovým knírkem a s plnovousem, který stál naproti u zadních dveří a stále se na ni upřeně díval.

„Kdo je ten muž támhle naproti?“ zeptala se Donna hostitelky, když šla Susan kolem. „Ten s tím plnovousem.“

Susan předstírala, že se dívá kolem dokola. Zvedla ke rtům svou skleničku a mluvila za ní jako za ochranným štítem a bloudila přitom nepřítomně očima, aniž její zrak vyhledával konkrétní kontakt.

„Aha, ten. To je Mel Segal. Je doktor. Rozvedený. Myslím. Má malou dcerku.

Typ na zahákování, co?“

Donna pokrčila rameny. „To není můj typ.“ Potom se zasmála.

„Podívejme se, a já mluvím o typu. Přitom jsem v osmém měsíci těhotenství, z vůle boží.“

„Ostatně, kde máš Viktora?“ Bylo to poprvé za ty dvě hodiny, co byla Donna na večírku, že se jí vůbec na Viktora někdo zeptal.

„Je obchodně mimo město, v Sarasotě.“

„A je to všechno v pořádku, mezi vámi dvěma?“

„Ale jistě. Je to fajn. Proč se ptáš?“

Susan pokrčila rameny. „Já nevím. Jenom že vypadáš jako… já nevím.“

„Tak mi to přece řekni.“

„Zkrátka nevypadáš jako ty!“ vychrlila ze sebe. Donna si instinktivně nepřála pochopit, co znamená Susanin výrok o tom, co na ni vidí. „No jistě, vždyť jsem v jiném stavu,“ odpověděla jí. „No jo,“ namítla přítelkyně, „jenže já soudím že to je to, co to je.“ Obě ženy se na sebe hluboce zadívaly.

Donna si vzpomněla na všechny ty telefonní rozhovory, které spolu měly, na smích, rozpustilé veselí, které v nich vyvolávaly zmínky o různých milencích, na filmy, které spolu viděly, na klepy, které si vyměňovaly. Až do její svatby. Susan a Viktor spolu nikdy dobře nevycházeli. Jejich osobnosti se diametrálně rozcházely. Nikdo z nich sice nikdy neřekl ani slovo, ale postupně byly Susaniny návštěvy řidší a řidší a Viktor vždy nalezl výmluvu, aby nemusel jít na některý ze Susaniných společenských večírků. (Jedinkrát v posledních několika letech nenašel výmluvu, postával tam většinu večera připraven k odchodu a nakonec zatřepal klíčky směrem k Donně v deset hodin večer.) Donna věděla, že jediným důvodem pro to, že zde dnes mohla být až do noci, bylo to, že byl Viktor mimo město. Díky Bohu za Sarasotu, pomyslela si.

„Mohu vám podat další skleničku?“ Mužský hlas. Donna vzhlédla vzhůru a s překvapením zjistila, že Susane již odešla dál a že Dr. Mel Segal zaujal její místo. Podala mu svou prázdnou sklenici.

„Zázvorové pivo,“ řekla, když se nemohla rozhodnout, co by mohla říci jiného.

Dívala se za ním, jak šel napříč shlukem hostů. Byl to pěkný muž, usoudila. Příjemná pleť, spousta vlasů. Svalnaté pěkné tělo, asi mu to dalo dost práce udržet se ve formě. Vypadal jako přerostlé dítě, usoudila Donna, když k ní kráčel zpět, v každé ruce jednu skleničku.

Měl hnědé oči a dolíčky ve tvářích, když se smál.

„Tady je zázvorové pivo pro těhotnou paní,“ řekl a podal jí skleničku.

„Děkuji vám.“

„Chcete si vyjít na dvorek?“

Donnu jeho nabídka vylekala. Proč si přál, aby šla ven na dvorek?

Měl zálibu v těhotných ženách? Četla o tom, že existují muži, kteří mají takové záliby.

„Máte pro to nějaký zvláštní důvod?“ slyšela sama sebe, jak se ptá.

„Rád bych s vámi mluvil,“ odpověděl.

Přála si zeptat se ho, o čem, byla ale přesvědčena, že by se jí jeho odpověď nemusela líbit. Proto se raději rozhodla, že skutečně chce jít s ním na ten dvorek. Pokynul jí, aby šla před ním.

„Setkali jsme se již někdy?“ zeptala se ho, když šli kolem ostatních hostů na vycementované části dvorku a dál po té části trávníku, která nebyla obsazena.

„Ne.“ Zastavili se.

„Tak vás poslouchám,“ řekla.

„Doufal jsem, že budete vyprávět vy.“

„Já? Byl jste to přece vy, kdo řekl, že si přeje se mnou mluvit.“

Dlouhé mlčení. Nakonec, zřejmě po důkladném uvážení, počal přece jen mluvit on.

„To není moje práce.“

„Co je to? Vlastně co to není?“ opravila se.

„Vy.“

„ A o čem to vlastně mluvíte?“

Další dlouhá odmlka.

„Podívejte se, to celé se mi vůbec nepodobá. Obvykle nikdy nezasahuji do něčího soukromého života. Rád vycházím se všemi dobře. Věřím v to, že se mají spící psi nechat ležet v klidu a že všechno to…“

„Co se mi to tu pokoušíte říci?“

„Že jste žena, která ze všech, jež jsem kdy viděl, vypadá nejvíc nešťastná.“

Donna byla příliš překvapena na to, než aby mohla reagovat.

„Promiňte, je to zatracená věc říkat něco takového naprosto cizí ženě, vím. Jenomže jsem se na vás díval a slyšel jsem lidi, jak říkají: Co se to s Donnou proboha stalo? Byla obvykle tak hezká. A já, čestně, nuže já si myslím, že jste stále hezká, ale zřejmě jste tak beznadějně neštastná…“

„To říkáte vy,“ počala Donna reagovat. Cítila jak jí slzy naplňují oči.

„Ach ne, prosím, neplačte. Jsem z toho naprosto zoufalý, když žena pláče.“ Obejmul ji oběma pažemi a kráčel s ní dozadu do zahrady.

Po slzách následovalo vzlykání, začala se jí chvět ramena. Během několika minut odešel i zbytek hostů ze dvorku a Donna seděla na odlehlém trávníku, schoulená v doktorově objetí a plakala tak, jak neplakala od oné noci před téměř devíti měsíci. Mel seděl vedle ní, nijak neochaboval v přidržování jejích ramen, až se z jejího těla uvolnil poslední vzlyk.

„Neměla bych plakat,“ řekla nakonec. „To není dobré pro děťátko.“

„Začněte se starat o to, co je dobré pro matku,“ odpověděl.

„Obvykle to, co je dobré pro matku, je dobré i pro dítě.“

Donna se pokusila usmát. „Zapomněla jsem, že jste lékař.“

Odmlčela se a otírala si nedbale nos papírovým ubrouskem, ve kterém držela svou skleničku. „Kde máte svou ordinaci?“

„Jižní Dixie. U bulváru Forest Hill.“ Přikývla. „V jedné z těch klinik?“ Byla řada na něm, aby přikývnul. „Všeobecná praxe?“

Znovu přikývnutí. „Líbí se vám to?“

„Moc.“

„Susan mi vyprávěla, že máte dcerušku…“

„Ano. Jmenuje se Annie.

Je jí sedm. Chodí do

čtyřiadvacáté školy.“ Donně se podařilo trochu se zasmát. „V posledních několika letech je dětí jako smetí.“ Zahleděl se jí do očí. Na víčkách se jí nejistě zachvívaly slzy, které jakoby čekaly na nejmenší provokaci, aby mohly skanout do tváře. „Myslím, že vám Suzan taky řekla, že jsem rozvedený.“

„Řekla.“

„Úžasné děvče, ta Susan. Naučila se umění, jak se upřeně na vás dívat, napovídat o vás spoustu nepříjemných věcí, usmívat se přitom na vás po celou tu dobu a vy nevidíte, že by se při tom její rty pohnuly. Velký talent!“

„Neříkala o vás nic špatného.“

„Rozvod je vždy špatný, zejména když jsou malé děti.“

„Tak proč jste se vy rozvedl?“

„Já jsem se nerozvedl, to bylo rozhodnutí mé manželky Kate. Myslím, že se cítila oklamána…“

„Oklamána?“ Přesedli si tak, že se již vzájemně nesvírali v objetí. Seděli nyní vedle sebe, obě oddělené entity, kolena pozdvižená rovnoběžně jeden s druhým, nakloněni kupředu a jejich paže se pohybovaly téměř rytmicky, když trhali kolem sebe stébla trávy. „Typická historie,“ pokrčil rameny.

„Vzali jsme se hned, jak jsme vyšli z koleje. Pracovala, aby mi pomohla projít lékařskou fakultou a nechala toho, když jsem promoval. Měli jsme dítě.

Pracoval jsem do úmoru. Nikdy jsem nebyl doma. Ona byla stále doma sama.

Nesnášela to. Pak přestala snášet mne. Vstoupila do nějakého ženského hnutí. Další, co jsem se dověděl bylo, že z něj zase vystoupila, aby zahájila novou kariéru. Chce se stát právničkou. A to je vše.“

„A co Annie?“

„Mám ji u sebe já. Kate si ji bere na svátky a v létě na prázdniny.“ Donna pocítila napětí v celém těle. Proč vy? chtěla se zeptat. Proč vám ji přidělili do péče? Místo toho však jenom řekla: „A co Kate?“

„Bude promovat za rok. Skutečně si myslím, že bude dobrým právníkem.“

„Není vám z toho trochu hořko?“ Zavrtěl hlavou. „Ne.

Poslouchejte, byla to nejméně z poloviny moje vina, jako její.

V podstatě mne neviděla po celých devět let. A když jsem se s ní oženil právě před devíti roky, tak takové manželství za moc nestojí.“ Zmlkl a vyhodil do vzduchu dlouhé stéblo trávy. „Je to legrační, jak se věci samy řeší.

Myslím na to, že od té doby, co odešla, přestal jsem pracovat tak těžce. Náhle jsem zjistil, že musím vychovávat dítě a tak nepřicházím nyní domů později než v šest odpoledne. A ráno vždycky čekám s ní, až ji odveze autobus. Nikdy nepracuji o víkendech, leda v naléhavých případech. To všechno jsou věci, které po mně chtěla Kate, když jsme byli manželé.“ Podíval se na Donnu.

„Proč vždy děláme věci s takovým zpožděním?“

„Proč vám byla svěřena výchova?“ zeptala se náhle Donna, která již nebyla schopna tuto otázku v sobě umlčet.

„Kate myslela, že to tak bude pro Anii lepší. Právnická fakulta není vhodné místo pro čtyřletou. A dokonce ani nyní, kdy má již skoro sedm.“

Podívali se oba před sebe k domu. „Chcete nyní mluvit?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla.

„Proč? Nedůvěřujete mi?“

„Když začnu mluvit, budu plakat.“

Dívali se dále kupředu a oba se báli podívat jeden na druhého.

„Co doufáte, že se vám narodí, chlapec nebo děvče?“

„Děvče. Chlapečka již mám. Adama.“

„A již jste jí vybrala jméno?“

„Sharon, když to bude holka. Moje matka se jmenovala Sharon.“

„Moje matka se jmenovala Týnka.“

„Týnka?“

Zasmál se. „Chcete-li, tak si představte tři malé holky, pět, sedm a devět let, které přijely lodí z Polska. Jmenovaly se Máňa, Týnka a Fanka.“

„Fanka?“

„Tak vidíte. Týnka přece nezní vůbec tak špatně nemyslíte?“

Zasmála se. „Co se s nimi stalo?“

„Ale nic zvláštního. Vyrostly, vdaly se, měly děti a zemřely. Až na Máňu. Ta dosud vydržela. Myslím, že jí je teď asi šestaosmdesát – své stáří ovšem zapírá.“ Zasmál se.

„Mezitím se změnily jejich nosy a jejich jména. Máňa se změnila v Mary, z Fanky se stala Fanny. Jenom Týnka zůstala Týnkou.“

Usmál se a potřásl hlavou. „Byla to ksakru ženská.“ a „Vy jste byl jedináček?“

Hlasitě se rozesmál. „Děláte si legraci? Mám čtyři sestry a dva bratry. Roztrousili jsme se po celé zemi. Od Vermontu po Havaj.“

„Já mám jen jednu sestru,“ dodala si odvahy Donna. „Teď žije v Anglii.“

„A co váš manžel? Co ten dělá?“ Donna povstala a setřepala ze sukně trávu. Byla překvapena, že Mel zůstal sedět tam, kde byl. „Jsem jaksi unavená,“ řekla a podívala se na něj dolů. „Myslím, že bude lepší, když půjdu domů.“

„Dobře,“ řekl, ale stále se ani nepohnul. „Mohl byste mne odvézt?“ zeptala se a sama byla svou odvahou překvapena.

Vyskočil. „Promiňte,“ omlouval se, „já jsem jednoduše měl za to, že máte vůz.“

„Já neřídím.“

„Ach? To je neobvyklé.“

„Řídila jsem.“

Neřekl na to nic. „Jestliže se rozhodnete a kdykoliv se rozhodnete, že si chcete popovídat,“ začal, když ji mlčky dovezl až k jejímu domu,

„víte, kde je moje ordinace. Prosím, jen mne přijďte kdykoliv navštívit.“ Usmála se, otevřela dvířka vozu a vykroutila se z malého bílého sportovního auta. „Děkuji vám,“ řekla. Čekal, až byla v pořádku uvnitř domu a pak teprve odjel.

Sharone byly již tři měsíce, než šla Donna do ordinace doktora Segala.

„Nemohl jsem vás hned poznat,“ řekl a vstal aby ji uvítal. „Změnila jste si vlasy.“

Donnina ruka se automaticky zvedla k téměř mrkvově zbarveným vlasům. „Líbí se vám to?“

zeptala se.

Zasmál se. „Jo,“ řekl. „Je to rozkošné.“

„Zní to, jako byste to myslel doopravdy.“

„To taky myslím.“

„Viktorovi je to odporné.“

„Viktorovi?“

„Můj manžel.“

„Tak proto se usmíváte?“

„Jak to myslíte?“

„Poprvé od okamžiku, kdy jste vešla, jste se usmála, když jste prohlásila, že Viktorovi jsou ty vaše vlasy odporné.“

„To jsem tak průhledná?“

„Jenom, když sama chcete.“

Opět se usmála. „Jediný problém u toho je, že mně taky je to odporné.“

„Opravdu jediný problém?“

„Taky mi je odporný Viktor.“ Náhle se rozesmála. A po nejbližších pět minut zněl její smích stejně hlasitě, jako její vzlykání před nějakými pěti měsíci.

„Tak je to, a říkám to zcela nahlas, je mi odporný.“

„Nenávidím ho.“ A smích se náhle proměnil v slzy.

„Bože, jak já nenávidím manžela.

A nenávidím sama sebe.“

Mel obešel stůl.

„Je velmi pozorný, dělá vždy velký cirkus se Sharonou, je na ni velmi hodný. Hodně mi pomáhá. Stále mi kupuje malé dárky, bere mne na večeři do pěkných podniků. Nikdy se nepokouší…“

Podívala se na Mela zda jí rozumí to, co mu málem řekla, aniž to ve skutečnosti opravdu řekla. Rozuměl.

Pokračovala. „Ale i když mi jenom podá ruku, aby mi pomohl z vozu nutí mne to ke zvracení.“

„Možná že je to proto, že nepotřebujete žádnou pomoc, abyste se dostala z vozu.“

Donna vzhlédla k Melovým čokoládově hnědým očím. Seděla na okraji jeho stolu. Seděla asi stopu od něj. Těžce polykala jako by se pokoušela strávit to co Mel právě řekl. „Vnucuje mi pocit, že se mu naprosto nemohu vyrovnat,“ řekla a ohlédla se po po pokoji. „Zpočátku to bylo milé, že mám někoho, kdo se o mne stará, vše za mne rozhoduje. Ale po určité době to… víte, co to s vámi udělá?“ zeptala se a poprvé si na to sama dala odpověď přesně zvolenými slovními termíny. „Změní vás to znovu zpět v dítě. Zbaví vás to vaší dospělosti. Po čase pak začnete jednat přesně tak, jak se s vámi jedná – jako dítě. Stanete se naprosto závislá. Je mi dvaatřicet let! Mám dvě děti. Neměla bych záviset na nikom, pouze na sobě. Nechápu, jak se mi to všechno mohlo stát!“ Lapala po slovech, ruce měla přitlačené na šíji. „Nemohu dýchat! Nedává mi žádný vzduch. Všechno sám rozhoduje. Na vše se vyptává – na nejnepatrnější, hloupé, nedůležité maličkosti. Musí se všeho zúčastnit.“ Vymrštila ruce nad hlavu. „A víte, co mne v poslední době skutečně nejvíc děsí?“ Mel by ji v řeči nemohl nyní zastavit, ledaže by jí vrazil do úst roubík a pevně ho přivázal.

Slova jí pádila z hrdla, vyzvracená do prostoru mezi ně. Sotva měla čas uklidit z cesty jednu příhodu a již její tělo vyvrhovalo další. Všechny ty historky. Její téměř šestileté soužití s Viktorem. A všechno, včetně té noci, ve které byla počata Sharon.

„Co“ zeptal se.

„Myslí si, že se vše mezi námi zlepšuje. Myslí si, že v tom je pro nás naděje! Řekl mi to právě dnes ráno: už se nehádáme, řekl. Naučila ses kompromisům. Opravdu si myslím, žes počala růst. Ovšem až na to, cos udělala se svými vlasy!

„Myslím, že se stále snaží, aby to odčinil,“

„Kompromisy! Nenávidím to slovo! Víte, doktore Segale, co znamená kompromis? Znamená ustupovat.

Důvod, proč se již nehádáme, spočívá v tom, že jsem se před rokem rozhodla že se s ním už nebudu hádat. Zkrátka souhlasím s čímkoliv, co on rozhodne. To je ta jeho idea kompromisnictví. Když řeknu, že je něco modré a on řekne zelené, tak se obrátím naruby a řeknu i já, že je to zelené; tak toto znamená to jeho dosahování kompromisů.“ Vstala a počala přecházet. „Rostu, řekl. Já že začínám růst! Já začínám umírat! Je to totéž? Jeho ideou dorůstání je poslušné dítě. A tím jsem se stala. Na rozdíl od mnoha dětí, které celé dny tráví tím, že poslouchají své rodiče, já jsem se stala zlomyslnou, zlostnou. Je to, jako bych si pouštěla žilou; přitom vím, že jsem stále zde. Dává to všemu tomu nějaký smysl?“

„Pravděpodobně ten nejlepší smysl, jehož jste dosáhla za šest let.“

Vstal a přikročil k ní.

„Cítím, jako bych ztrácela kontrolu nad svým životem. Jsem stále nemocná. Bojím se cokoliv udělat, protože bych to mohla udělat špatně, udělat něco špatného. Bojím se cokoliv říci, mít vlastní mínění, protože by to mohlo být špatné mínění.“ Potřásla hlavou. „Bojím se být sama sebou, protože nemám ani ponětí, kam bych to dovedla.“ Odmlčela se a podívala se Melovi do jeho laskavé tváře. „Jedinou dobou, kdy cítím odpovědnost za to, co dělám, je několik hodin uprostřed noci.“

Mel se na ni tázavě podíval. „Nasadím si svůj malý bavlněný čepec, vezmu kyblík a mop a předstírám, že jsem Carole Burnettová.

Uklízím ten posraný dům, až se to tam všechno jen leskne.“

Dr. Mel Segal se hlasitě zasmál. „Vás to neurazilo?“

„A co?“

„Že mluvím sprostě. Já jsem to tak nemyslela.“ Mel si zřejmě musel probrat to, co vlastně řekla.

„Myslíte to slovo posraný?“ zeptal se. „Vy tomu říkáte mluvit sprostě? Má sedmiletá dcera používá horší hantýrku, než je tato.“

„A vám to nevadí?“

Mel pokrčil rameny a naznačil, že nevadí. „Mám sedm slov, která bych vám chtěl říci,“

řekl a potichu si je počítal na prstech. „Která to jsou?“

„Opusťte toho zkurveného čubčího syna vyjebané vlčice.“

V pokoji se rozprostřelo absolutní ticho. „To nemohu.“

„A proč nemůžete, probůh? Můžete mi o tom mužovi říct alespoň jednu kladnou věc?“

Donna se otočila od Mela a začala znovu přecházet po pokoji. Pak se zastavila. V jejím hlase zazněl otazník. „Je dobrý v nouzi,“

zkoušela to.

„A kolik těch nouzí jste měla v poslední době?“ Mel se znovu opřel o svůj stůl. „Donno, každý se může předvést, když jde o naléhavý případ. Jde však o každodenní praxi života v malých věcech, a to se vás týká. On vás ubíjí.“ Donna potřásla hlavou. Nyní, když byl konečně někdo na její straně a konečně jí říkal nahlas věci, které si ona jen potichu myslela, ocitla se sama náhle v podivném postavení, že se pokoušela bránit téhož muže, jehož obžalovávala.

„To není všechno jenom jeho chyba. Myslím, že jsme tu celou věc nechali zbytečně nahlas vyznít, jakoby všechno byla jenom jeho chyba.

Musíte však brát na zřetel, že slyšíte pouze můj názor na věc. Já jsem opravdu nebyla anděl. Před ostatními lidmi jsem mu řekla strašné věci, urazila jsem ho, napadla jsem ho. Nezapomínejte, že znám všechna jeho zranitelná místa. Dobře vím, kde ho šťouchnout bolestivě do rány!“

„A proč se omlouváte?“ Omlouvám?“

„Pro to, že jste od něj neutekla.“

„Máme dvě děti!“

„A myslíte snad, že jim prospívá příklad, který jim poskytujete?

Přejete si, aby Sharon vyrůstala v nějakou panenku Barbii? Přejete si, aby Adam čerpal svou ideu o tom, co je to láska, jen od vás dvou?“

Donniny oči se naplnily slzami. „Hrozím se toho, že mi je sebere!

Chápete to? Znám Viktora. Když se ho pokusím opustit, vezme mi má děťátka.“

Mel přistoupil k Donně a obklopil ji pevnou vyrovnaností svého těla.

Jeho paže ji pohltily, přitiskl ji na svou hruď. Jeho hlas zněl jemně.

„Můžete s ním bojovat, Donno. Vy jste se o to pokoušela. Můžete se o to pokusit znovu. Když to neuděláte, ztratíte mnohem víc než jenom své děti.“

„Mé děti jsou pro mne vším.“

„Ne,“ řekl a odtáhl ji od své hrudě, ale dále ji pevně tiskl v pažích.

„Jsou velkou částí vašeho života, ale nejsou totální sumou vašeho života. Stále v tom celku zůstává osoba jmenující se Donna, která existuje zcela odděleně od kohokoliv jiného.“

Donna zavrtěla hlavou. „Ne,“ podotkla. „Již jsem vám to řekla.

Ztratila jsem ji už velmi dávno.“

„Ne, neztratila jste ji,“ řekl a vzhlédl od jejích očí k vrcholu její hlavy. „Když si někdo dokáže obarvit vlasy na zářivě mrkvově – oranžovo, ten se nevzdal svého nároku na individualitu.“ Oba se pokusili usmát.

„A to já dělám?“

„Nejsem psychiatr.“

„A co jste?“

„Přítel.“

Zvedla hlavu a nechala se od něj ještě jednou přitisknout na hruď.

„Děkuji vám,“ řekla. „Myslím, že to je právě to, co jsem potřebovala.“

Donna seděla s jednou paží kolem Adama a s jednou rukou na Sharonině bříšku. Seděli na pohovce ve vzdálené ložnici, v místnosti, která sloužila jako denní pracovna a byla asi před rokem proměněna v Donninu ložnici. Modrou pohovku bylo možno vytažením změnit v postel a Donna nyní seděla uprostřed této postele, po levici měla Adama, Sharon ležela po její pravici na zádech a vřeštěla. Každou chvilku sáhl Adam Donně přes klín a štípal svou sestru do prstíčků u nohou.

„Adame, nedělej to.“

„Já ji nemám rád.“

„Tak dobře, ale nedorážej na ni.“

„Tak jí řekni, ať mlčí.“

„Žádný hluk tady nedělá. Jedině ty pořád mluvíš. A teď, chceš se dívat na Sesamovou ulici nebo ne?“

„Chci.“

„Tak dobře. Pak se tedy dívej.“

Na několik sekund se Adamovy oči upřely na televizor, který stál před nimi.

„Já ji nemám rád,“ řekl pak a znovu vrhl kradmý pohled jejím směrem.

„Nechci se na ni dívat.“

„Tak se na ni nedívej.“

Vstal a přeběhl k nemluvněti. Sharon sledovala očima cestu staršího bratra, Donna seděla a byla připravena pro případ nenadálého Adamova počinu. „Nemám tě rád“ řekl nahlas. „A nikdy tě nebudu mít rád. Nemiluji tě. A nikdy tě milovat nebudu.“

„Tak dobře, Adame.

To stačí.“

Ale Adam ve své litanii pokračoval.

„Ani když budeš větší. Ani když budeš starší. Nikdy, nikdy.“

„Tak dobře, Adame, myslím, že si to zapamatovala.“

Adam se obrátil a šel si sednout zpět. Po cestě se mu podařilo připlácnout Sharoně silně na čelo dlaň. Sharon vypadala vylekaná, ale neplakala.

„Tak, a teď už toho je dost,“ řekla Donna stiskla tlačítko dálkového ovládače velkého barevného televizoru a dívala se, jak mizí Veliký pták. Sebrala Sharon a odnesla ji do jejího pokoje, položila ji na záda do postýlky a spustila hrací strojek nad její hlavou. Sharon si pobrukovala a kroutila po ní vděčně očima. „Jsi tak sladká,“ řekla Donna a poplácala dcerku po bříšku. To dítě nikdy neplakalo; ani ji nikdy nenapadlo doufat, že by mohla mít tak hodné dítě.

„A teď ty,“ řekla, když se vrátila do pracovny, kde plakal Adam a snažil se horečně najít cestu zpět k Sesamové ulici.

„Dej mi ten dálkový ovládač, polámeš to. Tak, děkuji. A teď si spolu promluvíme.“ Posadila si plačícího potomka na klín. „Přestaň bulit.

Pojď sem, zlatíčko. Chci si s tebou promluvit.“ Adam se přestal svíjet a podíval se na ni. Jeho pronikavě modré oči byly přesnou kopií očí jeho otce. „Miluji tě,“ začala. „A ty to víš. Miluji tě víc než cokoliv jiného na světě.“

„Tak nemiluj Sharonu.“

„Já miluji Sharonu.“

„Ne!“

„Ano, miluji, zlatíčko. To je životní fakt, na který si právě budeš muset zvyknout. Ona je tvoje sestra a je tady a zůstane zde. Já vím, není to příliš snadné, abys to pochopil, když máš teprve tři roky, ale je to tak, tak se věci mají.“

„Já ji ale nemám rád.“

„Tak dobře. Nemáš ji rád. Ale nemůžeš jí působit bolest. Chápeš to? Je to děťátko a nemůže se sama bránit. Líbilo by se ti to, kdyby přišel někdo větší než jsi ty a udeřil tě do hlavy?“

Sklopil hlavu. „Ne,“ odpověděl.

„Dobře, ale jí se to taky nelíbí. Tak vícekrát již do ní nebouchej, rozumíš!“

„Ano. A mohu se teď dívat na Sesamovou ulici?“

„Pod jednou podmínkou.“

„Co je to podmínka?“

„Podmínka je základem dohody.“ Přestala v kázání. Ale jistě, to je skvělé yysvětlení pro tříleté dítě. Všechno správně osvětlí.

„Řekněme si to takto: můžeš se dívat, když mne necháš, abych sem přinesla nazpět Sharon, a nebudeš jí dělat bolest.“

Adam si to zřejmě vážně promýšlel. „Tak dobře,“ řekl. Donna zvedla chlapečka z klína, posadila ho na pohovku do původní polohy, pak vstala, vyšla ven na chodbu a po cestě zapnula televizi. Ode dveří uslyšela Adama, jak spokojeně zamručel, když Velký pták znovu naskočil na obrazovku.

„A stejně ji nemám rád.“

Donna se na synka usmála. Jen se uklidni, byla by mu chtěla říci.

Já to nemám o nic lehčí.

Viktor se snažil po víc než hodinu, aby neřekl ani slovo o jejích vlasech. Donna mohla skutečně cítit, jaké na to vynakládá úsilí.

Každou minutou měla tím větší radost, když viděla, že umírá touhou

říci jí, co si o tom myslí. Mohla vidět, jak se mu za jeho očima formulují otázky: „Pro Kristovy rány, Donno, co jsi to tentokrát udělala se svými vlasy? Vždyť víš, že jsem vždy nenáviděl černé vlasy, pokud to nebyla jejich přirozená barva. Jinak to přece vypadá tak nevěrohodně falešně. Co se to stále snažíš se sebou udělat? Chceš vypadat, jako Zázračná žena?“ Co se s ní dělo? Co se jí to stalo? Donna sama cítila, že začíná panikařit. Co to připustila, aby se s ní událo? Byla skutečně takovou osobou, jejíž jedinou radostí je, když vidí trápení někoho jiného?

Proměnila se snad v takový druh nestvůry? Raději ať trpí někdo jiný než já, slyšela se, jak si sama odpovídá. „Myslím, že sadismus je mnohem zdravější než masochismus ne?“ Pro Krista. Kdy to řekla?

Na večírku. Na večírku u Dannyho Vogela. V té noci…

Podívala se na Viktora. Usmíval se na ni a chválil knihu, přičemž dobře věděla, že jenom předstírá, že ji četl.

„Jak jsi prožila celý den?“

„Ale dobře.“

Tutéž otázku jí pokládal u večeře i dřív. Dávala mu na ni vždy tutéž odpověď.

„Cos dělala?“

„Jako obvykle. Udělala jsem si vlasy.“

„Ano, to vidím.“

„Líbí se ti to?“ Otázka byla zahrocena a byla doprovázena samolibým úsměvem.

„Ne. Víš, že se mi nelíbí mrtvé černé vlasy.“

„Tvé vlastní vlasy jsou

černé.“

„Mé vlasy jsou přírodní.“

„Mé vlasy taky, jenom barva není přírodní.“

„Předpokládá se, že je to něco legračního?“

„Myslím, že ano.“

Ne, nemyslela si to. Ne ve skutečnosti. V nikom z nich nebyla špetka humoru.

„A cos ještě dnes dělala?“

Věděla, jak musí být pro něj těžké pokračovat ve zdvořilé konverzaci.

Co si skutečně přál, to bylo odtáhnout ji za její načerněné roztřepané konečky vlasů zpět ke kadeřníkovi a nechat alespoň konečky jejích vlasu obarvit normálně. Zůstal však sedět. Zůstal tam, kde byl a vyslechl její odpověď.

„Vzala jsem Sharon na šestiměsíční lékařskou prohlídku. Pak jsem se s Adamem dívala na Sesamovou ulici. Sharona byla hodná a dívala se taky.“

„A co doktor Wellington?“

„Hm? Ach ne, byl to doktor Segal. Řekla jsem ti, že jsem změnila doktory.“

„Doktor Wellington je nejlepší pediatr v Palm Beach.“

„A je taky nejzaměstnanější. Neví, zda jsou mé děti bílé nebo černé, chlapci nebo děvčata. A kromě toho, doktor Segal je mým lékařem a to mi hodně věc usnadňuje.“

„A kdo je to vůbec? Praktický lékař, který nemá žádné stálé klienty. „Mně se líbí.“

„To z něho ještě nedělá dobrého doktora.“ Donna řekla již vše, co měla v úmyslu říci. Vstala.

„Jdeš udělat kávu?“

„Chtěla jsem jít do postele.“

Viktor se podíval na hodinky. „Je teprve devět.“

„Jsem unavena.“

Vstal. „Prosím tě, Donno,“ řekl a natáhl ruce váhavě k jejím.

Okamžitě strnula a stáhla se zpět. Pustil své ruce k bokům. „Nemohli bychom si alespoň chvilku posedět a pohovořit si?“

„Viktore, já jsem skutečně unavená.“

„Nechceš slyšet o tom, jak jsem strávil den?“ Z jeho hlasu vycítila, jak naléhavá je jeho otázka, jaký klade na ni důraz.

Donna stanula, jako kdyby byla umrtvena nervovým plynem, nebyla schopna pohybu. Nevěděla, co má dělat s nohama. Cítila, že jsou ochromené. Chtěla utéct. Nějak nemohla přimět nohy, aby ji poslechly.

Viktor to pochopil jako znamení, že je ochotna mu naslouchat.

„Prodal jsem úžasnou životní pojistku. A chceš vědět komu?“

Nechci, pomyslela si. „Komu,“ zeptala se. „Jednomu z chlapíků, kteří se zakoupili do The Mayfloweru.“ Donna se na něj nepřítomně podívala.

K sakru, o čem to vlastně mluví? „Byl tenkrát na tom večírku, kde jsme se poprvé setkali.“ Ach, tam ten Mayflower. Originální plán pro Originální Američany. Byla by si přála, aby nikdy v životě o tom plánu nic neslyšela.

„Viktore, jdu spát.“

„Do svého pokoje?“ zeptal se náhle.

Donna doufala, že nevypadá tak vylekaně, jako se cítila opravdu.

„Myslel jsem, že snad…“

„Dobrou noc, Viktore.“ Vyšla z pokoje.

Byla téměř půlnoc, když ho slyšela přicházet z koupelny. Šel se podívat na Adama a Sharon. Dělal to každý večer. Potom se vždy obrátil a šel zpět do svého pokoje spát. Na rozdíl od toho tentokrát neslyšela jeho kroky odcházet. Slyšela, jak se přibližují. Okamžitě se zahrabala hluboko pod pokrývku.

Nemohla ho vidět tak, aby poznala, že stojí před otevřenými dveřmi.

Cítila však, že se k ní potichu blíží.

„Donno?“ Neodpověděla. „Donno, já vím, že nespíš.“

Jdi pryč, křičelo na něj její mlčení. Nejsem tady. Nejsem tady.

„Tak dobře, nemáš mi co říci. Ale budeš muset poslouchat. Budu to muset udělat takto, když ty to tak chceš.“

To není to, co já chci. Chci, abys šel pryč a nechal mne samotnou. Nic z toho, co mi můžeš říci, nechci slyšet. Kdybychom udělali to, co jsem chtěla, nebyl bys tady uvnitř. A já bych nemusela nic z toho poslouchat.

Jeho hlas zněl tiše. „Miluji tě, Donno. Vždycky jsem tě miloval.

A ty to víš. Udělal jsem několik chyb, to připouštím. Špatně jsme postupovali v určitých věcech. To jsem dělal něco, co se mé lásce vymykalo.“

Copak to musím poslouchat? Copak to musím vůbec slyšet?

„Pokoušel jsem se být trpělivý, Donno. Nechal jsem tě spát zde samotnou a po celý ten čas jsem tě nijak nerušil. Během tvého těhotenství jsem nechtěl dělat nic, co by mohlo děťátku uškodit, a potom jsem čekal, až jsem myslel, že se věci mezi námi počaly urovnávat. Na nějakou chvíli se zdálo, že si opět počínáme rozumět.

Stále jsem doufal, že se vrátíš do naší ložnice, ale…“

Já zde nejsem, já zde nejsem. Nic z toho všeho neslyším.

„Donno, já již nic nemohu udělat s tou nešťastnou nocí. Je to již pryč. Stalo se to tak dávno. Skutečně lituji, že se to stalo tak, jak to bylo, ale měla bys pochopit, cos mi udělala. Vyhýbala ses mi, ponížilas mne na večírku, chvílemi sis ani neuvědomovala, co děláš, ale schválně…“ A to má být omluva? Viktore, opravdu si poctivě myslíš, že je toto omluva? Lituji toho, ale tys mne donutila to udělat? Lituji toho, ale buď Donno rozumná, to byla všechno tvoje vina? Nejsem zde. Nic z toho neslyším.

„Podívej se, vždyť to nakonec všechno tak špatně nedopadlo, že?

Myslím tím, že máme Sharon. Já tě Donno, miluji. Jsme rodina. Nechtěl jsem ti Donno, nijak ublížit. Donno, tak pojď, buď teď upřímná. Ve skutečnosti jsem ti přece nijak neublížil. Nebo snad ano?“ Máš pravdu, Viktore, neublížil jsi mi. Pouze jsi nasadil na konec svého ocasu pět let našeho manželství a vrazils ho do mne tou nejlepší cestou, kterou znáš. A já jsem tím, cos ve mně z toho zanechal, nabita k prasknutí.

„Prosím, Donno. Nemohu nic víc než říci, že je mi to líto. Nemohu to udělat tak, aby ta noc zmizela. Již se to stalo. Nemůžeme připustit, aby nás to zničilo. Táhne se to už dost dlouho. Je čas, abychom začali žít v přítomnosti, těšit se z toho, co máme.“ Myslím, že už jsem podobné řeči kdysi slyšela. Něco o míčku, který je na mé straně kurtu. Hrát, nebo odejít ze hřiště?

„Já si jen přeji, aby se ty věci mezi námi vrátily tam, kde byly před onou nocí.“

Zpátky tam, kde byly před onou nocí? Zbláznil ses? Ty si přeješ, aby se ty věci vrátily zpět, jak byly předtím? A neuvědomuješ si, že právě ta noc, to přesně byly ty věci, které byly před tím? Jenom jsi použil jiného způsobu, jiného přístupu ke mně?

„Prosím, Donno, chci, aby se moje malá holčička zase ke mně vrátila.“

Donna cítila, že se její tělo počíná zvedat. Rychle strhla prostěradlo a pádila do nejbližší koupelny, kde vyprázdnila do klozetu celou večeři. Potom seděla na studených dlaždičkách koupelny, zcuchané vlasy do čela, slzy jí stékaly po tvářích, objímala klozetovou mísu, až uslyšela, že jde zpět dolů do haly a zavírá za sebou dveře.

Probudila se přesně ve tři hodiny, tak jako každé ráno. Vstala z postele a šla do kuchyně. Pracovní plochy linek byly špinavé, jak si všimla při vaření večeře, a také vnější stěny myčky nádobí a ostatních kuchyňských přístrojů. Všude tam byly Adamovy otisky prstů.

Chtěla všechno pořádně vydrhnout. A dodat všemu lesk.

Vstoupila do kuchyně a rozsvítila tam, potom pustila velice tiše tranzistorové rádio, vytáhla Ajax, Fantastik a utěrky a začala pracovat. Pracovala vždy v rytmu hudby. Rytmus je zde, pomyslela si a nanesla Fantastik na bílou pracovní desku pultu. Viktor ji jednou přistihl, když použila Ajax – to nevíš, že Ajax ničí celý lesk na povrchu? – a oba strávili hezkých pár hodin přetřásáním této důležité otázky. Ano, pane, nic nebylo tak nedůležité, aby se to nemuselo v tomto manželství prodiskutovávat až ke zvracení.

Slyšela, že se rytmus změnil. Zřejmě hráli jinou písničku. Podle toho také seřídila své tempo.

„… já polekala jsem se zprvu to změnilo se rázem v děs…“

Poznala písničku. To zpívá Gloria Gaynorová, řekla si pyšně.

„Vždyť stále myslela jsem, že nikdy, nikdy bych nemohla žít bez tebe, ne vedle tebe…“

Jde to rychleji než za minutu, pomyslela si se svěšenýma rukama, připravena k utírání. Jen ještě trochu času, zbývá již jen několik málo pultů…

„tak naučila jsem se chodit po tvém boku… Teď“

Píseň znovu začala. Donniny ruce tancovaly po pracovních deskách pultů.

„A ty ses nyní vrátil zpět do mého stínu…“

Leštit. Leštit. Čistit. Až se to leskne. Já vás donutím lesknout se.

„… kdybych jen vteřinku já věděla, že vrátis se, bys mne vyrušil…“

Hudba buduje. A buduje. Čisti, Donno, jen čisti!

„Jdi teď. A vyjdi ze dveří“ Donna se náhle zastavila.

„Jen malounko se ještě pootoč a věz, že nikdy víc tu nejsi vítaný.“

Zírala upřeně na malý tranzistor. Pak se její oči obrátily ke kuchyňským dveřím.

„… ty myslíš, že mne zdrtilo to? Že lehla jsem a zemřela?

Ach ne, já žít chci dál. A přežiji…“

Donnina ruka upustila utěrku na podlahu. „… tak dlouho, pokud vím, jak milovat, já vím a cítím, že žiji zas…“

Přikročila k telefonu. Viktor vždy dával klíče od svého vozu do talíře pod telefon.

„… že celý život k žití mám a všechnu lásku jenom k rozdání. A budu žít! Já chci zas žít…“

Sebrala klíče a kráčela ven z kuchyně k hlavním dveřím.

„Hej, hej…“

Donna pocítila, jak jí chladný noční vzduch zaútočil na tělo a uvědomila si, že má na sobě jen tenkou noční košili. To nevadí.

Vyšla ven jenom aby nastartovala vůz. Vrátila by se zpět dovnitř, aby něco přes sebe přehodila a potom vzala děti. Napřed ale musí nastartovat vůz. Něco, co neudělala od…

Nechtěla na to myslet. Chtěla pouze jít do vozu a řídit. Vždy byla dobrou řidičkou. Před Viktorem… Zastavila se. Udělala vůbec někdy něco sama, než potkala Viktora?

Otevřela dvířka vozu a posadila se za volant. Obraz Viktora byl přímo vedle ní.

„Podívej se na tu popelnici,“ řekl jeho obraz.

„Nechci tě poslouchat,“ řekla nahlas a strčila klíč do zapalování. „Nejsi tady.“ Rádio vybuchlo na plný zvuk do malého prostoru vozu. Zapomněla, že Viktor je nikdy nevypnul. Zapíná se pak tím, jakmile se otočí klíčkem zapalování. Rádio hrálo tutéž stanici, jako její malý tranzistor. Gloria Gaynorová teprve začala druhou sloku. To je dobré, pomyslela si Donna, jen mi to zpívej dál.

Zpívej mi to dál. „… jen toho nenechat a nepadnout.“ Já toho nenechám. Dám tam zpátečku a vycouvám do ulice. Pak půjdu dovnitř a vezmu děti. „Ach, po tolik nocí jsem já cítila jen lítost sama nad sebou a hořce jsem jen plakala.

Však nyní zvedám hlavu vysoko…“ Donna vzpřímila hlavu. Snažila se zařadit zpátečku. Nebyla však schopna pohnout rukama. Měla reálný pocit, že Viktorova neviditelná ruka spočívá na jejích pažích.

„Víš, kam jedeš, Donno? Minula jsi tu ulici již před dvěma křižovatkami.“

„Vystup z mého vozu, Viktore. Nejsi tady.“

„Zkřížila jsi nepřerušovanou

čáru.“

„Nezkřížila.“

Jdi pryč. Nechci být znásilněna. Nechci být takto znásilněna!

„Snažíš se nás zabít?“

Zlá holčička. Zlá, zlá holčička. „Drž hubu pro změnu, Donno.“

Musíš dostat za vyučenou. Musíš dostat za učenou. „… jdi, teď jdi.

A vyjdi ze dveří…“

Donna cítila, že se jí začíná třást ruka. Potom se roztřásla po celém těle.

„… myslíš si, že mne to zdrtilo? Že lehla jsem a zemřela?

„ Nedokázala se přestat třást. Nedokázala se přestat třást.

„… Já žít chci dál. A přežiji…“

Donna natáhla ruku a vypnula zapalování, pak hlavu sklopila na volant a plakala Jak ona by mohla přežít? Žalostně přemítala. Zapomněla, že již byla mrtvá.

„… to kohos‘ nového dnes vidíš, ne mně. Já nejsem již ta malá bytůstka, ta upoutaná v břímě okovů, jen do tebe vždy zamilovaná…“

„Málem jsi přejela tu značku stop.“

„Nepřejela.“

„… Jdi, teď jdi!

A vyjdi ze dveří. Jen malounko se ještě pootoč…“

„Pro Kristovy rány, Donno, ty se nás snažíš zabít!“

„To jsem neměla v úmyslu.

Neviděla jsem to…“

„… a nebyls to ty, kdo snažil se mne rozdrtit?“

„Drž hubu pro změnu, Donno.“

„Nedělej to! Nedělej to! Jdi pryč. Slyšíš mne?“

„Proboha, co se vám stalo?“

„Vám se to nelíbí, že?“

Doktor Mel povstal za svým velkým dřevěným stolem a obešel jej tam, kde stála Donna.

„Viktor tomu říká, že je to moje rané osvětimské období.“

Mel se usmál. „Váš muž to se slovy vždy uměl.“

„Vám se to taky nelíbí?“

Mel dlouho mlčel. „No, zblázněný do toho nejsem, to ne.“

Donna zdlouha a ostře vydechla. „To jsem si udělala sama,“ řekla a prohrábla si rukou to, co jí zbývalo z vlasů. „Včera v noci.“

„Co vás k tomu přimělo?“

„Viktor řekl, že začínám opět vypadat jako mé staré já. Chtěla jsem se nechat docela oholit, ale k tomu jsem neměla přece jen dost odvahy.“

„Pojďte blíž.“

„Viktor říká, že vypadám jako vyhladovělý Petr Pan z pohádky.“

„To nechte na Viktorovi.“

„Řekněte mi, mám ho opustit?“

„Ne.“

„A pročpak ne?“

„Řekl jsem vám to poprvé, když jste sem vkročila. Jste dospělá – domnívám se, že jsem vám to měl říci pouze jedenkrát. Zbytek závisí na vás.“

„Ale běžte, jen se do toho dejte,“ škádlila ho. „Jen mi znovu řekněte, že ho mám opustit.“

Jeho tvář se náhle stala velmi vážnou. „Nemohu.“

Donna se obrátila ke dveřím. „To jsem ale pitomec,“ řekla. „Proč já se musím vždycky zaplést s bezúhonnými mužskými?“

„Zaplést?“ Donna se otočila tváří zpět k Melovi. A dávala si pozor při výběru slov. „Nuže, přece víte, co tím míním.“

Řekl, že ví, Donna však poznala, že neví. A z toho důvodu to nevěděla ani ona.

„Bylo to od vás skutečně laskavé, že jste mne přijal bez objednání.“

„A od kdy jste se u mne musela objednávat?“

„Máte čekárnu plnou lidí.“

„Proč jste přišla?“

„To přesně nevím.“

„Děti jsou v pořádku?“

„V pořádku.“

„A vy.“

„Dobře. Cítím se – dobře. Teď se cítím tak dobře, jak vypadám.“ Zasmála se. „Myslíte, že mají v nejbližší nemocnici lůžko, které bych mohla obsadit?“

„To zas tak špatně nevypadáte.“

„To tedy vypadám.“

„Já osobně jsem si vždycky myslel, že Peter Pan byl rozkošný.“

Donna se usmála a přikročila k němu. „On o vás mluvil taky vždycky pěkně,“ řekla a zvedla ruku, aby se mohla dotknout Melovy tváře.

Cítila, jak ji jeho plnovous škrábe do dlaně.

„Jak se má Annie?“ zeptala se a stáhla ruku zpět.

„Náramně. Je teď celá pryč do masturbace.“ Zasmála se.

„A co s tím děláte?“ zeptala se Donna.

„Co dělám? Nic. Nech dítě, ať se samo potěší.“ Donna a Mel po několik dlouhých sekund stáli a jen se na sebe beze slova upřeně dívali.

Pak ticho přerušil hlas a Donna s překvapením zjistila, že to byl její vlastní hlas.

„Bude lépe, když půjdu,“ řekl ten hlas pokojně.

„Oukej,“ odpověděl Mel ještě mírněji.

„Chci, abyste mne políbil tak špatně, jak to jen snesu,“

pokračoval ten hlas. „Ach, můj Bože,“ řekla Donna hlasitě, rychle se otočila a vyšla z místnosti.

Byl těsně za ní. Slyšela, jak se spěšně omlouvá čekajícím pacientům

– vrátí se za minutku, jde o naléhavý případ – a již za sebou jen za několik sekund slyšela jeho kroky na schodech. Než došla až dolů, měla ho již za patami.

„Můj vůz je na parkovišti,“ řekl, vzal ji za loket a otočil ji k vozu.

Poznala malý bílý MG.

„Hergot, je zavřený,“ řekl a šmátral v kapse po kličkách. „Tady jsou.“

Po chvilce prohlížení našel správný klíč a otevřel obě dvířka.

Donna vklouzla na sedadlo vedle řidiče a Mel za volant. Zavřeli dvířka.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Nikam,“ odpověděl a ihned kolem ní sevřel paže a jeho rty se přitiskly napříč přes její.

Donna se dosud nikdy nelíbala s mužem, který měl plnovous. Líbilo se jí to. Líbilo se jí u něj všechno. „No, to je tedy něco neuvěřitelně neodborného,“ řekl a přesunul své rty z jejích rtů na její oči.

„Já si na neodbornost nestěžuji. Nemohla bych si ani přát lepší lékařské ošetření.“

Jejich rty se přesunuly do předchozí polohy. Tak zůstali k sobě přituleni po několik minut, horečně se líbali, tiskli se k sobě, vzájemně se dotýkali svých tváří a nakonec se zase od sebe odtáhli a upřeně se zadívali do svých náhle oživených očí. Zvedl svou pravou ruku k její hlavě a prohrábl jí nakrátko ostříhané vlasy.

„Jak můžete líbat ženu ostříhanou na ježka?“ zeptala se Donna.

„Tak se podívejte, jak.“ A políbil ji.

„Já sice chápu, co mne přitahuje k vám, ale nikdy nepochopím, co jste našel přitažlivého na mně.“

„Líbí se mi vaše oči,“ řekl laskavě.

„Váš nos,, vaše rty.“ Postupně vše to políbil. „Vaše uši.“ Smáli se, když obě po sobě políbil. „Vaše šíje.“ Nahnul se kupředu.

„Opatrně. Myslím, že v tomto voze není dost místa na to, aby se vám ze mně líbilo ještě něco dalšího.“

„Kde máte děti?“

„Adam je ve školce. Sharon je s paní Adilmanovou.“

„Můžete počkat, až to vyřídím tam nahoře?“

„Mohu.“

Znovu se k ní naklonil. „Přál jsem si vás políbit,“ řekl, „od prvního okamžiku, kdy jsem vás poprvé uviděl na večírku u Susan, kdy jste vypadala jako těhotné kráčející bidlo.“

Zasmála se. „Ach ano, to bylo období, kdy jsem hledala útočiště v pasivitě. Jedno z mých nejoblíbenějších.“ Vážně se na něho zadívala.

„Co byste si asi myslel, kdybyste mne potkal v mé pravé podobě?“

Tak mne nechte, abych se podíval,“ řekl a obkresloval svými prsty po její tváři neviditelnou linii. „Líbila jste se mi jako těhotná, líbila jste se mi melírovaná, ojíněná i blond. Líbila jste se mi hubená a s očima plnýma slz. A to se nezmiňuji o tom, že jste se mi líbila s červenou hlavou, mrkvovou a s hlavou černou jako krkavec.

A dokonce se mi líbí váš přirozený odstín, pokud vám z něj na hlavě něco zbylo. A mám nějak podezření, že se mi budete líbit i když zestárnete a budete šedivá, pokud budu mít tolik štěstí, že stále ještě v té době budu někde kolem vás.“

„Jsem šťastná bytost,“ řekla a oči se jí naplnily slzami. Ihned je slíbal a pak přitiskl své rty znovu na její. „Proboha“ řekla náhle a odstrčila ho. „Kdo to k čertu je?“

Mel rychle otevřel dvířka vozu. Donna se okénkem podívala ven, tak napůl čekala, že uvidí Viktora, ale zjistila, že místo na Viktora zírá na vysokého téměř bezstarostně vyhlížejícího blonďáka, který se nakláněl k okénku a civěl dovnitř.

„Promiňte,“ řekl ten muž a ustupoval, přičemž jeho oči lpěly na Donně. „Jen jsem obdivoval vůz. Nevšimnul jsem si, že je někdo uvnitř.“ Donna otevřela svá dvířka a vystoupila.

Mel na své straně udělal totéž. Mel čekal, až Donna obejde vůz a pak ji vzal za paži. Donna si všimla, že blonďák z ní stále nemůže spustit oči, když s Melem odcházeli. Když docházeli k domu a chtěli vstoupit do dveří kliniky, obrátila se znovu a viděla, že muž na ni stále pozorně zírá.

Jejich první milování skončilo katastrofálně. Možná proto, že byli tak nervózní. Možná proto, že byli tak dychtiví, aby se navzájem co nejvíce překonávali. Ať již byla příčina jakákoliv, jednoduše se jim nepodařilo nalézt soulad a jejich pot byl spíše výplodem lopotného usilování než vášně. Přestože využili všechny nejnovější techniky, vše co dělali se zdálo být vynucené, jako by se stále jedním okem dívali do učebnice. Bylo přitom mnoho chroptění, mnoho úporného zmítání a velmi málo rozkoše. „Je mi to líto. Jsem tak suchá,“ řekla a vynasnažila se, aby se nerozplakala. „Je to prostě tím, že jsem se s nikým nemilovala již téměř rok a půl. A od té doby, co se narodila Sharon, myslím, že jsem tam uvnitř nějaká rozbolavělá. Pro nedostatečné využívání.“

„Já se zase cítím jako dítě po obrně,“ řekl. „Víš, jako když to dělám poprvé a jsem až nemocný z toho kolik mám strachu, že nenajdu to správné místo.“ Podíval se dolu na svůj ochablý penis. „Ne snad, že bych v tom okamžiku neměl nic, co bych tam mohl strčit.“ Náhle se oba rozesmáli. „Bože, jak jsme byli ohavní,“ řekla. „Zápasící uličníci,“ přísvědčil. Jejich smích narůstal a ozvěnou zazníval v celém jeho domě. „Myslíš si, že se to může příště zlepšit?“

„Horší už to být nemůže.“

„Kdy se vrátí Annie domů?“

Mel se podíval na hodiny, které stály na stolečku u jeho postele.

„Za hodinu. Má dnes po škole balet.“

„Myslíš, že to do té doby stihneme?“

„Velice rád bych to zkusil.“

Donna se mu podívala do klína. „Myslím, že celkový vzhled věcí se již napravuje,“ řekla a měla pocit, že když říká takové věci, je hříšně necudná (Viktor to nikdy neměl rád, aby hodnotila spojení jejich pohlaví a neměl vůbec rád podobné rozhovory). Měla pocit, že je hříšně nestoudná, že zde vůbec je. Ale současně také poznala, že cítí i něco jiného než blaho. Usmála se na Mela, jehož tělo se pohybovalo nad jejím. Když pak jí začalo známé intimní vzrušování pronikat do všech správných míst, cítila Donna, že ještě může mít po všem, co prožila, nějakou naději.

Měla sbaleno a čekala na Viktora na pohovce, když ten konečně přišel domů. Podíval se po obývacím pokoji, viděl její připravené kufry a šel k baru, aby si nalil skleničku.

„Chceš taky?“ zeptal se. „Ne. Děkuji.“

Nalil si vysokou sklenici skotské a šel zpět tam, kde seděla Donna.

„Beru to tak, že toto má být jistý druh scény na rozloučenou,“

řekl.

Donnin hlas zazněl klidně. „Opouštím tě.“

„Tak nějak jsem si myslel, že právě toto řekneš.“ Zhluboka se napil svého nápoje. „A co děti?“

„Jsou se Susan.“

„Susan?“ Potřásl hlavou. „Mohl jsem vědět, že je Susan za tím vším.“

„Susan s tím nemá nic společného. Zavolala jsem ji odpoledne, když se vrátila z práce a požádala jsem ji, aby mi několik hodin pohlídala děti, než si s tebou promluvím.“ Odmlčela se a pak dodala: „Byla velmi překvapená.“

„Měla z toho ale určitě potěšení, to jsem si jist.“

„Nepřeji si polemizovat s tebou o Susan, Viktore.“

„Já si nepřeji polemizovat vůbec.“

„Dobře. Tak si zavolám taxi.“ Donna vstala.

„Já tě odvezu.“

„Ne.“

Postavil sklenici na nízký skleněný stoleček. „Necháš mne vůbec pro tebe něco udělat?“

Udělals toho dost, přála si mu říci, ale neřekla. „Já si své věci mohu zařídit sama.“

„Nikdo neříká, že bys nemohla.“

„Ty opravdu z toho vůbec, ale vůbec ničemu nerozumíš, že Viktore?

A vůbec nevíš, proč se ti to všechno stalo.“

„A nemůžeme si o tom promluvit?“

„Nemám nic, co bych ti již neřekla.“

„Myslíš si, žes jednala fér?“

„Myslím si, že ano.“

„Šest let manželství a ty nemáš nic, co bys mi mohla říci?“

„Jsem si jista, že jsme si všechno již řekli, Viktore.“

Přikročila k telefonu. Popadl ji za ruku. „Donno, prosím tě! Co mám

říci?“

„Nic, Viktore. Není nic, co bys mohl říci.“

„Řekl jsem, že lituji. Pro Krista, kolikrát jen jsem řekl, že lituji. Udělal bych cokoliv, abych mohl vzít zpět tu noc…“

„To nebyla ta noc, Viktore.“ Podíval se na ni překvapeně. „Já jsem si to dlouho sama myslela, že to byla ta noc. Ale to byla jenom malá část něčeho jiného. Možná, že to byla ta poslední, to já nevím.“ Zřejmě vůbec netušil, o čem to Donna mluví. „Je v tom někdo jiný?“

zeptal se.

Donna se podívala do Viktorových modrých očí a viděla tam Melův obraz.

„Ne“ řekla. Ona a Mel se neviděli již po mnoho měsíců. Oboustranným rozhodnutím dospěli k tomu, že má-li ona ukončit své manželství, mělo by to být hlavně proto, že potřebovalo skončit a ne pro žádný jiný důvod. Mel působil pouze jako katalyzátor, určitě však nebyl příčinou.

Zbavovala se svého manželství, protože naděje, kterou ucítila opět vzplanout v tom prvním odpoledni, stráveném s Melem, ve svém těle rozhodně odmítala, aby nebyla zase pohřbena pod mohutným Sisyfovým balvanem. Jestliže Sisyfovou ideou bylo, že dobrou cestou jak strávit věčnost je nekonečné vzdorování bez jakékoliv naděje v budoucnost, pak to snad bylo dobré pro Sisyfa. Každý dostává to, co je jeho. Ale ona nebyla mrtvá, jak nakonec objevila, naopak dostala se z pekla ven.

„Já ti dám vědět, kde se usadím,“ řekla. „Můžeš chodit navštěvovat děti. Můžeme se pokusit udělat to tak, aby to bylo to nejlepší pro všechny.“

„Pro všechny je nejlepší, když zůstaneme pohromadě.“

„Ne, to není nejlepší.“

Zavolala taxi. Viktor byl kupodivu klidný. „Nebude to pro tebe snadné,“ řekl konečně. „Já vím.“

„Nemyslím si, že to chápeš.“

Donna pokrčila rameny.

„Můžeš svůj názor změnit,“ řekl. „Přemýšlej o tom. Když se rozhodneš, že se chceš vrátit…“ Donna zavrtěla hlavou, nic však neřekla. „Zavoláš mne brzo?“ zeptal se.

„Zítra.“

„Já své děti miluji, Donno.“

Cítila, jak se jí do očí tlačí slzy. „Já vím, že je máš rád.“

„Jenom si myslím, že bychom neměli nic uspěchat, neměli bychom se unáhlit…“

„Nemusíš mít strach, já ne.“

„Zavoláš mne?“

„Ano.“ Slyšeli, jak před dům předjelo auto a zahoukalo.

„Miluji tě, Donno,“ řekl Viktor rychle. Donna napřímila hlavu.

„Já to vím, Viktore.“

Zhluboka se nadechla. Přikročil ke kufrům. „Ne, prosím,“ řekla a její hlas ho zastavil. „Odnesu si je sama.“

„Jsou těžké, varoval ji.

Přešla tam, kde stála na podlaze dvě středně veliká zavazadla a zvedla je. „Ne, nejsou těžké,“ řekla. A o minutu později byla již pryč.

Donna požádala o sklenici studené vody. Dostala ji. Měla úplně vyschlé hrdlo. Po celý den skládala svědeckou výpověď. Celé dopoledne a nyní přes tři hodiny odpoledne. Všechno to bylo nyní venku. Manželství Viktora a Donny Cressyových. Samozřejmě v podání Donny Cressyové.

Svědčila ve svůj prospěch, jako svůj svědek. Mluvila pomalu a rozvážně. Obvykle se dívala na svého právního zástupce, když odpovídala na jeho otázky. Přiležitostně mluvila přímo na soudce.

K překvapení se někdy letmo podívala na Viktora a doufala, že zahlédne v jeho tváři alespoň záblesk pochopení, něco, co bude naznačovat.

„Ach, oh, teprve teď vidím, jak to míníš. Rozumím. Čestně, odvolám svou žalobu. Ta žena zřejmě výtečně kontroluje všechny své schopnosti.“ Ale vše, co viděla, bylo jen jeho potřásání hlavou, zobrazující jen jeho pojetí celé historie.

Ed Gerber na ni čekal, až dopila svoji sklenici vody. Bušil do ní jako kladivem posledních půl druhé hodiny. Na rozdíl od jejího vlastního zástupce, který k ní byl laskavý a byl jí oporou, pan Gerber byl ostrý a zlostný. Rozhořčený, jak dával najevo i svým hlasem. Co udělala z instituce manželství, základu rodiny! Můj Bože, cožpak Mateřství by někdy mohlo do budoucna dostatečně nahradit manželství?

Donnin hlas si udržel svou úroveň po celý křížový výslech. Přes pokusy dotazujícího se právníka vnutit ji do formy, kterou již předem pro ni vydlabal, zůstávala pevná, ani nezakašlala, z nosu jí neteklo, neškrábala se na ruce a nemusela ani jednou požádat o jediný kapesník. Požádala o sklenici vody, ale nezdálo se, že by někdo tento ojedinělý požadavek považoval za něco neobvyklého.

„Tak tedy váš manžel učinil několik pokusů, mnoho pokusů o usmiření?“

„Ano.“

„Všechny jste odmítla?“

„Ano.“

„Kdy přestal pan Cressy s těmito pokusy?“

„Když jsem mu řekla, že jsem se zamilovala do někoho jiného.“

„Do doktora Mela Segala?“

„Ano.“

Proč se k tomu vracel? Přece svou nevěru již připustila.

„Kde žijete nyní, paní Cressyová?“

„Pronajala jsem si dům v Palm Beach.“

„Nežijete společně?“

„Ne.“

„A proč? Chcete snad říci, že je to proti vašim morálním zásadám?“

Téměř se těmi slovy dusil. „Nežijeme spolu,“ řekla Donna chladně, „protože jsem potřebovala čas, abych mohla být sama se svými dvěma dětmi. Neopustila jsem ještě jedno manželství a tak jsem nemohla pospíchat do jiného vztahu. Potřebovala jsem čas, abych se mohla postavit na vlastní nohy.“

„Ale stále se vídáváte s doktorem Segalem, je to tak?“

Donna se ohlédla na Mela. „Ano,“ řekla.

„A máte v úmyslu v tomto vztahu pokračovat?“

„Ano.“

„Dokud se tím neunavíte, jak předpokládám. To je něco podobného, jako barvení vlasů…“

„Námitka, vaše ctihodnosti.“

„Námitce se vyhovuje.“

Donna pohlédla s obou zástupců na soudce a potom zpět na pana Gerbera.

„Řekněte mi, paní Cressyová,“ pokračoval, „jaký druh otce je Viktor Cressy?“

Donna pohlédla na Viktora. „Je to dobrý otec,“ řekla tiše.

„Promiňte. Neslyšel jsem to paní Cressyová. Můžete to opakovat, prosím?“

„Řekla jsem, že Viktor je dobrým otcem,“ opakovala nahlas.

„Starostlivý?“

„Ano.“

„Pozorný?“

„Ano.“

„Projevuje zájem o děti?“

„Ano.“

„Zneužívá někdy své děti?“

„Ne.“

„Bil je někdy?“

„Ne.“

„Zvedl někdy ruku na některé z nich?“

„Ne.“

„Mohl by se podle vašeho názoru dobře starat o děti, kdyby mu soud děti svěřil do výchovy?“ Donna cítila, že se jí v ústech mění sliny v prach. Jak si přála, aby mohla lhát, vyprávět hrozné historky o perverzi a vědomé krutosti, aby mohla Viktorovi nasadit ďábelské rohy a ocas! Byla by si přála, aby je mohli vidět i jiní. Jinak neexistovalo totiž nic, nic, co by mu mohla vytknout. Viktor nebyl nikdy netvorem, konstatovala. Byl pouze mužem. A to špatným mužem.

„Viktor by vždy mohl naše děti dobře vychovávat,“ řekla.

„Byl vám pan Cressy nevěrný?“ zeptal se náhle Ed Gerber.

„Pokud vím, tak ne.“

„Vždycky se o vás staral dobře?“

„Ano.“

„Postaral se o dobrý domov pro vás a pro své děti?“

„Pro naše děti. Ano.“

„Ach samozřejmě. Promiňte. Děkuji vám, paní Cressyová. To by bylo vše.“ Měla to za sebou. Po několik minut zůstala Donna bez hnutí sedět. Téměř se zdráhala vzdát se toho sedadla, na kterém seděla po všechny ty hodiny. Cítila se tak malá, jako královna v den, kdy byla nucena vzdát se trůnu. Podívala se na soudce. Jsem dobrá matka, chtělo se jí říci. To však, že připouštím, že je Viktor dobrý otec, nikterak nevyvrací, jak přispívám já. Protože se stará, je pozorný a láskyplný, to nijak nemá za následek, že bych se já méně starala a byla méně láskyplná. Ale jenom já jediná jsem je v sobe nosila, já jsem je porodila, kojila je; já jsem je koupala, hýčkala v náručí, převlékala, čistila, když se pokakaly, nekonečně si s nimi hrála.

Milovala je. A stále je miluji. Prosím, prosím, neberte mi mé děti.

Nevím, jak bych bez nich mohla žít. Neberte mi mé děti. Místo toho však neřekla nic. Řekla pouze „děkuji vám“, vstala ze svědeckého sedadla a rychle přešla po bok svého právníka. Soudce promluvil, jakmile se posadila. „Poněvadž je pátek odpoledne,“ (řekl to tak slavnostním tónem, že Donna jen stěží rozuměla. Co řekl, pochopila teprve když skončil) „odkládáme jednání na toto pondělí dopoledne.

V uvedeném čase vás informuji o svém rozhodnutí. Přeji příjemný víkend.“ Donna čekala, až všichni ze soudní síně odešli. Mel na ni

čekal ve svém voze. Její děti byly s Annií a s Melovou hospodyní.

V několika minutách sejde dolů a vyjde před soudní budovu, nechá Mela, aby jel k jejímu domu na to, co by mohl být její poslední víkend jakožto plnoprávné matky. Příjemný víkend, přál jim soudce.

Jediný způsob, jak by mohl být tento víkend jiný než plný muk, by bylo, kdyby ho docela prospala, přitom však již předem věděla, že vůbec neusne. Donna se ohlédla po nyní již prázdné jednací síni. Po tři dny zde seděla a poslouchala Příběh Donny Cressyové. Jak se ukázalo, byl to soud plný cizích lidí. A jak mohla předpokládat, vypovídal Viktor Cressy, jeho přátelé, sousedé a různé osoby, kterým on důvěřoval. Ona nakonec vypověděla svou verzi, jedinou pravdivou verzi. Všichni ostatní uváděli upřesnění k Viktorovu Mýtu Donny Cressyové. Tak, jak to bývá u očitých svědků nehody, jejich popisy se vzájemně lišily podle jejich individuálního hodnocení.

Nebyli však zde žádní vyslovení lháři.

Donna pohlédla na soudcovo křeslo, které bylo nyní prázdné.

Vypadal jako laskavý muž, jako muž, který se snaží být fér. Fér – co to znamená fér? Donna sklonila hlavu k dlouhému stolu, který stál před ní, skryla ji v rukou a rozplakala se.

Donna seděla v oranžovém obývacím pokoji, přecpaném proutěným nábytkem, s neustále se vrtící Sharonou na klíně a poslouchala zvenku zvuku lijáku, který tam padal. Liják, to jen těžko bylo to správné slovo, uvažovala Donna. Záplava, to by asi bylo výstižnější. Snad dokonce Velká potopa. Donna si posunula dceru do pohodlnější polohy.

Dítě však okamžitě přelezlo zpět. Ten víkend zřejmě nemínil probíhat podle Donniných plánů.

Za prvé, déšť znamenal strohý konec myšlenky na parky a pláže.

Donutil je, že zůstali trčet v suchu za dveřmi, a v Adamově speciálním případě způsobil, že byl nepokojný a téměř nepřátelský. Za druhé, každá naděje na klidný, perfektní den ztroskotávala na tom, když si uvědomila, že její děti nejsou ani klidné, ani perfektní. Hlučné, normální děti nejsou vhodné k zajištění klidného, perfektního odpočinku.

A k doplnění všech těch nepříjemností panáček s deštníkem, předpovídající počasí, předvídal i stejný zítřek. Donna vzdechla únavou. Vyčerpala již všechny nápady ze své knihy o tvůrčích hrách pro předškolní děti. Již jim povolila víc televizního času, než dělal jejich denní příděl. Sharon si již vyčerpala své odpolední zdřímnutí.

Donna měla již ruce unavené vybarvováním, lepením, kreslením a vystřihováním. Hlas měla zcela ochraptělý od toho, jak stále nahlas četla všechno, co v domě našla – až na poslední číslo Playboye, které tam po sobě zanechali předchozí nájemníci. Adam se do pokoje vrátil namračený – říkala tomu sobotní mračení. Co když mu budu muset vyprávět ještě jednou tu příhodu, vzpomněla si a myslela na chlapečka, který se jmenoval Roger a holčičku které říkali Bethanny, jak šli do zoo podívat se na žirafy. Vyprávěla to od rána nejméně dvacetkrát ve všech možných variantách. A nechtělo se jí opakovat to znovu.

„Vyprávěj mi pohádku,“ kňučel. Jako by uměl číst její myšlenky.

„Teď ne Adame.“ Sharon se opět přesunula a tlačila nyní Donně pořádně na nerv v noze.

Donna ji trochu odstrčila.

Sharon se hned zase nasoukala zpět. , „Vyprávěj mi pohádku o chlapečkovi, který se jmenoval Roger a o holčičce, které říkali Bethanny a jak šli do zoo podívat se na žirafy. Tu mi vyprávěj.“ Donna se netrpělivě podívala na syna.

„Právě teď nemohu, Adame. Čtu pohádku Sharoně. Můžeš taky poslouchat, když chceš.“

Adam chňapnul po knize. „To je moje pohádka,“ vřeštěl.

„Ano, je to tvoje kniha,“ připustila Donna.

„Ona ji nemůže číst!“

„Já to čtu pro ni.“

„Ne!“ A počal rvát knihu z Donniných rukou.

„Adame, roztrháš to…“

„Nesmí to číst. A ty to nesmíš číst jí.“

„Adame, nech toho!“

„To je moje kniha. Nesmí ji číst!“

Sharon sáhla po knize a popadla ji do svých ruček. „Ne!“ začal Adam křičet a kroutil Sharoně prsty, aby pustila knihu. „Dej pracky z mé knihy!“

„Adame…“

„Nesmí se jí dotýkat!“

„Nebuď přece tak hloupý…“

„Nesmí se jí dotýkat!“ Začal Sharonu strkat do zad.

„Adame, upadne!“ Donna si uvědomila, že se její hlas zvyšuje.

„Chci, aby upadla. Chci, aby se tě pustila. Chci, ab mi dala mou knihu!“

„Již dva roky ses na tu knihu nepodíval.“

„Chci se na ni podívat teď.“

„Samozřejmě.“

„Chci to!“ Prudce udeřil Sharonu do zad. Sharon, která byla až do toho okamžiku rozumná a klidná, počala křičet.

„Že dostaneš,“ zaječela Donna, prudce vstala, slyšela jak kniha spadla na podlahu cítila že se jí Sharon vykrucuje z náručí, viděla, jak obě děti spadly jedno přes druhé na podlahu a neustále kopají a ječí. Když asi o pět minut později zaslechla, že někdo klepe na dveře, všichni tři si ošetřovali své rány a plakali.

„Kdo je tam?“ zeptala se Donna a pomalu kráčela ke vstupním dveřím.

„Terry Randolphová,“ volal z druhé strany ženský hlas. Donna ihned otevřela dveře. Terry Randolphová se svým synem Bobbym vskočili z deště dovnitř. Adam proběhl kolem. „Promiňte, asi jsem vás zastihla v nevhodnou dobu?“ zeptal se žena, když si všimla Donnina utrápeného výrazu a uslzených očí.

„Deštivé sobotní blues,“ odpověděla Donna.

„Právě proto jsem se zde stavěla,“ řekla Terry Randolphová mile a ukázala ústa plná zubů.

„ Mohu vám nabídnout šálek kávy…“

„Ach ne, ne“ řekla žena. „Nezůstaneme zde. Mohla jsem sice zavolat, ale Bobby byl po celý den zavřen jako v kurníku a tak jsem si myslela, že nám malý déšť neuškodí. Konečně je to jen o dva domy dál.“ Co vlastně chtěla ta žena?

„Jen jsme tak seděli u stolu a vyprávěli jsme si příběhy a cpali se,“ pokračovala Terry Randolphová, „a náhle Bobby spustil, jak by byl rád, kdyby k nám přišel Adam a mohl si s ním hrát…“ Ach ne, pomyslela si Donna, ne právě o tomto víkendu!

„Prosím, mamko, smím?“ šveholil Adam nadšeně.

„Mysleli jsme, že by si mohli hrát, pak povečeřet a přespat u nás.

Podle předpovědi počasí bude i zítra celý den pršet.“

„Pro páníčka, pro páníčka, smím, mamko?“

„Drahoušku,“ řekla Donna a snažila se soustředit myšlenky. Přemýšlela o pěkném víkendu, možná jejím posledním víkendu s dětmi, dívala se, jak mizí v záplavě padající venku a v nabídce Terry Randolphové. „Miláčku, myslela jsem, že bychom mohli…“

„Já chci jít! Já chci jít! Prosím.“ Jeho oči se počaly zamlžovat.

Vzdej to, řekla si a cítila, jak v ní narůstá panický pocit.

„Prosím…“ Těžce polkla a zatlačila paniku zpět. To přece není konec,

řekla si. Nebuď hloupá. Její hlas byl sotva slyšitelný: „Tak dobře,“ řekla.

„No to je nádhera,“ zavřeštěla Terry Randolphová a vypadalo to, že má stejnou radost jako oba čtyřletí chlapci.

„Půjdu si vzít pyžama,“ křičel Adam.

„Jdu s tebou,“ nabídla Donna a rychle přeběhla halou za svým mladým synáčkem. Když došla ke dveřím jeho malého pokoje, měl již pyžama v ruce. „Nezapomeň si kartáček na zuby,“ připomněla mu.

„Je v koupelně,“ odpověděl a snažil se proklouznout kolem ní.

„Adame, víš jistě, že chceš jít? Totiž mohli bychom si vyprávět příběh o chlapečkovi, který se jmenoval Roger a o holčičce, které říkali Bethanny a jednoho dne se šli do zoo podívat na žirafy…“

„Chci jít k Bobbovým,“ kňoural a přerušil ji.

Donna napřímila ramena. „Oukej, oukej. Půjdeš k Bobbovým.“ Ale neodvažuj se tam být hodný chlapec, chtělo se jí za ním zavolat.

Buď ničema, slyšíš mne? Buď zlobivé dítě. Potom tě možná pošlou domů.

Když se za nimi zavřely dveře, posadila si Donna dcerušku opět na klín a zvedla odhozenou a dlouho již zapomenutou knížku o zvířatech z farmy. „Podívej se, to vypadá přesně jako ty a já, děťátko,“ řekla.

Sharon přejela ručkou mazlivě po matčině tváři a podívala se svýma velkýma očima do Donniných očí. Potom si opět přesedla v Donnině klíně tak, že našla ten bolavý nerv v její noze a silně na něj zadečkem přitlačila. Donna ji znovu přesunula do pohodlnější polohy. A opět se dítě okamžitě přešouralo zpět.

Soudce vypadal unaveně, jako by přes celý víkend zápasil s duchem krále Šalamouna. Navrhne tak, jako ten král, aby rozťali její děti ve dví? uvažovala, když celá soudní síň na pokyn povstala a pak se opět posadila. Donna cítila, že při každém pohybu se jí víc a více třesou kolena. Ach, Bože můj, prosím, prosím, šeptala potichu. Její zástupce jí přikryl ruce svýma. Téměř současně promluvil soudce.

„Ve sporu Cressy kontra Cressyová jsem podrobil záležitost jak rozvodu, tak následného rozhodnutí o výchově dětí velmi pečlivému uvážení. Přezkoumal jsem důkazy týkající se obou těchto věcí a dospěl jsem k následujícím závěrům. Pokud jde o rozvodové řízení, zahájené z iniciativy pana Viktora Cressyho proti jeho manželce Donně Cressyové, rozhodl jsem ve prospěch Viktora Cressyho. Rozvod je povolen na základě toho, že paní Cressyová přiznala, že se dopustila nevěry.“ Donna cítila, jak jí srdce počíná klesat, a to přestože předem věděla, že Viktor s největší pravděpodobností tuto část procesu vyhraje.

Přece však jen když slyšela slova „rozhodl jsem ve prospěch Viktora Cressyho,“ cítila, jak se jí dělá špatně, nutí ji to klopit oči a tupě zírat do prázdna.

„Pokud jde o záležitost výchovy,“ pokračoval soudce, „to nebyla z různých důvodů tak jednoznačná věc. Soud po tři dny zde probíral důkazy, které byly do značné míry zaměřeny na podporu tvrzení pana Cressyho, že jeho manželka je nestálá, vrtkavá žena a tudíž neschopná matka. Paní Cressyová se nijak nepokusila popírat svou aféru s doktorem Melem Segalem, ani své časté, řekněme, bizarní chování.“ Donna zadržela dech. „Došel jsem však k závěru, že zatímco důkazy naznačují, že jde o hluboce nešťastnou ženu, nepodporují tvrzení pana Cressyho, že je jeho manželka vrtkavá nebo v nějakém směru neschopná.“ Donna zvedla oči, aby se mohla podívat do soudcových. Ten pokračoval v řeči. „Poněvadž je soudu zřejmé, že oba rodiče své děti milují, potom to, co zde musíme brát v úvahu, je dobro těchto dětí. Soud došel k závěru, že s přihlédnutím k jejich útlému věku a ke skutečnosti, že paní Cressyová chce zůstat doma, aby se o ně starala, zatímco pan Cressy by musel zaměstnat trvalou vnější pomocnici, je v nejlepším zájmu dětí, aby i nadále žily se svou matkou.“ Donna cítila, jak se jí oči zalévají slzami. „Proto přisuzuji výchovu Adama a Sharon Cressyových jejich matce, Donně Cressyové.“ Zbytek soudcovy řeči již Donna neslyšela. Soudce mluvil o Viktorově právu návštěv, to věděla. A v tom také neviděla žádný problém.

Viktor může navštěvovat děti, kdykoliv se mu to bude líbit. Tak často, jak se mu to bude líbit. Můj Bože, vždyť vyhrála!

Cítila, že se na ni Viktor podíval právě v okamžiku, kdy jí v mysli zaznělo jeho jméno. Otočila se a upřeně se zadívala do tvrdých, studených očí. Jak jsem tě kdysi miloval, zdálo se, že jí ty oči říkají, tak tě nyní nenávidím. Vzpomněla si na jeho dřívější varování: „Slibuji ti,“ řekl tehdy, „že i když vyhraješ, ve skutečnosti prohraješ“… a otřásla se.

Co bys mi chtěl udělat, když se neshodneme? zeptala se ho v den jejich svatby. A jakoby jejími útrobami projelo studené ostří nůžek, když si připomněla jeho odpověď. „Zničil bych tě,“ řekl pouze. Donna rychle odvrátila svůj zrak od Viktora, ale když se po chvíli na něj opět podívala, stále na ni stejně zíral. A usmíval se. Sarkasticky.“Oukej, děti, hýbejte se, je tady tatínek.“ Donna kráčela zpět k Viktorovi, který stál v malé hale v nejuvolněnějším snad postoji, který u něj viděla od rozvodu před pěti měsíci. Byl oblečen celý v bílém, což v kombinaci s jeho tmavou opálenou pletí a černými vlasy způsobilo, že vypadal lépe, než jak si ho kdy pamatovala. Ale nyní již mezi nimi neprobíhala žádná chemická reakce. Když se Donna dívala do hloubky modrého tajemství jeho očí, cítila pouze úlevu. Ať jen si někdo jiný vybádá, co se v nich odehrává, řekla si a pak se na chvíli zamyslela nad tím, zda někdo jiný existuje.

„Sharon sedí na hrnečku,“ vysvětlila Donna s úsměvem. „Adam ji hlídá.“

Počala s uspokojením cítit, že se jí již nezačíná bouřit žaludek pokaždé, když Viktor telefonoval nebo se ukázal u jejích dveří.

„Chceš se napít něčeho studeného nebo něčeho jiného? Dnes je venku opravdové vedro.“

„Rádio hlásilo, že je to nejteplejší šestnáctý duben za posledních

čtyřiačtyřicet let,“ řekl Viktor bez zaujetí a šel za Donnou do kuchyně.

„Zázvorové pivo by bylo fajn.“

Donna otevřela chladničku, vytáhla z ní velkou láhev zázvorového piva, postavila ji na pult a chladničku obratně zavřela nohou. Byla to velmi malá kuchyně, asi poloviční ve srovnání s kuchyní, jakou měla, když žila s Viktorem, přesto však měla dojem, že je mnohem prostornější.

Mnohem více místa na dýchání, soudila, když ze skříňky brala sklenici a nalila mu ji.

Když Viktor poprvé chodil po tomto domě, řekl toho málo. Téměř nic.

Pociťoval uspokojení, jak předpokládala Donna, že nenechala žít jeho děti ve špíně a z nějakého jen jemu známého důvodu ponechal si pro sebe jakékoliv negativní dojmy, které –jak věděla – musel přitom pocitovat.

Dům byl nesporně malý, musela Donna připustit. Jenom to nezbytné: kombinace obývacího pokoje s jídelnou, tři malé ložničky, hlavní ložnice se od ostatních lišila pouze tím, že měla tu výhodu, že byla o osmnáct palců širší, koupelna a maličká kuchyně, ve které nyní stáli. Vždy se jí zdála menší, kdykoliv v ní stanul Viktor. Ve skutečnosti není tak malá jak vypadá, chtělo se jí říci Viktorovi, pokaždé když tam přišel. Zpočátku se však ovládala a nyní již necítila, že by to bylo zvlášť nutné. Zřejme však se Viktor cítil spokojenější, když viděl jejich stísněnou situaci. Její situaci.

„Tady máš,“ řekla, když mu podávala sklenici. Zpozorovala přitom na podlaze těsně u jeho nohy několik kapek rozestříknuté tekutiny, Viktor o nich nic neřekl, ale pozorovala, jak záměrně obešel stále výraznější mokré skvrny, když opouštěli kuchyni.

„Myslela jsem, že jsem to setřela,“ řekla a přála si při tom, aby stále nepociťovala potřebu něco Viktorovi vysvětlovat. To Mel ji určitě nikdy k takovým pocitům nepřimněl.

„Co setřít?“ zeptal se Viktor.

„Adam rozlil trochu jablečné štávy,“ vysvětlila mu dodatečně, když dosáhli obývacího pokoje.

„To jsem si nevšimnul.“

Lhal. Ušel zřejmě za posledních pár měsíců dlouhou cestu.

„Půjdu se podívat, jak je na tom Sharon.“ Donna pokynula Viktorovi, aby si udělal pohodlí v laciném proutěném nábytku, jehož soupravou byl byt vybaven a šla úzkou chodbou do koupelny, kde seděla Sharon s bradou na kolenou na malém nočníčku z bílé plastické hmoty. Adam nyní seděl na skutečné toaletě, vypadal jako skutečný malý gentleman, i když měl šortky srolované kolem kotníků.

„Tak, a teď mají oba napilno,“ řekla když se vrátila do obývacího pokoje.

„Žádný spěch,“ řekl Viktor a pomalu ucucával své zázvorové pivo a snažil se ze všech sil, aby vypadal spokojeně. Donna seděla v křesle naproti němu a snažila se, aby na něj nápadně nepohlížela. Byl to rozhodně komplikovaný muž, kterého bylo těžko chápat, myslela si a rychle si ve vzpomínkách nechala proběhnout posledních pět měsíců.

Vždycky dělal věci těžkými, pro každého a zvláště pro sebe.

Zpočátku, v prvních měsících hned po rozvodu, myslela, že to tak bude pro všechny časy. V posledních několika málo měsících však jako by se počínal vyrovnávat, zjemňovat. Tam, kde se zpočátku zle mračil, byl potom jen namračený a nyní se usmíval. Nebo se o to snažil. Kde předtím kritizoval, nyní zůstával klidný. Možná, že si v příštích měsících najde místo i pro nějaký kompliment. Kde dříve vládlo kamenné ticho, nyní převládala zdvořilá, dokonce přátelská konverzace. Donna usoudila, že jej možná uklidnil čas. Možná, že když jednou poznal, že Donna nemá v úmyslu zabraňovat mu ve styku s dětmi, kdykoliv vyjádří tu potřebu nebo touhu, uvolnilo se v něm jeho napětí.

Možná, že jejich rozvod osvobodil i jeho. Těch posledních několik let s ní, přiznala si Donna, nemohlo být velmi radostných pro nikoho, zejména pro muže, jakým byl Viktor. „O čem přemýšlíš?“ zeptal se náhle.

Donna se přestala mít na pozoru a vyžvanila pravdu. „O nás,“

řekla a rychle dodala: „O těch několika posledních měsících.“ Postavil svou nyní již prázdnou sklenici na kulatý, otisky prstů těžce poznamenaný skleněný stoleček vedle svého křesla. „Začalo se to tak nějak trochu uklidňovat, ne?“ zeptal se. Přikývla. „Cítím to,“ pokračoval. „Nejsem již tak nechápavý v celé té věci, myslím.“

Sklopila oči. „To jsem ráda.“

„Bojoval jsem proti tomu, řeknu ti,“

pokračoval a podíval se znovu na Donnu. „Skutečně jsem si původně přál zůstat krutým bastardem.“

Donna se zasmála. „Těší mne, že ses rozhodl nezůstat jím.“

„Tak tedy nastává okamžik, kdy jsi počala brát v úvahu svoji vlastní radu. Vždy jsi mi říkala, že mám velkolepé teorie, ale že já sám se žádnou z nich neřídím. Přemýšlel jsem nad tím – víš, já jsem skutečně hodně přemýšlel o některých věcech, které jsi říkala a došel jsem k závěru, že jsi měla pravdu. Nemělo smysl sedět nad tím a uvažovat, co bylo v minulosti a co bylo již rozhodnuto. Účelem bylo naučit se žít s tím.“ Odmlčel se a podíval se jí přímo do očí. „Stále se mi nelíbí, co se stalo se všemi našimi životy. Musím však přijmout skutečnost, že se to již jednou stalo. A musím s tím žít.“

„Vídáš se s někým?“ odvážila se poněkud nesměle zeptat.

Usmál se. „Jistě. S několika lidmi – nic vážného.“ Chvilku mlčel.

„Předpokládám, že všechno stále probíhá velkolepě mezi tebou a Melem.

A všimlas si? Řekl jsem teď jeho jméno a neměl jsem ústa jako ucpaná roubíkem.“

Oba se zasmáli. „Tak to je v pořádku,“ řekla. Obhlédl si pokoj, kde převládala oranžová a bílá barva. Donna si vzpomněla, že se mu oranžová nikdy nelíbila. „Myslíš, že byste se případně mohli vzít?“ zeptal se.

Věděla, že pro něj bylo tvrdé položit takovou otázku. Viděla také, že se nechtěl ani nemohl podívat jejím směrem, dokud mu neodpověděla.

Její hlas zněl měkce. „Pravděpodobně ano,“ řekla čestně. „Mel mne o to několikrát žádal. Ale zatím jsem se na to necítila připravená.“

„Máš ráda svou nezávislost,“ řekl, povstal a počal přecházet po pokoji.

„Nuže, nájemné na tento dům poběží ještě sedm měsíců. Možná, že potom…“

Oběma počalo být nějak nepříjemně z toho, k jakému konci dospěl jejich rozhovor. „Jak vypadá jeho dceruška?“ zeptal se a přesunul námět rozhovoru jen o tolik, aby z toho nevyplynulo, že přerušuje rozhovor vůbec.

„Annie? Je náramně fajn. Úžasná. Opravdu ji mám velmi ráda. Do dětí je úplný blázen. Mimochodem.

zítra má narozeniny. Bude jí osm a Mel pro ni pořádá velkou party. Pozvala také Adama a Sharon…“

„Ach, to velmi lituji. Měla jsi mi to říci…“

„Ne, nebuď přece hloupý. Víkendy jsou dobou, na kterou je míváš ty. Annie to chápe.

Kromě toho si myslím, že by nebyla příliš nadšená, kdyby je tam měla na celé odpoledne. Myslím, že to od ní byla jen taková slušnost, že je pozvala.“

Viktor se usmál. „Nedovedu si vůbec představit, že mi někdy bylo jen osm let.“

„Já si myslím, že tobě nikdy jenom osm let nebylo,“ prohodila žertem a když již tato slova vypustila z úst, doufala, že je bude za žert také považovat. Zasmála se.

„Řeknu ti, co udělám,“ navrhl jí náhle Viktor. „V kolik hodin začíná ta party?“

„Začíná ve dvě. Počítám, že bude trvat tak do pěti. Mel objednal i kouzelníka.“

„Ach, to by se dětem líbilo! Přivezu je tam asi ve čtyři. Půjde to?“

Donna jen stěží zakryla své překvapení. „To by bylo skvělé,“

řekla zřejmě potěšená, a pak dodala: „není to však nutné.“

„Já vím, že ne,“ řekl. „Ale nemluvme již o tom.“

„Adame!“ zavolala Donna, protože si nepřála ohrozit dobrou věc zbytečným prodlužováním diskuse. „Copak tam děláš?“

„Utírám Sharoně hambu,“ zakřičel zpět jeho hlásek.

„Ach Bože, to já to raději překontroluji.“ Donna se omluvila a šla do koupelny. „Hej, chlapče!“ řekla když viděla, jak obě děti stojí před svými blými trůny a mají již vše řádně oblečené. „To jste si sami natáhli kalhoty? To je báječné.“ Sharon objala Donnu kolem krku a Donna přitiskla děvčátko pevně na své tělo.

„Mmm, jsi rozkošná.“

Děvčátko se rozesmálo. „Vidíš? Vykakala jsem se, prohlásila Sharon hrdě a ukázala prstíčkem na malý bílý nočníček.

„To je úžasné.“

„Vypadá to jako číslo devět, mamko,“ řekl Adam a taky ukázal dovnitř hrnce. Donna se hlasitě rozesmála. „A příště,“ zeptal se s velkým vzrušením Adam, „může udělat číslo čtyři?“

„Číslo čtyři, číslo čtyři,“ smála se Sharon a tleskala, když Donna urovnávala dceři opalovačky, vyprazdňovala nočník do záchodu a spláchla.

Donna kráčela s dětmi do chodby, kde stál již Viktor a čekal.

Adam hned běžel do tátova rozevřeného náručí. „Sharon udělala číslo devět.

Příště udělá číslo čtyři. Čtyři, to je číslo, které mám nejraději.

Jupí.“

Donna dala Viktorovi kabelu, do které nabalila šaty pro děti. „Je tam několik plínek, kdybys je potřeboval pro Sharon.“

„Plínky ne!“ naléhala malá.

„Již se jí nic takového nepřihodilo po celé tři dny.“ pokračovala Donna.

„To je skvělé,“ řekl Viktor a pak se podíval na Adama. „Opravdový kus slečny.“

Donna se usmála. „Půjdeš s nimi někam na něco zvláštního?“

„Myslel jsem, že bychom si mohli vyjet na přírodní safari se lvy, ale je tam horko. Tak nevím. Možná, že půjdeme jen na pláž. A tam budeme dovádět tak, jak nás to napadne.“

Donna šla s nimi ke dveřím. „Tak se s tatínkem mějte dobře, drahoušci,“ řekla a klekla si.

„Chci vidět lvy,“ zaječel Adam a utíkal ven. „Dej mamce pusu na rozloučenou,“ napomenul ho Viktor.

„Baj – baj,“ řekl chlapec a rychle políbil matku na tvář a pak nedočkavě vyběhl ven k vozu svého otce.

Donna se podívala na dceru, která vypadala ve svých dvaadvaceti měsících jako malá buclatá porcelánová panenka s ohromnýma pronikavě modrýma očima, které se dívají přímo skrze vás. Jako malá čarodějka, která se chystá vyslovit zaklínadlo. Oči, které, jak se zdálo, viděly vše a hltaly vše, co bylo k pohlcení. Byly tolik vědoucí.

Vševědoucí.

„Budeš u tatínka hodná holčička. A měj se tam dobře.“

Děvčátko semklo paže kolem matčina krku. „Ty půjdeš taky?“

zeptala se jasně. Byla to věta, kterou mistrovsky zvládla teprve nedávno.

„Ne, miláčku. Uvidíme se zítra.“

Viktor vzal Sharon za ručičku. „Tak jdeme, Sharon. Lvi čekají.“

„Chci mamku.“

Viktor se sklonil a vyzvedl dítě do náručí. „Uvidíme se zítra,“

zavolal na Donu, když kráčel po chodníku.

Donna se dívala ze dveří, jak odjíždějí. Viděla, jak se Adam sám připnul bezpečnostním pásem na zadní sedadlo a jak Viktor srovnává Sharon do její speciální dětské sedačky vedle jejího bratra.

Stále volala ven po mamce. To bylo divné, pomyslela si Donna, když se dívala za odjíždějícím vozem. Pak zavřela dveře před tíživým vedrem.

Viktor si v posledních pěti měsících jezdil pro děti každý víkend, ale dnes to bylo poprvé, co Sharon plakala.

„Můžeme již zavolat kouzelníka?“ zeptala se Annie zespod svého růžovo-červeně pruhovaného klobouku, který dostala speciálně pro tuto party. Donna se podívala na hodinky. Bylo něco po třetí hodině. Klekla si, aby mohla mluvit s Melovou dcerou tváří v tvář. „Nemohli bychom ještě hodinku počkat, miláčku? Do čtyř?

Tak budou moci uvidět kouzelníka i Adam a Sharon.“

Vyskytují se přece jen muži, kteří se spokojí tím, že vás nechají, abyste se sama oblékala, sama nakrmila a dokonce sama vysmrkala.

Opravdu nestálo všechno za smrtelně vážnou debatu. Ne každý rozdíl v mínění musel vést k vypovězení všeobecné války. Když již vůbec v něčem, tedy mohla mít Donna u Mela výhrady ve zcela jiném směru.

Bylo totiž jen několik málo věcí, které pro něj byly velice důležité:

Annie, jeho práce, ona sama. Všechno ostatní podle něj zde bylo jen proto, aby to poskytovalo nebo narušovalo jejich pohodlí. Jemu téměř nic nestálo za to, aby se o to bojovalo. Hádka byla marnotratnou činností. Hrát si na souboje o názory, to bylo destruktivní.

Jestliže byla Donna pro něco šťastná, nuže pak to bylo to, že jí s ním bylo fajn. Když jí zachutnalo čínské jídlo, tak to byla nádhera. Když si přála vidět během jednoho večera tři filmy, nuže proč ne? Když se mu něco nelíbilo, řekl to na rovinu. Neexistovaly žádné názorové souboje o to, jak kdo co posuzuje.

Přišel k Donně a políbil ji na nos. „Co tady tak stojíš a zubíš se?“

„Nemyslela jsem, že panuje názor, že je to tak snadné,“ řekla.

„Co?“

„Láska.“ Zasmál se. Pak se podíval na hodinky. „Máme osm minut

čas, než budeš telefonovat,“ zašeptal. „Co takhle jednu rychlovku“.

Donna se rozesmála. „Miluji tě“.

„To jako znamená žádné rychlovky?“ Přikývla. „Můžeme mít celou kopu rychlovek později.“

„Hurá, to je ono!“ A znovu ji políbil na nos. Máš úžasný nos.“

Donna se podívala ke dveřím. „Přála bych si, aby zde už byli,“

řekla stísněně.

Po dalších deseti minutách šla Donna do kuchyně zkusit telefon.

Rychle vytočila a čekala, zatímco telefon několikrát zazvonil. Přijď Viktore, kde jsi? řekla si sama a doufala, že místo jeho hlasu na druhém konci linky uslyší jeho rázné zaklepání na dveře. Telefon podivně klapnul a do Donnina ucha náhle zazněl nahraný hlas: „Litujeme, volané číslo bylo odpojeno.“

„Ach, k sakru!“ zvolala Donna a zavěsila telefon, právě když Mel s Annií vstupovali do kuchyně. „Nepřijedou?“ zeptal se Mel.

„Ne, vytočila jsem nesprávné číslo. Litujeme, volané číslo bylo odpojeno“ – napodobila automatický hlásič.

„Některé děti budou muset již brzy odejít,“ řekl Mel.

„Tak už můžeme zavolat kouzelníka?“ naléhala Annie.

Donna se zhluboka nadechla. „Ale jistě,“ řekla. „Je to tvoje party, že? Já nevím, co se s Viktorem stalo.“

„Tak jen jdi!“ řekl Mel a plácl Annii po zadečku, když vybíhala z kuchyně.

„Promiň, zlato, ale skutečně by to nebylo fér nechat je ještě čekat.“

„Ale to je v pořádku. Skutečně.“ Donna se odmlčela. „Myslíš si, že se jim něco mohlo přihodit?“

„Ne, jsem si jist, že se jim nic nepřihodilo.

Viktor je asi přes den zavezl někam dál a nestačil se včas vrátit.“

„Taky v to doufám.“

„Tak pojď. Podíváme se na Úžasného Armanda.“

V půl šesté všichni mladí hosté odešli a Annie byla zaměstnána prohlížením všech nových vzácností, které dostala darem. Mel, Susan a Donna seděli v pohodlné místnosti, která sloužila Melovi jako obývací pokoj, a popíjeli poslední koktajl.

„Tak teď nevím, co mám dělat,“ řekla Donna, která si zřejmě dělala starosti. „Nevím, zda tady má zůstat a čekat na Viktora pro případ, že se zde ukáže nebo zda mám jít domů.“

„Jak děti obvykle přiváží?“ zeptala se Susan.

„Zpravidla přiváží děti zpět mezi šestou a šest třicet.“

„K tobě?“

„Jistě, jo. Nikdy nepřijíždí sem.“

„Tak proč by sem měl přijet dnes?“ Donna počínala cítit v žaludku divnou nevolnost. „Raději pojedu domů.“ Mel povstal. „Odvezu tě.“

„Ne,“ řekla Donna a také vstala. „Slíbils Annie, že ji vezmeš večer na Hvězdnou válku. Odvézt mně může Susan.“ Susan vyskočila, rychle spolkla zbytek svého koktejlu a řekla směrem k Melovi: „Jistě, a zůstanu s ní, dokud Viktor nepřiveze děti.“ Trvalo několik minut, než Mel s váháním souhlasil. „Proč ho nezavoláš, než odjedeš?“

„Ne!“ řekla Donna hlasitěji, než měla v úmyslu. Annie se na ni podívala. „Promiň,“ řekla Donna a přes rostoucí panický pocit se snažila, aby její hlas zněl klidně. Z čeho byla vlastně tak vyděšená? „Zkrátka nechci ho nějak naštvat. Vše se v poslední době vyvíjelo tak dobře, že si nepřeji to nějak narušit tím, že by si Viktor mohl myslet, že ho chci nějak kontrolovat. Nechci, aby si myslel – myslím, že se Viktor v poslední době docela změnil…“

„Donno, jsi v pořádku?“ zeptal se Mel. Po delší dobu panovalo absolutní ticho. „Lidé se nemění,“ řekla nakonec jako ochromená. „O čem to mluvíš?“ zeptala se Susan.

„Lidé se nemění. Právě tak jsem ti to řekla před chvílí. Viktor se nezměnil.“ Donna se počala náhle horečně pohybovat, její oči se dívaly do prázdna. „Můj Bože, on se vůbec nezměnil! Vím to. Cítím to. Mele, probůh, Mele, Viktor se vůbec nezměnil!“ Susan se pokusila zatlačit Donnu zpět k měkce čalouněné béžověbílé pohovce. „Pojď, Donno, sedni si na minutku…“

„Ne,“ odstrčila Donna Susan stranou, stále s otevřenýma mrazivýma očima, které viděly jenom Viktora. Stále slyšela, jak říká „Dej mamince pusu na rozloučenou!“

„Ne!“

„Nech ji v klidu,“ řekl Mel Susaně. Koutkem oka viděla Donna, jak se Annie blíží ke svému otci. „Zavolám Viktora,“ začal Mel.

„Nebude tam!“ vykřikla Donna a hrozný strach, který ji po celé odpoledne hryzal hluboko v žaludku, způsobil nakonec, že našla na konci jazyku slova: „Odešel. Já vím, že odešel. A vzal mi mé děti…“

„Tatínku,“ ozvala se Annie a v jejím hlase zazněl plačlivý náznak strachu.

„Jenom minutku, zlatíčko,“ odpověděl jí důrazně Mel a opět se otočil k Donně. „Podívej se, Donno, nic nezískáme tím, že jenom tady tak postáváme a trápíme se starostmi. Musíme jet a zjistit, co se vlastně stalo.“

„Kam pojedeme?“

„K Viktorovi.“

„Ty nemůžeš,“ protestovala Donna nelogicky. „Slíbils Annie, že ji vezmeš na film…“

„Ten posraný film může počkat.“ Mel se otočil k Annie. „Že je to pravda, miláčku.“

„Samozřejmě,“ řekla Annie a v jejím hlase zazněla směs nervózního vzrušení i zklamání. „Ten posraný film může počkat.“

„To je moje holka,“ řekl a pocuchal ji ve vlasech. „Susan, budeš mít něco proti tomu zůstat s Annií, pokud se nevrátíme?“

„To není žádný problém,“ odpověděla Susan, když Mel se zavěsil do Donny a vedl ji do přední haly. „Zavoláte mne, když se něco dovíte?“

„Zavoláme,“ řekl, otevřel hlavní dveře a vedl Donnu ven do chladnějšího vzduchu blížící se noci.

Po celou cestu Donna neumlčitelně v jednom proudu mluvila, protože se bála, že kdyby jen na okamžik přestala mluvit, třebas jenom na sekundu, proměnily by se její nejhorší obavy v reálnou skutečnost.

„Nebude tam, Mele. Odjel. To číslo, které jsem vytočila, nebylo nesprávné. Věděla jsem to hned. Věděla jsem, že jsem to špatně nevytočila, ale nechtěla jsem tomu věřit. Když se ve čtyři hodiny neukázal, sama sebe jsem přesvědčovala, že ještě přijdou a že je dost času. Vymýšlela jsem si všemožné omluvy, i když jsem věděla pravdu.

Někde v hloubce duše jsem to věděla. Měla jsem takový pocit nevolnosti ve střevech. Měla jsem jej od poloviny odpoledne, kdy jsem šla k Susaně a řekla jí, že se lidé nemění.

Pokoušela jsem se potom namluvit si něco jiného, nechtěla jsem se však poslouchat. Proč jsem se nechtěla poslouchat? Poslouchala jsem Viktora! Pro Kristovy rány, vždyť jsem ho téměř musela přesvědčovat, že to je v pořádku, že si děti bere na víkend. Znělo to tak upřímně, když vyjadřoval své zklamání nad tím, že by děti třeba chtěly jít na party k Annii.“ Donna se odmlčela, aby mohla spolknout nahromaděné sliny, ale hned pak pokračovala. „Proč jsem mu věřila? Byla jsem za toho muže provdána šest let. Vzpomínám si na věci, které mi říkal, že žádný soud mu nikdy nesebere jeho děti a že dokonce když vyhraji spor o výchovu, přece vše prohraji, že bude se mnou bojovat až do mého úplného zničení! Jak bych mohla zapomenout, že řekl takové věci?

Jak bych mohla zapomenout, že již jednou se sbalil a nechal jeden život v Connecticutu? Proč jsem si jenom myslela, že by to neudělal znovu?“

Mel se na Donnu smutně podíval. „Co jsi mohla dělat?“ zeptal se.

„Neexistovala cesta jak bys všechno to mohla předvídat, Donno. Nebyla možnost, jak bys to byla mohla zastavit, i kdybys věděla, že to máš udělat.“

Donna cítila, jak jí po tváři počala stékat slza, pak další. „Ty víš, že mám pravdu, Mele, že?“ zeptala se. „To zjistíme v několika minutách.“

Mel šlápl na plyn. Donna pokračovala ve své slovní záplavě doznání.

„Jak jsem se mohla nechat tak pobláznit? To nechápu. Pamatuji si, jak mi byl kdysi představen: to je Viktor Cressy, nejlepší pojišťovací agent na jižní polokouli. Kolikrát mi sám řekl, že by byl schopen prodat písek Arabům. Cožpak to Mele nechápeš? Prodal mi poušť plnou písku! Všechno to bylo jenom jeho promyšleným činem. Nechal nás, abychom si mysleli, že dozrál, zjemnil se, samozřejmě velmi pomalu, postupně, a tak jsme to taky cítili. Začal hořce a pohněvaně, a pak se stával každým týdnem o trochu přátelštější. Právě jenom o tolik, abychom mu to vždy uvěřili, abychom jej takto přijímali. A já jsem mu na to naletěla. Právě tak, jak to naplánoval. Věděl, že jsem toho schopna. Bože můj, Mele, jak dlouho myslíš, že si to plánoval?“ Mel neříkal nic. Oba znali odpověď. Viktor spustil svůj plán do pohybu v den soudcova rozhodnutí, ne-li již dříve. Je zcela možné, že si o tom učinil první představu již v ten večer, kdy Donna naznačila, že od něj odejde. A pak dost dlouho vyčkával, než vždy provedl ta opatření, která považoval za nezbytná. Až se všichni zbavili počátečního napětí. Až se všichni cítili být šťastni.

„Narozeniny Annie byly pro něj opravdovým ternem,“ řekla Donna mírně,

„byly jen solí do naší rány.“

Jeli kolem Donnina pronajatého domu v Lake Worth, ale ten byl ve stavu, v jakém z něj Donna odjela a Viktorův vůz nikde v okolí nebyl.

Mel zrychlil a pokračovali v jízdě směrem na Lantanu.

Donnin hlas se náhle změnil, byl studený hrůzou. „Nemyslíš si, že jim ublížil, že ne? Probůh, Mele, viď, že si nemyslíš, že jim mohl udělat něco strašného?“ Počala se třást.

Mel zajel s vozem k okraji vozovky a rychle k sobě Donnu přitiskl. Pak se od ní odtáhl a donutil ji, aby se svýma očima hluboce zadívala do jeho očí.

„Podívej se na mne,“ přikázal jí laskavě. „Počínáš panikařit. Uklidni se. Vždyť vlastně ani nevíme, zda se vůbec jedná o něco nenormálního. Viktor by klidně mohl být doma a právě teď připravovat děti, aby ti je dovezl zpět. A začít takto uvažovat o tom, že by jim mohl Viktor nějak ublížit, to je nesmysl, zlato.

Nezáleží na tom, jakým je Viktor mužem nebo není, nezáleží ani na tom, o co by se mohl pokusit nebo nepokusit, aby ublížil tobě, ale je jedna věc, ve které si jsem absolutně jistý. Že by nikdy, nikdy neublížil svým dětem. Miluje je, Donno. Nemusel vždy být velmi milým mužem, ale není nelidský.“ Donna propukla na Melově hrudi v proud slz. „Jen se vyplakej, bejby,“ řekl.

Po několika minutách Donna vzhlédla a posadila se do původní polohy.

Mel znovu nastartoval a pokračovali rychle ve své cestě dál.

Donna si vytřela oči papírovým kapesníkem. „To by ale bylo něco, kdybych neměla pravdu,“ začala se smát. „Všechno to jsem si sama vykonstruovala, a to zcela bez příčiny. Viktor vždycky říkával, že si musím vždy všechno vykonstruovat bez jakékoliv příčiny – a my tam přijedeme a on tam bude s Adamem a Sharon a s dokonale logickým vysvětlením, proč zkazil Annii narozeniny a způsobil, že se nedostala do kina…“

„Přestala bys se již laskavě starat o to kino?“

„A on tam bude. A on

řekne: co se stalo s tvýma očima? Zničila sis mejkap.“ Znovu se rozesmála, byl to smích ze zoufalství. Doufala, že má pravdu a modlila se, aby tam byl. Ach Bože, prosím, Viktore, buď tam.

Dům byl ponořen do tmy. „Ach Bože.“

„To ještě nic neznamená, Donno. Mohli by být vzadu. Nebo jsme je právě minuli.“

Donna a Mel otevřeli současně dvířka, odepnuli bezpečnostní pásy a vyskočili z vozu ven a rozběhli se k domu. Donna horečně zkoušela dveře, bylo však zamčeno. A dlouho již klíč neměla. „K sakru,“ vykřikla a celou vahou se vrhla proti dveřím. Mel běžel kolem k zadní části domu, zatímco Donna šla kolem domu a pokoušela se nahlédnout do různých oken.

„Vzadu nikdo není,“ řekl Mel po návratu. „Nikde zde nikdo není,“

řekla Donna s klidnou rezignací.

Mel šel dopředu k čelnímu oknu a nahlížel dovnitř. „Zdá se, že je tam všechen nábytek.“

„To nic neznamená,“ řekla Donna. „Asi ho tam nechal.“ Jako bez života stála před cestou ke dveřím.

„Odešel.

Vzal mi mé děti.“

„Najdeme ho, Donno, to ti slibuji, že ho najdeme.“

„Donna?“ To zavolání vyvolalo jejich pozornost. Neslyšeli, že se přiblížila, nepocítili její přítomnost. „Viděla jsem vás z mé zahrady a myslela jsem si, že jste to vy. Mé staré oči začaly vidět, víte?“ Donna se prudce obrátila a stanula proti paní Arlene Adilmanové.

„Kde je Viktor?“ zeptala se Donna a ve svých slovech slyšela narůstající paniku.

„Ach, odjel včera,“ odpověděla žena jako mimochodem. „Dostal za dům pětaosmdesát tisíc. Prodal jej i s nábytkem a se vším všudy. Je to příjemný mladý pár. Budou se sem stěhovat zítra. Myslím, že ten dům koupili před třemi měsíci. A jak jsem vyrozuměla, zaplatili v hotovosti. Já jsem vlastně ani nevěděla, že má dům na prodej, dokud se se mnou nepřišel rozloučit a předat mi toto.“ Podávala Donně malou obálku. „Řekl mi, že pravděpodobně dnes večer přijdete.“

Donna vytrhla obálku z rukou vylekané ženy. Bezmocně si obálkou chvilku pohrávala, neschopná ji otevřít. Ruce se jí neovladatelně třásly. Mel jí obálku vzal, rychle ji roztrhl a hned ji zase Donně vrátil, aniž se podíval dovnitř.

„Kam odjel Viktor?“ zeptal se když Donna rychle řelétla těch několik slov, která jí Viktor napsal.

„Já vůbec nevím,“ řekla paní Adilmanová. „Vy to nevíte?“

Dlouhé kvílení počalo pomalu nasycovat okolní prostor. Začalo jako tiché mručení, zesilovalo, dosáhlo výrazné tóniny, narůstalo a narůstalo, jeho tón byl vyšší a vyšší, až zcela volně prosytilo okolní vzduch a explodovalo. Mel rychle obejmul Donnu kolem ramen a přitiskl ji těsně na sebe. Znělo to jako předsmrtné úpění zvířete, které – sevřeno do lovcovy pasti – je v agónii. Ten zvuk neměl ani počátek, ani konec. Vycházel z útrob Donny jako novorozeně a unikal do vzduchu jako docela dospělý démon.

Mel sáhl dolů a vytáhl lístek z Donniny pevně sevřené pěsti.

Podržel vzkaz za Doninými zády a přečetl si krátké poselství, které tam Viktor napsal:

Tečkou za věcí je naučit se Žít s tou věcí.

Mel poznámku zmačkal v dlani a s hněvem ji odhodil na zem.

„Co měly naposled na sobě, víte to?“

Donna se upřeně dívala do očí policejního poručíka, v očích měl zlaté tečky, tvář jako měsíc. Byl malý, ale velmi svalnatý, měl překvapivě neutrální vzhled, jako kdyby mu výrazná křivka brady a čelistí vymazala jakékoliv stopy po charakterových rysech, kterými se možná vyznačoval dříve. Jeho tvář nic neprozrazovala. Asi to byla ideální tvář pro policejního poručíka, pomyslela si Donna, která nebyla jednání zcela duchem přítomná.

Byla tak unavená. Předcházející noc vůbec nespali, protože policie je požádala, aby přišli až ráno, protože nedělní večer nebyl čas na zvládnutí něčeho takového. Takovýto druh případů měl okrsek Palm Beach jen velmi zřídka a v nedělní noci bylo dost naléhavějších případů.

Jejich telefonní hovory s Danny Vogelem a s ostatními Viktorovými přáteli a známými byly bezúčelné. Nikdo nic nevěděl nebo to alespoň tak říkal. Donna však měla podezření, že to skutečně byla spíše nevědomost. Viktor jí určitě nechtěl nechat žádnou šanci. Nikdy nepatřil k těm, kdo příliš věří svým přátelům a tak jim určitě nezačal důvěřovat právě teď. Své zmizení si určitě dobře naplánoval, jasně a totálně. Zavolali pana Ed Gerbera i pana Stamlera, žádný z obou právníků jim nemohl mnoho pomoci, přesto však si s oběma sjednali schůzku v pozdějších pondělních hodinách.

„Adam měl na sobě bílomodře pruhovaný pulovr,“ řekla Donna potichu a představila si svého chlapečka, jak pyšně seděl na záchodě a zářivě se na ni usmíval. „A bílé šortky. Byl bez punčoch. Modré sandálky.“

„A holčička?“

Ihned začaly Donně téct po tvářích slzy. Měla nateklé oči, víčka téměř slepená neustálým pláčem, „Byla oblečena do

červenobíle kostkovaných opalovaček,“ řekla pomalu a snažila se, aby jí neselhal hlas. „K tomu měla vhodně vybrané nabírané kalhotky. A bílé sandálky.“ Zmlkla a pocítila, jako by jí malé paže její dcerušky obejmuly kolem krku. „A bílou stuhu ve vlasech,“ dodala. „Má velmi kudrnaté vlásky.“

„Ano, máme jejich fotografie,“ připomněl jí laskavě poručík a zvedl fotografie, které mu přinesla. „Jsou to krásné děti.“

„Ano, to jsou.“ Donna natáhla ruku a chytila se Melovy paže.

Seděli vedle sebe naproti policejnímu poručíkovi. Malá jmenovka na jeho stole uváděla, že je to jistý Stan Robinson. Donna odhadovala, že mu může být tak padesát. Upřeně se na ni díval a snad se pokoušel vybádat, co k tomu všemu má říci, z jeho rysů však Donna nepoznala, co asi řekne.

A to se jí moc nezamlouvalo.

„Nemám rád takovéto případy,“ začal. Donna nabrala dech. „Vidíme jich v poslední době víc a víc. Je to jako epidemie. Jednomu z rodičů je svěřena výchova, druhý se pak s dětmi ztratí.“ Zatřásl hlavou.

„Je to ta nejpolitováníhodnější věc, kterou můžete někomu udělat.“

Odmlčel se. „A není toho moc, co bychom mohli dělat.“

„Co tím míníte, že není toho moc, co s tím můžete udělat?“

zeptala se Donna.

„Pro to, co udělal váš manžel, existuje odborný termín,“ řekl poručík Robinson klidně.

„Je to legální únos dítěte. Jeden z rodičů unese své vlastní dítě.

Není to skutečný únos, protože je to rodič. Nejedná se o výkupné.

Pachatel nemíní dítěti nic udělat. Neexistuje žádný zákon, který by byl proti tomu. Stále se mluví o tom, že to bude zahrnuto do zákonů, ale,“ pokrčil rameny, „otevřeně řečeno, i když takový zákon vydají, bude to hezky těžko prosaditelný zákon. Nevidím to nijak dobře.“

„On však odporuje soudnímu rozhodnutí,“ argumentoval Mel.

„Jo, to je pravda. Z toho můžeme něco udělat. Jestliže ho najdete, plácneme ho po hlavě tím soudním rozhodnutím.“

Donna uslyšela podivné bzučení v uších. „Vy nám nechcete pomoci?“

„Pomůžeme vám tak, jak budeme moci,“ řekl poručík, „ale nemyslím si, že vám to přinese moc prospěchu.

Podívejte se, před kolika léty již zmizela Patty Hearstová. A prohledali jsme kvůli ní celou zem. Vy mluvíte o mužovi a dvou dětech, které nikdo nezná a o které se nikdo nestará kromě vás dvou, a mluvíte o celé zeměkouli, kde by se mohl schovat. Dostaly děti pasy?“

„Co?“

„Nechali jste děti zapsat do vašeho pasu nebo do pasu vašeho manžela?“

Donna se v zoufalství podívala ke stropu a potom zpět na policejního poručíka.

„Mám je na svém pasu,“ řekla rozčileně. „Když jsem svůj pas loni obnovovala, nechala jsem na něj děti zapsat, ani vlastně nevím proč.“

Mel volnou rukou stiskl její semknuté ruce. Stan Robinson povstal a obešel stůl. „Dobře, při nejmenším tedy víme, že nemůže ze země odcestovat.“ Donna zhluboka vydechla. „Zůstává tedy padesát států a pravděpodobně i Kanada.“ Zmlkl na delší dobu až opadla beznadějnost jeho slov. „Nemyslím, že je zapotřěbí pasu, když jedete do Kanady,“ pokračoval. „Můžete počítat s vystěhováním, ale pochybuji, že by to něco změnilo.“

„A co ještě můžete udělat?“ zeptal se Mel. „V podstatě vám můžeme pouze říci, co můžete udělat vy.“

„A to je co?“

„Zavolejte všechny letecké společnosti a podívejte se, zda nemají z poslední doby záznam o letu pana Cressyho a dětí na některé lince.

Zavolal bych také letiště v Tampa a v Miami. Je to pekelná práce, protože existuje takové množství linek a tisíce letů, kterých mohl použít, když se vůbec rozhodl pro letadlo.

Pravděpodobně ano, pak ale asi užil falešného jména a platil letenky hotově.

Můžete v jakékoliv bance, kterou používal pan Cressy, ověřit, zda neuzavřel své konto nebo někam je nepřevedl, pochybuji však, že vám něco řeknou.

Zavolejte svého právníka. Zavolejte každého, kdo ho znal. Nějaké příbuzné. Pošlete fotografie všem svým přátelům a příbuzným, pokud žijí mimo území státu Florida, máte-li nějaké. Můžete si najmout soukromého detektiva, ale to je hodně nákladné a pak, obvykle toho moc nevypátrají, pokud jim neposkytnete konkrétní údaje, na které by se mohli zaměřit.

Pokuste se vzpomenout si, zda se někdy nezmínil o místě, kde by chtěl žít.

Co rád dělá? Má rád nějaký sport?“ opřel se o stůl. „Měli jsme takový případ, není tomu dávno, kde byla matce přisouzena výchova a otec zmizel s dítětem, malou dívenkou. Bylo jí šest, myslím. Matka si najala právníky, detektivy, různé pracovníky. Nemohli děvče najít.

Trvalo to rok. Pak ho nakonec našli v Coloradu. Manžel rád lyžoval. Nebyli to ani právníci, ani detektivové a dokonce ani ta žena, kdo ho vystopoval. Jednoho dne jí zatelefonoval přítel, který žil v Jižní Africe. Byl na svátky lyžovat v Aspen a uviděl tam toho chlápka, jak jezdí po jedné ze sjezdovek.“

„Viktor nemá rád lyžování,“ zamumlala Donna zkřehle a znovu ve svých uších zaslechla to bzučení. „Závěr je…“ řekl poručík Robinson.

Mel ho zarazil. „Závěr si už udělala, poručíku.“ Stan Robinson odkráčel za svůj stůl. „Jo, tak dobře. Lituji. Skutečně bych si přál, aby toho bylo víc, co bychom pro vás mohli udělat.“

„Také bychom si to přáli,“ řekl Mel, povstal a pomohl Donně na nohy.

Bzučivý tón zněl silněji. Než ušli několik kroků, cítila Donna, jak jí poklesávají nohy, uvědomila si, že jí Melova paže zabránila v pádu, ale neuvědomovala si nic jiného kromě neustálého bzučení. Potom omdlela a bzučení ustalo.

Žena měla Viktorovy oči a kyprá ústa, ale kromě těchto dvou rysů toho bylo málo, co by měli Lenora Cressyová a její syn společného.

Žena byla blond, ačkoliv jí k tomu nepochybně napomáhalo umělé obarvení, a byla docela malá, zatímco Viktor byl vysoký a tmavý. Byla poněkud silnější, oblékala se však vkusně, až úzkostlivě pečlivě a měla dovedně, téměř umělecky nanesený mejkap, aby zakryla nevítané vrásky a ochablost pokožky, zaviněné stářím. Donna se pozorně na ženu zadívala, odhadovala její stáří z toho, co znala z její minulosti a došla k sedmdesátce, ačkoliv vypadala nejméně o deset let mladší. Až na stíny kolem očí byla stále úžasně přitažlivou ženou.

„Neviděla jsem svého syna přes osm let,“ řekla s prostou upřímností.

Donna cítila, jak jí pokleslo srdce. Byl to pocit, na který si již v posledních pěti dnech stále více zvykala.

Donna a Mel obvolali všechny přátele a známé, na které si jen Donna mohla vzpomenout, že se o nich Viktor zmínil. Nikdo z nich nic nevěděl. Nikdo z nich neměl pro ně ani žádný námět pro další pátrání.

Viktor o svých plánech s nikým nemluvil. Jeho kancelář byla jeho náhlým odjezdem skutečně překvapena. Neměli vůbec představu, kam mohl zmizet. Letecké společnosti zpočátku neměly vůbec chuť do spolupráce, až zakročila policie a vyžádala si, aby překontrolovaly seznamy cestujících z minulé soboty. Když jim byla situace formálně vysvětlena, nepříliš ochotně souhlasily, ale po několika dnech všechny oznámily, že na nic nepřišly. Žádný Viktor Cressy není v žádném jejich seznamu. A bylo tolik jednotlivých rodičů, kteří cestovali s dětmi, než aby bylo možno po všech jít. Sharon kromě toho nepotřebovala mít vlastní letenku. Jestliže Viktor nepoužil své pravé jméno – a zřejmě tak neučinil, nebyla žádná naděje, že by se jej podařilo prostřednictvím leteckých společností najít.

Banka, ve které měla Donna konto společně s Viktorem, zřejmě nemohla pomoci.

„Nikdy nemohl snést odpovědnost za to, že něco dopadlo špatně. Vinen byl vždy někdo jiný. Obvykle v první den školy byl každoročně zcela nemocný starostí, aby nevstoupil do nesprávných dveří. Měl velké starosti, že nenajde správné dveře.“ Znovu se v řeči zastavila.

Donna se dlouho upřeně dívala na starou dámu, která se zřejmě ztrácela ve svých vlastních vzpomínkách. „Paní Cressyová,“ důrazně žádala, „mohla byste mne prosím zavolat, kdybyste někdy o Viktorovi něco uslyšela? Prosím!“ Hlas Lenory Cressyové zazněl klidně „Ne.“ Řekla to zcela prostě a vyrovnaně.

Donna měla pocit, jako by jí to slovo bylo hlasitě vstřeleno do ucha.

Po celou sekundu myslela, že neslyšela správně nebo že si starší žena nesprávně vyložila její požadavek. Lenora Cressyová zpozorovala na Donniných očích, jaký zmatek její strohá odpověď vyvolala.

„Musíte chápat,“ řekla váhavě, neboť se zřejmě dohadovala sama se sebou, zda má nebo nemá nazývat Donnu jejím jménem nebo paní Cressyovou a pak se rozhodla, že jí nebude říkat nijak, „že před osmi léty jsem ztratila svého syna pro něco hloupého, co jsem udělala. A nejsem ochotna udělat znovu stejnou chybu.“ Znovu přemýšlela. Donna si místo té pauzy dosadila své jméno.

„Vy mi nechcete pomoci?“ zeptala se Donna nevěřícně.

„Po osm let jsem se modlila o ještě jednu příležitost. Nechci vám lhát. Kdyby mne Viktor zavolal, dal mi tu příležitost, nikdy bych ho znovu nezradila.“

„Vždyť ale vy jste ho přece nikdy nezradila!“

„On si myslí, že ano.“

Zastavila se a její hlava se pomalu pohybovala se strany na stranu.

„Je to směšné. Někdy čím více se snažíme udělat správnou věc, o to hůře to dopadne. Tolik jsem se snažila nikdy nezasahovat do života Viktora s Janinou, vždy vyslechnout obě strany, když někdy ke mně přišli se svým problémem, nerozsuzovat je. Vždy jsem se snažila být fér. A podívejte se, kam jsem se s tím dostala.“ Podívala se zpříma na Donnu. „Lituji,“ řekla s konečnou rozhodností, „já vám nebudu moci poskytnout pomoc.“ Donna cítila, jak do jejího hlasu proniká vědomí marnosti, cítila v očích slzy. „Ale jsou to přece moje děti“.

Hlas staré ženy zazněl klidně: „On je můj syn.“

„Stojí za hovno, co vám jiného mohu říci?“ Donna si bedlivě prohlížela mladou ženu, která seděla naproti ní uprostřed přemíry polštářů na zářivé, třešňové a růžově květované pohovce. Janine Gauntley Cressy McCloudová byla možná o rok nebo o dva starší než Donna, ve tváři měla mnoho přitažlivých, zajímavých rysů, její tělo bylo rozbujelé prvními měsíci těhotenství.

„Strávila jsem na pohovce tři roky v důsledku toho hrozného zážitku,“

řekla mladá žena. „A trvalo mi to další tři roky, než se mi zase počali líbit muži natolik, abych se za jednoho vdala. A teď jsem tedy ve stáří šestatřiceti let tak daleko, že konečně budu mít své první dítě. Víte, jen to, že znovu slyším jméno toho hrubiána, mne uvádí do hněvu i po všech těch letech.“ Donna se mlčky srovnávala s dřívější Viktorovou manželkou.

Fyzicky vzato byla zde určitá povrchní podoba. Byly obě přibližně stejně vysoké, se stejnými vlasy a stejně zabarvenou pletí, přibližně stejně staré, ale to bylo ve skutečnosti vše. Intelektuálně se Janine McCloudová zdála být více pro společnost, méně zalezlá do knih.

Emocionálně se zdála být tvrdší, drsnější. Vůbec ne to, co Donna očekávala.

„Byli jsme manžely po dva roky, dva nejhorší roky mého života.

Neptejte se mne, proč. Přísahám bohu, že to nevím. Snažila jsem se, opravdu jsem se snažila. Nebyla jsem žádná nevinná a nezkušená nevěsta, nebo něco takového. Byla jsem dost zkušená. Nikdy jsem se však předtím nesetkala s nikým takovým, jako byl Viktor. Nevěděla jsem, co všechno bych pro něj udělala, aby byl šťastný. Nic z toho, co jsem dělala, nebylo správné. Ruinovala jsem se ve snaze, abych se mu přizpůsobila, a víte, co udělal? Odešel ode mne! Oznámil, že se chce dát rozvést.

Nemohla jsem tomu uvěřit!“

„A Lenore?“

Janine McCloudová vstala a šla k oknu. Byl večer. Její manžel hrál košíkovou v místním klubu. „Ach ta! To je skutečně případ. Ať již je jakkoliv špatná.“

Donna dala najevo své překvapení. Vzpomněla si, jak hodnotil Viktor vztah své bývalé manželky k jeho matce.

„Řeknu vám,“ pokračovala Janine, „že jsou to dva rodinní blázni.

Oba dva. Nemůžete to vědět, ale já jsem se skutečně vynasnažila spřátelit se s tou ženou. Nikdy jsem příliš nepřilnula k vlastní matce a Lenore se zdála být dost milá paní, ale především to vám tedy řeknu, si myslela, že nejsem pro jejího chlapce dost dobrá a dala to velmi jasně najevo. Tedy, je-li něco na této paní, potom že je čestná.

Byla jsem však velmi vytrvalá, protože se zdálo, že je to důležité pro Viktora a já jsem si přála, aby byl šťastný. A tak jsem ji volala každý den, chodívala jsem s ní na oběd, neustále jsem ji navštěvovala.

Nemyslím si, že by mne kdy skutečně přijala, ale snažila se alespoň mne poslouchala. I ona si přála, aby byl Viktor šťastný. Byl to její zlatý chlapec, v pořádku. Viktor Cressy nemohl udělat nic špatného.

Vždycky se postavila na jeho stranu, ať se jednalo o cokoliv. Ať se choval sebešpatněji. Myslím si, že příčina spočívala v tom, že mu otec zemřel, když byl Viktor ještě malý. A Viktor ochotně po něm převzal všechno rozhodování. A to má ona ráda. Pod tím vším je to ale velmi tvrdá malá dáma. Víte, jak jsem se jí naučila říkat? Samozřejmě ne otevřeně, jí do tváře, ale jen tak pro sebe. Zvykla jsem si jí říkat místo Micky Mouse Mighty Mouse – mocná myš!“ Zmlkla, předvedla grimasu a otřásla hlavou. „Hej, já jsem opravdu moc laskavá nebyla. Když pak Viktor odkráčel, byla ke mně skutečně velmi milá. Byla jsem na tom špatně. Lenore mi byla vždy k dispozici.

Náhle jí dal Viktor takové nějaké ultimatum a myslím, že to Lenoru zastihlo nepřipravenou, přestala si dávat pozor a dala si příliš načas s odpovědí nebo co, to já přesně nevím, a nato vypadl. Zmizel.

Uf.

Dokonale s ní zametl.“ Zmlkla a šla od okna zpět tam, kde Donna a Mel seděli na červenobíle pruhovaném nízkém sedátku.

„Tak co udělala? Odřezala mne, přímo odřezala. A totéž udělala s ním.

Přesně. Aby v případě, že by se vrátil, mohl vidět, že již neudržuje žádné styky s nepřítelem. Nebo tak něco. Seru na to.“

Donna ve vzpomínkách slyšela, jak Viktor říká tutéž frázi během jejich první neuvěřitelné společné večeře v New Yorku. Nepochybně si vypůjčil slovní výraz své bývalé ženy a nechal ho zaznít tak půvabně, protože byl tak překvapivě nečekaný.

„Skutečně vám nemohu nijak pomoci,“ pokračovala Janine Cressy McCloudová. „Myslím, že jediná věc, kterou můžete o Viktorovi předvídat je, že nikdy neudělá to, co předvídáte.“ Posadila se.

„Vau.

Jsem jako ubitá. Mluvit o něm je téměř stejně zlé jako žít s ním.“

Prohrábla si vlasy, které jí spadaly až na ramena. „Ani nemohu uvěřit, kolik vzteku stále ještě někde uvnitř v sobě mám po všech těch letech.“

To já věřím, pomyslela si Donna a vstala k odchodu. Neexistoval další důvod, aby zde zůstávali.

Donna seděla dlouhé minuty tiše, než zase našla svůj hlas.

„Ten sem nepřijde,“ řekla. „Byl to pitomý nápad.“

Mel se rozhlížel po šeré, malé, přecpané newyorské restauraci.

„Aspoň se tady dobře jí,“ řekl a pokusil se ji vyvést z rostoucí bezútěšnosti. „Měla bys se něčeho najíst.“

„Nemám hlad. A prosím tě nejednej se mnou tak protektorsky.“

Mel okamžitě nasadil omluvný tón. „Lituji, ale opravdu jsem to tak nemyslel.“

Donna pokrčila rameny a zdráhala se na něj podívat.

„Však my ho najdeme,“ ujišťoval ji. „To ti slibuji.“

„Jak a kdy?“ Ať‘ je to kdykoliv, jen mi na to dejte určitou odpověď, pomyslela si.

„Někdo ho určitě někde uvidí. Za týden, za měsíc…“

„Za rok…“

„Možná. A možná to bude i víc.“

Donna na něj zlostně pohleděla.

„Podívej se, Donno,“ slyšela pokračovat Melův hlas.

„Pro tebe je teď důležité, abys byla v pořádku.

Abys zůstala zdravá a na úrovni.

Nemůžeš připustit, aby tě to zničilo. Musíš stále pokračovat, zkusit žít normálně…“

Donna se na něj pohněvaně zahleděla, strčila do lžíce na své straně stolu a slyšela, jak ta hlučně dopadla na podlahu. Co se to najednou s Melem stalo? O čem to mluví? Žít normálním životem?! Ztratily se jí její děti! „Jaký druh normálního života…“ Přerušil ji. „Ty reaguješ právě tak, jak si to on od tebe představuje, Donno. A já to chápu. Věř mi, že to chápu. Ty však musíš zůstat silná, protože – a o tom si ani na okamžik nedělej dětinské iluze, toto bude dlouhý boj. Musíš si uchovat naději, musíš stále pátrat.

A přede vším ostatním, musíš stále žít.“

„O čem to vlastně mluvíš?“ zasyčela. Otočilo se k nim několik hlav. „Můj bývalý manžel si unese mé malé děti. Policie mi v tom nechce pomoci. Nikdo mi nemůže pomoci. Letíme až do Connecticutu a promrháme tam den rozhovorem se dvěma ženami, které Viktor neviděl v posledních osmi letech a doufáme, že nám budou moci něco říci, něco…“

„A myslela jsi skutečně, že by mohly něco vědět?“

„Ano!“ vyhrkla Donna, ale poprvé si sama sobě připustila pravdu.

„Ano, já jsem to tak myslela! Pokaždé, když někam jedeme, jako například sem, myslím, že ho potkáme. Pokaždé, když se někoho na něco zeptáme, vždy si myslím, že mi řeknou přesně to, co chci vědět.“ Mel sáhl přes stůl a přikryl obě její ruce svou vlastní. „Ach, bejby…“

„Nemohu si pomoci, Mele. Nemohu věřit ničemu z celé této historie.“

Kolem prošel číšník a zvedl její lžíci.

„Ach, Mele, Bože…“ Donna pocítila, jak se do ní zabodávají jehly paniky.

Proč jenom raději nemlčel?

Nepřála si slyšet další slova, dodávající jí odvahu, slova naděje, slova zoufalství. Slova, slova, slova.

„Děláme vše, co můžeme. Nasadili jsme detektivy, inzeráty v novinách…“

„Já sama vím, co děláme, „ odsekla.

Znovu nasadil omluvný tón. „Promiň, samozřejmě, že to víš.“

„Nepotřebuji tě k tomu, abys mi říkal, co již jsem udělala.“ Prudce se zarazila. „Ach, Mele, je mi to líto. Poslouchej mne, pro Kristovy rány! Jsi jediná osoba, která mne nikdy nenechá padnout, kdo je vždy na místě, když to potřebuji…“

„Nemusíš se omlouvat.“

„Necháš práce, zanecháš Annii s hospodyní, celý svůj život přeorganizuješ, abys se mnou jel do Connecticutu, abys se mnou jel do New Yorku, protože jsem stále nedostala dost odvahy k tomu, abych se sama posadila za volant auta…“

„Donno…“

„Jdeš se mnou do jakési pitomé restaurace, kde možná nezanechal Viktor stopu od té doby, kdy mne sem před léty zavedl, to vše děláš, abych zde mohla sedět a ječet na tebe.“

„Nebyla to tak pitomá myšlenka, že jsme sem zašli, Donno. Jednoho dne sem může velmi dobře přijít Viktor opět na oběd nebo na večeři. Můžeme nechat u vrchního jeho fotografii, něco z toho třebas může vzejít.“ Donna zavřela oči, ale stále před sebou viděla Mela. „Nedovedu si vůbec představit svůj život bez tebe,“ řekla. „A taky si ho nikdy nebudeš muset tak představovat.“

„Slibuješ, že mne nikdy neopustíš?“

„Slibuji.“ Na několik minut zavládlo mezi nimi mlčení. Potom Mel promluvil. „Vezmi si mne, Donno.“ Donna na něj vytřeštila oči v němé nevíře. On to navrhuje? Nyní? Právě nyní, kdy byly její děti tím jediným, co ji skutečně zajímalo? Co se to s ním dělo? Provdat se…

„Já vím, že to možná vyznívá jako legrace…“

„Legrace,“

opakovala a její hněv narůstal, instinktivně cítila, že každá zmínka o budoucnosti ji jenom odvede dál od její minulosti – a od jejích dětí. „Mám tě rád, Donno, víš to.“

„Ale proč mi to navrhuješ právě teď?“ zeptala se téměř zoufale. „Protože myslím, že právě teď je vhodná doba pro závazek. Pro mne. Pro tebe. Že budeme žít společně.

Po celou dobu života.“

„Život bez mých dětí?“ Její hlas nabyl na ostrosti. „To jsem neřekl.“

„A co se to tedy pokoušíš říci?“ Bylo to obvinění, ne otázka.

„Jenom, že život jde dál…“ Počala propadat panice. „Už skutečně nechci o ničem mluvit, Mele. Prosím, můžeme jít odtud?“ Mel dal znamení číšníkovi. O několik minut později zaplatil účet a šel tam, kde již Donna stála u dveří. „Bez ohledu na to, jestli se za mne provdáš nebo ne,“ řekl Mel, když vyšli z restaurace, „myslím, že až se vrátíme do Palm Beach by ses měla nastěhovat ke mně. Neměla bys být sama.“ Donna nic neřekla, byla ale ve skutečnosti vděčna za tu nabídku.

Potřebovala Mela, právě nyní. Ne, opravila se v myšlenkách, ne právě nyní. Stále.

„A nikdy mne neopustíš?“ zeptala se znovu plačtivě, když vstupovala do pronajatého šedivého Thunderbirdu.

„Nikdy tě neopustím,“ řekl. „To je závažný příslib.“

„Bude dole za minutku,“ řekla Donna velmi atraktivní ženě, vkusně oblečené do bílých letních šatů. „Jen si ještě balí několik nejzamilovanějších hraček.“ Donna se dívala, jak se žena pohodlně posadila do jednoho z béžových, dobře čalouněných křesel v obývacím pokoji. Možná, že ta křesla sama kupovala, uvědomila si Donna náhle a vzpoměla si, že jí Mel řekl, že když odešla, nemusel v domě nic měnit.

„Mohu vám něco nalít?“ nabídla Donna. Podivila se, co může Annii trvat tak dlouho a pak se zamyslila nad tím, jak dvě bývalé manželky po řadu měsíců čekaly na někoho, kdo by se jich dokázal ujmout, přičemž nezáleželo na tom, jak milé nebo atraktivní ty v úvahu přicházející manželky byly.

„Ne, děkuji.“

„Počítám, že se Mel zdržel s nějakým pacientem. Řekl, že zde bude, až přijedete.“

„To není nic neobvyklého,“ odpověděla bývalá manželka jménem Kate s nepříjemnou familiárností. „Ostatně nám tak dává příležitost k rozhovoru,“ pakračovala, ale pak ani jedna z žen neřekla ani slovo.

„Annie je rozkošné děvčátko,“ pronesla za dlouhou dobu Donna a podívala se přes halu směrem ke schodům. „Je rozkošná, ale pomalá.“

Kde asi ten Mel je?

„Děkuji vám. Myslím si, že s ní Mel skutečně udělal hodný kus práce.“

Donna se usmála, pňčemž si vlastně nebyla jista, proč. Vždyť se jí ten kompliment vlastně vůbec netýkal.

„Je to těžké,“ pokračovala Kate přemýšlivě, „vidět ji pouze v létě a o svátcích, a někdy, když odložím své knihy o právní vědě, myslím na to, jak pěkné by to mohlo být, kdybych ji měla u sebe pořád…“ Donně se zatajil dech. „Ach, je mi to tak líto,“ řekla Kate vážně. „Bylo to ode mne velmi hloupé, že jsem s tím souhlasila. Zřejmě jsem při tom vůbec neuvažovala.“ Podívala se smutně k hale. Annie stále nebyla v dohledu.

„Mel mi vyprávěl, co se přihodilo vám,“ řekla a váhavě pokračovala v rozhovoru. „Stalo se od té doby něco nového?“

„Ne,“ řekla Donna úsečně a udělala tak tečku za tímto nepříjemným pro ní námětem konverzace. Pak vstala a šla do haly. Došla až k patě schodiště, točícího se do horního patra a zavolala: „Annie, pospěš si, miláčku.“

„Už jdu,“ ozvalo se děvče, ale stále zůstávalo nahoře. Proč vlastně na to děvče tak pospíchám, položila si Donna otázku. Stejně by neodešly, dokud se Mel nevrátí domů. Ale kde vlastně vůbec Mel je? Šla zpět do obývacícho pokoje až k bílozlatému telefonu.

„Zavolám a zeptám se, zda již odjel,“ vysvětlila Donna.

Zavolala; již odjel. Tak seděly obě ženy v křeslech proti sobě a čekaly, která první poruší mlčení. „Nevěděla jsem, že teď žijete s Melem,“ řekla Kate po chvíli mlčení a v jejím hlase se ozvala spíše zvědavost než rozrušení. „Řekl mí samozřejmě, že hledá někoho velmi seriózního a že doufá, že byste případně byla ochotná se vdát…“

„Přistěhovala jsem se sem již před několika měsíci.“ Rozpačitě se odmlčela a uvažovala, co ještě má říci. „Dříve zde byl velmi rušný život. To muselo jít Melovi na nervy.“ Proč vlastně by měla mluvit za Mela? A kde je? Proč má ona sama cokoliv této ženě vysvětlovat, když k ní neměla žádný vztah, ani z dřívějška, ani jinak? Je pochopitelné, že tato žena měla nárok na nějaké vysvětlení; vše, co se týkalo její dcery, se stejně týkalo i jí samotné. Ale aspoň ví, kde její dcera je, pomyslela si Donna hořce a cítíla, jak se kdesi v ní uvnitř rodí rostoucí podvědomý odpor.

Kate se na Donnu chladně zadívala. A Donna měla na chvíli dojem, že se opět ocitla u soudu ve svědecké ohrádce. Když však Kate promluvila, byl její hlas jemný. „Vy máte Annii ráda, že?“

„Ach, já ji miluji,“ rychle odpověděla Donna a doufala, že do těch slov vložila více přesvědčivosti, než právě cítila. Samozřejmě že měla ráda to předčasně vyspělé děvčátko, že je skutečně již začínala milovat, a to až do okamžiku, než nabyla dojem, že jakýkoliv citový závazek vůči Annii znamená, že současně opouští své vlastní děti.

Že kdyby si dovolila milovat to děvče, ztratila by navždy svého syna a svou dceru, které sama zrodila. Její city k Melovu dítěti se tím zkomplikovaly v rostoucí hromadu protikladů. Zamilovala si Annii, protože ji měla stále kolem sebe a to jí poskytovalo možnost o někoho se starat, zabývat se jí, ale také to dítě těžko snášela, již pouhá její přítomnost jí byla nepříjemná. Pokaždé, když se zahleděla do Anniiných očí, viděla oči své dcerušky, kterou již možná nikdy neuvidí. Pokaždé, když od ní Annie naléhavě vymáhala několik minut pozornosti, slyšela, jak na ni naléhá její syn, aby mu vyprávěla další pohádku. „Vyprávěj mi pohádku o chlapečkovi jménem Roger a o holčičce, které říkali Bethanny…“ Cítila, jak je srážena neustále větší tíhou pocitu viny pokaždé, když se pokusila stát se součástí své nové rodiny, pokračovat v žití a dělat to, co dělala předtím. Jak by jen mohla zapomenout na to, co ji postihlo? Její děti přece nebyly jako zuby, které se nechají vyrůstat a pak se jednoduše najednou extrahují a zapomene se na ně tak, jak otupělost nabude postupně převahy nad bolestí. Cítila, že ji bolí celé tělo.

„Promiňte, neslyšela jsem, co říkáte,“ řekla Donna, když si uvědomila, že Kate něco povídala a ona to nevnímala.

„Ptala jsem se, zda pracujete… mimo dům, jsem myslela.“

„Aha, ach ne, nepracuji.“

„Aha.“

Byl to jeden z těch trapných okamžiků, kdy si Donna vždy přála, aby kouřila; mohla by tak aspoň požádat o cigaretu. A to by jí přinejmenším aspoň nějak zaměstnalo. Mohla by něco dělat.

Jestliže by si skutečně přála něco dělat, mohla jít po schodech nahoru a pomoci tam Annii. Ale ne, to nemohla udělat. Annie si nepřála, aby Donna šla nahoru. Dala jí to jasně najevo. Její matka – její skutečná matka, jak zdůraznila, si dnes pro ni přišla, aby si ji vzala na letní prázdniny.

A nebylo zde místo pro dvě matky. Zejména ne pro Donnu.

Nemohla dítěti nic vyčítat. Poslední dobou byla v její přítomnosti Donna stále častěji ve špatné náladě, byla nedůtklivá a nedalo se s ní mluvit. Zpočátku se Annie opravdu snažila, aby si rozuměly, ale později si již nemohla pomoci a počala taky být na ni nevraživá.

„Myslíte, že se vám bude líbit dělat právníka?“ zeptala se Donna a pokoušela se tak vyhnout svým myšlenkám, ale pak si zase přála, aby před nimi neutíkala. Na jakou hloupost se to ptala? Mluvím tak, jako bych s ní dělala interview pro ročenku vysoké školy. Proč se jí také hned nezeptám, jaká je její oblíbená barva, co by vybrala pro letošního Oscara, zda spí nebo nespí nahá?

„Chcete se specializovat?“ pokračovala a přitom nevěděla, zda jí vůbec Kate odpověděla na její první otázku. Copak ty zmatené otázky, které může klást té ženě, nemají žádný konec? Ostatně o čem má mluvit s bývalou manželkou? Vláda by skutečně měla vydat seznam námětů vhodných pro rozhovor mezi bývalými manželkami, usoudila, když slyšela Kate, jak mumlá něco o rodinném právu. Když nyní dosahuje rozvodovost v celé zemi epidemických rozměrů a procento nevlastních rodičů drasticky narůstá, bylo by to skutečně to nejmenší, co by vláda mohla udělat. Přece by to nevyžadovalo pňliš mnoho práce, soudila, přidávat ke všem konečným rozvodovým dokladům takovou šikovnou příručku, jak má jednat ex-manželka s budoucí manželkou.

Opět zavládlo všeobecné mlčení a Kate a Donna se opět jenom na sebe dívaly. Donna se náhle cítila příliš vystavená ve své široké růžové vrchní části opalovaček a v bílých šortkách, které se v posledních týdnech počaly směšně vytahovat ze svého původního tvaru. Nebo možná, a to bylo pravděpodobnější, to byla sama Donna, která byla odpovědná za to, že se jejich rozměry projevily jako nepadnoucí, nežádoucí.

V poslední době totiž toho příliš mnoho nepojedla – neměla chuť k jídlu a kila, která nabrala po svém rozvodu, opět nějak zmizela. Jen se divila, kam ta kila zmizela.

Kate, která měla pěkné poprsí a ladné tělo, si musí myslet, že trpím asi nějakou anorexií, nechutenstvím, usoudila Donna. A uvědomila si přitom, o kolik medicínské terminologie se v poslední době obohatil její slovník. Naproti tomu Kate vypadala klidně a zdravě, tmavé vlasy měla těsně stažené dozadu do koňského ohonu. To mělo za následek, že vypadala trochu jako Ali McGrawová ve filmu Příběh lásky. Ona si pravděpodobně zase myslí, že já vypadám jako Don Knotts, usoudila Donna. Bývalá manželka jménem Kate vypadala tak, že chce znovu začít mluvit. Donna proto obrátila pozornost na její ústa.

„Mamko!“ ozvalo se zaječení z haly. Díky Bohu, řekla si Donna pro sebe.

Kate okamžitě vyskočila a rozevřela náruč po děvčátku, po jejím tmavém copu, který za ní poletoval, po jejím všudypřítomném bílorůžovém plédu, který tiskla v pravé ruce.

„Ach, jsem tak ráda, že tě vidím,“ řekla Kate a vřele děvčátko políbila. Donna povstala. Přála si, aby byla raději kdekoliv jinde, jenom ne právě zde. Annie sevřela paže kolem krku své matky.

Trvalo to několik dlouhých minut, než se ty dvě vyvlékly ze vzájemného objetí.

„Vypadáš nádherně,“ řekla Kate.

Annie se na ni zářivě usmívala. „Vypadáš krásně,“ řekla a instinktivně jí tak poklonu opětovala.

„Máš, jak vidím, stále svůj pléd,“ řekla matka. Do rozhovoru se přimísila Donna: „Nikdy nikam bez něj nechodí.“

„Ale do školy si jej přece neberu,“ prohlásila Annie chladně, aby Donně rázně připomněla, kde je její místo.

„Buď slušná, Annie,“ řekla jí matka.

„Dobrá, ale do školy si ho neberu,“ trvalo dítě na svém.

Kate pohlédla na Donnu. „Jeden můj přítel dal tento pléd Annii, když se narodila.“

„Ano, já to vím. Mel mi to řekl.“

„Je úžasné, jak se jeho kvalita za tu dobu nijak nezměnila,“

pokračovala Kate.

„Ano.“ Ale kde probůh zůstává Mel?

Annie přenesla svůj pohled s Kate na Donnu a pak zase zpět.

„Donnin bývalý manžel si vzal pryč její děti,“ řekla náhle.

Katiny oči bleskly po Donně. „Ano, já to vím, miláčku.“

Donna se odvrátila a snažila se ovládnout hněv, který náhle vůči dívce pocítila.

„Tatínek říká, že půjdou a najdou toho zasraného bastarda, kdyby to měla být poslední věc, kterou udělají.“

Kde je Mel? Musí skutečně tady to všechno prodělávat bez něj?

„Tatínek říká, že ten prokletý pacholek není dobrým člověkem…“

„Tak to stačí, Annie,“ zarazila ji rázně její matka. „Víš, že nesnáším, když tak nepěkně mluvíš.“

„Jak nepěkně?“

Kate se na Donnu usmála. „Vždycky to zkoušejí.“

„Ano.“ Přála bych si, aby tady už Mel byl.

A byl tam. Sotva se toto přání zrodilo v Donnině hlavě, otevřely se domovní dveře a Mel rychle vešel dovnitř. Měl spoustu omluv.

„Velmi toho lituji,“ řekl, první políbil Donnu a pak se obrátil ke své bývalé ženě, aby políbil i tu. Zcela přesný líbací pořádek. „Došel mi ten krém a tak jsem se musel zastavit v lékárně a nějaký si tam vyzvednout.“ Vytáhl z kapsy malý hnědý papírový balíček, otevřel jej a podal ho Donně. „To je na tvou vyrážku.“ Donna vzala krém a podívala se provinile na konečky svých rukou.

„Děkuji,“ řekla.

„Nevypadá mamka krásně?“ zeptala se Annie.

„Tvoje matka vždycky vypadá krásně,“ řekl Mel a zdálo se, že to opravdu tak myslí. „Jakou jsi sem měla cestu?“

„Prima. Bez příhod,“ odpověděla Kate.

„Jsi připravena k odjezdu?“ zeptal se Mel Annie.

„Kufry mám nahoře na schodech,“ řekla.

„Hned ti je snesu dolů.“

„Myslela jsem, že si napřed na několik dnů zajedeme do Disneylandu, než se rozjedeme zpět do New Yorku,“ řekla Kate své dcerušce, která, když to slyšela, se již předem roztřásla, jak se na to těšila.

Najala jsem si vůz.“

„Hned jsem si myslel, že to červené fáro je tvoje,“ řekl Mel znalecky.

„Vždycky jsem přece měla ráda červenou.“

Donna si okamžitě vzpomněla na jejich ložnici s červenobíločtvercovanými tapetami, s prostěradlem a přikrývkami, které s tím bezvadně ladily, s červeným hrubě tkaným kobercem a s lampou ze slonoviny s červeným stínidlem. Celý ten pokoj, rozhodla se najednou, by se měl vyměnit.

„Tak jdeme,“ vykřikla Annie.

„Jdu pro Anniny věci,“ nabídla se Donna. Byl to den, kdy měla hospodyně paní Harrisonová volno a kromě toho mohla se takto vyhnout dlouhému loučení u dveří. Když se vrátila s Anninými dvěma kufry a s další taškou plnou vybraných hraček, bylo již objímání a líbání právě ukončeno. Mel od ní převzal kufry, Kate ji zbavila tašky s hračkami.

„Dáš Donně pusu na rozloučenou na celé léto?“ zeptal se Mel.

„Ne!“ odpovědělo rychle dítě. „Annie!“ Otec.

„Annie!“ Matka.

„Ne!“ Annie.

„To je v pořádku.“ Donna. „Skutečně.“

Z domu vyšel Mel první a kráčel k červenému Plymouthu. Kate a Annie šly těsně za ním. Donna zůstala ve dveřích a volala za nimi: „Příjemné letní prázdniny!“ Nikdo se neobtěžoval tím, že by se otočil.

Obrátila se a šla zpět do vstupní haly. Malý fakan, pomyslela si a cítila, jak její hněv dále roste. Přece by tě nezabilo, kdybys mi dala pusu na rozloučenou.

Trvalo to asi pět minut, než Donna uslyšela, jak vůz projíždí příjezdovou cestou a vzdaluje se ulicí. Mel jim nepochybně mával, až zmizely z dohledu. O minutu později vešel do domu. Do té doby přerostl Donnin hněv v menší zuřivost.

„Odjíždím, protože se musím vrátit zpět na kliniku…“

„Tak to mi víckrát nedělej!“ vykřikla.

„Co…“

„Já ten pitomý krém nepotřebuji! V každém případě ne právě v této minutě. To mohlo klidně počkat!“ A mrštila mastí na bílé keramické dlaždičky podlahy. Mel neříkal nic a čekal, až Donna skončí. „Co se to s tebou děje? Nemyslíš, že jsem již toho měla v poslední době dost?

Copak jsem musela mít to pochybné potěšení a bavit se s tvou bývalou ženou celou půlhodinu?! Proč jsi jí neřekl, že tady žiji? Kdo ti dal právo, abys s ní debatoval o Adamovi a Sharon? Víš vůbec, co to pro mne znamenalo, že jsem se vším tím musela tady zabývat? Jak jsi mi to jen mohl udělat?!“ Mel čekal, až jí poněkud hněv vyprchal z obličeje. Pak k ní přistoupil a objal ji. „Je mi to líto,“ řekl jemně a potřásl hlavou. „Asi jsem o tom vůbec nepřemýšlel. Je mi to opravdu moc líto.“ Donna, opřená o jeho hruď, propukla v slzy. „Proč mi jenom nechtěla dát pusu na rozloučenou, Mele?“ zašeptala chraptivě. „Proč mne nepolíbila na rozloučenou?“

První telefonát přišel Donně přesně tři minuty po druhé hodině v pátek odpoledne čtrnáct týdnů po Viktorově zmizení.

„To je pro vás,“ řekla paní Harrisonová a natáhla k Donně ruku se sluchátkem.“

Donna líně kráčela tam, kde čekala hospodyně se sluchátkem. Již před dvěma týdny se vzdala naděje, že někdo zavolá a dá jí nějakou použitelnou informaci. Mel skončil spolupráci s detektivem, kterého předtím najal pan Stamler – za ty měsíce nic nového neobjevil.

Všechny cesty vedly do ztracena. „Haló.“

„Myslel jsem si, že tě tam najdu.“

Donnu zamrazilo. Cítila, jak jí bledne tvář a bolest jí začíná hlodat v žaludku. Musela se donutit k tomu, aby promluvila. „Viktor?“

„Tak si vzpomínáš. To mi lichotí.“

„Probůh, kde jsi?“

„Vždycky se mne ptáš na víc, než ti mohu říci,“ řekl rezignovaně.

„Kde jsi?“

„Jestliže se mne na to zeptáš ještě jednou, zavěsím.“

Donna cítila, jak upadá do paniky. „Prosím tě, nezavěšuj!“

„Máš přesně šedesát sekund na to, abys se zeptala, jak se mají tvé děti.“ Donna ho v duchu viděla, jak se dívá na hodinky. Snažila se, aby jí úplně neselhal hlas. Podřídila se jeho instrukci.

„Jak se daří Adamovi? Jak se má Sharon?“

„Jsou v pořádku, daří se jim dobře,“ řekl chladně. „Sharon tě vůbec nepostrádá.“ Donna pomyslela na svoji maličkou, viděla její jemné hnědé kudrlinky a bleděmodré oči. Ty zvláštní oči, které všechno zaregistrovaly jako filmová kamera.

Ona na mne nezapomene, řekla si Donna v duchu. Ona na mne nezapomene.

„Adam se na tebe ptal.“

Donně počalo rychle bušit srdce. „A co jsi mu řekl?“

„Že už ho nikdy nechceš vidět. Že sis našla jinou rodinu, kterou máš raději.“

„Viktore, to jsi mu přece nemohl říci! Můj Bože, přece jsi mu to opravdu neřekl! Můj Bože, přece jsi mu to opravdu neřekl!“ Věděl.

Vždycky to věděl, čeho se Donna nejvíce obává. Když se sama zamilovala do Mela, do jeho dcery – tedy to je ta jiná rodina, kterou má raději

– ztratí své děti navždycky.

„Tvých šedesát sekund uplynulo, Donno. Sbohem.“

Telefon v její ruce oněměl. „Ne!“ vykřikla. „Viktore! Viktore!“

Jako by skrz telefon viděla, jak se jízlivě usmívá. Praštila sluchátkem do pozlacené vidlice. Paní Harrisonová odešla zpět do obývacího pokoje a z její laskavé černé tváře bylo zřejmé, jak je náležitě vyplašená.

Donna ji odstrčila stranou a potácela se k jednomu z béžových čalouněných křesel, do jehož měkkého široce rozevřeného náručí se zhroutila. Seděla tam, nehýbala se, dokud nepřišel Mel z práce domů.

Dotázali se policie, zda je možno na telefon namontovat odposlechové zařízení s možností vystopovat, odkud se volalo. Opět jim řekli, že to není záležitostí policie. Taky jim řekli, že je to mimořádně nákladná věc a že by to stejně k ničemu nevedlo, kdyby nemohla zadržet volajícího u telefonu nejméně několik minut. Donna věděla, že Viktor nikdy nebude riskovat, že by mohl být vystopován, pokud vůbec ještě někdy zavolá. Vytušila však nějak, že bude volat znovu. Bylo by trochu směšné po tom prvním za volání, aby se bál udělat to znovu.

Odešli z policejní stanice s pocitem frustrace, deprese.

„Alespoň víme, že neodjeli ze země,“ řekl Mel, když kráčeli k vozu.

To jsme přece již věděli.“

„Ano, myslím, že jsme to věděli.“ Několik kroků ušli mlčky. „Co si myslíš o dopise, který přišel od Annie?“ Donna poznala, že ta otázka je pouhým pokusem obrátit její pozornost jiným směrem. Aby počala myslet na něco jiného. Chápala, o co se Mel pokouší, nesla to s nelibostí jako něco zcela zbytečného. Nechtěla, aby její myšlenky rozptyloval, obracel na něco jiného. Nebyla na to připravena.

„Neměla jsem čas, abych si to přečetla.“

„Ten dopis přišel již před dvěma dny,“ usmál se. „Neměla jsem čas.“

„Ten dopis vyznívá velmi vyspěle,“ pokračoval a nevšímal si podrážděnosti v jejím hlase.

„To je pro ni dobrá známka.“

„Zdá se, že ji Kate vzala do několika divadel na Broadwayi.“

„To je od ní hezké.“

„Nevypadá to, že bys o to měla velký zájem.“

„Přece poslouchám, ne?“

Přišli k parkovacím hodinám, u kterých stál bílý vůz MG. Za okénkem měli zastrčený žlutý parkovací lístek. „Tak jsme to přetáhli,“

řekl Mel a označil si lístek na hodinách. „To je nádhera.“ Vzal lístek a zastrčil si ho do kapsy svých námořnicky modrých kalhot a jediným plynulým pohybem vytáhl z téže kapsy klíčky od vozu. Nejdříve otevřel dvířka na její straně, pak obešel vůz, aby otevřel svá. Již seděla ve voze a měla zapnutý bezpečnostní pás, když nasoukal dovnitř své tělo.

„Kam?“ zeptal se.

Pokrčila rameny.

„Chtěla by ses trochu projet?“

„Jistě.“

„Mohli bychom jet dolů do Lauderdale pro nějaký sendvič.“

„Dost daleko jet tam pro sendvič.“

„Byla by to ale pěkná projížďka. Pojedeme po břehu oceánu.“

Donna opět pokrčila rameny. „Jak chceš.“ Nastartoval vůz. Jeli mlčky, až dosáhli mořského břehu. Tam otočil Mel vůz k jihu.

„Chceš mluvit o tom, co tě naštvalo?“

Donna nemohla uvěřit svým uším. Kde nechal Mel v těch několika posledních týdnech svůj mozek? „O tom, co mne tak naštvalo? A co myslíš, že mne tak naštvalo, ksakru? Snad počasí?“

„Jen klid, Donno.“

„Hm, ale proč vůbec máš takovou otázku? Zavolal mne Viktor, policie nám řekla, že ho podle toho vystopovat nemohou, že neexistuje možnost, jak ho vystopovat, až zavolá příště, a ty se ptáš, co mne tak naštvalo?

Očekáváš ode mne, že budu mluvit o dopise od Annie! Nejsme o nic blíže k tomu, abychom našli mé děti než v den, kdy s nimi Viktor utekl, ale o mně se prostě předpokládá, že to ponesu stejně, jako kdyby byly pryč v nějaké internátní škole nebo něco podobného! Co vlastně ode mne chceš, Mele? O mně se předpokládá, že to ponesu, jako kdybych byla nějaká němá Pollyanna! Co ode mne Mele očekáváš? Já nejsem žádná superžena, která snese a dokáže cokoliv!“

„Nikdo si nepřeje, abys jí byla.“

„Tak potom co si vlastně přeješ?“

Potřásl hlavou. „Nic. Nech to plavat. Lituji toho, jestliže jsem snad

řekl něco špatného.“

„Jsi zklamaný proto, že jsem nečetla ten dopis od Annie?“

„Jenom jsem si myslel, že bys si na to mohla najít čas.“

„Všechny ty dopisy jsou adresovány na tebe.“

„Ona ví, že je budeš číst.“

„Kdyby si přála, abych je četla, adresovala by je na nás oba.“

„Ale vždyť víš, jaké jsou děti.“

Donna se k němu prudce obrátila a mezi jejíma a jeho očima byla tlustá vrstva ledu.

„Promiň,“ řekl rychle, „jenom jsem chtěl říci, že Annie určitě posílá ty dopisy i jako dopisy pro tebe.“

„A já jsem si jista, že to tak nemíní. Mele, zmínila se vůbec v některém z těch dopisů o mém jménu? Víš, něco jako pozdravuj Donnu, nebo tak?“

„Ne.“

Donna se zdrženlivě zasmála. „Napsalas jí někdy?“ zeptal se. „Ty očekáváš, že já jí budu psát?“

„Jenom jsem se zeptal, zda jsi jí napsala.“

Odmlčel se. „Podívej se, Donno, vy obě jste určitě špatně začaly.

Vlastně ne, ten začátek byl dobrý. V těch pěti měsících jste spolu vycházely náramně dobře. Teprve když… to všechno začalo, když… pak se ty věci začaly mezi vámi oběma nějak rozpadávat. Ona chápe, čím procházíš, ale je to ještě dítě. Chápe také, že jí nevěnuješ příliš velkou pozornost, že máš jiný zájem, že myšlenky věnované jí jsou u tebe… až na druhém místě…“

„Opravdu pečlivě vybroušený slovní obrat, doktore,“ skočila mu Donna do řeči.

Nevšímal si tohoto přerušení. „Donno, Annie je velmi citlivá. Již jednou ztratila svou matku, tak řečeno matku na plný úvazek.

Nechce proto investovat příliš mnoho citů do někoho jiného, pokud si není zcela jistá, že něco dostane zpět. Má silný obranný instinkt.

Právě nyní si je příliš dobře vědoma toho, že bys byla sto vyměnit ji třebas dvacetkrát, jen abys dostala zpět své vlastní děti.“

Donna zhluboka vydechla. Všechno, co Mel říkal, byla pravda. „A co si myslíš, že bych tedy měla dělat?“ zeptala se vážně. Co se to ksakru s ní dělo? Tohoto muže milovala. Snadno mohla milovat i jeho holčičku.

Proč se k ní chovala tak mizerně? Proč ji nemohla pojímat jako vlastní? Přece si to přála. Přála si milovat tu dívenku. A teď se v ní cosi zastavilo. Něco, co jí stále našeptávalo, že kdyby bránu svého srdce otevřela pro Annii, aby do něj mohla vstoupit, vyloučila by z něj navždy své vlastní děti. „Našla jinou rodinu, kterou má raději,“ řekl jí Viktor. Vypudila tu myšlenku ze své hlavy.

Ne, má děťátka, řekla si tiše, a viděla před sebou Adama a slyšela jeho hlásek, jak po ní opakuje – nikdy. Nikdy – navždy.

„Myslím, že by bylo pěkné, kdybys jí napsala. Myslím, že by Annie opravdu byla ráda.“

Donna přikývla. „Oukej, napíšu jí.“ Opřela hlavu o černé čalounění sedadla. Vlasy jí poletovaly po tvářích, jak do nich prudce narážel otevřenými okénky vzduch, naplňující malý prostor vozu hřměním pěnícího příboje a pachem oceánu. Donna nechávala své tělo zbavovat vnitřního napětí zvukem valících se vln a cítila, jak se jí svaly na šíji vracejí k přirozenému rytmu. Bylo to lepší než ta nejúčinnější masáž, pomyslela si a cítila, jak by bylo divné, kdyby se někdo, kdo někdy žil blízko oceánu, mohl odhodlat žít někde jinde.

„Cítíš se již lépe?“ zeptal se jí Mel po téměř půlhodinovém mlčení.

Podívala se na něj a usmála se. „Ano.“ Vždy věděl, kdy ji má ponechat docela v klidu. „Už jsme tam?“ zakňourala jako malé dítě.

„Ještě pět minut.“

Donna natáhla ruku a nechala ji spolehnout na Melovo stehno.

„Myslím, že jsem se tím vším nechala přespříliš zaujmout. Až jsi tím byl znepokojen.“

„Já umím čekat.“

Donna v úžase zavrtěla hlavou. „Čím to je, že jsi tak milý?“

„Mám dobré geny.“

Donna se zasmála a poprvé za celé týdny si vzpomněla na svou matku.

Jak ta by se byla se vším tím vyrovnala? Sjeli s dálnice a rozjeli se na západ k Mannyho obchodu s lahůdkami. „Napíši Annii, jakmile se jen vrátíme domů,“ řekla s novým odhodláním. Její matka by Annii napsala.

Když ale v pět hodin odpoledne přijeli domů, podívala se po telefonu v obývacím pokoji a náhle pocítila nesmírnou únavu. Řekla Melovi, že si jde na chvíli lehnout a že ji má vzbudit, až bude chtít něco k večeři. Nevzbudil ji však a tak když se náhle ve tři hodiny v noci probudila, viděla, že leží vedle ní v hlubokém spánku.

Donna potichu vstala z postele. Viděla, že ji Mel svlékl.

Přehodila si přes nahé tělo župan a šla po schodech dolů do kuchyně. Pak zapnula rádio, které pro ni Mel nedávno obstaral a jako nepřítomná duchem začala utírat kuchyňský pult. Po čtvrté hodině však již s vědomou pílí vytáhla Fantastik a ostatní čisticí prostředky. Bylo téměř půl páté, když vypnula rádio, zhasla a šla po schodech nahoru zpět do postele.

Donna seděla v ložnici, kterou sdílela společně s Melem a upřeně se dívala na červené a bílé kostkování tapet. Mel jí řekl, že s tou místností může dělat, co se jí zlíbí, může ji změnit tak, jak bude chtít. A tak každé odpoledne, hned jak se Annie vrátila ze školy, šla Donna nahoru, posadila se se zkříženýma nohama na podlahu a snažila se přijít na nějaké nové nápady. Stalo se to pro ni jakýmsi rituálem.

V posledních několika dnech poznala, že se sama jaksi ztrácí v monotónnosti kostkovaného vzoru. Pokud vůbec měla v hlavě nějaké myšlenky, pak neměly nic společného s novou úpravou ložnice.

Telefon zazvonil již čtyřikrát, než si to Donna vůbec uvědomila.

Pak ale rychle přiskočila k přístroji stojícímu na nočním stolku a zvedla sluchátko. „Halo.“

Hlas zněl klidně: „Mluvíš nějak zadýchaně.“

„Viktor?“

„Sharon pláče.“ Zavěsil.

„Viktore? Viktore! Halo! Halo!“ Donna v zoufalství přitiskla prsty na vidlici a cvakala vidlicí nahoru a dolů, i když již věděla, že je linka hluchá. Pomalu potom položila sluchátko na vidlici a stála zcela tiše u telefonu.

„Znovu volal?“ zeptal se dětský hlásek od dveří. Donna se obrátila a viděla, jak do ložnice vstupuje Annie. Přikývla. V posledních třech měsících zavolal Viktor čtyřikrát.

„Co řekl tentokrát?“ zeptalo se dítě. „Nic.“

„Můžeš mi to přece říci,“ naléhala Annie a zvědavostí přímo rostla.

„Nemáš žádný domácí úkol?“ Annie zase splaskla.

„Je mi jen osm let, k sakru!“

„Neklej.“

„Neříkej mi, co mám dělat!“

„Nedělej mi to ještě těžší, Annie. Nemám na to náladu.“

„Ty nikdy nemáš náladu. Na nic.“

„Kde je paní Harrisonová? Proč nejdeš aspoň na chvíli otravovat ji?“

Donna viděla, jak se Annii oči jemně zamlžují. „Šla nakupovat do samoobsluhy,“ řekla a spodní ret se jí přitom chvěl.

Donna pohlédla stranou a měla intenzívní pocit, že se na Annii proviňuje. Annie měla Melovy velké hnědé oči a po matce zdědila přímé držení těla. Ať je zatracená. Ať jsem já zatracená, řekla si.

Proč ve mně budí pocit viny? Vždyť je to jenom dítě. Melovo dítě. Ano, je to Melovo dítě. Ne moje dítě. Moje malá holčička je bůhví kde.

Viktor

řekl, že pláče. Jestliže Sharon pláče, můžeš k čertu plakat i ty!

Podívala se zpět na Annii.

Ta stála bez hnutí a snažila se zabránit, aby jí stekla na tvář slza, která se jí vytvořila v levém oku. Donna si před ni klekla a roztáhla k dítěti náruč. „Je mi to moc líto, Annie,“ řekla jemně.

„Skutečně, já jsem… mne vždycky hrozně rozruší, když zavolá Viktor. A vždy mi to trvá několik minut, než si to v hlavě zase srovnám. Pojď sem zlatíčko, pojď do mého náručí.“

Dítě jí dalo tak prudkou, vehementní odpověď, že to Donnu zcela vylekalo.

„Přestaň mi říkat, co mám dělat!“ křičela a počala nezadržitelně plakat.

„Ty nejsi moje maminka! Jsi pramizerná matka! Není divu, že ti Viktor sebral děti! Já tě strašně nenávidím!“

Když Annie utekla z pokoje, Donna těžce klesla na podlahu.

„Ještě nejsi oblečená?“ zeptal se Mel, když vstoupil do ložnice, jejíž dohola obnažené stěny vyvolávaly šok i nyní, po více než třech nedělích. Donna sama pracně odstranila všechny staré tapety.

Zatím však neudělala nic, aby je něčím nahradila. Z okraje postele, kde seděla, se dívala na Mela, jak se jde na sebe podívat do zrcadla nad prádelníkem.

„Nevím, co si mám vzít na sebe,“ řekla bezvýrazně.

„Cokoliv. Rod říkal, že to bude velmi neformální.“

„Své bílé kalhoty jsem si polila kávou.“

„Tak si vezmi ty modré.“

„Které modré?“

„Které chceš.“

„To mi tedy opravdu moc pomáháš.“

„Odpusť, drahá, ale jednoduše nevím, co ti mám říci.“

„Žádám od tebe maličkost, jednoduchou, malou věc. A pro tebe je to moc.“

„Hej…“

„Pro mne je to dost těžké rozhodování, co si mám vzít na sebe je to večírek a ty myslíš, že je to dost důležité, abys trval na tom, že mám jít i já…“

„Já si myslím, že je důležité, abychom spolu začali více chodit na návštěvy…“

„Přerušuješ mne… Žádala jsem tě o pouhou laskavost, abys mi pomohl rozhodnout, co si mám vzít na sebe. Jenomže ty to nepovažuješ za tak důležité, aby ses tím obtěžoval.“

„Možná, že já si myslím, že to není tak důležité, aby to stálo za hádku.“

„Opravdu si to myslíš?“

Donna si ukryla obličej v dlaních.

Mel k ní rychle přistoupil, posadil se vedle ní a položil jí paži kolem krku.

„Co se děje, Donno? Volal dnes Viktor?“ Zavrtěla hlavou.

„Nevolal.“

Bylo to již pět týdnů od jeho posledního zavolání.

„Myslela jsem si, že by dnes mohl zavolat. A tak jsem několik hodin seděla u telefonu a čekala.“

„To není moc dobré.“

„Tak mi něco dej, abych něco vůbec mohla dělat.“

Dlouhé mlčení. „Donno, přece nemůžeš jen tak sedět měsíc za měsícem.

To není pro tebe nic dobrého. A není to nic dobrého pro žádného z nás.“

„Nemůžu nikam odejít. Viktor by mohl volat.“

„A taky již nemusí nikdy zavolat. A ty můžeš sedět u telefonu a čekat, zda zazvoní.“

„Tak co mi doporučuješ?“

„Proč si nenajdeš nějakou práci? Běž zpět tam, kde jsi předtím pracovala.“

„Podle tebe je to tak lehké. Vždyť již jsem od té firmy, kde jsem předtím pracovala, tak dlouho pryč.“

„Já vím.“

„Nepracuji tam už sedm let.“

„Nikdo neříká, že to bude lehké, ale proč se o to aspoň nepokusíš, to by nemuselo být tak těžké.“

„Jistě. To chce jen zvednout telefon a zavolat Steve McFaddona.“

„To bys přece mohla.“

„Ale nebuď přece tak naivní, Mele.“

„Donno, nestav se přece ke všemu tak negativně!“

„Seru na to.“ Řekla to téměř nevědomky a udivilo ji, když viděla, jak na to zareagoval. Jednoduše pokrčil rameny, stáhl paži, kterou měl dosud položenou kolem jejího krku, vstal a šel k prádelníku.

„Kromě toho,“ rychle dodala, „jsem si myslela, že jsi rád, že jsem doma kvůli Annii.“

„To byl dobrý nápad.“ A hlasem zdůraznil slovo „nápad“.

„Co tím chceš říci?“

„Chci tím říci, že si myslím, že bychom všichni na tom byli lépe, včetně Annie, kdybys víc vycházela z domu.“

„Řekla ti něco Annie?“

„Annie za celý poslední měsíc neřekla více než deset vět.“

„Myslíš si, že je to moje chyba?“

„Myslím, že by ses měla obléknout, abychom mohli jít.“

Donna zůstala sedět tam, kde byla a nehnula se. „Řekla jsem ti, že nevím, co si mám vzít na sebe.“ Mel šel ke skříni a vytáhl z ní světle fialové kalhoty a k tomu odpovídající halenku se světle fialovými a bílými pruhy.

„Co chybí tomuto kompletu?“

Donna pokrčila rameny. „Nic. Je v pořádku.“

„Tak je to dobré?“

zeptal se.

„Opravdu musíme jít na tu věc?“

„Ano,“ řekl pouze. „Musíme.“ podíval se na své hodinky. „Teď jdu strávit několik minut se svou dcerou. Až budeš hotova, přijď do jejího pokoje popřát jí dobrou noc.“

Donna zasalutovala. „Ano, pane kapitáne.“ Mel se zastavil. „To nebyl, Donno, žádný rozkaz.“ Šel dále, ve dveřích se však náhle obrátil.

„Podívej se, jestliže máš tak silnou nechuť tam jít, tak by sis neměla dělat násilí.“

„Zůstaneš doma?“

„Ne. Já na ten večírek jdu.“

„A nepřeješ si, abych šla taky?“

„Já si přeji, abys udělala to, co ti bude nejvíc vyhovovat.“

Nedal jí čas na odpověď. „Já budu v pokoji Annie.“

Donna zůstala ještě po několik minut tam, kde seděla. Pak ale přece jen vstala a počala se připravovat na večírek.

Donna viděla na Melově tváři, jak je překvapen, když otevřel dvířka vozu a našel ji, jak již sedí uvnitř. Po několik minut neříkal nic, ačkoliv měla dojem, že něco říci chtěl. Místo toho však pevně zaťal zuby, soustředěně zíral vpřed předním sklem a nastartoval vůz.

Aniž se na ni podíval, vycouval z příjezdové cesty na vozovku ulice.

Donna si nepamatovala, že by ho někdy viděla tak ustaraného.

Chtělo se jí říci: je mi to líto, Mele. Chtělo se jí natáhnout ruku a dotknout se jeho tváře. Chtělo se jí obnovit tu vřelost, kterou, jak věděla ona sama, nechala z jejich vztahu vymizet. Tolik si přeji, abych dokázala milovat tvou dceru, abych ti dokázala projevit všechnu lásku, kterou víš že k tobě cítím. Prosím, pochop mě. Pochop, co to pro mne znamená. Vzal mi mé děti. Ať dělám cokoliv, ať jdu kamkoliv, ať říkám cokoliv, to je skutečnost, která mne nikdy nenechá v klidu.

Vidím všude Viktorovu tvář, jak se mi vysmívá, jak se mi jízlivě směje. Vidím své děti, jak po mně vztahují ručky, jak pro mne pláčou.

Pokaždé, když se podívám na Annii… Dívám se na ni a vidím svou maličkou, kterou ani nepoznám, až dosáhne Anniina stáří. To proto se jí vyhýbám. Proč opravdu jsem tam nebyla schopna jít, abych jí dala dobrou noc. Můžeš pochopit, co to pro mne znamená? Každý den čekám, že mne Viktor zavolá. Je to pro mne nyní horší, když nevolá, než když zavolá. Vím, že to vypadá bláznivě, ale když telefonuje, cítím, že jsou mi mé děti nějak blíž. Prosím tě, řekni mi, Mele, že mně rozumíš.

„Bylo by lepší, kdyby sis zapnula bezpečnostní pás,“ řekl, když již jeli asi pět minut.

Donna zapnula sponku pásu. Kam to jedou na tu pitomou party? Co z toho může vzejít dobrého? Bude někde venku, když může zavolat Viktor.

Paní Harrisonová řekne, že paní Cressyová tam není, že jela na večírek.

A Viktor zavěsí a možná již nikdy nezavolá. Proč se obtěžovala s oblékáním? Proč nezůstala doma a nečekala pro případ, že Viktor zavolá? Pro případ, že by jí řekl, kde jsou její děti.

„Nejedeš nějak hrozně rychle?“

Mel pohlédl na rychloměr. „Trochu možná,“ řekl a zpomalil.

Donna se nervózně zavrtěla. „Jak je to daleko na ten večírek?“

„Je to hned za Boyntonem.“

„A tam budou jen samí doktoři?“

„Myslím, že několik jich tam bude. Proč? To zní, jako bys doktory neměla ráda.“

„Však víš, jací jsou na večírkách. Mluví jen s jinými doktory a všichni mluví jen o té své medicíně.“ Melův hlas byl plný zřejmé netrpělivosti.

„Dobře, tak se na to podívejme,“ řekl a zkráceně provedl rozbor situace, „medicína je jako námět konverzace vyřazena, protože je nudná, děti nepřicházejí v úvahu, protože je to bolestivý námět; filmy jsou vyřazeny, protože jsme na žádném nebyli již kolik měsíců, myslím, že jsi po nejméně stejně dlouhou dobu nepřečetla žádnou knihu, ba ani žádný časopis, takže to můžeme taky vynechat, a nezajímáš se o nic a o nikoho, to znamená, že nejsi schopna se bavit vůbec o ničem. To omezuje konverzaci jen na to, co se týká tebe, co ty děláš. Jenomže se nemůžeš bavit o tom, co ty děláš, protože ty neděláš nic…“ Donna se podívala na Mela se směsicí překvapení a hněvu. „Kde to v tobě bylo všechno ukryto?“ zeptala se ho.

Mel zhluboka hlasitě vydechl. Potom napřímil a zase sklopil hlavu, jako by se sám se sebou na něčem mlčky dohodl. „Teď na to není vhodný čas,“ omlouval se. „Je mi to líto, nějak jsem odbočil.“

„To máš tedy pravdu, to jsi důkladně odbočil!“ odsekla Donna a její hněv jen vyrostl, protože Mel se omluvil a tím účinně tuto diskusi ukončil.

Náhle se chytla kličky dveří na své straně vozu. „Co se děje?“

zeptal se Mel a poprvé od okamžiku, kdy rozjel vůz, se na ni podíval.

„Nic,“ odvětila Donna. „Jen jsem trochu vynervovaná, když zahýbáš v takové rychlosti kolem rohů – to je vše.“

„Relaxuj se, Donno. To nejhorší, co by se mohlo stát, je že nás oba zabiju.“

„To je velkolepé.“

„Myslel jsem si, že by se ti to docela líbilo.“

„Co tím chceš říci?“

„Absolutně nic.“

„Ne, řekni mi, jak jsi to myslel.“

„Nech to plavat, Donno.“

„Ale já to nechci nechat plavat.“

„Ale já ano.“

„Tak my vždycky děláme jen to, co si přeješ ty, že?“

„To vyznívá pro mne docela pěkně.“

„A jak to vyznívá pro mne?“

Mel řídil dále a strnule se díval kupředu. Několik minut mlčel.

„Ptala jsem se tě, jak to vyznívá pro mne?“ naléhala.

„A já jsem tě žádal, abys to raději nechala plavat. Je to přece směšná debata.“

Tak jeli dál po dalších patnáct minut, než Mel zastavil na široké vozovce u celé skupiny domů v Boynton Beach, obrácené zadní frontou k oceánu. Vůz zastavil na místě, označeném jako parkoviště pro hosty a odepjal svůj pás.

„Myslím, že bychom si to měli rozříkat dřív, než půjdeme dovnitř,“

řekla Donna.

Mel se na ni podíval. „Donno, opravdu si nevzpomínáš, co tě tak těžce zkrušilo, že ses tak rozkatila?“ Donna se rychle zadívala stranou…

„A tak co bude teď? Jdeš dovnitř nebo chceš raději, abych obrátil a dovezl tě domů?“ Donna bez slova rozepla svůj bezpečnostní pás, otevřela dvířka a vyskočila rychle z vozu. Právě než přibouchla dvířka vozu, slyšela Mela, jak si mručí pro sebe: „Já si myslím, že půjdeš dovnitř.“ Donna sama zaujala místo v rohu místnosti a pozorovala Mela, který stál na sluncem prohřáté verandě, obrácené k oceánu. Měl paži položenou kolem pasu vysoké, rozkošnické rudovlásky a bavil se s ní skoro hodinu dosti intimním způsobem. Donna se snažila zachytit svůj obraz v odrazu zrcadel, kterými byl obložen barový pult. Mel vždycky říkal, že se mu líbily její vlasy, když je měla červené…

Podívala se napříč béžově žlutou místností, cítila, že srdečnost tohoto prostředí zasahuje také ji; a pak ten pocit zavrhla, tak jako zavrhla všechny zdvořilé pokusy o zahájení konverzace, které byly proneseny jejím směrem. Stejně tak odmítala předtím i Mela. Její oči se znovu vrátily k verandě. Tělo rudovlásky se těsněji přimknulo k Melovi, když se smála něčemu, co řekl. Ach Mele, pomyslela si, proč jsi mne sem zavedl?

Přistoupila k hostiteli a zeptala se: „Promiňte, mohla bych použít váš telefon?“

„Zajisté. Jeden je v ložnici, a to vám může zajistit větší soukromí.“

Hostitel jí ukázal doprava a Donna si razila cestu skrze prostředně veliké klubko hostů do temné zelenošedé ložnice domácího pána.

Seděla na okraji postele, na které trochu odstrčila přehoz s geometrickým vzorem a zvedla sametově šedý telefon. Paní Harrisonová se ozvala téměř okamžitě.

„Volal někdo, paní Harrisonová?“

„Ne, milostpaní. Byl tu skutečný klid. Annie si trochu četla a potom usnula.“

„Ale nikdo nevolal, paní Harrisonová?“

„Nikdo.“

Donna pomalu zavěsila sluchátko zpět. „Nikdo,“ opakovala.

„Nikdo.“ Pak vstala a šla zpět do hlavní místnosti.

Hřmot vlnobití od břehu oceánu jí pádil vstříc, když vstoupila dovnitř. Byla to velká místnost a její veranda byla přímo nad valícím se příbojem oceánu o šest podlaží níže. Při otevřených dveřích verandy, tak jako byly nyní, se zdál tento hřmot jediným zvukem, který měl nějaký význam, hřmot vln oceánu, dorážejících na břeh.

Rozhlížela se po Melovi, nikde ho neviděla, ačkoliv jeho rudovláska zde stále byla. Šel si asi pro další skleničku, myslela si. Kde vlastně byl? Bylo již téměř jedenáct hodin.

Přála si jít domů.

„Jsi hotova k odchodu?“ uslyšela náhle jeho hlas. Přišel k ní nehlučně odzadu a ani se neozval, dokud nestál těsně za ní, ačkoliv to jinak nebylo jeho zvykem.

„Jsem připravená již celý večer.“

„Všiml jsem si toho. Jedinou věcí, kterou jsi neudělala, bylo, že jsi směrem ke mně nezatřásla klíčky.“ Střelila po něm očima. „A neptej se mně, co jsem tím chtěl říci, protože tentokrát ti to skutečně chci říci.“

Zavěsil se do ní a hněvivě ji obrátil ke dveřím. „Proč jsi se tak rozčílil?“ zašeptala. „Nebyla jsem to přece já, kdo strávil celý večer flirtováním s nějakou rozmazanou rudovláskou.“

„Ne, to jsem byl já,“ řekl a zamával na rozloučenou směrem k hostiteli. „A pro případ, že sis toho dříve nikdy nevšimla, tak to obvykle není můj styl. Abych ti řekl pravdu, ta osoba, na kterou se skutečně hněvám a ve které jsem se zklamal, jsem já sám. K tomuto druhu triku jsem se neuchýlil od té doby, kdy jsem byl na vysoké škole. Tehdy mi vyhubovala moje přítelkyně a já jsem se pak natruc vyspal s její nejlepší přítelkyní.“

„Chceš tím říci, že tvoje chování dnes večer jsem zavinila já?“

Čekali na výtah. Přijel téměř ihned. Vstoupili do něj a každý se postavil na jiný konec.

„Říkám, že to byla moje chyba,“ řekl. „A ty za mé chování neodpovídáš.“

Vyšli z výtahu v přízemí a šli tam, kde měli zaparkovaný vůz.

Obešel vůz na svou stranu, otevřel a posadil se za volant. Donna se napřed lekla, že by jí mohl ujet, sáhl však přes vedlejší sedadlo, vytáhl zajišťující kolíček, stiskl kliku dvířek a dvířka trochu pootevřel.

Donna je rozevřela až na doraz a sedla si dovnitř. Když si sedala, měla dojem, že vše, co až dosud v životě dělala, bylo že vstupovala a vystupovala z vozů.

„Tak co jsi mi chtěl říci?“ zeptala se, když zatočil na dálnici.

„Nebudeme si říkat nic, dokud nedojedeme domů, oukej?“ Zaznělo to spíše jako prohlášení, než otázka. „Právě teď jsem tak navztekaný, že se musím plně soustředit jen na řízení vozu…“

„Nevím, proč jsi tak navztekaný…“

„Dovíš se to,“ slíbil jí.

Když dojeli domů, byl celý dům ponořen do tmy, až na světlo nad vchodem. Vešli dovnitř a Mel rozsvítil ve vstupní hale, pak ale náhle zase zhasl. Stáli tam v polotmě jako figury zmražené fotofleší, jenom měsíční světlo a světlo hvězd vnikalo dovnitř zasklenou horní částí vstupních dveří a osvětlovalo ponuře jejich obrysy. Bylo půl dvanácté.

Nikdo z nich nepromluvil. S trochou úleku si Donna uvědomila, že má skoro strach promluvit. Nikdy předtím neviděla Mela, aby byl tak navztekaný. Dívala se na jeho tvář, tak tichou a slavnostní, na jeho profil, na kterém se odrážely tmavé stíny a bílá světla. Nebyla si jista, kde končil jeho plnovous a začínala temnota. Přála si, aby po něm mohla sáhnout a pohladit ho po jemné tváři, o které věděla, že je tak blízko, ale nedokázala se přimět k sebemenšímu pohybu.

„Pojďme do zadního pokoje,“ řekl a vykročil, aniž na ni pohlédl, směrem k pokoji. Donna ho beze slova následovala. Pokoj v zadní části domu byl původně plánován pro Kate na její šití, ale v posledních letech byl prakticky téměř opuštěný. Když Donna poprvé tu místnost spatřila, myslela si, že by to byla místnost vhodná pro děti na hraní.

Zarazila se u vchodu do místnosti. Proč ji sem zavedl? Přece ví, že si zde vždycky představovala místo na hraní pro Adama a Sharon.

„Proč si nemůžeme promluvit v obývacím pokoji?“ zeptala se od dveří.

Mel, který již stál uprostřed pokoje, se k ní obrátil a poprvé od okamžiku, kdy odjeli z večírku, se jí podíval zpříma do očí.

„Protože se nemíním vystavovat nebezpečí, že bych vzbudil buď Annii, nebo paní Harrisonovou.“

„Máš snad v plánu, že na mně budeš řvát?“ zeptala se téměř ironicky a doufala, že nebude muset prožít scénu, o které věděla, že za její vznik by byla téměř zcela odpovědná jen ona sama. Uznávala, že se již po celé měsíce něco takového připravovalo, že si současně přála vyhnout se tomu i vrhnout se bezhlavě přímo do toho.

„Nevím přesně, co si plánuji.“ Teď již není čas na slovní půtky.

Na půtky je již příliš pozdě. „Nepřeji si vůbec do toho pokoje vstoupit.“

„To jsou vytáčky.“ Odmlčel se. „A proč ne?“ Váhala. „Víš, co jsem si vždy do tohoto pokoje plánovala,“ hodila mu návnadu. Nechtěl se do ní zakousnout.

„Netvař se, Donno, jako hloupá. Pojď dovnitř a zavři dveře. Nemůžeš přece mít vzpomínky na něco, co nikdy neexistovalo.“

„Mé děti existovaly!“

„Tvé děti stále existují! A jestliže jsou v tomto pokoji nějací duchové, potom stojí ve tvých vlastních střevíčkách.“

Donna cítila, jak její hněv roste. Ten hněv ji zahnal dovnitř a zavřel za ní dveře. Rozhlédla se po velké místnosti, ve které byly dvě stejná zelená lůžková křesla a dlouhý, nízký kávový stoleček. „Byl byste tak laskav a začal mluvit anglicky, doktore?“

„Musím to pro tebe, Donno, skutečně hláskovat?“

„Ano, skutečně musíš.“

„Ty vůbec nevíš, co se ti pokouším říci?“

„Přestaň mluvit v hádankách, proklatě, vždyť jsi zde přece jediný, kdo chce mluvit!“

Mel počal zlostně přecházet sem a tam. „Stále nemohu přijít na to, proč jsi tak navztekaný,“ pokračovala Donna, ale nečekala, až jí odpoví, protože teď měla strach z toho nechat ho mluvit. „Přece jsem na ten tvůj pitomý večírek šla, ne? Jen proto, abych viděla, jak jsi po první hodině zmizel, abys další hodinu mohl flirtovat s každým děvčetem v místnosti a pak abys mohl poslední hodinu – zřejmě tu nejlepší hodinu – strávit jen s tou prsatou rudovláskou. Já jsem se nevrhala na každého dostupného chlapa. Neuváděla jsem tě do rozpaků…“

„Ne, nic jsi nedělala špatně. Šla jsi na party se mnou. Řekla jsi dobrý den Rodovi a Bessii. Dokonce ses myslím i jednou usmála.

V tom si však nejsem zcela jistý, možná, že to bylo jen moje silné přání, které mne přivedlo k tomuto dojmu. A to je vše, cos dělala, až na to, že ses ještě každé tři minuty neopomněla podívat na své hodinky.“

„To mi začíná něco připomínat,“ přerušila ho Donna. „Za další minutu se dozvím, že to byla moje chyba, že ses dnes večer choval tak, jak ses choval…“

„Ne!“ Melův hlas udeřil jako kladivo do prostoru mezi nimi. „Řekl jsem ti již přece, že jedině já jsem odpovědný za své chování. A chceš něco vědět? Z toho, jak jsem jednal dnes večer, se mi skutečně chce zvracet. Zneužíval jsem lidí. Je tomu už hodně dávno, co jsem tak bezostyšně zneužíval lidi.“

„Na vysoké škole,“ odvětila Donna krátce. „To jsi mi vyprávěl.“

„Teď si teprve uvědomuji, jak to bylo pro mne důležité, že jsme šli dnes večer na tu party. Jistě, myslel jsem si, že si potřebujeme jednou někam vyjít, ale to nebyl hlavní důvod.

Můj hlavní důvod byl vyhnout se scéně, kterou právě teď máme, odsunout alespoň o několik hodin těch příštích pět minut. Nefungovalo to však tak, jak jsem doufal, protože jsem to již příliš dlouho zadržoval, že to určitě muselo ze mne vyjít jiným způsobem, když se můj vztek nevylil tak, jak jsem plánoval. A tak se Dr. Mel Segal náhle proměnil ve vysoce váženého Dr. Mela Segala. A na té včerejší party nebyla jediná žena, která by nepocítila mou paži kolem svého pasu. A několik z nich mi skutečně aktivně odpovídalo. Víš, na té rudovlásce je něco jiného, než jen pár pěkných koz, a je to velmi jednoduché…“ přestal mluvit, aby mohl polknout. Pohyboval se v malém kruhu kolem kávového stolečku.

Donna se na něj dívala. Nic neříkala. „Tys to dřív mívala, vzpomínám si.“ Pak se odmlčel, aby zvýšil účinek následujících slov. „Smysl pro humor,“ řekl prostě, „smysl pro to, co je směšné, právě když se všechno kolem tebe rozpadá.“ Zvedl ruce vzhůru, jako kdyby ho někdo právě upozornil, že je na jeho lebku odzadu namířena puška. „To je to.

Aspoň trochu… života.“ Zarazil se, ale pak pokračoval. „Mluvil jsem k ní a ona mluvila ke mně. A poprvé za mnoho měsíců jsem pocítil, že se za nic neomlouvám. Naslouchal jsem jí a – zázrak všech zázraků – ona skutečně naslouchala mně. Myslela, že musím říkat něco, co ji může zajímat. Dokonce se smála několika mým vtipům. Zmínil jsem se o tom, že mám dceru a ta rudovláska se skutečně na mne usmála. A co víc, vyjádřila svůj zájem o ni. Samozřejmě jsem věděl, že její zájem o mou dceru je pouze částí jejího zájmu o mne a věděl jsem, že nebudu tento zájem opětovat, protože jsem náhodou stále zamilovaný do tebe…“ Donna viděla, že Mel počíná plakat. Nijak se nepokusil ty slzy ani zakrýt, ani zastavit. „A uvědomil jsem si, že ztrácím to, čím jsem byl – vůči tobě, vůči rudovlásce jejíž jméno je náhodou Caroline – a vůči sobě samému.“ Umlkl, dokončil celý okruh kolem kávového stolečku a pak začal druhý. „Tinka Segalová, vzpomínáš si na ni, vyprávěl jsem ti o ní, nuže Tinka byla roztomilá dáma, měla samozřejmě v oblibě plno mateřských frází, takových, jaké již matky mají.

Jedno z jejích oblíbených rčení bylo ze Shakespeara, toho nádherného pramene mnohých z dnešních nejlepších a nejoblíbenějších frází. Říkávala: Toto platí nade vše, k sobě samému buď věrný!“ Donně se zastavil dech. Vždyt to byla fráze, kterou, jak si vzpomínala, používala také její matka. „Nuže,“ pokračoval, „poznal jsem, že jsem se v našem vztahu zřejmě dostal do bodu, kdy jsem již nebyl věrný sám sobě.

Nebo alespoň do bodu, kdy jsem již nemohl pokračovat v tom, abych byl věrný sám sobě a abych přitom byl také součástí našeho vztahu.“

Donna cítila, jak jí do celého těla počíná pronikat chlad. Nikdy přece nechtěla, aby se přihodilo něco takového. Cítila, jak se jí počíná svírat hrdlo.

„Miluji tě, Donno. Skutečně tě miluji. Vím, věř mi, já opravdu vím,

čím jsi prošla a čím nyní procházíš. Chápu to. Kdyby se to týkalo pouze mne, mohl bych to snad vydržet ještě trochu déle. Nejsem si jist. Opravdu nevím. Ale je to sporný bod, protože nejde jenom o mně.

Je tu osmileté děvče, které může brzo taky slavit své čtyřicáté narozeniny, nedám-li si pozor. Před osmi měsíci byla nejšťastnějším dítětem zde v okolí. Nyní se bojí pohnout. Včera večer rozlila své mléko, ty jsi na ni vyjela, jako kdyby celou tu věc nastrojila úmyslně jen proto, aby ti šla na nervy. Bojí se říci cokoliv, co by se tě nějak týkalo, protože má dojem, že bys to stejně vždy pochopila špatně. Bojí se udělat cokoliv, co by se tě nějak týkalo, protože by to bylo vždy špatné. Donno, poslouchej mne, nezní zde nějaké zvony?!

Nejsou ti ty zvuky až bolestně známé?“

Donna se pokoušela promluvit, ale nemohla. „Přemýšlej, Donno,“

pokračoval Mel, „zastav se a na minutku se zamysli nad tím, co děláš s mým dítětem!“

Bezmocně se rozhlédl po pokoji. „A se mnou!“ vykřikl. Rozšířil kruh, po kterém chodil. „Měli bychom se z toho nějak dostat, protože jsme v tom až po krk. Já se cítím tak, jako bych stále chodil po minovém poli.

Jeden chybný krok a bumbác, všichni zajdeme ve výbuchu. Musím každou hloupost, kterou ti chci říci, podrobit cenzuře. Když mám nějaký zajímavý případ na klinice a má to něco společného s dětmi, nuže potom ti o tom nesmím nic říci, protože mluvit o dětech, to tě rozčiluje, což je pro mne dvojnásob těžké, protože mne to náhodou těší mluvit o dětech.

Náhodou mám rád své dítě, nade vše na světě. Myslím, že jsme v těch posledních několika měsících jednali z nepochopení, že se té Donně, do které jsem se zamiloval, zase zakrátko vrátí její zdravá mysl. Řekl jsem ta Donna, vidíš. Vzpomínám si, jak jsem ji poprvé spatřil, jak jsem ji poprvé políbil, vzpomínám si, jak jsme se poprvé milovali a jak ona přitom vypadala jako skautík, vzpomínám si, jak vypadala v těch prvních měsících po svém rozvodu. Dokonce si na ni vzpomínám s láskou, když byla beznadějně nešťastně provdanou paní, protože přinejmenším i tehdy byla bojovnicí. Ne snad takovou schlíplou, rezignující bojovnicí, jaká se z ní nyní stala, ale skutečnou bojovnicí za své přežití. Nyní bojuješ pouze o své sebezničení.“ Jeho hlas zněl najednou velmi unaveně.

„Viktor udělal právě to, co ti řekl, že s tebou udělá, Donno. On tě zničil. Vymazal. Již nejsi nikde vidět.“ Na chvilku se odmlčel, ale pak se náhle opět rozjel. Jeho slova nabyla na rychlosti a byla naléhavější, než zpočátku. „Co nepochopím je, proč jsi ho to nechala udělat. Když jste byli manželé, raději jsi od něj utekla, než abys se nechala zničit. Nyní je to, jako bys ani dost rychle nemohla pádit opačným směrem, k sebezničení.“ Zavrtěl hlavou. „Víš, má matka mi jednou řekla ještě něco jiného. Bylo to, když jsem jí přišel říci, že Kate a já se rozcházíme. Myslím, že to bylo asi čtyři měsíce před matčinou smrtí.

Pokoušel jsem se jí vysvětlit, že Kate cítí potřebu najít sebe samou a takové ty věci.

A víš, co mi na to řekla? Řekla, že všechen ten moderní rozruch kolem toho, jak najít sebe sama, je mlácení prázdné slámy. Řekla, že každý je takový, jak co dělá, a to že je ta cesta, jak se má taky chovat.“ Odmlčel se. „Měla pravdu.“ Unaveně si rukou prohrábl vlasy. „Bylas provdána za Viktora šest let, Donno.

Myslím si, že to bylo dost, dost pro nás oba.“

Donna němě stála uprostřed pokoje. Po několik minut vládlo absolutní ticho. „Říkáš mi tedy, že už si víc nepřeješ, abych tady byla?“

Její hlas zněl jako hlásek dítěte.

„Říkám ti, že miluji Donnu Cressyovou. Ale nemohu žít s tím, co sama ze sebe nechala udělat.“ Donna počala horečně otáčet hlavou ze strany na stranu. „Takže mne jen tak opouštíš? Myslím to tak, že když odešly mé děti, proč to se mnou neskoncovat. O to ti jde? Ale jen ať všichni nechají Donnu plavat.“

„To není to, co bych si přál.“

„Jste to, co děláte, pane doktore!“ vyštěkla. Mel sklopil oči k podlaze. „Řekl jsi, že mne nikdy neopustíš! Slíbils mi, že mne nikdy neopustíš!“

Pomalu k ní pozvedl tvář, ale nepronesl ani slovo. Pouze bolest, muka se v ní zračily.

„Slíbils, že mi pomůžeš najít mé děti!“

„Pokusili jsme se o to, Donno.

Udělali jsme vše, co bylo v lidských možnostech. Ale jak dlouho můžeš žít tak, že jen čekáš, až zazvoní telefon? Kolikrát můžeš ještě zastavit na ulici malé děti, protože jsou stejně velké, jako tvůj syn?

Za kolika kočárky chceš ještě běhat, protože v nich může být Sharon?

Neříkám, že se snad máš vzdát naděje…“

„Ne!“ Začala křičet a již ho více neposlouchala. Mluvil dál.

„Jenom jsem se ti pokoušel říci, že bez ohledu na to, zda najdeš nebo nenajdeš své děti, ty, Donna Cressyová, máš svůj vlastní život.“

Začala hystericky křičet a nebyla k uklidnění. „Lhal jsi mi, lhal!“

„Donno…“ Přikročil k ní.

„Lháři! Lháři!“

„Donno…“ Napřáhl paže, aby se ji pokusil utěšit.

„Ne!“ vyštěkla vztekle.

„Pokus se uklidnit.“ Obrátil se a přistoupil ke dveřím. „Pojď, necháme si trochu vychladnout hlavy. Přinesu ti něco k napití nebo co chceš…“

„Od tebe nic nechci! Co chci, to je jen odejít odtud.“ Obrátila se také směrem ke dveřím.

„Dnes večer nikam nepůjdeš.“

„K čertu, že nepůjdu!“

„Donno, ty teď nikam nepůjdeš. Zkus to a trochu se vyspi.

Promluvíme si zítra ráno.“ Pokusila se za ním otevřít dveře. „Tady spát nebudu.“

Začala ho tělem odstrkovat od dveří. „Donno!“

„Jdi mi z cesty. Nepotřebuju tě. Jsi sprostý lhář! Pusť mne odsud, nebo vzbudím celý ten zasraný dům. To ti slibuju!“

Mel se znovu pokusil natáhnout k ní své paže, ale pleskla ho po nich rukama. „Jdi mi z cesty, nedotýkej se mne!“ Potom se slova změnila v pouhé zvuky, v jakési hrdelní skučení, které se zdálo vycházet přímo z jejího srdce. Skučela, jako kdyby ji zabíjel. Jako poraněné zvíře, které uvázlo tlapou bezmocně v železech a vidí, jak se k němu blíží lovec s napřaženým nožem.

Melova ruka vystřelila k jejím ústům a pokusila se zastavit její vytí.

To Donnu zcela vyděsilo, zastavilo jí to dech, dusilo jí to.

Prudce se mu do ruky zakousla. Náhlou bolestí vykřikl. Pokusil se přemoci ji svým mocnějším tělem. Byla však všude, dorážela na něj tělem, škrábala ho, štípala, bušila do něj. „Jdi mi z cesty!“ Stál pevně, neustupoval před jejími ranami. „Nenávidím tě, ty proklatče,“ řvala. A pak ho naplno tvrdě praštila po tváři.

Instinktivně vylétla jeho ruka vzhůru a stejnou silou ji udeřila do zad. Potom oba couvli v náhlé hrůze, co to vlastně dělají.

První promluvil on. „Donno, je mi to hrozně líto…“

„Ne,“ odsekla. „Už nechci vůbec nic slyšet.“ Podívala se mu do unavených hnědých očí. „Jsi horší než Viktor,“ řekla s rozvahou. „Viktor byl všelijaký, ale nikdy mne neuhodil.“

Mel ustoupil Donně z cesty, když šla ke dveřím. Jeho hlas za ní měkce zazněl: „Někdy je snadnější někoho zabít, aniž by bylo třeba na něj vztáhnout ruku.“

Donna otevřela dveře a vyšla ven.Již po celé týdny přicházela denně na toto hřiště. Ani si již nevzpomínala, jak ta celá věc začala, ve kterém okamžiku se náhodná příležitost změnila v nezbytný rituál, ale každé odpoledne od tří do pěti seděla Donna na téže nízké zelené lavičce na téže straně malého úzkého hřiště u Flagerova bulváru a dívala se na hrající si děti.

Stalo se to pro ni vítaným spojovacím článkem k zakončení každého dne, který vždy trávila planým přemýšlením až do doby, kdy se dost setmělo, aby mohla jít znovu do postele a usnout. Budila se každé ráno mezi sedmou a osmou, strávila spoustu času tím, že se myla, čistila si zuby, dělala vše, co bylo třeba, pak se oblékla do něčeho, co měla nejblíž u postele, pokud to již nebylo tak špinavé, že to již vůbec nemohla nosit, potom šla na procházku, někdy podél břehu oceánu, někdy ušla celou cestu až k Worth Avenue, přičemž se vyhýbala pohledu na dobře oblečené turisty, kteří jen tak vcházeli a vycházeli z obchodních domů Gucci, Van Cleef a Arpel, jako kdyby tam chodili za pětidolarovými nebo desetidolarovými nákupy.

Někdy pochodovala až k Palm Beach Mal nebo směrem k Jižnímu bulváru.

Někdy si někam zašla na oběd, častěji však oběd zcela vynechala.

A vždy skončila tady, na tomto úzkém hřišti. Nezáleželo na tom, kterým směrem si to ráno namířila, vždy ji všechny cesty zavedly sem.

Bylo to jedno z Adamových oblíbených míst, snad pro to množství houpaček a skluzavek vyzdobených maketami zvířat, která pádila, skákala a dováděla, aniž se hnula s místa. Ne snad, že by si myslela, že tu skutečně bude, říkala si. Stále však zůstávala slabá možnost, že Viktor vůbec nikdy neodvezl děti z Palm Beach nebo že se s nimi po kratší nepřítomnosti vrátil. Tu myšlenku si však z hlavy vyháněla. Ne, Palm Beach bylo příliš malým okrskem. Bylo zde příliš mnoho lidí, kteří by ho mohli zahlédnout, bylo zde příliš velké nebezpečí, že by mohl být odhalen. Kromě toho ten najatý detektiv pročesal celý stát, prozkoumal všechny v úvahu přicházející reality, školky, agentury pro vedení domácností. Viktor definitivně zmizel z Floridy. Nebo zde dosud nebyl, tvrdohlavě trvala na svém její mysl. Ale mohl by se vrátit, přesvědčovala ji utkvělá myšlenka. Donnin pohled upoutal na sebe malý tmavovlasý chlapec, který utíkal od vchodu do parku k pestře pomalované prolézačce. Viděla, jak vylezl až nahoru, zavěsil se tam pod kolena a visel hlavou dolů. Kde byla jeho matka? divila se rozhorleně.

Přece nelze nechat malé děti, aby si bez dozoru hrály v takovém potencionálně nebezpečném prostředí. Chlapec nebyl starší než Adam.

Byla to čirá neodpovědnost nechat ho tu běhat bez dozoru.

Podívala se na chlapce trochu blíže. Poněkud se skutečně podobal Adamovi, konstatovala, alespoň z dálky a když byl tváří odvrácen od slunce tak jako teď. A když na něj pohlédla jen koutkem oka, málem by mohla uvěřit… „Tedde, kde jsi?“ zavolal ostrý ženský hlas. Žena vběhla na hřiště a pak pohněvaně k chlapci přistoupila. „Kolikrát jsem tě žádala, abys na mne počkal a neběhal tak daleko přede mnou. Dobře víš, že již nemohu tak rychle utíkat.“ Donna pohlédla na ženino tělo. Byla snad v šestém nebo v sedmém měsíci, byla o pět nebo šest let mladší než ona. Podívala se dolů na své vlastní tělo. Byla štíhlejší, než kdy byla, její subtilní postava zdůrazněná vlasy byla právě o chlup příliš dlouhá, než aby byla přitažlivá. „Bože, já nevím, jak to dokážu, vést domácnost, až budu mít dvě děti,“ řekla žena, pomalu došla až k Donně a posadila se vedle ní. Donnu samotnou překvapilo, že jí byla příjemná přítomnost této ženy a možnost s ní pohovořit. Bylo tomu již dlouho, co neměla příležitost si s někým porozprávět, pronést více než jenom to nezbytné dobrý den a sbohem.

„ Však vy to dokážete,“ řekla s úsměvem.

„Zpočátku to je těžké, budete si myslet, že to nikdy nedokážete zorganizovat, ale povede se vám to a pak je to skutečně pěkné.“

„Jo? Určitě?“ zeptala se žena a srovnala si plavé vlasy pod barevný šátek. Černé kořínky vlasů, dlouhé asi půl druhého palce, se draly na slunce. „Taky doufám. Nemůžeme si dovolit žádnou pomocnou sílu nebo něco takového. A Todd byl takové uřvané mimino, stále jen plakal. Myslím, že bych tím vším nedokázala projít ještě jednou.“

„Můj první byl také takový,“ řekla Donna. „Adam proplakal celé tři měsíce. Pak najednou přestal a byl báječný. Sharon však nikdy ani nezaplakala. Možná, že se svým druhým budete mít také takové štěstí.“

„Pevně doufám.“ Žena se zadívala na hrající si děti. Ulehčilo se jí, že je její Todd mezi nimi.

„A které jsou ty vaše?“

Otázka zastihla Donnu nepřipravenou. Zjistila, že se při odpovědi zakoktává. „Nejsou… ne, nejsou zde.“ Žena vypadala překvapeně.

Donně se chtělo říci, že přece nemusíte mít s sebou děti, když sedíte na hřišti. Místo toho však řekla: „Jsou s otcem. Vzal je do Disneylandu.“

„Ach, to je hezké. Byli jsme tam vloni. A mně se to líbilo snad ještě více, než Toddovi.“ Donna se usmála. Žena na ni tázavě pohlédla.

„A vy nestrávíte vánoce společně?“

S překvapením se Donna zadívala na mladší ženu. Jak jenom mohla zapomenout, že již za pár dnů jsou vánoce? Podívala se kolem sebe, na koruny palem, na zelený trávník a cítila kolem svých ramen provívat teplý prosinec. Usoudila, že by snad bylo možné zapomenout na prosinec. Počasí se zdálo být stejné, jako vždy, někdy bylo větší horko, někdy menší. Neměla nikoho kolem sebe, kdo by dělal předvánoční nákup, nikdo se denně neptal, zda již jsou vánoce, nikdo jí neposílal vánoční pohlednice… jak by také mohl? Nikdo přece nevěděl, kde je.

Nastěhovala se téměř nastálo do motelu Mont Vernon na Belvederu.

Původně to mínila jako přechodné ubytování, něco jako domov tak napůl mezi Melovým domem a jejím vlastním bytem. Smlouva na její původně pronajatý dům již vypršela a jeho vlastníci se vrátili a požadovali dům zpět. A tak si přestěhovala některé přenosnější příslušenství do motelu Mont Vernon a zbytek uskladnila. Až pomine turistická sezóna, podívá se po nějakém stálém bytě. Snad.

„Zapomněla jsem, že existují vánoce,“ řekla Donna a v tomtéž okamžiku si přála, aby to nebyla vyslovila. Mladší žena se stáhla a v očích se jí objevilo něco jako strach. Donna si náhle vzpomněla na velký vánoční strom na konci Avenue Worth, jak svítí a září do noci, na výkladní skříně přecpané vánočními ozdobami. Je úžasné, co vše dokáže mysl odblokovat, uvažovala. Tak například u ní dosáhla toho, že vánoce zcela zmizely. A to není tak docela malý výkon.

Žena se na Donnu nesměle usmála, těžce se zvedla, něco zamumlala, že jde pomoci svému synovi a odešla poměrně rychle – na ženu v jejím stavu – tam, kde visel stále ještě její chlapec. Když mu řekla to, co si vymyslela, že mu musí říci, odešla k jiné lavičce na druhé straně úzkého, podlouhlého parku a tam se posadila. Z kabelky vytáhla knihu, aniž se jedinkrát podívala zpět směrem k Donně. Co to musí být za šílence, když může zapomenout na vánoce? ptala se Donna znovu sama sebe. Pak se zvedla a pomalu kráčela směrem k východu.

Muž byl vysoký a hubený a vůbec nevypadal jako John Travolta, jak nyní poznala, a divila se, jak si to původně mohla myslet, že je mu podobný. John Travolta byl snědý a měl elastické hýždě. Tento chlapec – a byl to skutečně ještě chlapec – měl jen středně hnědou barvu vlasů, jen z polovičky tak smyslné oči oproti Johnovi Travoltovi a jeho hýždě byly jen dychtivé. Co zde dělala? Ne, ta otázka byla nesprávně formulována. Co on zde dělal?

Byli přece konec konců v jejím pokoji v motelu. Seděla na své vlastní posteli, on stál vedle u šatníku, díval se do zrcadla a česal se. Měl na sobě těsné přiléhavé džíny a boty s vysokými podpatky. Bez košile. Donna rychle přehlédla své tělo – stále na sobě měla světlemodré sametové šortky a z téže látky i svršek, což nosila již po několik posledních dnů. Již se pomilovali? Oblékla se již znovu a čekala teď, až on dokončí své parádění, aby mohl odejít?

Nevěděla.

Podívala se směrem k tomu mládenečkovi.

To bylo to výstižné slovo usoudila. O něco víc než chlapec, ale ještě ne muž. Nejméně o deset let mladší, než byla ona. Co dělal v jejím motelovém pokoji?

Kde ho našla?

„Co je dnes za den?“ zeptala se náhle.

Otočil se k ní pomalu, ve tváři se mu zračilo trochu zmatku. „Pátek,“ odpověděl. Jeho hlas jí byl cizí. Nemohla si vzpomenout, zda to bylo nebo nebylo poprvé kdy ho slyšela promluvit nahlas.

„Kolikátého je dnes?“ I její hlas jí zněl nějak cize. Tak, jako by mu naslouchala z pásku. Ve skutečnosti jí celá ta scéna připadala jako něco, čemu přihlíží s druhé strany pokoje: dva cizí lidé, jeden částečně oblečený a stojící, ten druhý stále zcela oblečený, sedící na posteli a čekající. Čekající na co? Až on odejde? Nebo až se k ní přiblíží? Až se s ním bude milovat?

Kdo to byl ten chlapec? Jak se dostal do jejího motelového pokoje? Co bylo za den?

„Kolikátého je dnes?“ zeptal se její hlas znovu, téměř horečně.

„Hej, buchtičko, proč se mě na to pořád ptáš?

Vo co de? Jsi oukej?“

„Kolikátého je?“ Tak již zřejmě předtím mluvili.

„Je furt pátek jednatřicátýho prosince.“ Obrátil se zpět k zrcadlu, pak se podíval na hodinky. Všimla si, že si je sundal se zápěstí a položil na šatník.

„Tak jak jsem ti řek v parku, nemůžu tady tvrdnout dlouho. Umák sem si na dnešek večer rande.“ Trochu zaraženě se usmál. „Sylvouš a všechno to kolem.“

Již se pomilovali? Byl právě proto tady? Dívala se jakoby odněkud zvenčí svého těla, jak zkušenými pohyby odkopává boty, kráčí pryč od zrcadla a zastavuje se až dvě stopy před zmatenou ženou v modrém, sedící na posteli. Obě ženy se teď dívaly, jak škádlivě rozepíná opasek a stahuje své černé džíny dolů pod hýždě. Spodky nenosil.

„Máš pěkné tělo slyšela jak říká hlas té druhé ženy. Odkopl kalhoty a pak předvedl několik tanečních kroků zpět k zrcadlu a ze všech úhlů si prohlížel své tělo, které nyní bylo zcela nahé.

„Nádhera, že jó?“ spíše prohlásil, než se zeptal. „Každým dnem na sobě makám v tělocvičně. Hnedličko za rohem u toho parku. Narážím se do formy,“

řekl, když se vracel směrem k ženě.

„Za minutku sem u tebe, buchto.“ Studoval v zrcadle svůj profil a zajímal se mnohem více o vlastní dokonalost než o její.

„Nejsi na to ještě trochu málo dospělý, na tyhle věci?“ slyšela, jak se ptá ženský hlas.

Udělal stojku nohama vzhůru a hlavou dolů; kolena jeho odhozených černých džínů obepínala široký zelený bar, jeho černá košile dopadla daleko od kalhot, uprostřed jeho břicha se na ni téměř usmíval.

Rychle po rukou dokráčel až k jejím nohám, tam se otočil správnou stranou nahoru, tváří k ní. Vypadal přece jen jako John Travolta, pomyslela si.

Scéna se odvíjela příliš rychle, usoudila Donna ze své pozice na druhé straně pokoje. Mohl by prosím promítač zastavit na několik minut ten film, přetočit to zpátky a pustit to znovu od začátku? Já jsem zmeškala počáteční titulky. Nevím kdo jsou ti lidé, co dělá ten chlapec v pokoji té ženy. Proč ona vypadá tak zmateně? Jsem jediná, která zde nemá ponětí o tom, co se zde odehrává. Vždy jsem měla vztek, když jsem přišla až uprostřed filmu. Prosím vás, může ten promítač pustit film ještě jednou?

Řekněte mi, co je to tady za lidi?

„Vy jste v parku jako šéfinspektorka?“ zeptal se a zuřivě se zakousl do kousku žvýkací gumy. Zavrtěla hlavou.

„Ne, to ne. Jednoduše sem někdy přicházím.“

„Jo?“ řekl jako bez zájmu. „Strkáte sem svý děti?“

„Ne,“ odpověděla a znovu zavrtěla hlavou. Přikývl a rozhlédl se kolem.

Některé děti si hrály opodál. Když pohlédl zpět na ženu, ta se stále na něj upřeně dívala.

„Takže, aha, to ste sem právě přikodrcala, né, haha?“

„Jo.“

„Jó, já vím, jak to je.“

„Jak co je?“

Pokrčil rameny. „Já vlastně nevím.“

„Jmenuji se Donna.“

„Jó?“

„Jo.“ Opatrně se pousmál. „Jsem rád, že jsem na vás narazil, Donno.“

„Který je dnes den?“

„Který den? Ach, no přecivá pátek. Dneska je pátek.“

„Pátek kolikátého?“

Jeho úsměv počal ochabovat. „Pátek. Jednatřicátýho prosince.

Sylvouš.“

„Teď?“

„Co to chcete říct, teď? Je teprvá málo po třetí odpoledne.

Pozdějc. Teprvá za několik hodin se začne oslavovat Sylvouš.

Chcete vědít, který je rok?“ V jeho hlase zaznívala směsice sarkasmu a zmatku.

Zavrtěla hlavou. Rok nebyl důležitý. Stále se upřeně dívala na mladého muže.

„Koukejte, tak já se nesu pá. Sehnal sem si prima rande na dneska večír. Šak víte, jak to je.“

„Jak je co?“

Chystal se k odchodu. „Tak teda šťastnej Novej rok.“ Otočil se a odcházel.

Žena na to reagovala několika váhavými kroky směrem k němu.

„Počkej!“

zavolala.

„Já tadyk vopravdu nemůžu zvostat,“ řekl a obrátil se.

„Chtěl bys jít se mnou do postele?“

No, no, je ale ta žena odvážná, pomyslela si Donna, když viděla, jak se ta scéna rozehrává.

„To chce bejt nějakej vtip?“ řekl a vracel se k ní.

„To není žádný vtip. Chtěl bys jít se mnou do postele? Bydlím tamhle na Belvederu.“

„To seš teda náramný kuřátko,“ řekl a rozesmál se. „Samo, tak ti to teda zmáknu. Ale dlouho tam zvostat nemůžu.“

„Máš vůz?“

„

„Dole na ulici.“

Donna uviděla, jak se chlapcova ruka přitiskla ženě na zadek, když odcházeli z parku.

„Nemyslíš, že by sis tohle mohla sundat?“ zeptal se a zatáhl ženě za modrý sametový vršek kompletu. Byli nazpět v motelovém pokoji.

Donna viděla, jak žena jako dítě zvedla ruce do vzduchu a mladý muž – mládeneček jí vršek přetáhl přes hlavu. „Hahá, podprda,“ řekl se smíchem. „Už věčnost sem něco takovýho neviděl.“ Pečlivě si podprsenku prohlížel, jako by to byl materiál z jiné planety, a svými prsty se jí za zády pokoušel rozepnout závěr. „Rozepíná se zepředu,“ zamručela netrpělivě. „Jó? A jak? Řek sem ti, že už věčnost sem něco takovýho neměl v pazouře.“ Konečně našel háček a bez námahy ho rozepnul. „Přece enem sem eště neztratil hmata,“ řekl a v ústech převaloval žvýkačku. Stáhl jí podprsenku a odhodil ji na podlahu.

„Vsadím se, že je to skorem stejný jako některý ty šoustací fantázie bez zipu, že jó?“ zeptal se a pak ji přitlačil na postel a jediným zkušeným pohybem jí stáhl jak kalhoty, tak kalhotky.

Podívala se opět na toho chlapce. „Už dávno jsem se vzdala takových fantazií,“

řekl ženský hlas. Donna se ve své pozici na druhé straně pokoje svíjela hanbou. Ten hlas zazněl při tom, co žena právě pronesla, až příliš intimně. „Kdysi – a je to už dávno – existoval eroplán,“ pokračoval hlas. „Nějaká jeptiška si sedla na místo, které jsem držela pro Warren Beattyovou. Ale teď už dost těch fantazií.“

„Co je tudle to?“ zeptal se.

„Co?“

„Todle. Koukám, že to je jako nějaká jizva.“ Donna beze slova přikývla. Jeho prsty vyznačovaly svislou linii od jejího pupíku k chloupkům ohanbí.

„Ano.“

„Má dětátka,“ řekl hlas váhavě.

„Děťátka? Ty máš ňáký děťátka?“

„Mám dvě,“ řekla pomalu. „Musely se dostat ven císařským řezem.“

„A sakra, to stojí za prd! S tou jizvou toho moc nadělat nemůžeš, že jó?“

„Nikdy jsem o tom tak nepřemýšlela,“ řekla. Tentokrát to byl její vlastní hlas. Byla to pravda. Viktor vždy tu jizvu pojímal jako vyznamenání. Mel se o ní nikdy nezmínil, leda že komentoval, že je hezky udělána a že ji pokryl polibky odshora dolů. Zarazila se. Nechtěla vzpomínat na Mela.

Cítila jeho nechuť, která mu čišela z očí. „Nemáš rád jizvy. Tak to beru.“

Potřásl hlavou. „Nemusíš se proto hnedka nasírat. Vsadím krk, že věci jako todlecto vás nový ženy netangujou.“

„Nové ženy?“ O čem to vlastně mluvil?

„Tak teda ty, co se neholejí v podpaží, neholejí si nohy…“

Donna pohlédla dolů na své nohy, ohmatala si podpaží. Měl pravdu. Jak je to již dlouho, co si ani nevzpomněla na holení? Nepamatovala si to. „Myslím, že ale stojím za podívání.“

Donna se zasmála. Mládeneček se tomu nezasmál. Přestal žvýkat žvýkačku a vypnul své tělo, které bylo nataženo nad ženou. Upřeně na ni zíral a prohlížel si ji téměř lékařským pohledem. Donna zaznamenala, že jeho erekce ochabovala. Zasmál se. „Koukejte,“ řekl, vstal přitom z postele a šel zpět k zrcadlu.

„Něco se stalo?“

„Možná, že si to zmáknem někdy jindy. Teďka už je na to trochu pozdě.

Mám domluvíno toho spycha a to všecko ostatní.“

„Rozvedená?“ zeptal se, když skákal po jedné noze při navlékání kalhot. Donna viděla, jak se žena na posteli stáhla zpět.

„Ach jó…“ Natáhl si přes hlavu košili.

„Možná, že se zrovna teď dáte znovu dohromady.“

Zřejmě neexistoval nikdo, kdo by měl bláznivější myšlenky než on. Mládeneček si od ženy odsednul.

„Možná,“ řekla Donna a její hlas zase zněl přijatelně cize.

„Možná, že to ve skutečnosti nebylo tak špatné, jak jsem si myslela.“ Pomalu se rozhlédla pokojem. „Bylo by to opravdu tak zlé?“ zeptala se sama sebe.

Přinejmenším by dostala zpět své děti.

Když se podívala opět k šatníku, mládeneček tam již nebyl.

Odešel. Usnula a vůbec nebyla jista, zda tam u ní vůbec někdo byl.

Donna vstoupila zpět do ženina těla. Necítila se docela fit. Přála si odejít pryč, odejít z tohoto místa, od tohoto chlapce, ať to byl kdo chce, od jeho směšné konverzace, ale zdálo se, že pevně vězí uvnitř té podivné ženy, že je skutečným vězněm toho ne zcela dokonalého, viditelně jizvou oznámkovaného těla.

O dvacet minut později se náhle probudila a šla do koupelny. Otevřela skříňku s hygienickými potřebami, rozebrala svůj dámský holicí strojek, vyhodila starou žiletku a nahradila ji novou. Pak se namydlila v podpaží a vyholila si všechny stopy po „nové ženě“. Několikrát se řízla do pokožky, ignorovala to a přešla k nohám. Zvedla jednu nohu do výlevky, podložila si ji na navlhčenou utěrkou a pak si nohu namydlila. Potom pevně uchopila holicí strojek a počala jemně pojíždět po noze dolů. První říznutí – to byla nehoda. Pouze příliš silně přitlačila, žiletka byla nová a nebylo tedy třeba na ni tlačit.

Druhé říznutí bylo z nedbalosti. Třetí pak již bylo úmyslné.

Stejně tak čtvrté, páté, šesté. Vyměnila nohy a celou proceduru opakovala.

Dívala se, jak z úzkých říznutí prýští dlouhé pramínky krve, které se spojují s druhými a na jejích nohách vytvářejí celé imaginární mapy, které se kroutily a pálily při styku s vodou a mýdlem. Bylo to dost divné, pomyslela si, ale ta bolest se jí zalíbila. Viktor by to nebyl samozřejmě schválil, a měl by pravdu. Tak jako měl pravdu obvykle. Ve všem. Jenom kdyby ho mohla najít a říci mu to. Možná, že by ji vzal zpět. Přemýšlej nad tím, Donno, řekla si, vyšla z koupelny a navlékla si modré šortky i tílko. Nebylo to ve skutečnosti tak špatné, jak si namlouvala, že to je. Buď teď k sobě pravdivá, řekla si. Bylo to opravdu tak zlé?

„Můj Bože, co se vám to stalo s nohama?“ Donna pohlédla z ustrnulé tváře své kadeřnice na své nohy. „Řízla jsem se, když jsem si je holila.“

„A čím jste si je holila, sekerou?“ zeptala se kadeřnice.

Mladá žena s purpurovými příčnými pruhy přes přední část svého účesu se ohlédla po svém plném kadeřnickém salónu. „Já nevím, paní Cressyová,“ řekla. „Je Sylvestra. Máme pevné záznamy již celé týdny.“

„Prosím vás…“

„Tak dobře, podívejte se, přijďte za hodinu. Uvidíme, zda vás budu moci zařadit.“

„Ach, děkuji vám.“

„A co přesně chcete udělat?“

Donna se zadívala na ženu, jejíž kadeřnictví velmi často navštěvovala v tom roce po narození Sharony. Žena měla krátké vlasy, velmi geometricky přistřižené, ticiánově nazrzlé s příčnými purpurovými pruhy nad čelem. „Něco jako máte vy,“ řekla Donna.

Nevěděla přesně, co zde dělá až na to, že nějak musela zabít hodinu, než ji Lorraine bude moci vzít. Ale proč je právě zde? Nebyla zde od pohřbu, nikdy neměla pocit, že by ji hřbitov, tento náhrobní kámen nějak přiblížil k matce. Proč se rozhodla, že právě nyní sem zajde?

Donna kráčela mezi hroby s bílými náhrobními kameny, s čerstvými květinami – žádné umělé květiny, prosím, požadoval reklamní nápis umístěný nad hroby. Je zde takový mír. Vzpomněla si na vtip ze svého dětství: podívej se, tady je nový hřbitov, lidi hrozně rádi umírají, aby se sem dostali! Rychle prošla řadami hrobů, až našla ten hrob a ten náhrobní kámen, který hledala.

SHARON EDMUNDS 1910 – 1963

MILOVANÁ ŽENA ALANOVA MILOVANÁ MATKA DONNY A JOANY

„UŠLECHTILÁ DUŠE, LASKAVÝ DUCH“

Donna postála před náhrobkem několik velmi dlouhých minut. Její prsty se pomalu probíraly v prohloubených literách nápisu, jako kdyby četla Brailovo písmo. Každé slovo několikrát ohmatala a pak přejela její ruka napříč přes hladký alabastrový povrch. Nevím, co bych ti řekla, opakovala si a věděla, že existuje-li vůbec nějaká možnost, její matka ji bude slyšet i bez mluveného slova. Prosím, řekni mi, co mám dělat. Prosím, řekni mi, kdo jsem. Co jsem udělala se svým životem? Co jsem zahodila? Pohlížela do hluboko vyrytých písmen. Byl můj život s Viktorem skutečně tak špatný?

Prosím, pomoz mi, matko, potřebuji na to odpověď. Potřebuji, abys mi

řekla, co mám dělat!

Neozývaly se žádné hlasy, nebylo cítit žádné podivné chvění, neobjevila se žádná tajná znamení, která by naznačovala přítomnost nadpřirozených sil. Nic. Jenom hluboké ticho. Donna těkala očima po symetrických řadách hrobů. Nic jejich geometrii nenarušovalo.

Žádní duchové z nich nevyrostli. Žádné tenké, průsvitné postavy v bílých vlajících závojích. Nic. Náhle uslyšela Melův hlas: „Jestliže jsou tady někde v té místnosti duchové, Donno, pak stojí ve tvých střevíčkách.“ Vypudila ze své hlavy myšlenku na Mela, jak to dosud dělala pokaždé, když ji nějaké myšlenky otravovaly. Tentokráte se však tvrdošíjně vracely.

„Jsi hotova k odchodu?“ – Mel.

„Jsem připravena již celý večer.“ – Donna. „Všiml jsem si toho; jedinou věcí, kterou jsi neudělala, bylo, že jsi směrem ke mně netřásla klíčky.“

„Jdi pryč, Mele!“

„Říkáš mi tedy, že už si víc nepřeješ, abych tady byla?“

„Říkám ti, že miluji Donnu Cressyovou. Ale nemohu žít s tím, co sama ze sebe nechala udělat.“ Donna opřela své tělo o matčin náhrobek.

Melův hlas zněl přímo za ní.

„Bylas provdána za Viktora šest let, Donno. Myslím si, že to bylo dost, dost pro nás oba.“ Donniny myšlenky počaly pádit jako film, stižený amokem, pozpátku a nejméně trojnásobnou rychlostí přes celých šest let života s Viktorem. Slova. Více slov. Nekonečné série slov.

Opravy. Náznaky. Příkazy. Polopravdy. Skoropravdy. Dost pravdy, aby na to skočila jako ryba na návnadu. Proměna Donny z dospělé v malé dítě.

Poslat ji před zrcadlo, aby se narovnala. A znovu ji srazit.

Před očima jí náhle proběhla báseň Margarety Atwoodové a jakoby zmrzla. Další slova. Zarýváte se do mne jako háček do oka.

Háček na ryby. Otevřené oko. Správná slova. Vzpomněla si náhle na Viktorovu matku, viděla jejích promarněných téměř deset let. Na jeho bývalou manželku. Tři roky na gauči, než se z té hrůzy vzpamatovala, řekla ta žena. Stále rozhněvaná, po všech těch letech. A ona?

Melodie písně Paula Simona jí zněla kolem uší. Stále blázním? Co jsem nechala Viktora ze sebe udělat?

SHARON EDMUNDS Donna nemohla spustit oči ze jména své matky. „Ano,“ řekla nahlas, zpomalila poslední záběry filmu o svém životě s Viktorem na reálnou rychlost a pak film zcela zastavila. „Toto bylo právě to zlo.“ Vstala. Melův přízrak stál vedle ní. „Říkáš, že to byla moje chyba, že ses dnes večer choval tak, jak ses choval“ – Donna. V ten večer, kdy mu vrazila facku a odešla z jejich společného života. „Říkám, že to byla moje chyba. Ty nemůžeš být odpovědná za mé činy.“ – Mel. „Můžeš pochopit, co se ti snažím říci?“ Pochopila to. Proč je vždy nejjednodušší pravda nejtíž k pochopení? Viktor již za její život neodpovídal. A od nikoho jiného nechtěla čekat žádnou odpověď. Od nikoho jiného nemohla čekat žádnou odpověď. Jenom od sebe samé, ze svého nitra. Jedině ona sama odpovídala za svůj život, za to, co si sama zvolila, že s ním udělá.

Za cizího člověka ve svém pokoji v motelu, za pořezané nohy, za to, co ona sama – a nikdo jiný – dopustila, aby se s ní stalo. Donna se rozhlížela po hřbitově. „Je tady již dost mrtvých lidí,“ řekla hlasitě a pocítila, jak s tím její matka rychle souhlasila. Zde neexistují žádné odpo-vědi, pomyslela si, když se rozhlížela po hrobech zemřelých. Existuje pouze život. Úkolem je naučit se žít s ním.

Mel pracoval dlouho, aby si mohl vzít druhý den volno. Donna cítila, jak jí buší srdce, když po schodech stoupala k jeho ordinaci.

Pomyslela si, že je jako dítě, když si uvědomila to zrychlující se bušení.

Uznávala, že je taky možné, že si Mel nebude přát, aby se vrátila, že již uplynula příliš dlouhá doba, že ho nechala trpět příliš mnoho. Na poloviční cestě se zastavila, protože cítila, že se jí nedostává vzduch.

Několikrát se zhluboka nadechla.

A když nebude chtít, aby se vrátila, co potom? Další nekonečné toulání nikam? Více cizinců z dětských hřišt? Ne, řekla si potichu a znovu počala stoupat. Již se dost potrestala.

Žádné další puchýře ze zbytečného chození, žádná další krev z pořezání. Již dost zaplatila.

„Za minutku tam budu,“ zavolal otevřenými dveřmi ze své ordinace, když vstoupila do čekárny.

Přijímací sestra již odešla.

„Jenom musím něco dokončit pro laboratoř. Hned tam budu.“

Donna stála uprostřed místnosti a čekala. Chci žít dál, řekla si. Když mne pošleš pryč, i potom chci žít dál. Ty za mne neodpovídáš.

Jenom já sama můžu splnit ten zvláštní úkol.

„Promiňte, neuvědomil jsem si, že mám sjednanou ještě nějakou návštěvu…“ Zarazil se v tom okamžiku, kdy ji pořádně uviděl. Donna spatřila, jak mu hned vytryskly slzy. A cítila, že i jí se do očí tlačí slzy. V příštím okamžiku vzdálenost mezi nimi zcela zmizela a již nebylo třeba dalších slov.

„Prosím tě, dovol mi, abych ti něco pověděla.“ Tiše přikývl. „Byla jsem skutečně trhlá a všechno to, co si myslíš, že jsem byla,“ začala.

„Zpustošila jsem posledních devět měsíců svého života tím, že jsem se pokoušela převalit ten prokletý balvan přes vrcholek pahorku, když přece všichni víme, že to nejde udělat. Pouze se svalil zpět na mne a na každého, kdo náhodou stál u mne.“ Neřekl nic, protože věděl, že chce mluvit ještě dál.

„Dnes jsem tedy měla den,“ pokračovala.

„Nabalila jsem si v parku nějakého mladíčka, potom jsem si málem amputovala nohy, málem jsem si vlasy nechala obarvit na purpurovo.“ Odmlčela se. „Šla jsem se podívat na svou matku.“ Znovu se zarazila.

„Přemýšlela sem nad tou knihou po celou cestu tam.

Že jedinou cestou, po které musím jít, abych přežila to, co udělal Viktor, je, když uznám a přijmu skutečnost, že již není žádná naděje, že někdy ještě dostanu své děti zpět. Čím více doufám, tím více si zoufám. A já v sobě již nemám místo pro zoufalství.“ Oba nyní nezakrytě plakali. „Nevím, co ještě ke mně cítíš. Já vím, že tě miluji, že si moc přeji být s tebou, být tvojí ženou a matkou Annie. Ale taky vím, že se nerozpadnu na kousky, když mi řekneš, že na to je již pozdě.“ Skrze své slzy se na něj usmála. Budu tím sice ďábelsky rozrušená,“ řekla, ale nemíním se tím nechat zcela zničit. To ti slibuji.“ Odmlčela se. „To je vše, co jsem ti chtěla říci.

Teď je řada na tobě.“

Smutně se usmál. Dlouho trvalo ticho, než promluvil. „Purpurové vlasy?“

Pokrčila rameny. „Znamená to, že mne miluješ?“

„Chci tím říci, že tě miluji opravdu tak, že to ani sám nedokážu pochopit.“

Její hlas zněl jasně a byl to tentokrát skutečně její vlastní hlas.

(272): (273) Donna seděla nad velkým stohem stvrzenek a nezaplacených účtů a snažila se je seřadit podle abecedy. Ať už byla ta poslední dívka jakákoliv, zřejme si z ničeho moc nedělala. Není divu, že požádali firmu Kellyho děvčata, aby ji vyměnili.

Telefon vyzváněl jen stěží slyšitelně. Proč nemohli mít telefon, který by zvonil tak, jako kterýkoliv jiný? Zvedla jej. „Finance pro domácnosti, „ ohlásila se zřetelně. „Jeho linka je obsazená.

Vydržíte to minutku? Výborně, spojím vás, jak jen budu moci.“ Stiskla příslušné knoflíky a vrátila se ke stohu stvrzenek a nezaplacených účtů.

Další zvonění. Tentokráte to byly dveře. Vstoupil vysoký, dobře oblečený, do sněda opálený gentleman, asi pětačtyřicátník.

„Je přítomen pan Wendall?“

„Minutku, prosím.“ Stiskla příslušné tlačítko. Pořád jen tiskla příslušná tlačítka. „Vaše jméno, prosím?“

„Ketchum.“

„Pane Wendalle, je zde pan Ketchum a přeje si s vámi mluvit. Ano.

Dobře. Ano. Sedněte si, prosím, pane Ketchume, hned zde bude.“

Pustila knoflík.

Telefon začal zase vyzvánět. Někdo další prošel dveřmi a přistoupil k ní. Více tlačítek. Více zvonění. Můj Bože, není divu, že poslední děvče zanechalo věci v takovém stavu. Neměla nikdy možnost, aby se k nim pořádně posadila. Za dvě hodiny, po které zde pracovala, dokázala jen stěží oddělit A od B. To není příliš slibný začátek.

Nyní již měla tři lidi, kteří čekali na telefonu, dva, kteří seděli v křeslech a čekali, a stůl plný nezařazených stvrzenek a nezaplacených účtů. Telefon znovu zazvonil. „Finance pro domácnosti,“ ohlásila se svěžím, příjemným hlasem, který změnila v široký úsměv, když se v telefonu ozval známý hlas. „Tady je skutečný blázinec. Je skoro již doba oběda a já jsem zatím nic neudělala.

Jak se máš? Ach, počkej chviličku, někdo sem zase přišel.“ Chvíli se věnovala práci.

„Nyní zde jsou tři lidé a čekají na pana Wendalla. Nevím, co tam vzadu dělá. Jo, mám z toho tady velké potěšení. Je to tu k zbláznění.

Něco docela jiného než banka.“

V posledních třech týdnech, co vstoupila do agentury Kellyho děvčata, pracovala Donna pro jednu spořitelnu a záložnu, pro jednoho kontrolora účetnictví a jednu banku. Pro tento a snad i pro příští týden slouží jako recepční a účetní u Westpalmské kanceláře Financí pro domácnosti.

Práce, na kterou byla jako Kellyho děvče určována, byla většinou vymezená jako „s malou odpovědností a iniciativou, zato zatížená kancelářskými pracemi. Přesto však se dostala zpět do pracovní oblasti, udržovalo ji to v aktivitě a skýtalo jí to čas na to, aby přemýšlela, jaký druh zaměstnání by si přála získat do budoucna.

Její přítelkyně Susan jí řekla, že by pro ni měla nějaké nové nápady.

Mluvili o tom na sobotní večerní party.

„Oukej, děkuji za zavolání, zlato. Och, vzpomínám si, že se potom máme setkat s Annií u Sakse a tam je toho moc k vidění. Ne, ty pozván nejsi. Annie řekla, že to bude rozhovor jen tak mezi námi děvčaty. Já jsem z toho celá nervózní. Ano, budu. Oukej, zlato. Na shledanou potom. Bajbaj.“ Zavěsila telefon. Jen proto, aby zase mohl hned zazvonit.

V poledne

čekali na telefonu čtyři lidé. Šest dalších sedělo v čekárně, až je přijme pan Wendall. Ten ji právě informoval interkomem, že odešel na oběd. A stůl měla plný nevytříděných stvrzenek a nezaplacených účtů.

A k tomu ji ještě krásně bolela hlava. O čem s ní Annie chtěla mluvit? divila se.

Až dosud probíhalo vše velmi dobře. Od jejího návratu do ulice Seabreeze Drive obnovily tu vzájemnou důvěru a ohleduplnost, kterou se Donně jen před několika měsíci podařilo tak bezohledně zlikvidovat. Po několik prvních dnů chodily sice kolem sebe jako poťouchlé kočky, brzo se však vzdaly vystrkování drápků a výsostných gest a zaměnily je přátelštějším objímáním a smíchem. Byly rády, že se obě k sobě vrátily. Annii, jak se zdálo, opravdu potěšilo, že Donna a Mel si plánují, že se vezmou, a celá se rozechvěla radostí, když jí Donna navrhla, aby ji doprovodila k Saksům a pomohla jí tam vybrat šaty pro jejich blížící se zásnubní party. A pak hodila tu malou bombu, když si přála mluvit s Donnou soukromě, aniž by se tam vyskytoval Mel.

Byla to snad ta stará holčičí rutina „dám ti milión dolarů, když se dostanu z města a budu moci nechat taťku samotného“? Než měla čas rozvážit si možnou odpověď, zazvonil znovu telefon a dva další lidé přišli čelními dveřmi.

„To teda bylo podařené odpoledne, to ti řeknu.“

„Tak mi to řekni.“ Donna se usmála na dívku, která seděla naproti ní v restauraci Doherty a pokoušela se strčit si do úst celý sendvič.

Annie měla oči rozšířené dětskou zvědavostí. Den ze dne postupem času počínaly mizet její skepsi vyzařující oči, hledící někam za ni.

Donna cítila, že je nesmírně vděčná za tuto druhou šanci, které se jí dostalo. Poznala, kolik to pro dítě znamená, že mu věnuje svou důvěru, že se s ním podílí o starosti každodenního života, což pro Annii znamenalo, že je přijatou součástí tohoto života. „Tak dobře. Tam se to nikdy nezastaví,“ pokračovala Donna. „To jsem vůbec nevěděla, že je v tomto bezpečném koutě naší země tolik lidí, kteří mají tolik dluhů.“

„Co to znamená?“

„Vypůjčují si peníze a pak je musí zaplatit nazpět,“

vysvětlila Donna. Annie přikývla, že rozumí. „A tento pan Wendall je opravdový případ. Vypůjčil si od někoho trochu rozumů, aby se dostal do tohoto postavení, ale pak se těch rozumů příliš brzo vzdal, takže si teď neví rady.“ Annie se zasmála. „Je tak pomalý, pohybuje se jako šnek. Všechny jeho dohodnuté schůzky se ruší.

Lidé tam sedí a čekají celé hodiny. Otravují mne. A já jsem tam první na ráně a tak musím vyřizovat všechna ta…“

„Hovna.“

„Ju, to tam dělám. Děkuji ti, nemohla jsem najít správný výraz.“

Zasmála se.

Obě si ukously kousek svého sendviče, než Donna pokračovala. „Tak tedy dnes dopoledne to probíhalo skutečně k zasmání. Musel mít v čekárně i dobře deset lidí, kteří na něj čekali, včetně několika, kteří neměli předem sjednanou schůzku. A tak jsem mu stále zvonila. Žádná odpověď.

Tak jsem se nakonec zvedla od svého stolu a šla jsem dozadu do jeho kanceláře. Tam nikdo nebyl. Tak jsem šla zpět ke svému stolu, ale zastavil mne jeho hlas: Paní Cressyová? Zastavila jsem se.

Rozhlédla jsem se kolem dokola. Nikdo. Právě mám v úmyslu pokračovat v návratu ke svému stolu, když ten hlas znovu řekne: paní Cressyová? Tak jsem řekla: pan Wendall? A hlas odpověděl: ano. Ale stále jsem ho tam nikde neviděla. A chtěla bys vědět, kde byl?“ Dítě se již chichotalo. „Kde?“

„Ve skříni! Schoval se do skříně! Donna zakroutila hlavou a dala tak najevo, že tomu ani nemohla uvěřit. „Zřejmě mezi lidmi, kteří přišli bez předchozí dohody, byla jedna žena, kterou nechtěl vidět. Vždy ho otrávila a on o ní věděl, že vždy vtrhne jako bouře do zadních kanceláří a hledá ho tam. Když se ode mne dověděl, že čeká vpředu, vzal to odbočkou do skříně. Stál v ní přes půl hodiny.“

„A vylezl ven?“

„Ano. A právě v tom okamžiku, kdy to udělal, vrazila do dveří a doslova ho nabrala na rohy. Bylo to velkolepé. Ani se nemohu dočkat zítřka, abych viděla, co udělá příště.“

Když utichl smích dítěte, jeho obličej zvážněl. „Jsi teď šťastná, Donno?“

Donna se na Annii něžně podívala. „Začínám být šťastná.“

„Máš mne již raději?“

„Mám sebe raději. Tebe jsem měla ráda vždycky.“

Annie se usmála. „Chybí ti Adam a Sharon?“

„Ano.“

„Hodně na ně myslíš?“

„Snažím se nemyslet.“

Annie se podívala na stůl, co zbylo s jejího sendviče, pak pohlédla vzhůru na Donnu a pak zase zpět do talíře. „Již neodejdeš, Donno, že?“

zašeptala.

Donna natáhla ruku přes stůl a přikryla ruku dítěte. Zavrtěla hlavou.

„Kdo by mi pomáhal vybírat šaty, kdybych odešla?“

„Ne, vážně,“ napomenulo ji dítě.

Donna odpověděla náležitě slavnostně. „Jsem tady, abych tady zůstala, Annie.“

Anniina tvář se rozzářila širokým úsměvem. „A to je to, o čem jsi se mnou chtěla mluvit?“ zeptala se Donna.

Annie zakroutila hlavou. „Ne zrovna to. Chtěla jsem se jen ujistit, než se na to zeptám, zda skutečně zůstaneš.“

„Než se zeptáš na co?“

„Je to něco o sexu.“

„O sexu?“

„Jó, však víš.“

„Ach, jistě, sex. Samozřejmě vím, co je to. A co chceš vědět?“

Annie se rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo neposlouchá.

„Tedy myslím, taťka mi to vysvětlil i všechno kolem, a taky moje matka.

Vím vše o penisu a o vagině a o těch věcech…“ Donna se snažila soustředit svou pozornost na Anniina ústa, bála se, že kdyby se podívala do očí této vážné holčičky, že by se rozesmála. „Čemu ale nerozumím, je především to, jak se penis dostane do vaginy.“

„A chceš tedy vědět, jak se penis dostane do vaginy?“

„Ale neříkej mi, že muž a žena leží těsně vedle sebe, protože to už znám a to není odpověď na tu otázku.“

Teď bylo na Donně, aby se rozhlédla kolem a ujistila se, že je nikdo neposlouchá. „A musíš mít na to odpověď právě nyní? Tím myslím, že předpokládám, žes neuvážila možnost počkat až do letních prázdnin a zeptat se své matky?“

„Jsi přece nyní taky jako moje matka, ne?“ Donna se široce usmála. „Já tě miluji, Annie,“ řekla.

„Tak mi řekneš, jak se penis dostává do vaginy? Použije muž svých rukou, aby ho tam zastrčil?“ Donnina mysl byla zaplavena dokonalými grafickými vizuálními obrazy. Pokoušela se odpovědět čestně, bez smíchu a bez podceňující blahosklonnosti. „Tedy myslím, že když chce, tak může použít rukou. Ale není to nutné. Víš, penis se naplní tekutinou z varlat. Víš, co jsou to varlata?“

„Samozřejmě.“ Nezaznělo to však od té osmileté holčičky jako odpověď plná opovržení, pomyslela si Donna.

„No a ta tekutina působí, že je penis tvrdý, takže muž může také jednoduše…“

„Ho tam zarazit?“

„Asi tak se to dá shrnout.“ Donna se zhluboka napila vody.

„Bolí to?“

Donna zavrtěla hlavou. „Je to krásný pocit.“

Annie se podívala kolem sebe a na její tváři se objevil náznak provinění. „Všechno to jsem už věděla,“ přiznala, když jí Donna objednala zmrzlinový čokoládový pohár.

„Skutečně? Tak proč ses na to ptala?“

„Chtěla jsem slyšet, jak to budeš říkat ty,“ odpověděla záludně.

„Tak to byl test. Prošla jsem?“

Annie ignorovala Donninu otázku a řekla: „Tu část o krásném pocitu jsem ale neznala, to jsem nevěděla.“ Dlouhá odmlka. „Já tě, Donno, miluju.“ Donna usoudila, že test absolvovala báječně a měla oči plné slz. Jedna jí stékala po tváři. Kolik jich ještě bude?

„Vypadáš fantasticky.“

Donna se předvedla tanečním zakroužením kolem dokola. „Jsou hezké, že?“

„Nádherné. To jsou ty šaty, co ti pomohla koupit Annie?“

„Byla na sebe náramně pyšná.“

Mel přistoupil k Donně a objal ji. „Udělala dobrou práci.“

Políbili se.

„Co si vezmeš ty na sebe?“ zeptala se ho. „Nevím. Proč jsi mi něco nevytáhla?“

„Oukej.“ Mel se obrátil ke dveřím. „Kam jdeš?“

zeptala se.

„Slíbil jsem paní Harrisonové, že jí seřídím televizor na sobotní večerní film.“

Šel po schodech do přízemí. „Nebuď tam dlouho,“ volala za ním.

„Jsme přece čestní hosté, nezapomínej na to.“

„Hned jsem zpátky,“ volal.

Donna se znovu otočila před zrcadlem, ubezpečila se, že vše je tam, kde to má být a pak si šla sednout na lůžko s novou potahovou, jemně modře a smetanově potištěnou látkou od Laury Ashleyové, dobře ladící s novými tapetami po stěnách. Ano, zdálo se, že vše zapadá na své místo: pokoj, ona sama, její život. Vše bylo definitivně tam, kde to mělo být. Jen dvě věci chyběly, nebyly na svém místě. Vstala a pohlédla na hodiny. Sedm hodin večer – matky, víte, kde jsou vaše děti?

Šla k příborníku a zvedla kartáč, který si opatřila na poslední vycházce ke kadeřníkovi. Zkrátit jen o několik palců, prosím. Nic drastického. Začala si zuřivě pročesávat vlasy, rozhněvaná, že dovolila proniknout do svých myšlenek záblesku naděje. Nechtěla myslet na Adama a Sharon. Nechtěla si připustit žádné rozrušení. Dnes večer se zúčastní významné party. Donno Cressyová, to je váš život!

slyšela hlasatelovo oznámení, již slyšela, jak kolem vytrubují lesní rohy, jak vítězoslavně vyzvánějí zvony. Hlasitě. Stále hlasitěji.

Byl to telefon. Již nebyla zvyklá na zvonění, zvykla si na bzučení.

Šla ke konci stolu a zvedla telefon. „Haló?“

„Jak ses měla?“

Nečekala, že zavolá. Nějak při rozhodnutí, ke kterému dospěla nedávno, se nijak nepřipravila na to, že znovu zasáhne do jejího života.

Zařídila si nový život a v tom nebyla – nemohla být zahrnuta ta jeho sadistická telefonní zavolání.

„Již mne, Viktore, nikdy nevolej,“ řekla a chystala se zavěsit.

„Donno, počkej, je tu někdo, komu bys myslím ráda řekla ahoj.

Sharon, pojď sem. Je zde paní, která ti chce říci ahoj.“

Donna si ho dovedla představit, jak nastavuje telefon k dítěti a i když si přála praštit ho telefonem po hlavě, nemohla se ani pohnout. Mé děťátko, myslela si. Mohu mluvit se svým děťátkem.

Možná. Slyšela smích hrajících si dětí, podkreslovaný jako v pozadí známým zvukem, který naplňoval vzdálenost mezi nimi.

„Nechce s tebou mluvit,“ řekl Viktorův hlas a nepříjemně zaplnil její ucho. Nechtěně cítila v ústech zatrhnutí rybářovy šňůry – ryba si příliš pozdě uvědomila, jako vždy, že spolkla návnadu, cítila, jak jí háček udice rve tvář, když se pokoušela vykroutit se. Opět to udělal.

Zcela bez námahy. Tak jako vždy.

Donna se opřela o lůžko. „Již mne, Viktore, vícekrát nevolej,“

řekla a cítila, jak se jí ústa plní krví a konečně se jí podařilo vykroutit se z dravcovy udice. Rychle položila sluchátko do vidlice telefonu.

Všechno nyní opět bylo zpátky na svém místě.

Když o několik minut později přiběhl Mel po schodech nahoru, seděla pokojně na lůžku.

„Zapnul jsem prodlužovací šňůru,“ vysvětlil a přistoupil k Donně.

„Již nebude nikdy volat.“

„Jsi v pořádku?“ Přikývla.

„Co se ti to stalo s ústy? Krvácejí ti!“ zvolal, když spatřil na jejích rtech krev.

Popadl papírový kapesník a rychle přikročil k nohám lůžka.

Donna si ústa objela jazykem. „Kousnutí uvnitř v ústech,“ řekla.

„To je v pořádku. Nebolí to.“

„Nechce se ti křičet nebo kopat nohama?“

Donna si vzala z Melovy natažené ruky kapesník a vytřela si ústní koutky.

„Ne,“ odpověděla na Melovu otázku a vstala. „Bylo by to docela přirozené, kdybys to udělala, Donno. Bylo by to normální…“

„Jsem úplně v pořádku,“ řekla Donna trochu rozechvělá, s myšlenkou upřenou na to telefonní zavolání. Pak šla k Melově šatníku, aby mu vybrala něco, co si má vzít na sebe.

Všichni jí gratulovali, přicházeli k ní, líbali ji na obě tváře, potřásali rukou, vřele se usmívali, skládali komplimenty jejímu účesu, jejím šatům, jejímu vzezření. Jako ozvěna se ze všech stran ozývalo: vypadáte nádherně.

„Donno, počkej, je tu někdo, komu bys myslím ráda řekla ahoj.

Sharon, pojď sem. Je zde paní, která ti chce říct ahoj.“

Buď proklet, Viktore, pomyslela si a pokoušela se zahnat hněv, zatlačit jej dolů pod prsty svých nohou, aby ho mohla nohou rozšlápnout a zadusit. Nechci, abys mi ještě pokazil nějakou party.

Nechci na tebe již myslet.

Sharon. Adam.

Má dětátka.

„Gratulujeme, Donno. Vypadáte nádherně.“

„Ach, ach, děkuji vám.“

„Získáte dobrého muže.“

„Ano. Ano. Já vím.“ Zvuky hrajících si dětí. „Gratulujeme.“

A ještě něco jiného.

„Cožpak nikdo neřekl těm lidem, že se od nich neočekává, že budou gratulovat ženě? Jen mužovi. O tom se předpokládá, že on je šťastný, protože našel vás.“

Donna pohlédla ke své hostitelce, která právě skončila své slavnostní oslovení. Bessie Mildorfová byla příjemná dáma. Její manžel Rod byl příjemný muž. Bylo to od nich velmi milé, že pro ni a pro Mela uspořádali zásnubní večírek, zejména potom, jak se chovala na poslední party, které se zde zúčastnila. Donna se dívala na verandu a vzpomínala na tu poslední party. Dnes večer zde však nebyla žádná rudovláska. Jenom malý kroužek jejích blízkých dobrých přátel. Je to hanba, že se k nim nemůže připojit, pomyslela si, když se její vzpomínky, přes její pokusy potlačit je, stále vracely k dřívějším událostem.

Něco jiného. Zvuky hrajících si dětí. A ještě něco. Něco blízce známého.

„Donno, jsi v pořádku?“

Donna se otočila a uviděla svou přítelkyni Susan. „Fajn,“ řekla nepřítomně.

„Vypadáš senzačně.“

„Děkuji ti.“

„Jenomže vypadáš, jako bys byla v jiné místnosti, to je vše.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím si, že tu nejsi. Kde jsi?“

„Susan, kolik je hodin?“

Susan pohlédla na své hodinky. „Je devět. Deset minut po deváté, chceš-li to vědět přesně. Proč? Máš snad v troubě koláč?“

„Volal v sedm.“

„Kdo volal?“

„Volal v sedm a řekl, že si děti hrají.“

„Viktor volal?“

„Držel telefon tak, abych je slyšela.“

„Byl to Viktor, kdo volal?“

„Proč by byly v sedm hodin vzhůru a hrály si? Sharon je v té době vždycky již v posteli, má zhasnuto a všechno, když je sedm hodin.

A Viktor to fanaticky dodržuje.“

Susan neříkala nic.

„Ledaže by nebylo sedm hodin.“

„Tomu nerozumím.“

„Ledaže by se jednalo o jiné časové pásmo.“

„Západní pobřeží?“

Zvuk hrajících si dětí. A ještě něco. Něco důvěrně známého.

Donna odcházela od Susan směrem ke dveřím na verandu. „Mohli bychom to prosím otevřít?“ zeptala se.

Náhle byl Mel po jejím boku. „Potřebuješ vzduch, zlatíčko?“

Dveře se rozestoupily jako Rudé moře, myslela si, když vstoupila na barevné dlaždičky a opřela se kupředu o černé kované zábradlí.

Něco důvěrně známého.

Upřeně zírala do temnoty. Dnes nesvítily žádné hvězdy.

Meteorologové předpovídali na 60 % od zítřejšího rána naději na déšť. Nemohla ho sice vidět, ale věděla že je tam – oceán, který burácel svůj trvalý nesouhlas s blížící se změnou počasí. Nemusela ho vidět, aby cítila jeho přítomnost, poznala jeho sílu. Pozadí. A zde mnohem víc než pouhé pozadí. Spíše část něčeho, o čem je možno předpokládat, že je to něco jiného než vzduch. Avšak silnějšího, než je vzduch, že je to síla života.

Síla, která byla schopna prohnat se telefonním drátem na vzdálenost tří tisíc mil. Důvěrně známý zvuk. To je něco jiného. Oceán.

Obrátila se k Melovi, který stál vedle ní. „Jsou v Kalifornii,“

řekla.

Annie seděla pod žlutým baldachýnem, visícím nad její postelí a roztržitě se dívala někam nahoru. Odmítala podívat se na Donnu a pokud vůbec mluvila, mluvila jen se svým otcem.

„Je to jenom na čtyři týdny, Annie,“ opakovala Donna a zdálo se jí, že to říká již po sté. „Když do konce těch čtyř týdnů nic nevypátráme, vrátíme se. To ti slibuji.“ Annie neříkala nic. Donna pokračovala a usilovala o to, aby zatlačila zpět slzy a snažila se všemožně zapůsobit na její city.

„To nemá nic společného s tím, že tě miluji. Rozumíš tomu?“

Klekla si před dítě. „Miluji tě, Annie, skutečně tě miluji. Jsi má holčička.“

„Já jsem velká holka.“

Donna přikývla. „Moje velká holka,“ hlasitě souhlasila. „Miluji tě.“

Poprvé za dobu delší než hodinu se Annie podívala na Donnu. „Tak proč mne opouštíš?“

„Jenom na čtyři týdny,“ vložil se do toho Mel.

„Bude s tebou paní Harrisonová…“

„Protože Sharon a Adam jsou také mé děti a já je chci zpět, chci je mít taky u sebe,“ přehlušila Donna Melův hlas a věděla teď, že se dítě nezajímá ani o dobu jejich nepřítomnosti, ani o paní Harrisonovou. „Protože jsem se o to velmi mnoho snažila, ale prostě to nejde. Nemohu zapřít své děti. Existují. Miluji je. Chci je znovu vidět. Nemohu žít bez naděje, že je to možné. Snažila jsem se, ale myslím, že na to prostě nejsem stavěná.“ Umlkla a zhluboka nabrala dech. „Nebude to tak, jako dříve, když jsem byla svými dětmi zcela zaujatá, tím, abych je našla. Kdy jsem ze svého života vyřadila všechno ostatní a všechny ostatní. Nikdy již nedopustím, aby se to stalo. Přísahám ti to.“ Annie se na ni podívala a Donna mohla vidět, jak se usilovně snaží neplakat. „Miluji tě. Miluji tvého otce.

Nikdy nikoho z vás již neopustím. „Ty se ale právě snažíš opustit mne…“ Annie prudce sevřela své paže kolem Donnina krku a obě se téměř divoce objaly, téměř nedýchaly a zabořily své tváře jedna druhé do vlasů.

„Doufám, Donno, že je najdeš,“ řeklo dítě, když se nakonec pustily.

„Také doufám,“ potvrdila Donna. Mel přikročil ke dveřím. „Budeme muset jít. Letadlo odlétá za necelou hodinu.“

Když uháněli po cestě k letišti, Annie jim mávala, dokud byli v dohledu.

„Na co myslíš?“ zeptal se jí, když byli třicet sedm tisíc stop nad zemí.

„Že by všechno to mohlo být zbytečné pronásledování,“ odpověděla.

„Můj bože, rozsvítil se signál připoutejte se! Proč se vždycky vyskytují vzdušné víry tehdy, když začínají podávat jídlo?“

Mel zavrtěl hlavou. „Pravděpodobně je v uličce mezi sedadly někdo opilý.“

„Jak to myslíš?“

„Jeden můj přítel letěl jednou někam služebně,“ počal vysvětlovat a naklonil se těsně k ní, „a náhodou znal pilota. Uprostřed letu přišlo oznámení, že prolétávají vzdušnými víry a že si má každý zapnout pás a zůstat na svém místě. Po několika minutách přišla k němu letuška a zeptala se ho, zda se nechce podívat do pilotní kabiny, že ho zve pilot. On protestoval. Řekl, že nepůjde, že jsou vzdušné víry.

Nesmím opustit sedadlo. Zřejmě však letuška tak silně naléhala, že nakonec přece jen šel do kokpitu. Jeho přítel byl velmi žoviální, ukázal mu celou kabinu a zeptal se ho, zda se nechce posadit do pilotního sedadla. Můj přítel tomu nechtěl uvěřit. A co je s těmi vzdušnými víry? zeptal se. Ale kdepak, řekli mu. To nejsou žádné vzdušné víry. Děláme to tak proto, aby se uvolnily uličky a letušky mohly projet se servírovacími stolky.“

„Děláš si ze mne šašky.“

„Ale ne. Zřejmě to taky tak dělají, když se někdo chová hulvátsky nebo je opilý a oni chtějí věci nějak zvládnout.“

„Tak to tedy všechny ty motýly jsem měla ve svém žaludku zcela zbytečně…“

„Některé asi ano.“

Usmála se. „Proč jenom jsem si tak jista, že jsou v Kalifornii?“

„To je deduktivní úvaha. Skutečně. Jsem na tebe velmi hrdý. Jsi přesně jako Nancy Drewová v tom detektivním filmu.“

„Kalifornie je obrovský stát.“

„My budeme mít na starosti jenom pobřeží.“

„I to pobřeží je dosti dlouhé.“

„Chceš to tam objet?“

„Co uděláme, až se tam dostaneme?“

„Najmeme si vůz.“

„Myslím, že jsem se ohledně toho velmi provinila.“

„Ohledně čeho?“

„Že ty máš po celou tu cestu řídit sám.“

„Předpokládám, že to bude příjemná cesta.“

„Ale to já nemyslím.“

Letušky k ním přijely s obědem. Tak jako Pavlovovi psi s podmíněným reflexem, Donna a Mel okamžitě sklopili své stolečky. Donna začala tím, že rozbalila svůj salát a píchala do něj vidličkou.

„Až se vrátíme,“ řekla s rozhodností, „znovu začnu řídit. Je to opožděný závazek do Nového roku. Ať je již v Kalifornii najdeme nebo ne, začnu znovu řídit vůz.“

„Dobře.“ Mel se zakousl do tvrdého rohlíku.

„Zatím můžeš být nositelkou klíčů, klíčnicí.“

„Jaká je tvoje sestra?“

„Příjemná paní. Bude se ti líbit.“

„Je to od ní velmi milé, že nás nechá bydlet u sebe.“

„Je tím nanejvýše potěšena. Já jsem své synovce neviděl již celá dvě léta. Bude to všem velmi milé.“

„Doufám, že se jí budu líbit.“

„Nemyslím, že bychom si s tím měli dělat nějaké starosti.“

Donna odložila vidličku na stoleček a podívala se přímo kupředu.

„Signál o vzdušných vírech je pryč.“

„Opilec musí asi být zpět na svém sedadle.“

„Mele…“

„Copak?“

Zarazila se. „Já nevím.“

Pohlédl na Donnu. „Máš starosti, co se stane, když je nenajdeme?“

Donna obrátila oči k Melovi a přímo je na něj zaostřila. „Je to již jedenáct měsíců,“ řekla, „Adamovi bude již téměř šest let, Sharoně skoro tři. Možná, že si vůbec nevzpomenou, kdo jsem. Třeba mne již vůbec nebudou chtít. A Viktor. Každý den téměř po celý rok jsem se modlila, aby ten muž zemřel. Každou hroznou nemoc nebo nehodu, která může postihnout kohokoliv, jsem mu přála, a čím strašnější, tím lépe.

Co se stane, až ho uvidím? Co řeknu? Co udělám? Mele…“

„Co?“

„To je skutečně k zbláznění. Já si nedělám starosti s tím, co se stane, když je nenajdeme. Starosti si dělám s tím, co se stane, když je najdeme.“

Jako na pokyn se letadlo náhle propadlo a pilotův hlas se vrátil, aby oznámil nové vzdušné víry – nechť si laskavě každý cestující zapne pás a zůstane na svém sedadle.Když nic jiného, krajina zde byla mnohem podivnější než popisovaly knihy. Na jedné straně Pacifický oceán, na druhé pohoří Santa Lucia, vynořující se zdáli a táhnoucí se až těsně k oceánu. Donna se dívala okénkem vozu a její oči se pásly na rozeklaném, krásném, do dálky devadesáti mil se táhnoucím, obdiv i strach vzbuzujícím pobřeží, známém jako Big Sur, táhnoucím se od San Simeon na jihu až po Carmel na severu. Ten pohled jí až bral dech – ještě nikdy neviděla nic tak působivého. Krajina to byla drsná, ale jaksi nedotknutelná, téměř duchovní. Drsný, protáhlý kus země, který dokázal, že se udržel stranou od zbytku tohoto nejlidnatějšího státu. Připomínal všem, kdo cestovali do tohoto často nebezpečného území, že stále existují na tomto světě oblasti, kde člověk nebyl příiliš úspěšný ve snaze zanechat tam známky civilizace.

Podle průvodců byl název Big Sur odvozen od španělského el pais grande del sur, což znamená „velká země na jihu“. Donna tento výklad neznala.

Jak si sama vysvětlovala, zrodilo se to jméno z pocitu horečnatého ruchu vyvolaného drogami a ztotožňujícího se se skálami, pohořími, s neuvěřitelným pohledem a se zvukem pěnícího se příboje.

Donna zhluboka a pomalu vydechla. Mel se na ni podíval.

„Je vše v pořádku?“

„Je mi fajn. A je tady tak krásně.“

„Jo, to je,“ přisvědčil.

„Dostalas hlad?“

„Trochu.“ Podívala se ven na úzký pruh silnice, po které jeli, a usmála se. „Myslíš, že jsou zde v okolí nějaké dobré restaurace?“

„Brzo bychom měli přijet k té malé galérii,“ připomněl. Jedna žena v realitní kanceláři, se kterou jednali, když byli v San Simeon, jim řekla, že se určitě mají stavět v malé umělecké galérii, ukryté v lesích táhnoucích se podle pobřeží.

Lidé, kteří ji vedou, jsou prý velmi přátelští, řekla jim, a stále mají po ruce slušnou zásobu sendvičů, mají také výbornou paměť na tváře a na zaslechnuté klepy. Donna a Mel se proto chvílemi z okénka po té malé venkovské galérii dívali, ale mnoho od ní neočekávali.

Snad jen sendviče a možnost zatelefonovat si. Bylo již načase, aby se spojili s Los Angeles.

Galérie byla ještě menší a ještě skrytější, než čekali, skutečně byla na tak odlehlém místě, že málem jeli pořád rovně. Jen vůně kouře, vycházející ze sporáku vytápěného dřevem, ji prozradila. Mel zajel pronajatým bílým Buickem na štěrkovou cestu, která byla málem pohlcena okolní zelení. Oba, Mel i Donna, vyskočili z vozu a Donna si kolem sebe těsně utáhla svetr. Nebyla zcela připravena na to, jak chladno bude tam v horách. V Los Angeles bylo teplo podobně jako na Floridě.

To Melova sestra Brenda dokázala přesvědčit Donnu, aby si vzala svetr. Brenda trvala na tom, že svetr bude Donna potřebovat zejména brzo po ránu. Na Brendu, od které odjeli právě před týdnem, vzpomínala Donna s láskou. Byla jim velmi nápomocná, velmi je povzbudila a vždy je dokázala potěšit dobrým slovem a teplým jídlem na závěr každého dalšího neúspěšného dne, kdy uhasínala jejich naděje.

Strávili v Los Angeles deset dnů, projížděli každou vesničkou a městem v okolí, pročesávali zálivy Malibu a Pacific Pallisades, procházeli ulicemi Newport Beach a Long Beach, hovořili nekonečně a nudně s obyvateli Palos Verdes a jiných obcí na břehu oceánu. Byl to nemožný úkol. Bylo tu příliš mnoho proměnných veličin: vždyť to byla sobota, když Viktor naposled volal. Bylo snadno možné, že jel s dětmi k zálivu na jeden den nebo možná na víkend, nebo na návštěvu svých přátel, kteří zde žili. Mohl žít s dětmi kdekoliv, napřílad ve Westwoodu nebo v Beverly Hills nebo dokonce v San Fernando Valley. Nakonec pátrali ve všech větších realitních kancelářích v Los Angeles a okolí, zda si někdo s Viktorovým popisem asi před rokem buď nekoupil, nebo nenajmul dům. A i zde bylo příliš mnoho proměnných veličin, příliš mnoho agentur, příliš mnoho domů, nedostatek času, nedostatek zájmu.

Pátrali ve všech pojišťovacích společnostech – nepracoval v některé jejich pobočce někdo, odpovídající Viktorovu popisu?

Deset dnů strávili pátráním ve všech možných směrech, pátrali v základních školách a v mateřských školkách, navštěvovali parky, dětská hřiště, místní turistické atrakce. Nic.

Několikrát si Donna myslela, že viděla dítě, které mohlo být jednou Adam, po druhé zase Sharon. Ale při podrobnějším zkoumání musela přiznat, že se zmýlila. Nakonec na Brendino naléhání souhlasili, že si najmou jiného soukromého detektiva, který by jim byl při jejich hledání nápomocný a oni sami se pustili do pomalého pojíždění podél celého pobřeží; navštěvovali po cestě každé malé město, denně se spojovali s detektivem, který se jmenoval Marfleet. Našel někoho nového? Podrobně jej informovali o tom, jak sami postupovali, udávali mu, kde jsou a kam mají namířeno. Když měl nějaké stopy, nějaké zdroje informací, řídil je příslušným směrem. Tak pan Marfleet, Dr.

Segal a paní Cressyová byli ve stálém spojení.

„Hmm, tady to pěkně voní,“ řekla Donna, když do kabelky zastrkovala klíčky, které ji Mel podal. Pocítila, jak jí skrze pletenou vestu proniká vlhkost. Mel kráčel několik kroků před ní k jednoposchoďovému srubovému stavení. „Ach, podívej se, Mele,“ volala na něj Donna. Mel se otočil k ní a spatřil, jak se k ní tiskne velký německý ovčák, strká jí čenich do dlaně a naznačuje velkou ochotu nechat se hladit, čímž ho hned Donna ochotně zahrnula.

„Ty jsi ale milý pejsek,“ mumlala mu do ucha a mazlivě mu stiskla čenich. Po chvíli si nechala Donna dát pac na rozloučenou a šla za Melem dovnitř.

Bylo to něco, jak si Donna takové domy vždy představovala. Pravá srubová stavba, jak vně, tak uvnitř, podlaha z nepravidelně dlouhých prken a s vysokým stropem z dřevěných trámů, od kterého viselo několik velkých, okrouhlých dřevěných lustrů. Porůznu rozhozené koberečky byly hrubě utkané a měly oválný tvar, nábytek ve stylu kolonizace byl z borového dřeva. Možná, že by to bylo ještě zajímavější, myslela si, kdyby majitelé použili na přirozeném pozadí na vytvoření interiéru chrom a plexisklo, moderní syntetické materiály v kontrastu s prvky z přírodního dřeva a podobně, ale možná by takový dekor vyžadoval, aby byla odstraněna část kreseb a skic, které visely v úhledných vzdálenostech od sebe kolem místnosti. Pod každou kresbou byl štítek s cenou; rozsah cen se zdál pohybovat mezi nejnižšími šedesáti dolary a nejvyššími dvěma sty dolarů. Obrazy nebyly nic mimořádného, což zřejmě vyplývalo ze snahy vyhovět požadavku stanovení umírněné prodejní ceny. „Přejete si něco?“ Hlas byl přátelský, téměř srdečný. Žena, od které hlas zněl, byla také taková. Velká, asi čtyřicátnice, s téměř po mužsku sčesanými hnědými vlasy, které zřejmě prostě a záměrně nosila takto a vázala si je dozadu v nedbalý koňský ohon. Vůbec se nemalovala a její pokožka svědčila o tom, že v dospívání trpěla trudovitostí a stále ještě četnými pihami. Byl to druh velmi rázovité tváře, tváře přizpůsobující se divočině a domovu, který si v divočině vybudovala. V pozadí spatřila Donna přibližně stejně starého muže v džínách a kovbojských střevících, zřejmě oživujícího mýtus muže ze Západu.

První promluvil Mel. „Tady je moc pěkné místo,“ řekl. Donna ho nechala, aby mluvil. Stále více ztrácela schopnost k planému tlachání a dávala proto přednost Melovi, který postupoval v rozhovoru laskavě a téměř zadrhával, když vstupoval do oblastí, které chtěli prošetřit. Lidé byli vůči cizincům nedůvěřiví, zejména když kladli příliš mnoho otázek. Nezáleží tolik na tom, co děláš, ale co se zdáš dělat, pomyslila si.

„Moc lidí se tady u nás nezastavuje,“ řekla žena. „Myslím, že je to naše vlastní chyba. Nějak jsme tu moc ukryti stranou. Můžeme vám nabídnout něco k jídlu? Nějaké sendviče? Kávu?“

Nad sendviči a kávou se Donna a Mel dověděli, že tento pár, David a Kathy Garratovi, si vybudovali tuto malou galérii ze svého domu – jejich ložnice a další pokoj byly nahoře nad schody – asi před patnácti roky. Obrazy byly buď jejich vlastní, nebo jejich přátel a vydělávali si tím právě tak dost na to, aby to udrželi v chodu.

David také provádí různé příležitostné práce tady v okolí, byl povoláním tesař. Na myšlenku, aby otevřeli svůj dům pro turistické zájemce, přišli proto, že mají rádi lidi a toto jim skýtá možnost udržovat denně kontakt s okolním světem. Protože se u nich nezastavuje každý den příliš mnoho lidí, tak jim to zajišťuje právě tolik styku s lidmi, kolik si přáli. A ve dny, kdy dávají přednost tomu být sami, zavěsí na přední dveře jednoduše nápis zavřeno.

Donna poslouchala se směsicí netrpělivosti a zvědavosti. Teprve, když netrpělivost začala převládat nad zvědavostí, je přerušila.

„Pamatujete si náhodou na některé lidi, kteří se tu u vás zastavili?“

Kathy Garratová se na ni zvědavě zadívala. „Na někoho zvláštního?“

zeptala se, i když jí bylo jasné, že o to právě půjde.

„Muže. Jmenuje se Viktor Cressy. Je mu devětatřicet, je velký, tmavý…“

„Hezký?“ Donna přikývla s náznakem porážky. Vytáhla z kabelky Viktorovu fotografii. „Tady je. Ta fotografie je stará několik let.

Mohl si nechat narůst knír nebo plnovous… mohlo to být před rokem.“

Kathy a David Garratovi se naklonili nad fotografii. Donna mluvila dál. „Pravděpodobně měl s sebou dvě děti, chlapečka, Adama, bylo mu asi pět a holčičku, Sharon, asi dva roky. To bylo před rokem, tak jak jsem to řekla.“ Kathy Garratová vstala a šla k vysokému borovicovému psacímu pultu.

„Podívejme se do knihy hostů. Jestliže zde byl, tak se do ní podepsal.

Kdy že jste to říkala?“

Donna pocítila, jak jí srdce počíná bít rychleji, kolena citelně slábnou, když povstala. „Loni v dubnu. Ale podívejte se taky na květen a červen. Vlastně mohli bychom to překontrolovat všechno od minulého dubna?“ Žena odstoupila od pultu a uvolnila tam místo pro Donnu. „Jste můj host,“ řekla úslužně.

„Mohu použít váš telefon?“ zeptal se Mel. „Bude to na zpětné zavolání.

Nechám si od telefonistky sdělit, kolik to bude stát.“

Beze slova zavedl David Garrat Mela k starodávnému dřevěnému nástěnnému telefonu na druhém konci místnosti. Donna rychle očima probíhala po celé délce každé stránky a hledala Viktorovo jméno.

„Není to tady,“ řekla asi po čtvrthodině, když za ní přišel Mel.

„Právě jsem mluvil s Marfleetem,“ řekl a v hlase se mu ozvala trocha naděje. „Řekl, že snad něco má. Zřejmě nahoře v Carmelu. Čeká tam, aby vyslechl jeden ze svých zdrojů. Řekl jsem mu, že tam přijedeme dnes večer a že ho potom znovu zavolám.“ Kathy Garratová šla zpět a postavila se před ně. „Pokouším se vzpomenout si,“ řekla spíš sama sobě než nahlas. „Vzpomínám si, že v minulém dubnu nebo květnu tady byl chlapík se dvěma dětmi…“ Obrátila se na svého manžela. „Vzpomínáš si, Davide? Ta holčička se vyděsila z Muffina, to je náš pes…?“

Donna si připomněla velkého německého ovčáka venku před domem.

Vzpomněla si, že se u Sharony právě v poslední době vyvinul strach ze psů, zejména velkých.

„Jistě, jó, vzpomínám si na něj. Koupil si obraz!“

„Neměl dvě děti?“

„

„Myslím, že měl. Nemohu si vzpomenout, zda jedno z nich bylo chlapec nebo děvče.“

Zasáhl Mel. „Počkejte. Říkáte, že si koupil obraz. Vedete si záznamy?“

„Samozřejmě že si vedeme záznamy,“ řekla Kathy Garratová trochu nedůtklivě. „Na vedení knih jsme tady přesní. Nemáme žádný zájem defraudovat vládě ani centík. Všechno vám to ukážeme.“

Mel okamžitě přešel do omluvného tónu. „Lituji, ale nemínil jsem se vměšovat…“

„Je to něco, po čem pátráme vlastně již velmi dlouho,“ dodala Donna.

„Já si o tom nic nemyslím,“ řekl David Garrat a šel k pohovce s knihou, ve které si zřejmě vedl záznamy. „To je taková stálá nešťastná příčina sporu mezi Kathy a mnou. To nemá nic společného s vámi. Víte,“ pokračoval a otevřel knihu, „kdyby bylo po mém, nebyl bych při celé té operaci zrovna moc počestný…“

„A seděl bys ve vězení,“ skočila mu Kathy do řeči, když se všichni shromáždili kolem jejího manžela. „A my bychom vůbec nemohli těmto lidem pomoci.“ Srdečnost se zase vrátila do jejího hlasu. Otočila několik stránek. „Tady,“ řekla a v jejím hlase nepochybně zněl triumf.

„Samota – to byl název obrazu, který si koupil – zaplatil za něj osmdesát dolarů. Jedenadvacátého května.“ Odložila knihu. „Jméno však nesouhlasí. Říkala jste Viktor Cressy?“ Donna přikývla. „Ne, jméno toho muže bylo Mel Sanders.“

„Mel?“ zeptala se Donna. „Mel Sanders?“ Obrátila se na Mela: „Myslíš si, že to udělal? Že použil tvé jméno? S – Sanders místo Segal?

Byl to jeho posledný krutý žert?“

„Z takových věcí měl určitě vnitřní potěšení,“ souhlasil Mel. „I když on sám byl jediný, kdo mohl posoudit, jaká je ve všem tom ironie.“

„Tím spíše v tomto případě.“ Donna šla zpět k pultu. „Dvacátého května?“

„Jedenadvacátého.“

Donna rychle nalistovala dvacátý první květen v seznamu hostů.

„Tady je to. Mel Sanders.“

„Vypadá to jako jeho písmo?“

„To těžko mohu říci. Je to nějak naškrábané. Mohlo by to být.“

Mel si stoupl vedle ní a zkoumal podpis. Četl ty údaje nahlas.

„Mel Sanders, 1220 Cove Lane, Morro Bay. Velký rám, velké uhoštění.“

„Právě z Moro Bay přijíždíme,“ řekla potichu Donna.

„Vyžádalo by si to něco kolem hodiny, kdybychom jeli zpět a přešetřili si to.“

„Myslela jsem, že jsme tam pročesali každý čtvereční palec.“

„To záleží na tobě.“

„Je to šance. Myslím, že ji máme využít.“

„Hezky slabá šance,“ varoval Mel. „Muž se dvěma dětmi, jedno z toho nebylo možná ani chlapec, muž, který toto naškrábal měsíc po svém zmizení…“

Donna se otočila zpět k Davidovi Garratovi. „Platil šekem nebo hotově?“

David Garrat přezkoumal zápis. „Hotově.“

„Vypadal tak jako na této fotografii,“ řekla Kathy Garratová. Zdálo se, že se její paměť zlepšuje. „A vzpomínám si, že to malé děvčátko plakalo kvůli psovi a začalo křičet, že chce svou mamku. Vzpomínáš si na to, Davide?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, nemohu si na nic z toho vzpomenout.“

„Ale jistě,“ trvala na svém žena, „a snažil se tu malou uklidnit, držel ji v náručí a říkal jí, že jí mamka nemůže pomoci, ale že je tady on a že všechno bude v pořádku. Nevzpomínáš si na to?“

„Ne,“ opakoval a pak se obrátil na Donnu a Mela: „Já se však se svou pamětí nemohu vůbec porovnat s Kathyinou pamětí. Pamatuje si všechno, co kdo kdy řekl a udělal. Nechtějte se s ní raději nikdy dostat do sporu, ona ví všechno naprosto jistě.“ Donna a Mel se s Garratovými vyrovnali za sendviče a telefonní rozhovor, podepsali knihu hostů, svůj podpis doplnili vhodnými superlativy a šli zpět k vozu. Donna hodila Melovi klíče.

Oteplilo se.

Než otevřela dvířka vozu, Donna se naposled rozhlédla kolem a pak si svlékla svetr.

Dům nebyl ani velký, ani malý, byl bílý, ale potřeboval již nový nátěr. Byl postaven na malém čtvercovém pozemku stejně jako všechny ostatní domy v Cove Lane; bylo zřejmé, že každý vlastník pozemku pečuje o to, aby neudělal nic neobvyklého, co by při pohledu zvenčí nějak porušilo symetrii všech těch obydlí. Jejich kouzlo, jejich přitažlivost, jejich skutečná jedinečnost spočívala právě v jejich uniformitě. Tytéž malé truhlíky na květiny lemovaly okna, všechny plné stejných červených a bílých květin, tytéž živé ploty, dokonce i tytéž poštovní schránky. A Donna byla bezděčně udivena, že všechny domky v ulici jak se zdálo potřebovaly podobnou retuš bílým malířským štětcem.

„Na co myslíš?“ zeptal se Mel.

„Ten dům vypadá sice jako něco, co by mohl koupit…“

„Ale?“

„Ale?“ opakovala po něm.

„Na konci tvé věty bylo neoddiskutovatelně cítit ale.“

Zasmála se. „Myslím, že bylo.“ Zmlkla a poposedla si. Seděli v zaparkovaném autě na jižní straně cesty, jen o několik domů níže a na druhé straně, než bylo číslo 1220 Cove Lane. „Ale,“

zdůraznila,

„já si jenom vůbec nedovedu představit Viktora, že by zde žil. Je to tak nějak – příliš klidné.“

„Palm Beach přece také není jedním z našich nejhlučnějších měst,“

připomněl jí.

„Já vím – já vlastně nevím. Jenom mám právě pocit, že to není to.“

Mel se podíval na hodinky. „Jsou dvě hodiny. Za další hodinu nebo za dvě přijdou děti ze školy domů, záleží na tom, zda půjdou přímo domů.

Můžeme čekat nebo můžeme obejít s fotografiemi sousedy…“

„Ne. Mohl si tu již získat přátele a někdo by mu mohl dát výstrahu.

Jenom počkejme. Jestliže nebudeme mít pravdu, potom půjde jen o několik ztracených hodin.“

„Chceš si protáhnout nohy?“

Dnna si opřela hlavu o červený plyš vnitřního čalounění vozu.

„Ne.

Jsem jenom nějak unavená. Skutečně. Nějak se necítím ve své kůži.

Myslím, že je to asi změna tlaku.“

Mel jí položil paži kolem ramen. „Budeš zase v pořádku. Jen si nestav své naděje příliš vysoko.“ Donna zavřela oči. Na několik minut zavládlo ticho.

„Spíš?“ zeptal se potichu Mel.

„Ne,“ řekla se stále zavřenýma očima. „Jenom jsem přemýšlela, co bych ráda udělala se svým životem, až se vrátíme domů. Pokud jde o další moji kariéru, myslím.“

„A co jsi vymyslela?“ Pocítila, jak ji políbil na čelo.

„Tehdy, když jsem předělávala naši ložnici, měla jsem z toho skutečné potěšení,“ začala jako ze sna, „a pak, ta galérie, kterou jsme navštívili. Měla jsem, sotva jsme do ní vstoupili, ihned nejrůznější velkolepé nápady, co by se tam mohlo ještě udělat.“ Otevřela oči a vzhlédla k Melovi. „Myslím, že mám dobré oko pro takové věci, ale zkrátka jsem se o to dosud nikdy nepokusila. Vždy jsem jenom žila na místech, která z toho či onoho důvodu byla již zařízena nábytkem a tím ostatním. Myslím, že jsem se na to vždy dívala tak, že to je až to poslední, o čem bych měla rozhodnout.“ Posadila se zpříma. „A nyní poznávám, že se mi docela líbí dělat rozhodnutí.“ Mel se usmál.

„A tak jsem se právě teď rozhodla, právě v tomto okamžiku, že bez ohledu na to, co se stane s mými dětmi, ať je budeme moci dovézt domů či ne, že si udělám nějaké odborné kursy až se vrátíme na Floridu a pak se pustím do navrhování interiérů. Co si o tom myslíš?“

„Myslím, že jsi nejkrásnější žena, jakou jsem kdy spatřil.“ Donna se zasmála, ale pak bolestí zkřivila tvář. „Co je ti?“ zeptal se rychle Mel.

„Nevím. Když jsem se právě teď zasmála, zabolelo mne na boku.

Nezdá se, že by to chtělo přestat.“

„Kde?“

„Tady.“ Donna ukázala na místo na svém levém boku, přímo nad pasem. „Viď, že si nemyslíš, že je to srdeční záchvat?“

„To se mi na tobě Donno právě tak líbí,“ řekl Mel a snažil se posadit tak, aby mohl tu věc lépe vyšetřit.

„Neuvažuješ v malých rozměrech. Jaká je ta bolest?“

„Něco jako pálení. Jako píchnutí nebo něco takového.“

„Počkej, já se na to podívám.“

„Jak to myslíš?“

„Zvedni si svetr.“ Donna poslechla a udělala, co jí řekl.

„Tak co, vidíš něco?“

„Jenom mateřské znaménko,“ řekl, opět jí svetr shrnul dolů a sedl si nazpět. „Jak to myslíš, jenom mateřské znaménko?“

„Mateřské znaménko. Co o tom mám víc říci?“

„Ale já tam žádné mateřské znaménko nemám.“

„Ale ano. Právě jsem je viděl.“

„Viděls ho někdy předtím?“ Donniny oči se upíraly zkoumavě na Mela. „Ne,“ odpověděl a a znovu jí vytáhl svetr a dotknul se kulaté černé skvrny.

„Au!“ řekla, když ji jeho prsty štíply do boku.

„Co je to?“

„Vypadá to jako klíště!“ řekl s údivem.

„Klíště? Kde bych mohla chytit klíště?“

„To teda nemám ponětí. Ale vypadá to tak.“

„A jak to dostanu pryč?“

„Sterilizovanou jehlou, buď ve vroucí vodě, nebo nad zápalkou. Nezdá se mi však, že by tento vůz byl vybaven něčím takovým.“

„Tak tedy musím počkat.“

„Neměli bychom čekat příliš dlouho. Klíšťata mohou být nebezpečná. Můžeš pořádně onemocnět vinou jedné takové potvůrky. Zakusuje se do tebe stále hlouběji, čím déle čekáš.“

„Pokoušíš se mne přivést k tomu, aby se mi udělalo špatně?“

„Pokouším se, abys pochopila, že čím dříve tu věc odstraníme, tím lépe.“

„Jak jsem asi chytila klíště?“ zeptala se s rostoucím znepokojením. „Pes! Ten zatracený pes! Muffin!“ řekla, jako by jednotlivá slova vyplivovala.

Mel si sedl zpět za volant a otočil klíčem zapalování.

„Kam chceš jít?“

„Chci nás zavést k nějaké lékárně a sehnat tam nějakou mast, abychom to dostali ven…“

„Ne!“

„Donno…“

„Ne teď.“

„Nechápeš…“

„Vím, že ta věc může být velmi nebezpečná. To já chápu, Mele. Ale hodina nebo dvě – to přece neumřu, nebo snad ano, když počkáme hodinu nebo dvě?“

„Nezemřeš.“

„Prosím, Mele.“

„Tak dobře,“ váhavě souhlasil. „Ale řekneš mi, jestliže ti počne být mizerně.“

„Oukej.“ Políbila ho na tvář. „Děkuji ti.“

„Nemusíš mi děkovat,“ řekl a dodal: „Počkáme dvě hodiny a dost.“

„Dvě a půl hodiny,“ usmála se tvrdohlavě.

„Dvě,“ řekl s plnou rozhodností. „A konec diskuse.“

Čekali dvě hodiny dvacet minut, než hnědý vůz Ford stejšn zatočil na příjezdovou cestu k číslu 1220 Cove Lane.

„Někdo přijel domů,“ řekl Mel a dloubnutím Donnu probudil. V poslední hodině byla stále netečnější a znepokojenější, ale odmítala se zvednout.

„Je to Viktor?“

„Zatím to nemohu říci.“

Otevřel dvířka vozu.

„Chceš tady počkat?“

„To si děláš legraci?“

Otevřela dvířka také na své straně vozu.

„Jsi v pořádku?“

„Bude to dobré.“

Donna cítila, jak se její noha dotkla chodníku a okamžitě si uvědomila, jak se cítí slabá, jak je nervózní a jen se modlila, aby dřív než dojdou k domu neomdlela. Došli k příjezdové cestě k 1220 Cove Lane právě když ti, co přijeli vozem, vycházeli z garáže a šli k přední frontě domu.

Muž. Vysoký, tmavý, ne nepodobný Viktorovi.

Ale nebyl to Viktor.

Jenom muž.

A jeho dvě děti – byly pouze dětmi.

Donna se zhroutila na čerstvě pokosený trávník před domem.

Nikdy předtím neviděla takové barvy, uvědomila si Donna, dívala se na ně upřeně, jen krátce se podivila, kde to vlastně je a jak se sem dostala. Zeleň, bujná zeleň a deštěm potemnělá hněď a čerň. Jako obraz, který namaloval Georges Rousseau. Namaloval to Georges Rousseau, konstatovala, přestože to bylo zcela jasně nemožné. Konečně co by ona měla co chodit kolem dokola v obraze od Georgese Rousseaua?

Šlápla do mechu a okamžitě pocítila, jak se jí do něj počínají bořit nohy, jak jí náhle šplhá po holeni mazlavé bahno, studené a nepříjemně mokré, obaluje jí nohu a štípe ji jako jako tucty žíznivých pijavic.

Vytáhla nohu a zděsila se, když uviděla zářivě modrého hada, který se jí svíjel kolem kotníku. Pokoušela se ho setřást. Lpěl na ní, jako kdyby jeho zářivě modrá kůže byla její vlastní.

Džungle – a byla to džungle, to teď zřetelně viděla – kolem ní rychle narůstala, větve stromů se jí snažily dotknout, uchopit ji, větve náhle měly na samotných koncích přísavné bradavky a ty se oplzle rozevíraly a zavíraly.

Když se znovu podívala na své nohy, byl modrý had pryč. Hladina pod ní byla najednou jasná a průhledná. Viděla, jak kolem ní pluje ryba, jak se přímo pod jejími prsty svíjejí úhoři, fauna se provokativně pohupovala k ní a lákala jí, aby si zaplavala. Náhle byla až po krk ve vodě, proplouvala džunglí, dívala se na spodní část svého těla, jako by patřila někomu jinému, viděla, jak její nahé nohy tiše šlapou vodu, viděla vibrující zvíře, mělo masitou barvu – co to jen mohlo být za zvíře? Krátce se podivila, když viděla, jak se k ní jeho hlemýžďovité tělo s lidskýma rukama přibližuje, zachycuje ji, omotává se kolem ní a stahuje ji. Hluboko. Hluboko.

Je pod hladinou. Její hlava mizí pod znovu se objevivším bahnem, její nozdry ucpal tekoucí písek. Nemohu dýchat. Nemohu dýchat.

Hlasy. Vzdálené hlasy ji probudily. Přišly ji vzkřísit. Máte pravdu, to vše je jenom sen.

Otevřela oči.

Velký modrý had, ovíjející se kolem trámu přímo nad její hlavou, se svíjel a chystal se na ni. A pak skočil a omotal se jí kolem krku, stále pevněji stahoval své sevření a svíral jí stále těsněji hrdlo.

„Ne!“ posadila se, zařvala a strhávala ze sebe hada.

„Donno! Donno!“

Ještě jednou otevřela Donna oči. Měla před sebou Melovu tvář, jeho paže se snažily utišit její, kterými zuřivě tloukla kolem sebe.

„Ach Bože,“ vzlykala. „Co se se mnou stalo?“

Nechala Mela, aby jí pomohl opřít záda o polštáře a cítila, jak je promočená potem. Byla v posteli, v cizím ale dobře vybaveném pokoji.

Naproti ní stál televizor.

„Teď jsi v pořádku,“ řekl. „Po několik hodin jsi byla něco jako nemocná.“

„Několik hodin? Kolik je teď hodin?“ Několikrát se zhluboka nadechla.

„Je něco po půlnoci.“ Donna se podívala na televizor. Poznala tam hlasatele Johnnyho Carsona. Mladá hezká blondýna cpala do bedýnky velikého hroznýše – škrtiče. Mel se na ni díval, jak se dívá na televizor. „Byl to zajímavý pořad,“ zasmál se. „Paní ze zoologické zahrady, nějaká hvězdička, která prohlásila, že byla pokřtěna v bazénu Pata Boonea, tvrdila, že jí Pat držel příliš dlouho hlavu pod vodou a místo toho, aby se znovu narodila, myslela, že umírá.“ Pohladil ji po čele. „Měla jsi otevřené oči, tak doširoka otevřené oči, ale stále ti těkaly sem a tam. Horečka se již zlomila.“ Náhle si sáhla na bok.

„Pozor, opatrně. Máš tam obvaz.“ Klíště?“

„To je dávno pryč.“

Prohrábla si rukou své vlhké vlasy. „O kolik svého života jsem přišla?“

„Před tím nebo po tom, co jsi napůl k smrti vyděsila ubohého pana Sanderse tím, jak jsi omdlela do jeho begonií?“

„Ach Bože! Vyprávěj mi to.“

„Zachoval se přesto velice pěkně, skutečně. Zavolal se mnou ambulanci a dopravili jsme tě do nemocnice.“

„Nemocnice? Toto je nemocnice?“

„Ale ne. Toto je motel. V nemocnici si tě nechali jen tak dlouho, dokud neodstranili klíště a nedali ti příslušné léky.“

„Takže pan Sanders byl…“

„Pan Sanders byl pan Sanders. Tečka. Žena mu zemřela před osmnácti měsíci, nechala ho, aby dohlížel na dvě malé holčičky.“

„Dvě holčičky?“

„Ano. A obě ty holčičky jsou holčičky, jak by asi řekla Janine Cressyová McCloudová.“

„Tak dík zázračné paměti Kathy Garratové…“

„A dík jejímu psu!“

„Kdo nám to vlastně řekl, že máme jít do té pitomé galérie?“

„Ta paní ze San Simeonu – pracovala pravděpodobně pro Viktora!“

Mel se zasmál. „Mohu říci, že se již cítíš lépe.“ Vypnul televizor.

„Chceš trochu čaje nebo něco?“ Zavrtěla hlavou. „Jsem jenom unavená.

Budu v pořádku, abychom mohli ráno vyjet?“

„Myslím, že ano. Něco mi říká, že tě nedokážu nijak zastavit.“

Dramaticky na chvíli zmlkl. „Volal jsem Marfleeta. Řekl, že snad má něco určitého v Carmel. Muž se dvěma dětmi, odpovídající popisu Viktora a dětí, si tam před šesti měsíci koupil dům. Jel tam dnes večer, aby to přešetřil, a setkáme se zítra.“

„Ach Mele…“ řekla Donna a pocítila, že se jí celé tělo počalo chvět.

„Možná, že to on nebude, Donno…“

„Já vím, já vím,“ opakovala a zahrabala se pod pokrývky. Cítila, že si Mel zalezl k ní. „Já vím.“

Po těch několik minut, než je kroutící se U. S. dálnice č. 1

dovedla do Carmel, Donna cítila, jak všechny její smysly oživují. Nozdry se jí rozšiřovaly všudypřítomným pachem oceánu, její rozšířené oči hltaly pohled na domy, z nichž některé byly spíše jako perníkové chaloupky, spíše domečky pro panenky, než opravdové domovy. Její uši se otevíraly zvuku dorážejícího příboje a protikladnému tichu v mezerách mezi burácením tříštících se vln. Zdálo se jí, že se v ní napíná každá tkáň k vyhlášení nejvyššího stupně poplachu. On byl zde. Cítila to. To je to místo, kam odvezl její děti.

„Jen klid, Donno,“ varoval ji Mel.

„Já vím, že jsou zde, Mele. Celé mé tělo mi to říká, že jsou zde.“

„Ať je tvé tělo sebekrásnější, dlouho se předtím mýlilo. Jen si vzpomeň, jak jsem ti řekl, že si máš vzít znovu Viktora.“

„Jsou zde, Mele,“ opakovala, když obrátili vůz k jihu na Ocean Avenue.

Donna sledovala, jak míjeli jména ulic: Carpente, Guadalupe, Santa Rita, Santa Fe, Torres, Junipero. Byla si stále jistější a jistější, že jsou závěry jejích úvah správné. Jeli kolem velké budovy postavené ve španělském stylu, nápisem označené jako Tržiště Carmel, 67

obchodů, a jeli dolů do ulice Dolores, kde zahnuli doleva.

„Kde přesně se s Marfleetem setkáme?“

V restauraci nazvané Přístav u malé pizzy. „Picu teď, v tuto hodinu.“

„Vždyť je doba na oběd,“ připomněl jí Mel a podíval se na své hodinky.

„Tos mne nechal tak dlouho spát?“

„Chtěl jsem, abys byla v bojové kondici,“

a zamrkal na ni.

Usmála se. „Já vím, že tu jsou, Mele. Ty to necítíš?“

„Co tady cítíš – ano, cítím to i já – je určitá podobnost. Toto místo se v jistém směru nijak neliší od Palm Beach. Borovice místo palem.

A místo má tentýž – rytmus.“

Donna přikývla. To bylo to správné slovo. „Tím lépe,“ dodala.

„Vždyť Viktor se vždycky ohlížel po něčem lepším.“ Náhle uviděla po své pravici Přístav u malé pizzy. „Tady je to, Mele.“

Mel zatočil vozem na parkoviště a oba vystoupili. Mel hodil klíčky od vozu Donně, aby je uložila do své kabelky. Nositelka klíčů, řekl Donně v letadle a zřejmě to tak myslel.

„Nezapomeň, že Viktor prožil velkou část svého života v Connecticutu.“

„Já vím,“ řekla Donna a zavěsila se do Mela, „je však těžké vrátit se k ledu a sněhu, když jsi byl jednou rozmazlen sluncem a oceánem.“

Již vcházeli do čelních dveří restaurace, když se Mel otočil a zastavil ji. „Podívej se, Donno,“ řekl, „Jestliže Marfleet pohořel a i když zde děti nenajdeme, pamatuj si, že tě miluji a že je zde vždy ještě Monterey.“ Zasmála se. „A chceš říci ještě něco jiného?“

„Ano,“ řekl slavnostně.

„Kolik psychiatrů by to udělalo, aby si pro změnu vzali žárovku?“

„Kolik?“ zeptala se a široce se usmála. „Jenom jeden jediný,“

odpověděl, „ale žárovka by si skutečně musela přát změnit se.“

Stále se ještě pochechtávala, když je číšník vedl napříč restaurací ven do pátia, chráněného před větrem, kde seděl a čekal pan Marfleet.

„Minuli jsme je,“ řekl pan Marfleet, jakmile si sedli. Donna nechtěla ani svým uším uvěřit.

„Co? Jak to myslíte?“

„Myslím tím, že zde byli. Ale ztratili jsme je.“ Co tím myslíte, že jste je ztratili?“ Donna slyšela, jak se do jejího hlasu vkrádá pronikavý tón. Ne, prosím, ne. Nic takového neslyšela. „Mám tam nahoře muže,“ vysvětlil detektiv „a ten se vyptává. Myslím, že pan Cressy, nebo pan Whitman, jak se sám nazval, na něco z toho přišel a upláchl. V každém případě odjel.

Mám někoho, kdo hlídá dům, ale Cressy musel upláchnout uprostřed noci.“

Donna kroutila hlavou se strany na stranu. Nechtěla přijmout to, co jí tlumočily její uši. Tak se mu přiblížit, tak těsně až k němu, a ztratit ho během noci, té noci, kterou prospala v nějakém motelovém pokoji v Morro Bay, protože ji kouslo klíště! Ne! To nebylo fér.

„Můžete vystopovat jeho vůz?“ zeptal se Mel v předpokladu, že Viktor měl nějaký vůz.

„To jsme také udělali. Nechal ho stát opuštěný na losangeleském letišti dnes někdy brzo ráno. Nyní již může být bůhvíkde, ale stále po něm budeme pátrat, to vám slibuji. Našli jsme ho jednou, najdeme ho znovu.“ Jeho hlas utichl. Donna se na detektiva přesněji podívala zpočátku, hned jak si sedla. Byl velký, ale celá jeho výška zřejmě spočívala v horní části trupu, která měla téměř pravoúhlý tvar, měl hranatou čelist, hranatá ramena a vyčnívající ohryzek, který vynikal ve výstřihu jeho rozhalené košile. Měl žlutavou plet, jako kdyby byl zřídka na čerstvém vzduchu a když byl, tak mu to zřídka dělalo dobře. Vypadalo to, že je mnohem spokojenější mezi stohy pořadačů, které naplňovaly jeho jinak skromně nábytkem vybavenou kancelář v dolní části Los Angeles, kde alespoň splýval s tímto pozadím.

„Změnil jména dětí,“ řekl náhle. „Co?“

„Holčičku pojmenoval Carol, ne Shannon.“

„Sharon,“ řekla Donna a opravila tak to, co prohlásil detektiv. „Jó, Sharon. A malého chlapce nazval…“

Pohlédl rychle dolů na svůj poznámkový blok. „Nazval ho Tommy.“

„Jste si jist, že to byli oni?“ zeptal se Mel.

Detektiv pokrčil rameny. „Podle popisu zcela určitě. Podívejte se, proč by upláchli, kdyby to nebyli ti, které hledáme?“

Donna přikývla. „Kde bydleli?“ zeptala se. Její hlas zněl kalně a odměřeně. Co na tom záleželo, kde žili? Vše, co ještě mělo nějaký význam, bylo, že tam již teď nebydlí. Odjeli. Zmizeli pryč v noci.

Vypařili se. Znovu. Na jak dlouho? Na dalších jedenáct měsíců?

Jedenáct let?

„Nedaleko odtud“ Marfleet se zasmál tak, jak se směje někdo, kdo chce nějak zaplnit prázdný prostor. „Skutečně nijak příliš daleko odtud.

Dům byl na Monte Verde,“ řekl a znovu se informoval ve svém notesu.

„147 Monte Verde.“

Donna vstala od stolu. „Chci to vidět,“ řekla. „Je to prázdné,“

řekl Marfleet. „A pronajaté.“

Nepohnul se, aby vstal.

Mel vyskočil. „Já tam Donnu zavezu. Podíváme se tak trochu kolem.“

„Ale zajisté,“ souhlasil detektiv, i když již před ním ležela jeho pizza se vším, co na ní bylo. „Nebude vám to vadit, když to nejprve sním?“

„Dejte si klidně načas,“ řekla Donna, která toho muže nenáviděla pro jeho necitlivost, především ale proto, že v ní vzbuzoval naději jen proto, aby ji hned zase takovou nelítostnou příkrostí rozbil na padrť.

Ne, myslela si, když vycházela s Melem v patách z restaurace, to nebyla Marfleetova chyba, že se od něj nechala tak nachytat.

Zavinila si to docela sama. Tak jako si svůj jízdní řád přeorala s malou pomocí velkého německého ovčáka Muffina. Hodila Melovi klíčky od vozu.

Nemohla se vypořádat s mnoha věcmi. Utekli. Nechala je upláchnout. Ať z jakýchkoliv perversních motivů chtěla navštívit dům, kde žily její děti po šest posledních měsíců – Carol a Tommy, jak je přejmenoval, tak divně, pro ni tak cize. Snad podobně jako při psychických vibracích, když ohmatávala některé z jejich součástek oděvu – se naladí do nějakého neurčitého citového stavu.

Vstoupila do vozu s myšlenkou, že už toho všeho bylo dost. Od nynějška přenechá detektivní pátrání profesionálům – nevolejte mne, dokud nebudete mít mou rodinu za mřížemi. A tak, jak se musela spokojit s tím, že Viktor s jejími dětmi opravdu utekl tak odejde i ona.

Zpět na Floridu. Zpět k Annii. Zpět k válení velkých balvanů nahoru na věčně přibývající počet pahorků.

Rozhodli se, že tam zůstanou přes noc a po řádném odpočinku vyrazí ráno do Los Angeles. Donna po celé odpoledne neřekla ani slovo a jen přikyvovala na souhlas ke všem Melovým návrhům. Kdyby jenom existovala nějaká jiná cesta, myslela si stále, kdyby to vůbec nebyli oni, i to by bylo lepší, ale dostat se k nim tak blízko jenom proto, aby je o jediný den zmeškali! To prostě nemohla strávit. Nyní již mohou být bůhvíkde, myslela si. Jsme opět na začátku. A ještě dále nazpět, protože nyní bude Viktor ve střehu.

Donna s Melem strávili u domu v Monte Verde celou hodinu. Byl zřejmě prázdný – civěli do všech oken, marně čekali, zda nepřijdou domů nějací sousedé. Vše nasvědčovalo rychlému ústupu. Za domem nebyl oceán, ale byl dost blízko. Co to bylo, co řekl Marfleet? „Nijak příliš daleko odtud.“ Viktor ji volal z Carmel, tím si byla absolutně jista. A nyní upláchl. Znovu jí ukradl její děti.

„Kde to jsme?“ zeptala se a podívala se ven okénkem. Poprvé za dobu, která jí připadala jako celé hodiny.

„Jsme nahoře v Carmen Valley. Myslel jsem, že by to bylo docela hezké se sem podívat. Můžeme si vzít pokoj v malém pěkném motelu, v průvodci je napsáno, že je takový motel u Carmen Valley Road, u silnice, probíhající údolím Carmen. Motel se jmenuje Hacienda a nabízí malá apartmá. Myslím si, že bychom se mohli někde zastavit pro několik řízků, sami si koupit láhev vína v tom obchodě Yavor’s Deli and Wines, vrátit se do motelu, najíst se a možná si i trochu zazpívat.“ Unaveně se usmála. „Zní to pěkně. Kolik je hodin?“

„Téměř čtyři,“ řekl, když pohlédl na hodinky. „Jsme tady.“ Zajel vozem na parkoviště motelu Hacienda. „Chceš zůstat ve voze?“ Přikývla.

„Oukej. Podívám se, zda mají pokoje.“ Dívala se za ním, jak zašel do recepce a za několik minut se vrátil. Na prstě pohupoval dlouhým klíčem od pokoje. Uvědomila si, že po ty minuty jí myšlenky vůbec nefungovaly. „Pokoj 112,“ hlásil, „za tímhle rohem. Má malou soukromou verandu, skutečně malé soukromé hnízdečko.“

„Dobře.“ Bylo to nejochablejší dobře, které kdy pronesla.

„Vypadáš tak, jako by sis měla nejraději na chvíli lehnout, než zajedu pro víno a řízky.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Pojedu s tebou.“

„Oukej. Ta prodejna vína je několik mil přímo nahoru ulicí. A je tam nákupní středisko, kde můžeme koupit ty řízky.“ Zastrčila klíč od pokoje do kabelky.

„To je báječné.“ To báječné vyznělo jen o kapánek lépe než dobře.

„Miluji tě,“ řekl Mel klidně. „Jsem na tebe velmi pyšný.“

„Proč? Protože nejednám tak, jako nějaký zatracený idiot?“

Usmála se a cítila, jak jí dlouho zadržované slzy počínají stékat vodopádem po tvářích. „Proklatě,“ zaklela a zabořila hlavu Melovi na hruď. „Proklatě.“

„Ty jsi má holčička,“ řekl konejšivě. „Nedrž to v sobě jako v zašpuntované flašce, jen to vypusť, miláčku.“

Mel nalezl místo na již dost přeplněném parkovišti nákupního střediska. Zajel vozem na místo, vytáhl klíčky ze zapalování, předal je Donně a pak vystoupil z vozu.

„Jdeš taky?“

„Proč bych nezašla koupit ty řízky, zatímco ty půjdeš pro víno?“

zeptala se ho a připojila se k němu na jeho straně vozu.

„Jistě. Máš peníze?“

Donna prozkoumala svou peněženku. „Spoustu,“ řekla.

„Oukej. Setkáme se zase tady.“ Něžně ji políbil. „Jsi v pořádku, nic ti není?“

Přikývla. „Jsem oukej.“

Rozešli se každý opačným směrem. Pak se Donna otočila, aby se za ním podívala. Mel šel dál a zmizel v hlavním vchodu Yavor’s Deli and Wines. Hlavou jí proběhla myšlenka, že až vyjde ze samoobsluhy, Mela zde nenajde. Zmizí, tak jako každý, kdo se stal částí jejího života; buď zemřeli, nebo prostě odešli. Ne, ujistila sama sebe a přitiskla si kabelku, pokud má Mel v úmyslu vrátit se na Floridu. Vždyť konec konců ona byla nositelkou klíčů. On zde bude. On zde vždycky bude.

Samoobsluha byla pěkně vybavená. Široké nástěnné regály lemovaly venkovní zdi, ovocné stromy na obrazech nad nimi jako by své barvité produkty shazovaly přímo do dovedně naaranžovaných táců, umístěných před obrazy. A podobně to vyhlíželo v celém obchodě, kde byly se vkusem sladěny styl třeba velké dávky talentu, myslela si, když bez cíle kráčela mezi uličkami sem a tam, aby se něco, co je v podstatě jen obyčejným obchodem s potravinami, proměnilo v cosi tak příjemného, jako je toto místo, aby si lidé přáli přicházet sem z celého Carmelu a zřejmě to také dělali. Prodejna byla přeplněna kupujícími, hlavně ženami, ale i překvapivě velkým počtem mužů a také dětmi.

Poprvé uviděla tu holčičku, když procházela jednou z uliček, jak sedí na předním sedátku nákupního vozíku a veze se k opačnému konci uličky.

Dítě zíralo na Donnu. Donna poznala i na vzdálenost patnácti stop, že je na očích té holčičky něco neobvyklého.

Donna pocítila, jak jí počíná bušit srdce. Nohy měla jako přimrazené k podlaze. Zastav to, řekla si. To se přece již několikrát předtím stalo. Tolikrát, u tolika dětí, které vypadaly jako Adam nebo Sharon.

Tolik omylů. Právě tak, jako v tomto případě, bylo spíš přání otcem myšlenky. Vždyť Viktor již v Carmelu není. Vzal její děti a utekl s nimi v noci. „Promiňte mi.“

„Prosím?“ zeptala se Donna, otočila se a viděla, že před ní stojí mladá, příjemně vyhlížející žena s dítětem na zádech, zabaleným do bavlněného vaku. Vak měla přitažený kupředu přes hruď.

„Mohu projít?“ zeptala se žena.

„Ale jistě, samozřejmě, promiňte.“ Její hlas zněl jako ze sna.

„Nevšimla jsem si, že blokuji cestičku.“

Možná ale, že to nebyl Viktor, napadlo ji najednou. Možná, že to byl někdo jiný, kdo uprchl. Někdo ve stejně tíživé situaci jako Viktor.

Někdo, kdo měl své vlastní odlišné potíže. Na tom nezáleželo.

Záleželo na tom, že se Marfleet mohl mýlit! Na čem nejvíce teď záleželo, to bylo to dítě, které právě viděla, jak se veze na vozíčku přímo před jejíma očima.

Její nohy náhle odmrzly od podlahy a hnaly ji kupředu tak, že vrazila do mladé ženy, kterou jen před několika sekundami pustila před sebe.

„Promiňte,“ zamumlala, došla na konec uličky; dál kráčela pomalu, aby nevzbudila zbytečnou pozornost, až minula vedlejší uličku. Dítě v nákupním vozíku tam nebylo. Byla to snad jen iluze? Donna tu myšlenku potlačila a kráčela k další řadě regálů s konzervami.

Tam byly. Dítě, které mačkalo v pěstí malý balíček Jell-O instant pudingu, jako kdyby to byl její zamilovaný medvídek. A žena.

Donna předstírala, že si důkladně prohlíží poličky, ale přitom se pozorně dívala na tu ženu. Nikdy ji předtím neviděla. Měla tmavé vlasy a byla opálená, ale ne přespříliš. Její věk odhadovala Donna asi na pětapadesát. Zřejmě příliš stará na to, aby byla matkou dítěte.

Možná babička. Nebo hospodyně.

Donna zaměřila pozornost na děvčátko. Od té doby, co viděla Sharon naposled, uplynulo jedenáct měsíců, za jedenáct měsíců může někdo zestárnout, ale nemůže se mu zcela proměnit tvář. Zatímco děvčátko, které sedělo a zpívalo si v nákupním vozíku, trochu místy zeštíhlelo a vyzrálo (ošklivé slovo pro dítě, kterému ještě nebyly tři roky), na jiných místech mělo stále ty základní drobné rysy – malý, ohrnutý nosík, ústa, která vytvářela trochu ohrnutým rtem přirozený výraz nelibosti, přesně tak jako u jejího otce, kudrnaté vlásky, nyní sice delší, ale nijak méně kudrnaté, a obrovské čarodějné oči, které se dívaly skrze vás. Donna zatajila dech, když se dítě podívalo směrem k ní. V té tváři se nemohla mýlit. Za ten rok, co naposled děvčátko viděla, se dítě podobalo ještě více než dříve ženě, po které neslo jméno. Moje matka, pomyslela si Donna. Moje matka – má dcera. „Ach, zlato,“ slyšela ženu, jak dítě oslovuje, „zapomněla jsem na brambory.“

„Brambory?“ zeptalo se dítě.

„To bude jen na vteřinku,“ řekla žena. „Neměj strach. Hned budu zpět.“

Donna měla sklopenou hlavu a pohled zaměřený na nějakou ovocnou konzervu, jako kdyby pečlivě hodnotila u každé plechovky její zvláštní přednosti. Když kolem ní přešla žena uličkou dozadu a zašla za roh, přiskočila Donna k dítěti. Co to dělám? divila se vztekle. Co to dělám? Copak ji mohu jednoduše sebrat a utíkat s ní? A co když se se mnou začne prát? Co to dělám? A co je s mým synem? Kde je můj syn?

„Ahoj,“ řekla klidně.

Dítě se na ni ostražitě zadívalo, jeho oči pronikly Donně až do lebky.

Poznáš mne, kdo jsem? Vzpomínáš si na mne?

Děvčátko se usmálo. „Ajoj.“

Našla jsem tě, myslela si Donna a nemohla tomu ani uvěřit. Našla jsem svou malou holčičku! „Sharon?“ zeptala se opatrně.

Tvář holčičky ztuhla a zamračila se. „Já nejsem Sharon,“ řekla a ohrnula nos. Donnino srdce pokleslo. „Já jsem Velký Pták.“

„Co?“

„Já jsem Velký Pták.“

Donna pocítila, jak se jí celé tělo počíná třást. „Ach, ach, skutečně.“

„Prosím, mohu být Velký Pták?“ žadonilo dítě a jeho hlásek najednou zjemněl.

„Samozřejmě že můžeš. Velký Pták je rozkošné jméno.“ Dotkla se vlasů holčičky. „Máš krásně kudrnaté vlásky, Velký Ptáku.“

„Ne,“ zafňukalo dítě a náhle se zdálo, že se rozpláče. „Ne vlasy.

Péra!“

„Uh, ale samozřejmě, jsou to péra.“. Donniny myšlenky cirkulovaly v kruzích mimo její hlavu. Nechtěla dítě vystrašit; nechtěla vyvolat žádnou scénu; lidé zde, pokladní, asi znají tu ženu, která dohlížela na dítě. Možná, že sem se Sharon chodí často. Kdyby se pokusila dítě popadnout a Sharon by se bránila, potom ti ostatní by ji mohli přemoci a tu bláznivou surovou paní zadržet, zatímco ta druhá žena by se svým dítětem utekla. To nemohla připustit. Bude lepší čelit té ženě, když vyjde z obchodu a když bude Mel, jak doufala, po jejím boku. Pak by mohli tu ženu donutit, aby jim řekla, kde je Adam. A tak by mohla dostat zpět obě své děti.

Donna zaslechla přibližující se kroky. Okamžitě odstoupila a ještě jednou se obrátila k policím s ananasovými konzervami a dělala, že si je prohlíží. Koutkem oka pozorovala ženu, jak vložila do voí’ku pytel s pěti librami brambor k dalším potravinám.

„Tvůj otec by se velmi zlobil, kdybychom zase zapomněly na brambory,“

řekla žena a přezkoumala obsah košíku. „Myslím, že to je vše.“

Vzala malý kousek papíru z kabelky a proběhla věci, které na něm měla zapsané. Hele, seznam, pomyslela si Donna s údivem.

„Oukej, to je vše. Pojedeme teď pro tvého bratra a pak domů.“

„Chci žmužlinu.“

„Až po večeři.“

„Růžovou žmužlinu.“

„Až po večeři.“

Donna šla několik kroků za ženou k přední části obchodu. Žena musela

čekat ve frontě. Donna, která nic nenakoupila, šla před frontu a ven z obchodu a čekala u předního širokého okna. Z místa, kde stála, viděla obchod s vínem – byl Mel stále ještě uvnitř? Vrátil se k vozu?

Prosím, Mele, buď u vozu! Podívala se oknem zpět na tu ženu, byla již třetí na řadě, ale u vedlejší pokladny se zdálo, že pokladník otevře novou fronta na placení a tak se Donna bála odběhnout, aby hledala Mela. Nemohla si dovolit ztratit opět své dítě. Můj Bože, pomyslela si, našla jsem ji. Skutečně jsem našla svou holčičku! Mám to za sebou.

Noční můra je pryč.

Ještě ne zcela, uvažovala. Noční můry jsou pryč, až se člověk probudí.

A ona nebude plně probuzená, dokud nebude mít obě své děti pod svými ochrannými křídly a neodletí z Kalifornie.

Druhý pokladník otevřel další pokladnu a žena k ní přešla z původní fronty a rychle vykládala nákup na otočný stolek pokladny. Donna se rozhlížela sem a tam na ženu za oknem a na parkoviště. Kde byl Mel? Co ho tak dlouho zdrželo?

Dívala se přes bludiště vozů a po několika sekundách dokázala rozeznat bílý Buick, který si najali v Los Angeles. Mel tam nebyl.

Podívala se zpět k obchodu s vínem. Nic. Zpět k té ženě. Pokladník stále ještě přerovnával její nákup. Pospěš si, Mele! Musíš mi pomoci!

A když ne, pomyslela si v náhlé hrůze, když se Mel nevrátí z obchodu s vínem včas? Ten obchod asi nabízel všechny druhy vzácných a exotických vín bylo zcela možné, že se Mel nechal uchvátit a všechny speciality obdivoval. Nebyl si nijak vědom toho, že by to pospíchalo Viktor s dětmi přece uprchl na letiště v Los Angeles dnes ráno!

Leda že by ten, kdo utekl, nebyl Viktor. Carol a Tommy, ať už to byly děti kohokoliv, nebyly definitivně jejími dětmi. Její děti byly zde v Carmel. Jedno z nich bylo tady v té samoobsluze. Přímo před ní.

A nechtěla je spustit z očí. Za žádnou cenu. A nezáleželo na tom, zda tady byl Mel, aby jí pomohl, nebo ne. Když by to muselo být, zastavím ženu sama, zavolám policii. Nenechá tu cizí ženu, aby jí zmizela, i když by ta zmobilizovala veškerou kombinovanou sílu všech, kdo prodávali a pracovali v nákupním středisku.

Pokladník ukládal celý nákup do tašek, až naplnil čtyři.

„Může mi někdo pomoci naložit to do mého vozu?“ zeptala se žena.

Donna pocítila, že její poslední rozhodnutí znovu rozbíjí strach.

Nebyla připravena na to, aby se při prvním střetnutí zúčastnil ještě někdo jiný. Znovu pohlédla na parkoviště. Mel tam nikde nebyl.

Žena kráčela kolem ní a pevně držela za ruku holčičku. Když vycházely ze dveří, dítě se prudce otočilo k Donně a upřeně se na ni beze slova zadívalo.

„Tak pojď, neloudej se,“ řekla žena a zatáhla dítě za ruku.

Příručí ze samoobsluhy jel těsně za nimi s vozíkem, plným zabalených potravin. Donna se naposled rozhlédla kolem a pak šla za mladíkem v jakési minipřehlídce, jejíž účastníci sice vůbec nedodržovali krok, ale se stále stejnou rozhodností šli kupředu.

Žena kráčela pomalu, dítě s jistou potíží za ní poskakovalo, což, jak si myslela Donna, byl zřejmě jeho obvyklý způsob chůze. Žena se přesto na dítě dívala s velkou něhou. Nebyla jen pouhou hlídačkou dětí, byla zřejmě tím, kdo o dítě skutečně pečoval. Alespoň za to jí Donna byla vděčná.

Vůz ženy byl zaparkován v nejbližší řadě a nejméne šest řad vozů od místa, kam Mel zaparkoval bílý Buick.

Donna se z bezpečné vzdálenosti dívala, jak příručí nakládá čtyři tašky s potravinami do kufru béžovo-zeleného auta značky Plymouth-Volare, poznávací značka NKF 673. Snažila se číslo zapamatovat pomocí mnemotechnické pomůcky. NKF nešoustej v Kalifornii, řekla si a doplnila svou paměť nezbytným klíčem.

Klíče. Nositelka klíčů. Měla klíče k vozu. Žena dala příručímu zpropitné a ten jí úslužně přidržel dvířka, když žena usazovala Sharon do jejího dětského sedátka v zadní části vozu. Ach Bože, ulekla se Donna, vždyť již odjíždějí! Pohnula se kupředu v okamžiku, kdy chlapec otevřel ženě přední dveře a dívala se, jak vměstnává žena své tělo za volant, než příručí dveře přiklapl. Můj Bože, vždyť již odjíždějí! Copak ona zůstane jen tak stát a pustí je, aby odjeli?

Úzkostlivě se podívala k obchodu s vínem, zda neuvidí Mela. Nebyl tam. Zatraceně! Žena nastartovala vůz.

Ne! řekla si Donna a náhle hrábla do kabelky pro klíče. Nenechá je, aby odtud odjely. Nenechá je odjet pryč. Okamžitě se rozběhla mezi

řadami vozů s očima stále upřenýma na béžovo-zelený Plymouth.

Našla svou řadu, našla svůj vůz, naposled se zoufale rozhlédla po Melovi, pak otevřela dvířka, skočila dovnitř a zastrčila klíček do zapalování. Cítila současně nevolnost i rozjaření. Nemohla se donutit, aby se přestala třást.

Bylo to, jako by se ta scéna odehrávala právě dnes odpoledne a ne před téměř čtyřmi léty. V tu noc, kdy se konal onen osudový večírek.

Když se připravovali k odchodu. Jedno slovo následovalo za druhým.

Jedna noční můra se nyní změnila v druhou. Obě se tak složitě vzájemně proplétaly, každý rys jednoho obrazu byl neodlišitelný od toho druhého. Tvoje tvář, Donno, je podobná tváři Emmet Kellyové, tvé šaty jsou jako z levného výprodeje, pro Kristovy rány vždyť jsi málem narazila do té popelnice, kam jedeš, Donno, minula jsi tu křižovatku již před třemi bloky, jak rychle jedeš, dávej pozor, téměř jsi přehlédla tu značku STOP, do pekla snažíš se nás zabít, projela jsi na červenou, vystup si z vozu, Donno já budu řídit, nevím jak ty, ale já jdu na ten večírek měj se dobře.

Co máš v úmyslu s Adamem, rozvést se i s ním, nenechám tě vysmrkat Donno, drž hubu Donno jen drž pro změnu hubu, jeho tělo těžce spočívající na jejím proniká jí do břicha, útočí na její duševní zdraví, jsem mrtvá žena již se s tebou nikdy nebudu hádat.

Dívala se na béžovo-zelený Volare, jak provádí poslední manévr, aby se uvolnil, dívala se, jak zahýbá k jejímu vozu, dívala se, jak opatrně projíždí uličkou mezi vozy.

Zdálo se jí, že se na ni před jejím předním sklem posměšně šklebí Viktorova tvář. Její dítě mizelo s každou uběhlou sekundou. Vůz byl již téměř u samého výjezdu z parkoviště.

Nejsem mrtvá, slyšela Donna, jak říká hlas někde hluboko v ní.

Dotkla se obvazu na boku. Ještě nejsem mrtvá a již jsi ve mně byl dost dlouho! Viktorův obraz předstíral překvapení. „Vypadni, Viktore Cressy!“ zakřičela a ruka otočila klíčkem v zapalování a přestavila rychlostní páku na zpátečku. Vsunula nohu na plynový pedál, vycouvala s vozem obratně a rychle z jeho dočasného domova a rozjela se. Když musela s vozem zastavit za béžovo-zeleným Volare, zahlédla ve zpětném zrcátku, jak se za ní Mel s náručí nesporně dobrých vinných ročníků zmateně a připitoměle dívá. Vysvětlím mu to později, pomyslela si a otočila oči zpět na vůz, který stál přímo před ní. Právě teď již vůbec nemám čas na tebe čekat.

O sekundu později, zůstávajíc stále několik stop za vozem, který jel před ní, zabočila bílým Buickem na Carmel Valley Road, na cestu do Carmen Valley a u dálničního ukazatele se rozjela zpět k U. S. dálnici č. 1.

Žena jela k severu po U. S. dálnici č. 1 a Donna se držela těsně za ní.

Několikrát se žena podívala do zpětného zrcátka. Donna pokaždé sklopila hlavu a zadržela dech.

Byla si ta žena vědoma toho, že je sledována? Poznala Donnu jako paní z nákupního střediska.

Ukázal jí Viktor Donninu fotografii? Řekl jí, aby byla opatrná, když by se jí někdy zdálo, že ji viděla?

Donna se podívala do svého vlastního zpětného zrcátka. Přestože jela rychlostí, která těsně překračovala předepsané omezení, pokoušel se ji všemožně předjet křiklavě žlutý sportovní vůz, nejprve po vnější a potom i po vnitřní straně. Po chvíli honění jako kočka a myš mu Donna vztekle dala znamení, aby ji předjel. Pak ale viděla, že překvapivě snížil rychlost.

Napětí ji přešlo, až když viděla, že zpomalil hlavně pro boční vítr a nyní byl rozhodnut ji předjet, i kdyby měl jet přímo přes ni. Vem tě čert, vykřikla sama pro sebe, když ji náhle předjel po vnitřní straně vozovky a rychle se vmáčkl se svým malým sportovním Buickem mezi Donnu a její dítě. Pak znovu zpomalil. Úmyslně. Bolestivě. Zpomalil a jel sotva krokem.

Donna proklínala, nejprve potichu, pak nahlas. Chtěla zatroubit, ale bála se, že na sebe přivolá pozornost Plymouthu. Stále však viděla sledovaný vůz – tak dlouho, pokud ho bude vidět, řekla si, bude všechno v pořádku. Zdálo se však, že Plymouth nabírá rychlost, zatímco sportovní vůz stále rychlost snižoval. „Tak se pohni, ty bastarde!“ zakřičela Donna, zmítaná netrpělivostí.

Jako kdyby ji slyšel, řidič sportovního vozu náhle zrychlil, zařadil

čtvrtou rychlost a šlápl tvrdě na plyn.

Snadno předjel Plymouth a jen kolem něj zasvištěl. Zanechal za sebou hustá oblaka prachu a jen varovně zdvihl prostředníček.

„Trhni si nohou.“

zamumlala Donna a znovu zaplnila prostor mezi sebou a svým dítětem.

Náhle se rozsvítila na voze před ní levá směrovka a Donna následovala za vozem do jí již známé Ocean Avenue. Pak pokračovala žena na západ k oceánu do Casanova, kde zahnula doleva a jela po Casanova přes dalších pět bloků. Donna ji následovala ve vzdálenosti poloviny bloku. Viděla, jak žena zajela vozem na příjezdovou cestu k velkému, ale ne příliš vzhlednému domu.

Žena zahoukala, napřed jednou, potom znovu netrpělivě. To nebyl jejich dům, usoudila Donna a vzpomněla si, co řekla předtím žena:

Vyzvedneme tvého bratra a potom pojedeme domů. Ženino houkání nevyvolalo žádnou odpověď.

Nechala Sharon připoutanou bezpečně uvnitř vozu na dětském sedátku, vystoupila z vozu a popošla ke krytému vchodu.

Právě v tom okamžiku se otevřely dveře a vyhrnulo se odtud několik kluků, jeden v patách druhého, všichni přibližně stejné výšky jeden možná trochu robustnější než ostatní. Smáli se, zápasili, padali jeden přes druhého. Žena rezolutně zamířila přímo do středu této šarvátky a vytáhla odtud jednoho ze zápasících chlapců.

Donna se snažila rozeznat jasněji jeho rysy, ale byla příliš daleko. Viděla, jak se ženě vymknul z ruky a jako blázen oběhl několikrát vůz ve snaze vyhnout se ještě jedné nebo dvěma ranám na rozloučenou.

Žena ho nakonec zachránila tím, že ho strčila na zadní sedadlo vedle sestry a potom otevřela svá dvířka, zamávala na rozloučenou druhé ženě, která před okamžikem vyšla pod přístřešek dveří. Donna vyslechla jejich slova na rozloučenou. „Sbohem, paní Smithová a děkuji vám, že jste zde nechala Adama hrát si po škole.“

„Bylo to pro mne potěšení paní Wilsonová. Jsem vždy k dispozici.“ Ne, děkuji vám paní Smithová, řekla si Donna.

Ne, děkuji vám, paní Wilsonová. Nebude již žádné kdykoliv. Již nikdy.

Žena vycouvala z příjezdové cesty ven na ulici, Donna ji opět sledovala v bezpečné vzdálenosti za ní.

Obě její děti byly nyní tam ve voze. Oddělovala ji od nich vzdálenost snad pětadvaceti stop. Pětadvacet stop oceli, skla, chromu a betonu. O co byla ta vzdálenost větší, než když měla děti u sebe? Pokusila si představit dopředu, co se stane do večera. V dalších několika hodinách bude mít již vše to za sebou. Všechna bolest dychtivost, strach, které pociťovala i nyní, se stanou součástí její minulosti. Vše se vyřeší – buď tak, nebo onak. Žena pokračovala dolů po Casanova několik bloků až ke třinácté Avenue, kde vyhodila směrovku o okamžik později, a zahnula doprava do ulice, vedoucí k oceánu.

Jela ještě přes tři bloky k ulici, nesoucí název San Antonio ve které zadní části pozemků byly situovány přímo nad zálivem Carmel Bay. Byl to úchvatný pohled, pláž táhnoucí se do dáli pod slábnoucím sluncem, jen co by dohodil kamenem. Žena pokračovala v jízdě již jen několik desítek stop, než zabočila s vozem na příjezdovou cestu k jednomu z domků s výhledem na oceán a tam zastavila. Donna jela dál přes několik dalších domků a pak svůj vůz zastavila.

Rychle z vozu vystoupila, jemně zavřela jeho dvířka ani se na vůz nepodívala a šla tam, odkud mohla pozorovat ženu s dětmi a sama nemohla být zahlédnuta. Žena otevřela

čelní ručně kovaná vrátka a děti tam vběhly. „Můžete si hrát vzadu, dokud nebude hotova večeře,“ zavolala za nimi, otevřela kufr vozu a vytáhla odtud jednu z velkých hnědých tašek.

Večeře! pomyslela si Donna a usoudila, že již musí být po páté. Viktor může být již každou minutou na cestě domů. Určitě to nevypadalo tak, že by po něm byla někde kolem zatím nějaká stopa. Donna viděla, jak kolem projelo několik vozů, na okamžik již myslela, že je to Mel, ale auta jela dál do Carmen Valley. Donna obrátila pozornost zpět k ženě, která nyní vytáhla druhý vak s nákupem.

Tak si pospěš, zatraceně, chtělo se Donne vykřiknout. Nemáme na to přece celý den!

Žena však nijak nepospíchala. Vytahovala z kufru jednu tašku s nákupem po druhé a odnášela je vrátky do jemně hnědě nalakovaného dřevěného domku s bílými prkennými okenicemi. Když vyložila poslední tašku a zmizela uvnitř, běžela Donna rychle k domu. Byla již téměř u branky, když se čelní dveře znovu otevřely a žena se znovu objevila. Donna utíkala rychle k nejbližšímu keři a bez dechu se postavila za něj. Z nějakého neznámého důvodu měla pocit, že je jako Jim Rockford z Rockfordových detektivních případů. Ach prosím, jen ať mne neuvidí, modlila se. Ne teď. Teď ještě ne.

Žena šla zpět k vozu, otevřela dvířka, přitiskla něco jako montážní lampu na jedno z protislunečních stínítek, což zřejmě sloužilo k otevírání vrat garáže. Potom s autem zajela do nyní otevřené garáže. Po chvilečce zase vyšla a prošla zpět brankou k domu.

Donna seděla ještě po několik nekonečných sekund za keřem, který ji kryl, a potom vstala. Právě když vstala, jako by si žena uvnitř domu byla po celou dobu vědoma její přítomnosti a naplánovala si svou činnost tak, aby přesně zapadala do Donniny činnosti, aby zvýšila její kvocient strachu na maximum: dveře garáže se bez hluku překlopily zase zpět dolů. Donna se zastavila, srdce jí divoce bušilo. Nancy Drewová jí říkal Mel. Ne, řekla si a v mysli si vykouzlila obraz mladičké detektivky, to ne. Nancy Drewová již definitivně nebyla v její lize, ani nemluvě o Jimu Rockfordovi. Spíše se podobala Sherlockovi Hemlockovi, neobratně tápajícímu detektivovi ze Sezamové ulice.

Ta myšlenka z ní okamžitě vymazala všechen strach. Její vlastní Velký Pták byl za domem a čekal i na ni. Teď již na strach nezbýval čas.

Šla pomalu a opatrně k přední brance. Co se stane, když se zde zjeví Viktor právě teď? A co když se jeho vůz vynoří vedle ní? Slyšela za sebou kroky. Ach Bože, ne, pomyslela si a cítila, že jde za ní.

Prudce se otočila. Mladý muž ji předešel, aniž si vůbec uvědomil její přítomnost. Možná, že zde ve skutečnosti vůbec nebyla, uvažovala. Možná, že to všechno byl jenom sen – jako ti hadi.

Dobře, tak je to jen sen. Otočila se k brance a velmi opatrně ji otevřela. Tak si ten sen alespoň zhlédneme až do konce. Branka se otevřela snadno a zcela bezhlučně. Když již byla jednou uvnitř v pěkné přední zahrádce, zase za sebou branku jednou rukou zavřela a pak se zastavila. Slyšela hlasy svých dvou dětí, které si hrály vzadu za domem.

Domek měl velký zasklený přední přístřešek. Minutu se Donna do přístřešku zadívala, její mysl se pokoušela přesně rozhodnout, co má dělat. Chtěla se tiše vkrást kolem boku domku dozadu, podívat se na své děti, vysvětlit jim, kdo je a potom s nimi utíkat k svému vozu.

Donna mžourala za skleněná okna předního přístřešku. Kdyby jenom věděla, kde je ta žena. Nejpravděpodobnější je, že vybaluje nakoupené potraviny a snaží se zorganizovat věci k večeři. To znamená že byla nepochybně v kuchyni a kuchyně byla velmi pravděpodobně v zadní části domu s vyhlídkou na zadní část pozemku. K sakru, pomyslela si Donna, ať mi někdo pomůže. Máš tady ale jen sebe samotnou, řekl jí náhle nějaký hlas. Její vlastní hlas. Hlas, který víc a více slyšela v posledních několika měsících. Stále mocněji.

Pokaždé hlasitěji. Pohni se, Donno, říkal ten hlas. Donna učinila dva tápavé kroky k boku domku, pak náhle zjistila, že klopýtla o velký žlutý plážový míč, který nějak přehlédla. Rychle se zvedla a míč odkopla na bok a sledovala, jak se zastavil právě pod čelními schody.

Před ní byl přiměřeně široký betonový chodníček, který vedl přímo k zadní části domu. Donna se stále jedním okem dívala na boční stěnu domu, zda se tam neobjeví nečekaně okna. Pomalu se pohybovala po chodníku k zadní části pozemku. Oceán jí burácel pro povzbuzení.

Donna cítila, že se chvěje očekáváním a že má jasno v hlavě. Přišla k prvnímu oknu a mžourala dovnitř na hezký a konzervativně zařízený obývací pokoj, na několik hraček, rozestavených s téměř úmyslnou přesností v pravidelných intervalech. Bylo zde něco organizovaného přes ten zdánlivý nepořádek.

Donna pokračovala kolem stěny. Další okna vedla do ložnice, pravděpodobně ložnice hospodyně. Zdála se příliš malá na to, aby byla Viktorova a příliš bezbarvá pro děti. A pak těsně následovala okna kuchyně. Donna pocítila, že se jí žaludek zmítá jako máselnice.

Ta žena ji teď jistě uvidí. Donna se tělem sunula po vnější stěně nahoru.

Žena byla na opačné straně místnosti, stále ještě vykládala nakoupené potraviny a dávala je na příslušné místo. Stála zády k oknům.

Místnost byla velká, čtvercová, celá bílá, jen jako náhodně pocákaná žlutou a zelenou barvou. Ze dvou stran v ní byla okna, další strana vedla do zbytku domu a poslední strana, nejzápadnější, vedla do kombinace koutku na snídaně se slunečním pokojem, který měl vyhlídku na verandu, zadní pozemek a na oceán. Když zůstane žena zaměstnána v kuchyni a nepřejde do slunečního pokoje, pak cítila Donna, že má všechny šance k tomu, aby se dostala k dětem, aniž upoutá její pozornost.

Donna zůstala ještě po několik okamžiků jako přimražená na boku domku.

Potom s instinktivně přikrčenými rameny si pomyslela, že to nesmí protáhnout tak dlouho, aby ženu nechala s prázdnýma rukama.

Pomalu šla na roh domu, kde nyní mohla vidět, jak si její děti hrají.

Hrály si s míčkem, malým, zářícím mnohobarevným gumovým míčkem a házely si ho sem a tam. Vlastně přesněji řečeno Adam ho házel a Sharon s ním běhala sem a tam.

„Ne!“ zakřičel vysoký chlapecký hlásek na sestru. „Ne, pořád ti říkám, drž obě ruce nahoře, ne tak, jak to děláš!“

Donna se upřeně zadívala na chlapce, dost vysokého na své stáří, štíhlého, hezkého. Byl to již téměř malý muž. Zcela nepochybně její syn. Adam, řekla nehlasně. Mé děťátko.

„Budeš tentokrát poslouchat?“ zeptal se chlapec netrpělivě.

„Nebudu ti to pořád opakovat.“ Šel rychle k sestře a chytil ji za ruce. „Takto. Teď je drž takto.“

Zvedl hlavu a zarazil se.

Uviděl ji. Zíral přímo na ni. Nehýbal se. Holčička se pomalu obrátila k Donně. Všichni stáli a ze svých odlišných rovin se na sebe navzájem upřeně dívali. „Ajoj,“ promluvila Sharon.

„Tatínek řekl, že nikdy nemáme mluvit s cizinci,“ varoval ji Adam.

Donna cítila, jak jí z očí vytryskly slzy. Proklatě, nechtěla plakat.

Adam se bojovně podíval k zadním dveřím.

„Já nejsem cizinec,“ zašeptala Donna. „Co?“ zeptal se. „Neslyším vás.“

Donna trochu zesílila hlas. „Nevíš, kdo jsem?“ zeptala se. Byl dost starý. Jistě si na ni musel pamatovat, i když třeba jen trošku.

„Kdo jste?“ zeptal se chlapec a sevřel ochrannou paží sestřina ramena.

Donna těžce polkla, poklesla, až se skrčila na úroveň očí svých dětí.

„Jsem vaše matka,“ řekla. „Jsem vaše matka.“

Oči Sharon se zvědavostí doširoka rozevřely; Adamovy se rozšířily strachem. Ustoupil o několik kroků. Sharon tvrdohlavě zůstala tam, kde byla.

„Vy nejste naše mamka!“ řekl Adam vzdorovitě. „Naše mamka nás opustila. Už nás nechtěla.“ Donna se upřeně zadívala do chlapcových vystrašených očí. Jak vám mohl říci Viktor něco takového? zeptala se ho mlčky. Jak může někdo být tak podlý? Jak může někdo tolik nenávidět?

„To není pravda. Nikdy jsem vás neopustila. Vždy jsem si přála být s vámi. A pátrala jsem po vás od té doby, co mi vás váš tatínek obě vzal.“

„Lhářko!“ zakřičel chlapec. Donna se okamžitě podívala k oknům, ale žena uvnitř měla stále plno práce a byla nepochybně zvyklá na neustálé výkřiky jejích malých svěřenců.

„Víš, já nelžu, Adame,“ řekla Donna tiše. „Jsi dost starý, aby sis na mne pamatoval. Nemohl jsi na mne úplně zapomenout. Víš, že jsem vaše mamka!“

„Vy nejste moje mamka!“ Nyní začal plakat. „Ach, prosím, zlatíčko, nechtěla jsem tě rozplakat. Jenom bych tě chtěla mít. Chci tě políbit. Vzít si tě domů.

Zpět na Floridu.“

„Já žiju tady! Vy nejste moje mamka.“

„Já jsem tvoje mamka. A chci tě víc než kohokoliv jiného na světě.“

Adam pouze stál a upřeně se díval na Donnu přes slzy, které mu nyní proudily po tvářích. Náhle si Donna uvědomila, že Sharon již nestojí klidně, ale že se pomalu, ale s velkou rozhodností pohybuje směrem k ní. Donna se stále dívala na obě své děti, ale když se k ní Sharon stále více přibližovala, její velké oči se vpalovaly do Donniných.

Sharon se došourala až na několik palců k místu, kde seděla přikrčená Donna. Pomalu zvedla pravou ručičku do vzduchu a pak mazlivě sáhla k Donnině hlavě a pohladila ji po tváři.

„Mamka?“ jemně se zeptala.

Donniny paže vylétly od boků a sevřely se kolem děvčátka s takovou vroucností, jako dosud ještě nikdy. „Ach, mé děťátko,“ plakala.

„Mé krásné, krásné děťátko!“ Pokryla Sharoniny tváře polibky. „Ach Bože, jak já tě miluji. Tolik tě miluji.“

„Ona není naše mamka!“ křičel Adam a v jeho hlase se nyní zřejmě projevovala známka hysterie. „Naše mamka nás nechtěla! Ona nás nechtěla!“

Donna uslyšela bouchnutí dvířek auta před čelní frontou domu.

Dobrý Bože, to je Viktor! Chytila Sharon pod jednu paži, pádila k Adamovi a přitiskla mu ruku na ústa, právě když se chystal zakřičet.

Kopal ji, kousal ji do ruky, snažil se odtáhnout její ruku od svých úst.

Slyšela, jak se zavřely přední dveře. Viktor byl uvnitř domu.

Její jedinou nadějí bylo, že poběží k přední části domku, když Viktor půjde dozadu.

Ani si neuvědomila, že má takovou sílu.

Donna uchopila vzpouzejícího se chlapce pod druhou paži a počala utíkat.

„Tatínku!“ křičel Adam. „Paní Wilsonová!“

Paní Wilsonová uslyšela své jméno, poznala, jak silně Adam vykřikl a podívala se po zvuku. Uviděla Donnu, pod každou paží jedno dítě, právě když Viktor vstupoval do kuchyně. Viktor se obrátil k oknu.

Vše jako by bylo zmraženo, jako zachyceno fotografem a zvětšeno.

V následujícím zlomku sekundy se setkaly Viktorovy oči s Donninýma, kdysi dvěma rezignovavšími modrými stíny, nyní vyzařujícíma neodpouštějící oceán nenávisti.

Donna pádila po postranním chodníku a cítila, že Viktor běží souběžně s ní uvnitř domu. Adam šílený úzkostí ji kopal do nohou. Sharon nekladla žádný odpor. Viděla branku jen několik stop před sebou a slyšela již horečné kroky Viktora, který rozrazil přední dveře dokořán a skočil z těch několika schodů dolů. Natahoval ruce, aby ji chytil, jak pádila kolem něj. Cítila, jak se rukama letmo dotkl jejích ramen, jak roztahuje prsty, aby ji mohl zachytit vzadu za její blůzičku, a potom, jak se jejich sevření uvolnilo, když pod ním uklouzla noha. Žlutý míč vystřelil pod tíží jeho těla, když na něj padl, a odlétl stranou do trávy. Donna dosáhla branky, strčením ji otevřela právě když se Viktor zase postavil a dal se jí po stopách.

Adam hlasitě zaječel, když dospěli až na ulici. Nikdo si však toho nepovšimnul a Donna byla příliš zaměstnána, než aby se o to starala.

Kdyby měl některý z projíždějících vozů zastavit, musel by se zařadit za Viktorův vůz. Nikdo však nešel, aby ji zastavil. Její jedinou myšlenkou bylo, aby se dostala ke svému vozu – měla na to nyní pouze několik sekund. Slyšela, jak se zabouchla čelní železná vrátka.

Věděla, že je Viktor přímo za ní.

Zdálo se jí, že je vůz dále, než si pamatovala, kam ho zaparkovala.

Cítila, jak rychle roste její únava, jak ji začíná bolet celé tělo.

Ne, teď ne, řekla si. Trochu si nadhodila pod paží syna, doběhla k vozu, otevřela dvířka, hodila dovnitř obě děti – napřed dceru, potom syna, po nich se vrhla do vozu i ona a přirazila dvířka v okamžiku, kdy sahal Viktor po jejich klice. Opět se jejich oči setkaly, tvrdě se do sebe zabořily a zase se od sebe odvrátily. Donně stačila ta nenávist, kterou spatřila ve Viktorových očích. Nastartovala vůz, viděla, jak Viktorovy pěsti buší do čelního skla, cítila, jak ji Adamovy pěsti buší do tváře.

„Adame, prosím tě, prosím tě, zlato!“

„Vy nejste moje mamka! Vy nejste moje mamka!“

Viktor skočil Donně před vůz a celým tělem jí bránil v odjezdu.

„Nepokoušej mne,“ řekla Donna bezhlasně. Vůz běžel naprázdno a byl připraven, aby okamžitě vyrazil. Donna měla přímo před sebou Viktorovu tvář. Mohla z ní vyčíst jeho odhodlání, věděla, s jak tvrdohlavým člověkem má co do činění. Raději by byl zemřel na místě, před svými dětmi, než aby byť jen o krok ustoupil z cesty. Pečlivě, uváženě, nepozorovaně ale s velkou rychlostí pohlédla do zpětného zrcátka.

Za ní nebyl nikdo. Podívala se zpět na Viktora, vydrala se Adamovi z rukou, pravou paží zakryla a chránila malá těla vedle sebe, zařadila rychle zpátečku, sešlápla naplno plyn a řítila se zpět k třinácté avenue.

Jen chviličku si popřála pocit sebeuspokojení, věděla však, že se Viktor rychle vzpamatuje. Zatím mohla zastavit vůz a změnit směr jízdy. Zahnula na západ po široké malebné cestě k oceánu. Viktor vskočil do svého hnědého vozu, bylo to něco mezi sedanem a sportovnějším modelem, a byl pouze o jeden vůz za ní. Hnala vůz jako ďas po silnici běžící podél zálivu míjela stále zvyšující se rychlostí křižující ulice – desátou avenue, devátou, osmou, sedmou.

Směrová tabule vpředu ukazovala do Pebble Beach a na proslulou sedmnáctimílovou vyhlídkovou projížďku. Teď ne, pomyslela si. Teď neměla čas na sedmnáct mil krásné scenérie, byť byla sebekouzelnější.

Náhle se před ní objevila křižovatka s Ocean Avenue. Známé jméno v ní vzbudilo náhlý příval potřebné sebedůvěry. Prudce odbočila doprava a pustila se na východ k hlavní silnici. A co pak? pomyslela si horečně.

Modrý vůz mezi jejím vozem a Viktorovým již dávno odbočil svou cestou a Viktor rychle zužoval prostor mezi sebou a Donnou. Přišlápla plyn.

Viktor také. Při tom všem pokračovala Donna v zápase se svým synem.

Jeho ustrašené a zlostné výkřiky jí téměř sloužily jako náhražka rádia, jako nedávno vyvolávači na trhu v Punk Rock. Přitlačila ještě více na plynový pedál a rychle a neplánovaně proletěla další zatáčkou kolem nejbližšího rohu. Slyšela za sebou pískání pneumatik a věděla, že je jí Viktor stále v patách. Jen letmo zahlédla vyděšené tváře náhodných chodců, viděla, jak se jejich těla prohnula do oblouku a ztuhla, když se k nim přiblížila, a jak chodci ustupovali od vozovky tak daleko, jak jenom mohli.

Hladina hluku ve voze dosáhla ohlušující úrovně. Donna měla dojem, že se jí rozskočí hlava. Kde byli v tomto městě poldové? divila se s rozhořčením. Cožpak nikdo nezastaví toto šílenství? Již se viděla, jak tráví zbytek věčnosti v pronajatém bílém Buicku, kde ji syn bude stále tlouci pěstma do hlavy a dcera bude zaujata rychle se měnící scenérií a proháněna nekonečným bludištěm ulic malebného Carmelu.

Jenomže přijde-li peklo, znamená to pro ni přece věčnost při umývání talířů!

Tato podivná myšlenka jí přinesla uklidnění. Budu v pořádku, řekla si Donna. Poznala na zdánlivé absurditě takových myšlenek stopy své dřívější osobnosti, kousky těch zmatených záhad, které se Donna Cressyová poprvé v mnoha letech dokázala dát dohromady v celé jejich úplnosti.

„Všechno dobře dopadne, děti,“ řekla hlasitě. „Dopadne to s námi dobře. Vše probíhá skvěle.“ Náhle uslyšela bouchnutí a pocítila, jak sebou vůz trhl a poskočil. A znovu. Donna vyděšeně otočila hlavu. „Pro Kristovy rány,“ zaklela, když viděla, jak se Viktor přibližuje a chystá se k dalšímu úmyslnému nárazu do zadní části jejího vozu. „Zbláznil ses?“ vykřikla.

„Vždyť máš tady uvnitř své děti!“ Viktor znovu nařídil svůj vůz tak, že hřmotně narazil do zadku Buicku. Náraz vymrštil obě děti kupředu proti její pravé paži, kterou vmžiku strčila před ně, aby je ochránila.

Ještě jeden takový náraz a Donna již nedokáže udržet je na sedadle.

Mohly by vyletět oknem kupředu. Jak Adam, tak Sharon počali nyní nahlas plakat. Adam poprvé přestal zápasit s matkou a přes zadní část vozu se podíval na otce.

Zděšeně a hlasitě se ozval Donnin hlas. „Děti, můžete si zapnout bezpečnostní pásy?“ zaječela.

Sharon plakala. „Já se bojím,“ kňučela.

„Já vím, zlatíčko. Ale prosím tě, umíš si zapnout bezpečnostní pás?“

„Já nevím jak,“ vzlykalo dítě.

Donna se podívala na dceru a tiše přeměřila vzdálenost k ní.

Nebylo možné, aby se nahnula přes Adama, dítě bezpečně připoutala k sedadlu a přitom pokračovala v řízení vozu. Jedinou její nadějí byl její syn.

Podívala se na jeho nasupenou tvář. Klečel na sedadle a zuřivě se díval zadním oknem na obličej svého otce. „Adame,“ řekla s takovou jemnou naléhavostí v hlase, jaké jen byla schopna, „prosím, zlato, můžeš nám pomoci? Nasaď sestře bezpečnostní pás a ty si ho vezmi také.

Prosím.“

Viděla, jak se Adamovy oči rozšířily hrůzou. Viktor se chystal najet znovu na vůz. Donna stiskla ještě více plyn a načas se dostala z jeho dosahu. Podívala se zpět na syna.

„Ne, tatínku, ne!“ začal řvát. „Zastav to! Nech toho!“

„Adame, prosím,“ překřikla jeho řvaní. „Posaď se. Pomoz nám.

Prosím.

Pomoz nám!“

Chlapec se náhle obrátil na sedadle, uchopil a připnul pás přes sestru a potom si zapnul i svůj. Donna těžce polkla a cítila, jak se na tváři a v podpaží potí. Rychle zahnula za další roh – kde to byla?

Ztratila všechen smysl pro směr a jela po silnici nahoru. Děti kňouraly strachem a Donna si povšimla, že se pevně drží za ruce.

Po několika zběsilých zatáčkách se dostala zpět na U. S. dálnici č. 1, ale nic jí tam nepřipadalo známé. Kde byli poldové? Měla rozsudek soudu v kabelce. Jenom kdyby je již někdo zastavil. Prosím vás, zastavte nás, křičela na volant, dřív než nás zabije.

Pocítila další náraz, ale tentokrát se rána neozvala od zadku vozu, ale z boku. Dostihl ji, natlačil se vedle ní a přirazil bokem svého vozu na její vůz. „Proboha!“

Adam propadal stále více hystérii. „Zastav to, tatínku!“ křičel.

„Prosím tě, tatínku, zastav to!“ Donna visela na volantu, jako by k němu měla přivařené ruce. Co se to s Viktorem děje? Jak může dělat něco takového svým dětem? Jak je mohl nechat prožívat takovou hrůzu?

Podívala se bočním oknem na Viktorův vůz. Viděla jeho tvář a poznala, že si v tomto okamžiku nic neuvědomuje jiného, než svou nenávist k ní.

„Tatínku, zastav!“ zaječel znovu Adam, když Viktor znovu narazil bokem svého vozu do Buicku. Na několik sekund ztratila Donna vládu nad volantem a auto sjelo z betonové vozovky a teprve po pěkné řádce yardů se Donně opět podařilo vjet zpátky na dálnici. Děti hystericky reagovaly.

„Zastav!“ zakřičel Adam a začal nyní vzlykat tak, jako jeho sestra.

„Prosím tě, zastav! Mamko, mamko, prosím, zastav!“

Donna se prudce vrátila do tohoto světa a hluboce se zadívala na slzami zmáčené tváře svých dětí. „Ach, můj Bože, má děťátka!“

zavolala. „Co jsem vám to udělala?“ Zpomalila vůz, jak nejrychleji to dokázala. Řídila jej na stranu dálnice a potom zastavila a sevřela děti pevně do náručí. Za několik vteřin sem přijel i Viktor, zastavil jen trochu dále po silnici a běžel nyní rozzuřeně tam, kde ti tři seděli celi schoulení a společně plakali.

Donna měla rozbolavělou tvář, plnou modřin, do krve byla poškrábána nehty svého syna, oteklá od ran, které ji zasadily jeho pevné pěsti.

Nohy měla ztuhlé, poseté hnědými modřinami, které svědčily o síle dobře umístěných kopanců jejího syna. Paže ji bolely, sotva byla schopna pohnout prsty, žaludek měla stažený víc, než si kdy pamatovala a její hrdlo bylo křikem vyschlé.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí.

Donna se upřeně zadívala na Mela. „Nikdy mi nebylo lépe,“ usmála se.

Mel vstal ze svého sedadla u stěny a šel k Donně, která seděla uprostřed velké místnosti. „To vám tedy řeknu, paní,“ začal. „Na někoho, kdo neřídil vůz již čtyři roky, jsi to dokázala docela dobře.

Mohla bys dokonce závodit v Indianopolis, ovšem za předpokladu, že ti nevezmou řidičské oprávnění.“

„Myslíš, že vezmou?“

„Nuže soudím, že to by na to napřed museli přijít.“

Donna si prohrábla vlasy. „To je ale zmatek! Já tomu ani nemohu uvěřit. Ale kdo na to pomyslel? Víš, když jsem neřídila tak dlouho, proč bych se měla obtěžovat obnovováním svého řidičského průkazu?“

„No právě.“

Přejela si dlaní čelo a podívala se na Mela. „Myslíš, že mne obžalují?“

Mel zavrtěl hlavou. „Z čeho? Za to, že jsi řídila bez průkazu? Že jsi

řídila ukradený vůz? Že jsi jela osmdesát mil v hodině pásmem, kde je povolena rychlost pětadvacet mil v hodině? Ze jsi způsobila veřejné ohrožení? Že jsi řídila nedbale? Proč by tě měli obvinit z něčeho tak hloupého?“ Klekl si vedle ní a usmál se. „Tak ti moc děkuji.“

„A to se nezmiňuji o únosu dětí.“

„Ukázala jsem jim rozsudek o výchově dětí!“

„Myslím, že je mnohem víc zajímají papíry, které ti chybějí.“

„Ach, a co když mé jméno nebylo na pronajímacích papírech na vůz?“

„Tak jim to všechno řekneš, děťátko.“

„Ach, Mele.

„Miluji tě.“ Objali se. Poprvé od okamžiku, kdy byl Mel uveden do velké policejní místnosti se dvěma stejně velkými policisty.

„Měla jsem takový strach, že zde nebudeš,“ řekla a opřela se o něj.

„Víš, myslela jsem si, že mi povolí jen ten jediný telefonní rozhovor a ty tam nebudeš.“

„A kam bych měl jít jinam?“

„Ale já jsem měla klíč od pokoje!“

„Měli ještě další.“

„Byls překvapen, že jsem se z toho takhle dostala?“

„Překvapený – to je zajímavě zvolené slovo.“ Usmála se.

„Vysvětlils jim všechno?“

„Snažil jsem se.“

„Já taky. Myslíš, že porozuměli?“

„Oni se snažili.“

Podívala se mu ostře do tváře. „Viděls děti?“

„Podíval jsem se na ně.

Vypadají oukej. Unavené. Jsou s hospodyní paní Wilsonovou.“

„A Viktor?“

„Toho jsem neviděl.“

Donna se neúnavně pohybovala pokojem. „Přála bych si, aby sem přišli zpět a řekli nám, co se děje.“ Zmlkla a myslela na ty dvě poslední hodiny. „Víš, objevili se nevím odkud. V jedné minutě jsme tam byli jen já a Viktor. A v následující minutě byl myslím kolem nás celý policejný sbor z Carmel.“ Šla zpět k Melovi. „A teď zase všichni zmizeli. Kolik je hodin?“

„Téměř osm.“

„Seděli jsme tady celou hodinu. Děti by teď měly být již v posteli.“

Mel jí procuchával vlasy. „Dokázalas to!“ řekl.

Dveře se otevřely a místnost se náhle naplnila policií, čtyři muži byli v jízdních kombinézách, čtyři v uniformě a dva v obyčejných šatech.

„Promiňte, že to trvalo tak dlouho,“ řekl muž se zřejmě odpovědnou hodností a zaujal za stolem své obvyklé místo. „Je právě nevýhodný čas pro prošetřování případů, zejména s ohledem na časový rozdíl mezi námi a Floridou. Tam již tak pozdě není mnoho lidí v práci…“ Odmlčel se. „Vše je přešetřeno a souhlasí to,“ řekl nakonec.

„Můžete si jít pro děti a vzít si je domů.“

Donna propukla v pláč. Mel ji objal okamžitě svou paží kolem ramen a pevně ji při této tiché oslavě k sobě tiskl. „Tak vy mne neobžalujete?“ zeptala se a utírala si oči.

„Aby mi všechny noviny v Kalifornii pověsily na krk visačku Nový Simon Legree? Dámo,“ pokračoval odzbrojujícím způsobem, „kdybych se pokusil vznést proti vám obvinění, tak by to dopadlo tak, že by mne soud uvrhl do vězení.

A to nemluvím o tom, že by mne moje vlastní žena ve spánku asi zavraždila.

Tak jen jděte, vezměte si své děti a mažte odtud.

Darovanému koni se nikdy na zuby nekoukejte.“

Donna a Mel se obrátili ke dveřím. Donna se náhle zastavila. „A co je s Viktorem?“ zeptala se zkusmo. „ Toho můžeme obvinit,“ řekl muž.

„Mohu ho vidět?“

„Když si to přejete.“ Donna přikývla.

Jeden z uniformovaných důstojníků ji vedl skrze dveře a ven do chodby.

Mel jí tiše naznačil, že na ni počká tam, kde je. Důstojník vedl Donnu chodbou jen několik stop do nejbližší místnosti. Místnost byla mnohem menší než ta, ve které drželi Donnu. Viktor stál u vzdáleného okna a díval se ven do ulice. Jakmile se dveře otevřely, ihned se otočil. Donna viděla, že plakal.

„Přišla ses popást pohledem na mě?“ zeptal se Viktor smutně.

Donna sklopila hlavu.

Co doufala, že tímto setkáním dosáhne? Co hledala? Jeho ujištění, že ji již nechá na pokoji? Že ji již nebude sledovat, ani děti? Bylo zbytečné to od něj žádat. Bylo zbytečné, že sem šla. Otočila se k odchodu.

„Donno…“

Zastavila se a podívala se zpět k němu. Viktorův hlas zazněl nevýslovně truchlivě.

„Prosím tě, řekla bys dětem – řekni jim, že lituji, že jsem je tím, jak jsem to udělal, tolik vyděsil.“ Přikývla. „Já mám své děti opravdu rád, víš?“

dodal Viktor smutně.

Donna si vzpomněla, jak kdysi v jejich dřívějším životě za jiné situace řekl totéž. Když promluvila, byl její hlas klidný, ovládaný. „Myslím, že se musíš rozhodnout, co je pro tebe důležitější: tvá láska k dětem nebo tvoje nenávist vůči mně.“ Odmlčela se…

„Vezmu si je nyní domů.“

Obě děti byly stočeny do klubka u nohou paní Wilsonové a zápasily se spánkem, když Donna s Melem vstoupili do pokoje. Adam se okamžitě při jejich vstupu posadil a opřel se o ohyb paže hospodyně.

„Jestliže si to přejete, mohu jim sbalit věci a přinést kufry dnes večer do vašeho motelu.“

„Děkuji vám,“ řekla Donna.

„Bylo by mi to…“

„To by bylo milé. Odjedeme hned po ránu.“

Všichni šeptali, jako by se báli, že naruší náhlý mír.

Donna šla k ní a zvedla polospící dceru. Dítě se hned probudilo. Očka se mu usmívala, když poznalo matku. Natáhlo ruku a pohladilo matku po tváři. Potom mu klesla hlava na Donnino rameno a oči se mu okamžitě zavřely v další dřímotě.

Donna se podívala na svého syna. „Adame?“ Držel se zpátky, stále zavěšený na paní Wilsonovou. Donna přistoupila k Melovi a předala mu svou spící holčičku ze svého ramena na jeho, potom se obrátila k Adamovi a poklekla před ním.

„Kdysi dávno,“ začala, i když si nebyla zatím zcela jista, co mu má říci, „byl chlapeček, který se jmenoval Roger a holčička, které říkali Bethanny, a šli do zoo podívat se na žirafy. Ale nápis říkal: Nekrmte zvířata.“ Pronesla to pomalu a pak zmlkla.

„Ach, Adame, já tě tak miluju. Prosím, pojď se mnou domů!“

Náhle byl v jejím náručí, rukama ji těsně objal kolem krku a nezadržitelně se rozvzlykal.

„Ach mé děťátko, můj krásný malý chlapečku. Jak já tě mám ráda!“

Pomalu, opatrně povstala. Adamovy nohy samy obemkly její pás a chlapec se jí vší silou držel. Zpočátku si myslela, že jeho mručení je pouhý beztvarý zvuk, ten se však brzo stal zřetelnějším. Slovo. Slova.

A stále za sebou. Mamko.

Donna a Mel odcházeli ke dveřím, každý držel v náručí jedno dítě.

Donna se k Melovi otočila a usmála se naň skrze slzy. „Tak pojďme domů,“ řekla.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai