Panenka

Joy Fielding

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány pro ženy

zakazuje sentiment, lásku redukuje na uspokojující sex. Je neúnavná, jedinou relaxací jsou pro ni hodiny spinningu ve fitcentru. Zvrat v denní rutině přinese telefonát. Její matku žijící v Torontu obvinili, že v hotelu Four Seasons zastřelila neznámého muže. Amanda, jíž se podařilo vytěsnit z paměti vzpomínky na dětství a domov, se vrací do Kanady, aby se tam znovu setkala s holčičkou-panenkou, jakou bývala: ustrašenou a manipulovatelnou, milující svou panovačnou a náladovou matku. Když se snaží sestavit matčinu obhajobu a odhalit pozadí vraždy, z minulosti vyplouvají tajemství tak temná, že už neohrožují jen Amandinu pověst, ale i její život.

Joy Fieldingová

PANENKA

Copyright © 2003 by Joy Fielding, Inc. All rights reserved. Translation © 2005 by Jana Jasová Jacket design © 2005 by Jana Šťastná Czech edition © 2005 by Euromedia Group, k. s. ISBN 80-249-0639-2

Warrenovi, Shannon a Annii. Jste mé srdce, moje duše a moje spása.

Věnování

Velké díky patří mým dvěma nejoblíbenějším městům na světě, Torontu a Palm Beach, i báječným lidem, kteří v nich žijí. Owenovi Lasterovi, Larrymu Mirkinovi a Beverly Slopenové, mým třem mušketýrům, kteří mě drželi, abych nesešla z přímé a úzké cesty – nebo z té, která vede cikcak a oklikami, což se taky stává. Auroře, která je už s naší rodinou víc než třináct let, a Rosii, vždycky ochotné pomoci. Owenovým bývalým asistentům Jonathanu Peckarskému a Billovi Kingslandovi, i jeho současné asistentce Susanně Schellové, kteří jsou všichni neúnavně přívětiví i tváří v tvář často podivným a otravným požadavkům. Julii Nortonové a středisku Metro West Detention Center a Berthe Canové z Toronto Reference Library za to, že velkoryse věnovaly spoustu času na zodpovězení všech mých dotazů. Právníkům Davidovi Baylissovi a Larrymu Douglasovi, kteří mě naučili o kanadském právním systému ještě mnohem víc věcí, než jsem vůbec chtěla vědět. Mé sestře Renee a všem mým přátelům v Americe i v Kanadě, kteří mě tak báječně podporují. Mému trpasličímu pudlovi Caseymu, který mě vždycky dokáže rozesmát. Emily Besťlerové, Sarah Branhamové, Judith Currové, Louise Burkeové, Sealemu Ballengerovi, Thomasovi Semoshovi a všem skvělým lidem v nakladatelství Atria a Pocket Books. Maye Mavjeeové, Johnu Nealemu, Bradoví Martinovi, Stephanii Gowanové, Valovi Gowovi a všem v kanadském Doubleday. Corinne Assayagové, která tak působivě upravila mé webové stránky a stará se O ně, a mé dceři Shannon za její rady, povzbuzení a nezbytnou pomoc při vyřizování emailů. Warrenovi za to, že si přečetl můj rukopis v konečné verzi, a Annii za to, že si konečně přečetla mou poslední knihu. Těžce pracujícím knihkupcům a organizátorům autorských čtení, s nimiž jsem se setkala na všech svých turné. A ještě jednou bych chtěla poděkovat svým čtenářům všude na světě. Děkuji vám. Nikdy mě nepřestanete ohromovat.

***

Amanda Travisová měla ráda: černou barvu; polední kursy spinningu ve fitness centru v Klematisové ulici v centru Palm Beach; svůj byt s jednou ložnicí a výhledem na oceán v Jupiteru, zařízený celý v bílém; povolnou porotu; muže, kterým nerozuměly jejich manželky.

Neměla ráda: růžovou barvu; když teplota za francouzskými okny jejího bytu klesla pod osmnáct stupňů; klienty, kteří se neřídili jejími radami; šedou barvu; když po ní v baru chtěli průkaz totožnosti; a přezdívky všech tvarů a velikostí.

A ještě něco neměla ráda: stopy po kousancích.

Zvláště ty hluboké a snadno rozeznatelné, které se neměnily ani po několika dnech; kousance, které zářily jako rudé tetování uprostřed škrábanců po vousech; kousance, jež se jí vysmívaly z fotografií, ležících před ní na stolku pro obhájce.

Amanda si odhodila z tváře plavé, po ramena zastřižené vlasy, a zastrčila urážlivé fotografie pod štos žlutých právnických listin. Pak odšroubovala pero a předstírala, že si zapisuje něco velice důležitého. Ve skutečnosti ale psala Nezapomenout: koupit zubní pastu! To gesto bylo určeno porotě, pro případ, že by se na ni někdo z nich díval. O čemž se dalo s úspěchem pochybovat. Už ráno si všimla, že muž ve středním věku s řídnoucími nazrzlými vlasy, jaké měl Ronald Reagan, nenápadně klimbá. Povzdechla si, odložila pero, opřela se o opěradlo židle a našpulila rty do nesouhlasného výrazu. Ne moc, jen tak, aby dala porotcům najevo, co si myslí o svědecké výpovědi, kterou právě vyslechla. Ráda by je přiměla, aby tomu moc nevěřili.

„Zrovinka kvůlivá něčemu vyváděl,“ vypovídala mladá žena na lavici svědků a jednou rukou si bezmyšlenkovitě popotahovala za pramínek vlasů. Zalétla pohledem k lavici obhajoby, nadzdvihla blonďaté kudrny od černých kořínků a namotala je kolem hranatých falešných nehtů. „V jednom kuse se kvůli něčemu rozčiloval.“ Amanda znovu zvedla pravičku s perem a doplnila Stoufferovy mražené makaróny se sýrem na improvizovaný nákupní seznam, který začala vytvářet. A pomerančový džus, vzpomněla si a zapsala to přes stránku přehnaně rozmáchlým rukopisem, jako by se náhle rozpomněla na rozhodující zákonné ustanovení. Pohybem se jí svrchní papíry posunuly tak, že na ni zespodu znovu vykoukl působivý otisk zubů jejího klienta.

Ty kousance ji nakonec dostanou.

Dokázala se sice vyhýbat faktům, mást svědectví, utloukat porotu nedůležitými detaily a ne vždy rozumnými pochybnostmi, ale neexistoval způsob, jak by se mohla vypořádat s těmi hroznými snímky. Právě ony zpečetí osud jejího klienta a budou příčinou toho, že si Amanda pokazí své dokonalé skóre, že na její pověsti čisté jako padlý sníh zůstane skvrnka po téměř celém roce neustálých vítězství při zastupování politováníhodných a nešťastných, a v drtivé většině vinných nebožáků.

Ksakru s tím Derekem Clemensem. Copak to musel dělat tak zatraceně nápadně?

Amanda se natáhla a poklepala po ruce muže, který seděl vedle ní. Další výstup pro porotu, ačkoli by se divila, kdyby se jí někoho z nich podařilo opravdu zmást. Nepochybně zhlédli dost televizních pořadů, takže snadno rozpoznají triky, které se tu na ně vytahovaly: posměšné urážky, soucitné pohledy, nevěřícná potřásání hlavou. Odtáhla ruku a potají si pod stolem otřela dlaň, na níž ulpěl dotek klientovy pokožky, o černou látku sukně. Idiote, pomyslela si, zatímco jí na tváři setrvával konejšivý úsměv, to ses prostě ani trochu nedokázal ovládat? Musels ji i pokousat?

Obžalovaný se na ni usmál, téměř vděčně, ale rty měl sevřené. Porota už beztak brzy uvidí z jeho chrupu víc než dost.

Osmadvacetiletý, šlachovitý, asi metr sedmdesát vysoký Derek Clemens byl stejně starý a měřil přibližně stejně jako žena, kterou vybrali, aby ho zastupovala. Dokonce i jejich vlasy měly týž odstín něžné plavé barvy, jejich oči byly stejně chladně modré, i když ty její byly temnější, neprůhlednější, a ty jeho bledší, víc do pastelova. Za nějakých šťastnějších okolností by Amandu Travisovou a Dereka Clemense mohl někdo pokládat za sestru s bratrem, možná i dvojvaječná dvojčata.

Amanda ten nepříjemný nápad potlačila hned v zárodku, jako už mnohokrát předtím vděčná za to, že je jedináček. Natočila se v židli a zadívala se směrem k vysokým rozlehlým oknům vzadu v místnosti. Za nimi panovalo únorové počasí, obvyklé pro jižní Floridu – tyrkysová obloha, horký vzduch, lákavé pláže. Amanda bojovala s pokušením vykročit k těm oknům, přitisknout tvář k zabarveným sklům a zadívat se přes břehy pobřežního kanálu na oceán, rozprostírající se za ním. Jenom v Palm Beach se mohl člověk v soudní síni kochat stejnou vyhlídkou na moře, jako by se vykláněl z oken střešního apartmá luxusního hotelu.

Amanda však trochu perverzně netoužila po ničem jiném než sedět právě tam, kde seděla – v soudní síni číslo pět palmbeachského okresního soudu, na lavici vedle mizery obviněného z útoku na svou partnerku (obvinění čítalo pět bodů, včetně sexuálního napadení a verbálního vyhrožování smrtí). Rozhodně to bylo lepší než ležet na pláži v chladném písku a opalovat se vedle nevkusně oblečených, vypasených turistů. Víc než pět minut strávených vleže na zádech s nohama ponořenýma v příboji stačilo Amandě Travisové k tomu, aby začala zoufale vřískat touhou po rozpálené městské dlažbě.

„Chtěl bych se ještě jednou vrátit k událostem rána šestnáctého srpna, slečno Fletcherová,“ ozval se zástupce státního návladního a jeho hluboký baryton přitáhl Amandinu pozornost zpátky do soudní síně jako toužebný povzdech milence.

Caroline Fletcherová přikývla a dál si hrála s konečky svých přehnaně odbarvených vlasů. Její chirurgicky vylepšená ňadra se přitom vzpínala proti zapnutým knoflíčkům nečekaně konzervativní blůzky. Ve prospěch obžalovaného hovořilo to, že jeho útok směřoval proti ženě, která vypadá jako striptérka, i když Caroline ve skutečnosti pracovala jako kadeřnice. Amanda se usmála při myšlence, že tento fakt není zdaleka tak důležitý jako to, jak žena působí. V soudnictví právě tak jako v životě platilo, že zdání je leckdy víc než skutečnost. Koneckonců, je to vždycky zdání spravedlnosti, ne spravedlnost sama, co je třeba prezentovat veřejnosti.

„Srpen šestnáctého?“ Mladá žena posunula špičkou jazyka žvýkačku, kterou během své výpovědi bezmyšlenkovitě přežvykovala, do koutku úst.

„Den útoku,“ připomněl jí státní zástupce. Opustil své stanoviště a přešlapoval teď před svou korunní svědkyní. Tyrone King měl dobře přes metr osmdesát, čokoládově zbarvenou pleť a nablýskanou pleš. Když Amanda asi před rokem nastoupila k právnické firmě Beatty a Rowe, slyšela pověsti o tom, že pohledný zástupce státního návladního je synovcem Martina Luthera Kinga. Ale když se ho na to zeptala, jen se halasně rozesmál a prohlásil, že podle jeho názoru jsou všichni černoši na Jihu, kteří se jmenují King, podezíráni z příbuzenství se zavražděným vůdcem. „Vypověděla jste, že obviněný se tehdy vrátil domů ve špatné náladě.“

„Von má špatnou náladu furt.“

Amanda se nadzdvihla ze židle, aby dala najevo svou námitku vůči takovému zevšeobecnění. Námitka byla připuštěna. Svědkyně si začala tahat za konečky vlasů ještě zběsileji.

Jak se tato nálada projevovala?“

Svědkyně se zatvářila zmateně.

„Zvyšoval hlas? Křičel?“

„No, jeho šéf na něj v práci řval, tak von přišel a řval na mě.“

„Námitka.“

„Námitka se připouští.“

„A kvůli čemu křičel, slečno Fletcherová?“

Svědkyně stočila oči k vysokému stropu. „Nó, povídal, že je tam binec, a nejni tam nic k žrádlu, a že už má plný zuby toho dřít celou noc a vrátit se domu do toho bordelu, kde nejni ani nic k žrádlu.“

„A jak jste reagovala vy?“

Já mu jen řekla, že nemám čas poslouchat ty jeho kydy, páč musim jít do práce. A von na to, že ajť mě ani nenapadne jít pryč a nechat ho tam celej den s děckem, že se potřebuje pořádně vyspat, a já mu na to řekla, že si těžko můžu vzít mimino do kšeftu, a von pak taklenc vypěnil.“

„Můžete nám vylíčit, co přesně se stalo?“

Svědkyně nervózně pokrčila rameny a jazyk v jejích ústech přesunul žvýkačku z jednoho koutku do druhého. „Nó, to já už tak přesně nevim.“

„Tak aspoň všechno, na co si dokážete vzpomenout.“

„Začali sme pyskovat jeden na druhýho. Von povidal, že doma nehnu prstem, že celej den jen sedím na svý kostnatý pr… zadku, že nevařim ani neuklízím, a že bych si aspoň mohla kleknout a vyk… udělat mu…“ Caroline Fletcherová se zarazila, narovnala se a zadívala se úpěnlivě na porotu. „Dyť víte.“

„Vyžadoval po vás orální sex?“

Svědkyně přikývla. „Na to chlapi nejsou moc unavený nikdá.“

Sedm žen v porotě se chápavě, přidušeně zahihňalo. I Amanda si musela zakrýt pusu dlaní, aby nedala najevo smích, a rozhodla se, že tentokrát nebude raději nic namítat.

„A co se stalo potom?“ zeptal se King.

„Začal mě tahat do ložnice. Furt sem mu vopakovala, že né, že nemám čas, ale von vůbec neposlouchal. A pak sem si vzpomněla na jeden film, co dávali v televizi, byla v něm holka, teda myslim, že to byla Jennifer Lopezová, ale nevim to přesně, no to je fuk, a rafnul tam po ní jeden chlápek. Nó, a vona si řekla, že čím víc se mu bude bránit, tím horší to pro ni bude, a tak se s ním přestala prát, a von si přestal dávat pozor, nó, a vona pak mohla utýct.“

„Takže jste se přestala bránit?“

Caroline Fletcherová znovu přikývla. „Uďála jsem jako, že už jsem hotová, že teda jako jo, a když jsme se pak dostali až ke dvéřím ložnice, odstrčila jsem ho, vlítla do pokoje a zamkla za sebou.“

„A co dělal Derek Clemens?“

„Byl úplně šílenej. Začal bouchat na dvéře a ječel, že mí roztrhá prdel na cucky.“

„Jak jste tomu rozuměla?“

„Nó, že mi chce roztrhat prdel na cucky,“ vysvětlila pokojně Caroline.

Amanda se dívala přímo na porotu. Rozhodně, napovídaly jim její oči, není možné považovat takový výbuch za vážnou výhrůžku. Vzala do ruky pero a doplnila na svůj improvizovaný seznam potravin ovesné vločky.

„Pokračujte, slečno Fletcherová.“

„Nó, tak von bouchal na dvéře a řval, a to probudilo Tiffany, že jo, nó a vona začala bečet.“

„Tiffany?“

„Naši holku. Je jí patnáct měsíců.“

„A kde byla Tiffany během oné hádky?“

„Ve svý postýlce, v obejváku. Tam vona spala. Víte, tendle byt má jenom jednu ložnici, a Derek řiká, že potřebuje svý soukromí.“

„Takže jeho vyhrožování probudilo dítě.“

„To jeho řvaní muselo probudit celej ten blbej barák.“

„Námitka.“

„Připouští se.“

„A potom?“

„Nó, mně došlo, že dyž mu nevotevřu dvéře, tak je vyrazí, a tak sem mu řekla, že teda jako votevřu, ale jenom dyž mi slíbí, že se nejdřív uklidní. A von mi to slíbil a pak vopravdu ztichnul, akorát mimino vřískalo, nó a já teda votevřela, a než jsem se stačila rozkoukat, už po mně skočil a tlouk me a trhal mně šaty.“

„Byly to tyhle šaty?“ Zástupce státního návladního zdolal obratně dvěma rychlými kroky vzdálenost mezi prokurátorským stolkem a lavicí svědků a předvedl beztvaré šedé žerzejové šaty, které očividně pamatovaly lepší časy. Ukázal je svědkyni a pak je nabídl k prozkoumání porotcům.

„Jó, pane. To sou voni.“

Amanda se opřela do židle, jako by chtěla naznačit, že její zájem opadl. Doufala, že na porotu, stejně jako na ni, neudělají velký dojem dvě malé trhliny na postranních švech šatů, které mohly stejně tak dobře jako Derekovým přičiněním vzniknout tím, jak si šaty strhávala z boků sama Caroline.

„A co se stalo, když z vás strhal šaty?“

„Hodil mě na postel, na břicho, a začal mě kousat.“

V ruce státního zástupce se jakoby kouzlem náhle objevily inkriminované fotografie. Byly rychle zařazeny do seznamu důkazů a předány porotě. Amanda se dívala na porotce, jak zkoumají působivé záběry zubů Dereka Clemense uprostřed zad Caroline Fletcherové a na tvářích se jim rozlévá znechucení jako odlesk plamenů táboráku, zatímco se snaží navenek zachovat zdání nestrannosti.

Porotci byli jako vždy směsicí různých typů – starý židovský důchodce sedící mezi dvěma černoškami středního věku; hladce oholený Hispánec v obleku s kravatou vedle mladého muže s copánkem a v tričku s džínami; bělovlasá černoška vedle černovlasé bělošky; houževnatost, lenost, dychtivost, znuděnost. Tohle všechno, ale přece měli jednu věc společnou – opovržení v očích, když se jejich zraky stočily od fotografií k obviněnému.

„Co se stalo, když vás pokousal?“

Caroline Fletcherová zaváhala a sklopila oči ke špičkám bot. „Vobrátil mě na záda a vošukal mě.“

„Znásilnil vás?“ Státní zástupce opatrně přeformuloval její výraz.

„Jó, pane. Znásilnil mě.“

„Znásilnil vás,“ zopakoval Tyrone King. „A potom?“

„Když s tím byl hotovej, volala jsem do kšeftu, že přídu pozdějc do práce, a von mně vytrh telefon z ruky a hodil mně ho na hlavu.“

Což vyústilo v obvinění z pokusu o zabití smrtící zbraní, dodala v duchu Amanda a na svůj seznam potravin připsala oprávněnou otázku: Volala jste do kadeřnictví, ne na policii?

„Hodil vám telefon na hlavu,“ pokračoval žalobce, jako by se opakování každé věty rychle stávalo jeho dosti únavným zvykem.

„Jó, pane. Trefil mě s ním taklenc zboku do hlavy, nó, a pak telefon spadnul na podlahu a rozflák se.“

„A co se stalo potom?“

„Vzala sem si jiný šaty a chtěla sem jít do práce. Roztrhal mně šaty,“ připomněla porotě. „Tak jsem se musela převlíknout.“

„A oznámila jste na policii, co se vám stalo?“

„Jó, jasně.“

„Kdy?“

„Vo pár dní pozdějc. Zase mě začal mlátit, a já mu řekla, že jestlivá toho nenechá, pudu ho udat, a von toho nenechal, tak sem ho udala.“

„Co jste vypověděla na policii?“

Caroline Fletcherová se zatvářila zmateně. „Nó, dyť vám to tady ten polda už řek, ně?“ Myslela tím seržanta Dana Petersona, který vypovídal před ní, krátkozrakého muže, jenž měl téměř celou dobu výpovědi nos zabořený do stránek s poznámkami.

„Pověděla jste mu o znásilnění?“

„Řekla jsem mu, že jsme se s Derekem porvali, a že mě Derek furt mlátí a todlencto všecko, a von udal ňáký fotky.“

Tyrone King zdvihl do vzduchu dva elegantní štíhlé prsty, aby naznačil své svědkyni, že se má na chvíli odmlčet. Vybral několik dalších fotografií a ukázal je Caroline Fletcherové. Jsou to ty fotografie, které pořídil policista?“ Caroline sebou škubla, když se zadívala na snímky před sebou. Skvělý tah, pomyslela si Amanda a přemýšlela, zda k tomu Caroline někdo navedl. Nebojte se dát najevo své emoce, jako by slyšela šeptat Tyronea Kinga jeho svůdným barytonem. Rozhodující je, abyste si získala sympatie poroty.

Amanda se zadívala do klína a pokusila se vnímat fotografie očima porotců. Ne že by byly nějak zvlášť průkazné, co? Pár škrábanců na ženině tváři mohlo klidně udělat při hře její dítě. Malá červená skvrna na bradě, blednoucí purpurová modřina na horní části pravé paže, to všechno mohlo vzniknout úplně jinak. Jen stěží to jsou důkazy vražedného útoku. Nic z toho nesvědčí přímo proti jejímu klientovi.

„A pak sem mu řekla vo tom, jak mě Derek pokousal,“ pokračovala Caroline bez pobízení. „A von pak udělal fotky mejch zad a zeptal se mě, jestli mě Derek někdy sexuálně napadnul, a já na to řekla, že to nevim jistě.“

„Vy jste to nevěděla jistě?“

„Nó, byli sme spolu tři roky. Máme spolu děcko. Nevěděla sem o svejch právech, dokavaď mi to seržant Peterson nevysvětlil.“

„A pak jste se rozhodla vznést obvinění proti Dereku Clemensovi?“

„Jó, pane. Vznesla sem vobvinění a policajti mě vodvezli zpátky do mýho bytu a pak Dereka zhaftli.“

Zazvonil telefon a narušil tak přirozený rytmus místnosti. Tóny postupně zesilovaly. Jó McDonald, ten si žil, hýja hýja hou. A znovu. Jó McDonald, ten si žil.

Amanda se zadívala na svou kabelku, na podlaze u nohou. Zadoufala, že snad nezapomněla mobil vypnout, a rychle v ní zašátrala. Totéž udělalo pár žen v porotě. Hispánec sáhl do kapsy saka. Žalobce pohlédl s obviňujícím výrazem na ženu, která byla jeho přísedící, ale ta zatřásla hlavou a rozšířila oči, jako by chtěla říci, já to nejsem.

„Ježíši,“ vyjekla najednou svědkyně a po její bledé tváři se rozlila červeň. Chňapla objemnou plátěnou kabelu, která ležela na podlaze vedle ní, a začala ji zběsile prohrabávat. Melodie sílila, byla stále neodbytnější.

Jó McDonald, ten si žil…

„Moc se vomlouvám,“ pronesla žena k soudci, který na ni znechuceně mžoural nad kovovými obroučkami brýlí na čtení, když vylovila svůj telefon, vypnula ho a vrátila do kabely. Já sem všem řekla, ať mi nevolaj,“ pokusila se o něco jako vysvětlení.

„Dnes odpoledne laskavě nechte mobilní telefon doma,“ vyzval ji stroze soudce a využil tak záminky pro vyhlášení pauzy na oběd. „I žvýkačku,“ doplnil ještě předtím, než oznámil všem přítomným, že se znovu sejdou ve dvě hodiny.

„Takže jdeme na oběd?“ zeptal se ležérně Derek Clemens, a když se zvedali, letmo se Amandy dotkl rukou.

„Já neobědvám.“ Amanda shrnula papíry do kufříku. „Navrhuji vám, abyste si něco zakousl tady v bufetu.“ Náhle zalitovala, že jí přišel na jazyk zrovna tenhle výraz. „Za hodinu se sejdeme tady.“

„A kam jdete?“ slyšela jeho otázku, ale to už byla bezmála v půlce středové uličky mezi lavicemi. Když vstoupila do haly, zaslechla burácení oceánu a vyrazila k výtahům po pravici. Jeden se otevřel právě ve chvíli, kdy k nim došla, což pokládala za dobré znamení. Když vkročila dovnitř, překontrolovala si hodinky. Pokud bude dost rychlá, stihne dorazit do klubu před začátkem hodiny spinningu.

Zkontrolovala, jestli nemá v telefonu nějaké zprávy, a rozběhla se na jih Olivovou ulicí směrem ke Klematisové. Vzkazy měla tři. Dva od Janet Bergové, která bydlela v bytě přímo pod ní a s jejímž manželem Amanda před pár měsíci prožila krátký a vcelku zapomenutelný románek. Že by o tom něco zjistila? Amanda oba vzkazy rychle vymazala a pak si poslechla třetí, který byl na štěstí od její sekretářky Kelly Jamiesonové. Amanda tuhle neúnavně energickou mladou ženu s ježatými zrzavými vlasy zdědila po své předchůdkyni u firmy Beatty a Rowe, ženě, která zřejmě přišla o iluze vlivem neustálé přepracovanosti spojené s žalostně podhodnoceným platem, které byly pro přetíženou právnickou firmu se specializací na kriminální delikty typické, a stala se raději profesionální manželkou postaršího donchuána.

Na tom ostatně není nic špatného, pomyslela si Amanda, už téměř na rohu Olivové a Klematisové. Být manželkou na ozdobu považovala za celkem úctyhodnou profesi.

Taky bývala něčím podobným.

Zavolala do kanceláře a začala mluvit dřív, než ji sekretářka stačila pozdravit. „Kelly, co se děje?“ Přecházela ulici a na semaforu právě červená vystřídala zelenou.

„Volal Gerald Rayner, jestli budete souhlasit s dalším odložením toho Bufordova případu; Maxine Fisherová chce vědět, jestli by mohla přijít příští středu v jedenáct místo ve čtvrtek v deset; volala Ellie, aby vám připomněla zítřejší oběd; Ron říkal, že vás potřebuje na té schůzce v pátek; a taky volal z Toronta Ben Myers. Chce, abyste mu zavolala, a říkal, že je to důležité. Nechal mi svoje číslo.“ Amanda se náhle zarazila uprostřed ulice. „Co jste to říkala?“

„Volal Ben Myers z Toronta,“ opakovala sekretářka. „Vy jste přece z Toronta, nebo ne?“

Amanda ucítila, jak jí nad horním rtem vyrazila čerstvá kapička potu.

Vtom začaly troubit klaksony, jeden přes druhý. Amanda se pokusila klást jednu nohu před druhou, ale teprve když si povšimla aut, netrpělivě se rozjíždějících proti ní, přinutila svoje nohy k pohybu.

Panenko! uslyšela vzdálený výkřik, zatímco kličkovala mezi auty z jedné strany silnice na druhou.

„Amando? Amando, jste tam?“

„Řeknu vám to potom.“ Amanda zaklapla telefon a upustila ho zpátky do kabelky. Na několik vteřin se zastavila na chodníku, zhluboka se nadechovala a vydechovala všechny připomínky minulosti. Když pak brala za prosklené dveře fitnesscentra, byla už téměř schopná vytěsnit hovor se sekretářkou ze zákrut své mysli.

To byla další z věcí, které Amanda Travisová neměla ráda: vzpomínky.

Než se Amanda převlékla z pracovního kostýmku, sepnula si vlasy do ohonu a zašněrovala si tenisky, hodina spinningu už byla v plném proudu a všechna kola byla obsazená. „Sakra,“ zamumlala, zlostně pleskla dlaní do svého černého trikotu a uvědomila si, že má překvapivě – a nebezpečně – blízko k pláči. Vážně by tu měli mít víc kol, pomyslela si, protože osm rotopedů je na tak oblíbenou lekci rozhodně málo. Krátce ji napadlo, že by mohla některou z žen srazit z kola, a vybírala si přitom mezi krásně opálenou puberťačkou, která se předváděla v přední řadě, a udýchanou padesátnicí, která se pachtila vzadu. Vybrala si tu druhou a napadlo ji, že pro ni by to byl akt milosrdenství, kdyby ji zbavila trápení. Ta chuděrka si tady užene infarkt, jestli si nedá pozor. Copak nechápe, že hodiny spinningu jsou jen pro ty, které je ve skutečnosti nepotřebují?

Amanda se ještě pár vteřin zdržela ve dveřích a závistivě sledovala cvičenky, jako by doufala, že si některá z nich přečte zklamání v jejích očích a uvolní jí místo. Copak nechápou, jak málo času má? Že na rozdíl od většiny z nich má ona svou práci, do které se musí vrátit, že musí být zpátky u soudu už za hodinu, a že potřebuje pětačtyřicetiminutové zběsilé šlapání do pedálů k tomu, aby ze sebe vypustila nahromaděnou dopolední páru a nasbírala síly na dnešní odpoledne?

„Tak fajn, a teď všechny hezky zvednout zadky,“ vyštěkl instruktor do neúprosných, útočných tónů rockové hudby. Ženy, jimž už do lesknoucích se očí a otevřených úst začínal stékat pot, okamžitě zvedly svá pozadí do vzduchu, šlapaly rychleji, rychleji, tvrději, rychleji, tvrději, snažily se držet s instruktorem tempo, zatímco z reproduktorů zpívali Blondie.

K Amandě se náhle připlížila ozvěna rozhovoru se sekretářkou, šeptem se jí vlévala do uší. A taky volal z Toronta Ben Myers, říkala Kelly. Chce, abyste mu zavolala, a říkal, že je to důležité.

Amanda se rychle vrátila do hlavního sálu a vyskočila na první volný běžecký pás u oken, která vedla z druhého poschodí do ulice. Když se rozeběhla, postupně zvyšovala rychlost. Z vyvýšených strategických míst na ni shlížely tři televizory. Všechny měly vypnutý zvuk, ale titulkům se nedalo uniknout. Na spodních částech obrazovek se neúnavně střídaly hlavní zprávy dne. Amanda ucítila, jak jí za očními důlky roste bolest hlavy a posunuje se dál, zatímco reportér na obrazovce ohlašoval důležitou zprávu o nejnovějším vývoji na Blízkém východě.

Říkal, že je to důležité.

„Sakra,“ zamumlala Amanda a naklonila běžecký pás do nejstrmějšího úhlu.

„To byste neměla,“ prohodil muž, který se vynořil vedle ní.

Amanda cítila, jak ji jeho horký dech zahřál na nahé paži. „Neměla bych co?“ zeptala se, aniž na něj pohlédla. Jeho hlas jí nezněl povědomě, a Amanda se pokusila představit si, jak ten muž asi vypadá. Třicátník, rozhodla se. Tmavé vlasy, hnědé oči. Vypracované svaly, silná stehna.

„Koledujete si o zranění, když ho nastavíte takhle strmě. Mluvím z vlastní zkušenosti,“ dodal, když jeho varování ignorovala. „Natrhnul jsem si takhle loni sval. Trvalo mi šest měsíců, než jsem se z toho dostal.“

Amanda se na něj podívala, aniž přerušila pohyb nohou, a potěšené konstatovala, že vypadá skoro přesně tak, jak odhadovala, i když měl zřejmě blíž ke čtyřicítce než ke třicítce, a oči měl zelené, ne hnědé. Hezký a přehnaně upravený, aspoň v jistém smyslu. Tenhle určitě nikam nevyrazí bez fénu na vlasy. Zahlédla ho tady už dřív a věděla, že to není poprvé, kdy se jejich pohledy setkaly. Stiskla spínač a nechala stroj, aby se pod jejíma nohama trochu narovnal. Je to lepší?“

„Nejlepší by asi bylo, kdybyste ho vůbec nenakláněla. Už takhle běžíte a bojujete přitom s tlakem. Ten sklon vám přidává do svalů ve slabinách vyšší nápor.“

„Tak o to nestojím.“ Amanda snížila sklon na nulu. „Děkuju.“ Zajímalo by ji, jak dlouho mu bude ještě trvat, než se jí představí.

„Carter Reese,“ řekl dřív, než vůbec domyslela větu.

„Amanda Travisová.“ Hltala ho očima, když vystoupil na pás vedle ní: široká ramena, svalnaté nohy, silný krk. Nejspíš hrál na vysoké fotbal. Teď hraje golf a posiluje. Možná je investiční poradce. Čerstvě rozvedený, nebo se zrovna rozešli, protože nemá snubní prstýnek. Nějaké to dítě. Nestojí o nic vážnějšího. Dávala mu tak tři minuty, než navrhne, aby se později zašli něčeho napít.

„Říká se vám Mandy?“

„Ani náhodou.“

„Tak dobře. Amando. Chodíte sem často?“ zeptal se napůl žertovně.

Amanda se usmála. Milovala muže, kteří používali zajetá klišé. „Tak často, jak můžu.“

„Vždycky vás vídám na těch bláznivých kolech.“

„Dneska jsem bohužel přišla pozdě. Všechna už byla obsazená.“

„Bydlíte někde blízko?“

„V Jupiteru. A vy?“

„West Palm. Neříkejte, že sem jezdíte takovou dálku z Jupitera, jen abyste si zacvičila?“

„Ne. Chodím sem z práce.“

„A co děláte?“

„Jsem právnička.“

„Vážně? To jste mě překvapila!“

Amanda se usmála. „Vážně?“ Ráda by věděla, jestli si ji jen tak dobírá.

„Právnicky s krásnýma nohama mě vždycky překvapí,“ pokračoval.

Amandin úsměv přimrzl. Jako by to nevěděla. Dvě minuty, pomyslela si.

„A vy?“

„Investiční poradce.“

„Teď jste překvapil vy mě,“ prohodila a tiše si poblahopřála ke své neselhávající intuici. Doufala, že to nezní moc neupřímně.

Ale pokud pokládal její poklonu za poněkud méně uctivou, nedal to najevo. „A jakému právu se věnujete?“

„Trestnímu.“

Carter Reese se hlasitě rozesmál.

„Promiňte, řekla jsem snad něco legračního?“

Potřásl hlavou. „Prostě mi vůbec nepřipadáte jako typ trestního právníka.“

„A jaký typ by to měl být?“

„Hrubý, neústupný, pivní pupek.“ Předvedl obvyklou ukázku pohledu, kterým ji zkoumal od hlavy až k patě, a pak se uznale usmál, jako by měla ploché bříško vypracované jen proto, aby ho tím mohla potěšit. „Ale žádný pivní pupek nevidím.“

„Co člověk vidí, to ještě nic neznamená,“ varovala ho hravě Amanda.

„Rád bych toho viděl víc.“

Jedna minuta.

„V kolik hodin končíte?“

„Budu hotová asi tak v pět.“

„Asi?“

„Přibližně.“

„Asi?“ opakoval po ní, ale tentokrát to vyslovil tak, že protáhl samohlásky. „Že bych zaslechl náznak kanadského přízvuku?“

Vy jste přece z Toronta, nebo ne?

Amanda se naježila. Pracovala dost tvrdě na tom, aby ze svého projevu vymýtila všechny stopy po přízvuku. „Takže mě chcete pozvat později na drink, nebo jak?“

Krátká pauza, úsměv v hlase. „Přemýšlel jsem o tom.“

„Přemýšlejte rychleji. Ani ne za hodinu už musím být zpátky v práci.“

Usmál se. „Žena, která nerada chodí kolem horké kaše. To mám rád.“

„Bar U Opice?“ navrhla. „V šest? To budu mít čas zastavit se ještě v kanceláři.“

„Mám lepší nápad.“

To Amandu nepřekvapilo. Muži jako Carter Reese mívali vždycky lepší nápad.

„Znám jedno fajn místečko tam u vás v lesích. Můžeme se tam sejít na skleničku, nebo i na večeři.“

„To zní dobře.“ Amanda viděla, jak se mu úsměv v hlase rozlévá po celé hranaté bradě. Je se sebou tak zatraceně spokojený, pomyslela si a sama se sebou při tom ucítila uspokojení. Koneckonců, když je potřeba uvolnit stres, je sex skoro tak dobrý jako spinning.

„Měla jste s obviněným pohlavní styk po onom incidentu šestnáctého srpna?“ zeptala se Amanda svědkyně na začátku křížového výslechu. Při řeči vstala z křesla, a zatímco otáčela horním knoflíkem na svém černém, na míru šitém saku, vykročila rázně směrem ke Caroline Fletcherové, která se úpěnlivě zadívala na státního zástupce.

„Námitka,“ ozval se úslužně.

„Na jakém základě?“ ušklíbla se Amanda.

„Relevantnost.“ Tyrone King popošel k soudci. „Vaše Ctihodnosti, cílem tohoto řízení je zjistit, co se stalo ono ráno, ne co se snad dělo potom.“

„Naopak,“ namítla Amanda. „Můj klient zde čelí velmi závažnému obvinění. Svědkyně tvrdí, že ráno šestnáctého srpna byla znásilněna: Derek Clemens prohlašuje, že sex probíhal s jejím souhlasem a jako důkaz uvádí, že se později toho dne milovali ještě jednou. Pokud je to pravda, pak nejenže je to relevantní, ale zároveň to vážně zpochybňuje hodnověrnost svědkyně.“

„Námitka se zamítá,“ souhlasil soudce a nařídil svědkyni, aby otázku zodpověděla.

„Měla jste spolu s obviněným pohlavní styk znovu po incidentu šestnáctého srpna?“ zopakovala Amanda váhající svědkyni.

„Jo, dělali sme to,“ odpověděla Caroline Fletcherová.

„Týž večer?“

„Když sem se vrátila z práce.“

Amanda se obrátila k porotě a pečlivě zdvihla obočí v dokonale nacvičeném nepochopení. „Proč?“ zeptala se prostě.

„Nerozumím.“

„Upřímně řečeno, ani já tomu nerozumím. Totiž, vy tvrdíte, že vás Derek Clemens ráno toho dne znásilnil. Jak jste mohla dobrovolně souhlasit se sexem jen o pár hodin později?“

„Řek, že ho to mrzí,“ vyhrkla ochotně Caroline.

„Řekl, že ho to mrzí?“

„Von umí jednoho ukecat, dyž chce.“

„Chápu. Takže to nebylo poprvé, co došlo k něčemu takovému?“

„K čemu takovýmu?“

„Řeknu vám to jinak.“ Amanda se zhluboka nadechla. „Jak byste popsala váš vztah s obviněným, slečno Fletcherová?“

„Já nevim.“

„Dalo by se říci, že byl bouřlivý?“

„Asi jó.“

„Často jste se hádali?“

„Von pořád kvůlivá něčemu řval.“

„A vy jste mu to oplácela?“

„Někdy.“

„A byly tyto hádky někdy před šestnáctým srpnem doprovázeny fyzickým násilím?“

„Vobčas mě praštil.“

„A vrátila jste mu někdy ránu?“

„Jenom dyž sem musela.“

„Takže otázka zní, uhodila jste ho někdy?“

Svědkyně zírala na Amandu. „Ale von je mnohem silnější než já.“

„Tak fajn. Ujasněme si to: vy a Derek Clemens jste měli velice bouřlivý vztah, často jste se hádali a tyto hádky občas přešly ve fyzické násilí. Je to tak?“

„Jo,“ odvětila zdráhavě Caroline.

„Končily tyto spory často sexem?“

Svědkyně se na židli zavrtěla. „Někdy.“

„Není tedy možné, aby to Derek Clemens ráno šestnáctého srpna pokládal za obvyklé zakončení sporu?“

Caroline zkřížila tvrdohlavě ruce na svém bujném poprsí. „Von věděl moc dobře, co dělá.“

Amanda se odmlčela, zadívala se do poznámek v ruce, i když si je všechny vtiskla do paměti. „Slečno Fletcherová, když se vás pan King ptal, co se stalo ono ráno, řekla jste, že vás Derek Clemens hodil na postel, obrátil vás na záda a měl s vámi pohlavní styk.“

„Řekla sem, že mě znásilnil.“

„Ano, ale váš vlastní výraz byl, promiňte, že vás ošukal. Sama jste připustila, že jste to začala pokládat za znásilnění teprve poté, kdy jste si promluvila s policejním důstojníkem.“

„Jak sem říkala, neznala sem svý práva, dokud mi to seržant Petersen nevysvětlil.“

„Potřebovala jste, aby vám někdo vysvětlil, že jste byla znásilněna?“

„Námitka.“

„Připouští se,“ ozval se soudce. „Pokračujte, slečno Tra visová.“

Amanda se znovu zadívala do poznámek. „A po onom údajném pokusu o zabití jste zavolala do kadeřnictví, kde pracujete.“

„Řekla sem jim, že přídu pozdějc.“

„Nevolala jste na policii,“ konstatovala Amanda.

„Né.“

„Přesněji řečeno, kontaktovala jste policii teprve o dva dny později.“

Caroline Fletcherová se zamračila.

„Takže ve chvíli, kdy vám Derek Clemens vyhrožoval, že vám „roztrhá prdel na cucky‘, jste nebyla doopravdy vyděšená, že ne, slečno Fletcherová?“

„Byla sem vyděšená.“

„Uvědomovala jste si, že je to jen řečnický obrat, viďte?“

„Byla sem vyděšená,“ trvala na svém svědkyně.

„Tak vyděšená, že jste se po práci opět vrátila domů?“

„Musela sem se postarat vo malou.“

„O dítě, které jste jen tak beze všeho nechala s mužem, o němž tvrdíte, že vás zbil a znásilnil. Nehledě na to, že vám také vyhrožoval smrtí.“

„Derek by malý neublížil.“

„To vám rozhodně věřím,“ souhlasila srdečně Amanda a usmála se na obviněného. „Ve skutečnosti je Derek Clemens báječným otcem, viďte?“

Je dobrej táta,“ připustila svědkyně s očividným zdráháním.

„O Tiffany se stará především on, viďte?“

„No jó, dyť je přes den dycky doma.“

„A teď?“

„Teď?“

„Když už teď s Derekem Clemensem nejste spolu, kdo se stará o Tiffany?“

„My voba.“

„Takže není pravda, že holčička žije s otcem?“

„Většinou jo.“

„A vy teď žijete s jiným mužem?“ Amanda nahlédla do poznámek. „S Adamem Johnsonem?“

„Už né.“

„Rozešli jste se? Proč?“

Zástupce státního návladního byl okamžitě na nohou. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Nechápu, jak tyto otázky souvisejí s případem, který tu projednáváme.“

„Doufám, že mohu prokázat relevantnost své otázky, Vaše Ctihodnosti.“

„Pokračujte.“

„Je pravda, že na vás Adam Johnson nechal uvalit soudní zákaz kontaktu?“

„Námitka.“

„Zamítá se.“

„Proč Adam Johnson požádal soud, aby vám zakázal se k němu přibližovat, slečno Fletcherová?“

Svědkyně potřásla hlavou a začala si nervózně uždibovat lak z prostředníčku na levé ruce. „Adam Johnson je sprostej prolhanej parchant. Prostě mě chtěl dostat do maléru.“

„Chápu. Takže to nemělo nic společného s tím, že jste ho napadla nůžkami?“

„Byly to jen nůžky z manikúry,“ zaprotestovala chabě Caroline Fletcherová.

„Nemám ke svědkyni další otázky.“ Amanda se vrátila na své místo za stolkem obhajoby a snažila se neusmívat.

Telefon zazvonil, právě když Amanda obcházela sekretářku a mířila do své malé kanceláře. „Nejsem tady,“ vyhrkla, zavřela za sebou dveře a začala se probírat hromadou vzkazů na svém stole. Svlékla si sako, shodila z nohou černé látkové lodičky, které ji celé odpoledne tlačily ve švu do palců, a svezla se do svého černého koženého křesla. Svádělo ji to, aby si položila nohy na stůl oním triumfálním způsobem, jak to dělávají muži ve filmech, když mají zvlášť samolibou náladu, ale to by bylo trochu předčasné. Tenhle proces nebyl zdaleka u konce jen proto, že korunní svědkyně obžaloby předvedla tak žalostný výkon. Pořád tady ještě byly ty příšerné otisky zubů na Carolininých zádech. Dokáže Derek Clemens vážně přesvědčit porotu, aby přehlédla to, co vidí před svýma vlastníma očima?

A další důvod, proč si nemohla dát nohy na stůl: bylo tady tak málo místa. Potřebovala víc prostoru. Přelétla očima od prázdné obrazovky počítače ke stohům papírů, které se vršily na jedné i druhé straně. Mezi bizarní sbírkou nejrůznějších těžítek se povalovaly napůl vypsané propisky a miniaturní křišťálové figurky: malý pudlík, otevřená knížka, pozlacené brko v maličkém kalamáři. Moc se nehodily k někomu, kdo normálně takovými cetkami opovrhuje, pomyslela si roztržitě, zatímco se zadívala z okna své kanceláře ve třetím poschodí a jako vždycky sebou škubla při pohledu na jasně, žvýkačkově růžovou budovu naproti přes ulici. Ne že by zrovna ona mohla házet kamenem, pomyslela si, když si vybavila svou neschopnost přesvědčit odpovědné osoby u Beattyho a Rowea, aby nechaly přetřít jejich kanárkově žlutou budovu na mnohem vkusnější bílou.

Po opatrném zaklepání se otevřely dveře a Amandina sekretářka Kelly Jamiesonová strčila hlavu dovnitř. Pod hřívou děsivě oranžovozrzavých vlasů se zablýskly oči, šilhavé navzdory několika operacím a silným brýlím. Uprostřed kulaté tváře jí seděl dlouhý tenký nos; hrudník měla plochý, nohy krátké a trochu křivé. Kupodivu však všechny tyhle detaily jenom přispívaly k tomu, že celek působil neodolatelně roztomile. „To byl zase Ben Myers,“ oznámila a hlas jí zaskřípěl jako nůž o talíř.

Amanda zvedla ze stolu papír a předstírala, že je do něj pohroužená.

„Řekla jsem mu, že jste se ještě nevrátila od soudu. Nechal mi svoje číslo domů a vzkazuje, že máte zavolat kdykoli, i hodně pozdě.“

Amanda upustila papír na stůl a začala si pohrávat s růžkem dalšího dokumentu. „Už teď je pozdě,“ zamumlala. „Proč rovnou neřekne v noci?“

Kelly přešlapovala ve dveřích. „Můžu se vás na něco zeptat?“

Amanda zvedla k sekretářce oči a uvědomila si, že přitom zadržuje dech.

„Kdo je ten chlápek?“

Amanda na okamžik zvažovala nejrůznější varianty výmluv, ale rychle je zamítla. Je to můj exmanžel.“

„Váš exmanžel?“ V hlase její sekretářky zazněl nelíčený údiv. Zorničky se jí stočily ke kořeni nosu. „Já myslela, že váš exmanžel je Sean Travis!“

„Ten taky.“

„Vy už jste byla dvakrát vdaná?“

Amanda slyšela i nevyslovený dodatek – a to je vám teprve osmadvacet!

„Co mám na to říct? Jsem stejně špatná manželka, jako jsem dobrá právnická.“

Amanda čekala, že Kelly začne protestovat – To určitě ne, vsadím se, že jste byla skvělá, ale protesty nepřicházely. „A co myslíte, že vám chce?“

„Nemám ponětí.“

„Povídal, že je to fakt hodně důležitý.“

Amanda přikývla. Cítila, jak se jí celé tělo napjalo.

„Zavoláte mu pak?“

„Ne.“

Ticho. Sekretářka přešlápla z nohy na nohu. „No, tak dobře. Tak já už asi půjdu domů.“

Amanda přitakala na souhlas, ale Kelly stejně zůstala jako přikovaná na místo. Ještě něco?“ zeptala se obezřetně Amanda.

Kelly popošla k šéfce a natáhla k ní ruku s malým kouskem papíru. Jeho číslo domů,“ řekla a pečlivě přilepila růžový papírek na desku Amandina stolu. „Kdybyste si to třeba rozmyslela.“

Tři důvody, proč Amanda věděla, že je Carter Reese ženatý ještě dřív, než to sám přiznal: zaprvé, ta diskrétní a odlehlá restaurace, kterou vybral na večeři, byla až moc diskrétní a až moc odlehlá – tak, že dokonce i Amanda, která čtvrť dobře znala, dvakrát projela kolem neidentifikovatelného obchodního střediska, kde měl podnik být, až ho konečně uviděla, vmáčknutý mezi potřeby pro zvířata a výprodej obuvi; zadruhé byla v místnosti bez oken taková tma, že Amanda stěží viděla, co vlastně jí, ale zároveň si všimla, že její průvodce se nervózně dívá ke dveřím pokaždé, když zaslechne, že se otevírají; a zatřetí se neustále dotýkal prstu na levačce, jako by se chtěl ujistit, že si opravdu nezapomněl sundat snubní prsten – síla vražedně neúmyslného zvyku.

„To je v pořádku,“ prohodila konečně, když dojedla poslední slávku a rozhodla se, že mu pomůže skoncovat s jeho trápením. „Ženatí muži mi nevadí.“

„Cože?“ I v tlumeném světle byl jasně zřetelný úlek v jeho tváři.

„Nevadí mi, že jste ženatý,“ zopakovala mu ochotně Amanda. „Vlastně se tím všechno zjednodušuje.“

„Cože?“ opakoval Carter Reese.

„Nehledám žádný vážný vztah. Mám velice náročné povolání; momentálně musím myslet na milion věcí najednou, a takhle to není tak komplikované. Takže se můžete uklidnit. Nemusíte mi nic nalhávat. Tedy většinou,“ dodala s úsměvem.

Nastal okamžik ticha, kdy se Carter Reese rozhodoval, jestli právě nenastal jeden z těch menšinových okamžiků. Svíčka uprostřed jejich stolu se nebezpečně zamihotala, když se zhluboka nadechl. Je to snad nějaký test?“

Amanda se rozesmála. „Jen se vám snažím vysvětlit, že to není důležité, to je všechno.“

Carter se opřel do křesla, potřásl hlavou, zkřížil svalnaté paže na prsou a zahleděl se do tmy.

„Nějaký problém?“ zeptala se Amanda.

„Abych byl upřímný, nevím, jak to mám brát.“

„Co tím myslíte?“

Sebevědomě se usmál. „No, popravdě řečeno nevím, jestli z toho mám být nadšený, nebo uražený.“

Amanda se natáhla přes stůl pro jeho ruku. „Rozhodně jsem neměla v úmyslu vás urazit.“

Další hluboký nádech. „Aha, tak dobře.“ Jeho úsměv nejistě kolísal mezi pocitem Tak to jsem ten nejšťastnější chlápek na světě a To musí být nějaká past.

„Tak dobře,“ opakoval a sevřel její prsty. „Tak to jsem vážně nadšený.“

Amanda se rozesmála. „Tak když to máme za sebou, možná bychom si mohli dát zákusek.“ Rozhlédla se po číšníkovi, ale v šeru viděla jen nezřetelné stíny.

„A nechcete vůbec nic vědět“ zeptal se Carter.

„O čem?“

„O mém manželství.“

Amanda tu otázku chvilku zvažovala. Bylo zřejmé, že má pocit, jako by jí dlužil nějaké vysvětlení, ale upřímně řečeno, jeho manželství ji vůbec nezajímalo. Ale cítila, že by se ho podobná odpověď dotkla, a tak se rozhodla pro obvyklé: Jak dlouho jste ženatý?“

„Patnáct let. Dvě děti. Synovi, Jasonovi, je třináct, a dcerce Rochelle bude v březnu jedenáct. Sandy je umělkyně,“ pokračoval, jako by jeho žena seděla vedle něj a čekala, až ji manžel představí. „Malířka. Velice talentovaná.“ Amanda se opravdu snažila vypadat, že ji to zajímá. Doufala, že to nebude jeden z těch mužů, kteří si užívají rande jako chvilky ve zpovědnici, a že nakonec nestráví celý večer tím, že budou rozebírat všechny jeho malé špatnosti.

„Je vážně moc fajn.“

„Určitě je skvělá.“

„Na našem manželství není nic, co by mi vadilo. To jen, víte…“

„Odcizujete se,“ nadhodila Amanda. Tenhle scénář už znala. Znala všechny jeho zápletky.

„Není to ničí vina. Prostě je to tak.“

Amanda odtáhla ruku a položila si ji na hluboký výstřih černého svetříku. Doufala, že ho to odvede od tématu.

„Většinu času a energie jí zabírají děti,“ pokračoval Carter a očividně přitom ignoroval rýhu mezi Amandinými ňadry. „Sex jí už nic neříká. Vždycky řekne, že je moc unavená. Vždyť víte.“

Amanda přikývla, i když si nedovedla představit, že by někdy mohla být moc unavená na sex. Jediným douškem dopila zbytek vína ve sklenici.

„No,“ povzdechl si Carter, a nejspíš pochopil, že už je čas posunout se dál. „A teď mi povězte něco o sobě. Jak mohla tak krásná žena jako vy skončit u tak strašného povolání?“

Amanda pokrčila rameny. „Myslela jsem, že to bude prima.“

„Prima?“

„Zajímavé,“ zkusila to jinak, i když prima byl mnohem výstižnější výraz.

„A je to?“

„Někdy.“

„Asi záleží na zločincích,“ navrhoval Carter.

„Ne,“ namítla Amanda. „Kdybych to měla zevšeobecnit, obvinění jsou pěkně nudná sebranka. Jsou si pozoruhodně podobní. Většina z nich není bystrá, nemají žádnou fantazii. Jediné, co je na nich zajímavé, jsou jejich zločiny. A to, jak si každý z nich vždycky myslí, že jeho chytit nemůžou.“

„Jeho?“

„Většinou. Zvlášť u násilných zločinů.“

„Ženy nejsou násilnické?“

„To jsem neřekla.“ Vzpomněla si na Caroline Fletcherovou.

„Sandy mi jednou hodila na hlavu omeletu.“

Amanda pobledla, když uslyšela další nenucenou poznámku o Carterově manželce. Na ženu, která ještě před chvilkou neexistovala, měla najednou až moc síly zhmotňovat se. „Omeletu?“

„Vařila snídani a já poznamenal, že mi připadá, jako by v poslední době trochu přibrala. Pak už jsem jen stačil zahlédnout, jak přes místnost plachtí omeleta a přistává mi přímo uprostřed čela.“

Útok smrtícím vejcem, pomyslela si Amanda, Nahlas řekla: „Asi to není to nejhezčí, s čím můžete vyrukovat hned po ránu.“

Carter se při vzpomínce zachechtal. „A kdy je na to vhodná doba?“

„Asi nikdy.“

„Byla jste někdy vdaná?“

„Ne,“ zalhala Amanda, protože usoudila, že to tak bude jednodušší. Dva exmanželé by se mohli zdát Carteru Reeseovi až moc, když měl už teď dost starostí s tím, jak si poradit se svou jedinou ženou. Kromě toho vůbec neměla náladu na omílání nudných podrobností o tom, proč každé z jejích manželství zkrachovalo. Stručně řečeno, v prvním případě byla příliš mladá a ve druhém příliš stará. No, možná to nebylo zase tak úplně prosté, ale jaký je v tom vlastně rozdíl? Nemyslela si, že by strávila s Carterem Reesem tolik času, aby na tom mělo záležet. Po pár dalších banálních poznámkách o rodině si začali tykat. Překvap mě, vyzvala v duchu svého společníka a usmála se na něj přes stůl, jako by mu chtěla naznačit, že už by měl změnit téma. Chci to, jestli to chceš ty, pokoušely se mu nápadně sdělit její oči. Lehce ji poklepal po ruce a s obavami se ohlédl ke dveřím.

Náhle se vedle jejich stolu zjevil číšník a polekal Amandu, která ho vůbec neslyšela přicházet. „Jak vám chutnalo?“ zeptal se, zatímco sbíral talíře. „Vynikající.“

„Děkuji.“ Pronesl to, jako by jídlo uvařil sám. „Dáte si dezert? Dnes máme skvělý limetkový koláč.“

„To zní dobře.“

„Pro mě cappuccino bez kofeinu,“ objednal si Carter. „A jednu vidličku navíc.“

Amanda ztuhla. Nesnášela, když se měla s někým dělit o jídlo, nenáviděla, když se v jejím talíři hrabaly cizí ruce.

„A co tě přivedlo na Floridu?“ prohodil Carter.

Amanda si náhle uvědomila, jak celá místnost ztichla; jako by všichni hosté přestali hovořit a čekali, co mu odpoví. Zamžourala do šera k ostatním stolům, ale všichni lidé zřejmě jedli a uklidnilo ji, že si jí nikdo z nich vůbec nevšímá. „Před pár lety jsem přijela na dovolenou,“ odpověděla mu. „A tak se mi tady zalíbilo, že jsem se rozhodla zůstat.“ Kdy se z polopravdy stává lež? Napadlo ji, když si vybavila přísahy, které musejí svědci skládat v soudní síni. Přísahejte, že budete mluvit pravdu, jenom pravdu a nic než pravdu…

Ale má vůbec někdy někdo nic než pravdu?

Před pár lety jsem přijela na dovolenou (abych utekla před svým prvním mužem), a tak se mi tady zalíbilo (ten druhý), že jsem se rozhodla zůstat.

„Takže práva jsi studovala tady?“

„Ano, studovala.“ A znovu se provdala. „Zařídila jsem si občanství.“ A zase se rozvedla. „Asi rok jsem byla na praxi u jedné malé firmy tady v Jupiteru, než jsem si požádala o místo u Beattyho a Rowea.“

„A co tvoje rodina? Kde žije?“

„Matka v Torontu. Tatínek umřel před jedenácti lety.“

„Mně umřela matka vloni.“ Carter to řekl tak, jako by ji prostě postrádal, ale kdyby se jen trochu lépe díval, možná by se před ním zase objevila. „Na rakovinu.“

Amanda soucitně přikývla. „To muselo být hrozné…“

„Pro mého otce ne. Už za dva měsíce se znova oženil. Se svou sousedkou,“ dodal hořce a koutky plných rtů mu zvlnil úšklebek.

Amandě se ta kombinace hořkosti a posměchu zdála prostě neodolatelně přitažlivá. Dodávala šarm jeho jinak dost nezajímavým řečem a pohledným rysům. Najednou začala litovat, že si objednávala dezert. Cím dřív se dostanou od všech těch nevítaných příbuzných, tím lépe. „Víš, mám u sebe doma automat na cappuccino,“ pronesla svůdně.

Carter Reese byl okamžitě na nohou. „Prosím vás,“ vyštěkl do tmy, jako by si najednou neuvědomoval, že je středem pozornosti, nebo mu na tom přestalo záležet. „Přineste mi účet.“

Amanda se s Carterem setkala před elegantní mramorovou a prosklenou halou apartmánového domu na North Oceán Boulevard. Zaparkovali svá auta – Amanda na svém místě v podzemní garáži, Carter na parkovišti pro hosty. „Dobrý večer, Joe,“ pozdravila postaršího vrátného a nasměrovala Cartera k výtahům v zadní části haly.

Carter téměř nezvedl oči od svých černých mokasínů s třepením, když čekali, až přijede výtah. Zřejmě se v jasném osvětlení cítil nepříjemně a připadal si jako nedočkavý puberťák, když se jeho postava nekonečně odrážela v zrcadlech podél stěn. „Nemůže přijet rychleji?“ zamumlal polohlasně, i když nečekali moc dlouho.

Za pár vteřin se výtah konečně zastavil a dveře se otevřely, aby vypustily ven atraktivní ženu středního věku s velkým bílým pudlem, který se škubal na vodítku. Když pes uviděl Cartera, začal štěkat a vyrážet proti němu. „Čičinko!“ pokárala ho žena a chytila psa za ozdobný obojek. „Promiňte. Nesnáší cizí lidi.“

„To je moudré,“ ujistila Amanda ženu i jejího psa a vykročila za Carterem do prázdné kabiny. Pak stiskla knoflík s označením patnáctého poschodí. „Anebo taky ne,“ připustila se smíchem, když ji jeho ruce objaly kolem pasu ještě dřív, než se dveře výtahu úplně dovřely. Přitáhl ji k sobě a jejich rty se ocitly na milimetr od sebe, když se dveře náhle přestaly zavírat a znovu se pomalu rozevřely.

„Ach,“ vyhrkla žena, která přistoupila do kabiny. Carterovy ruce sjely okamžitě k jeho bokům. Oči stočil znovu k podlaze.

Janet,“ ozvala se Amanda, když se žena významně zadívala přímo před sebe. Napadlo ji, že teď není zrovna vhodná doba na to, aby se jí vyptávala, co měly znamenat ty její dva telefonáty. Do kabiny přistoupil atraktivní třicátník v pestrých havajských šortkách a se zamračeným výrazem. „Viktore,“ dodala Amanda, když Janet blýskla očima po svém muži. Amanda rychle zapátrala na jejím čele po údajném liitingu, který si prý nechala udělat.

Než se výtah vznesl do čtrnáctého poschodí, kde manželé vystoupili, nikdo z nich nepronesl ani slovo.

„Přátelští lidé,“ poznamenal Carter, objal ji zezadu a přitiskl se ze strany k jejímu krku.

Když se blížili ke dveřím bytu, slyšeli zevnitř drnčení telefonu.

„Neber ho,“ vyzval ji Carter, když vstoupili dovnitř. „To mě ani nenapadlo.“ Odhodila svou kabelku na podlahu z bílých dlaždiček a přitiskla se k němu, zatímco telefon nepřestával tvrdošíjně vyzvánět.

Začal ji líbat, jazykem obkroužil záhyby v jejím uchu. Vzala ho za ruku a dovedla ho do obývacího pokoje, celého bílého, zalitého měsíčním světlem, a pak k bílé ložnici. Neústupné zvonění telefonu je provázelo i tam.

Po čtvrtém zvonění přestal, protože se přepnul na záznamník. „Tak co říkáš mému výhledu?“

„Velkolepý,“ odpověděl Carter. Odvrátil se od působivého panorámatu přílivu a noční oblohy, které mohl pozorovat vysokými francouzskými okny její ložnice, a začal zasypávat Amandinu tvář drobnými polibky.

Zasmála se, když jí zajel rukama pod svetřík a přitiskl dlaně na její nahá prsa. „Úplněk,“ poznamenala.

„Příšery vylézají.“ Přitáhl si její ruku na poklopec a začal ji tvrdě líbat na ústa.

Zazvonil telefon.

„Vytrvalý hajzlík,“ syknul Carter a zadíval se na aparát vedle Amandiny postele.

„Nevšímej si ho.“

„Určitě?“

Amanda odpověděla tím, že si stáhla svetr a odhodila ho na podlahu.

„Bože, jsi krásná,“ zašeptal Carter a telefon zmlkl.

Zaškubala přezkou jeho pásku, shrnula mu kalhoty přes boky a klopýtala s ním k posteli uprostřed místnosti. Za chvilku už leželi na bílých pokrývkách a strhávali ze sebe zbytky svých šatů. Za pár dalších vteřin už byli oba nazí, jeho ruce drsně hnětly její tělo, jeho jazyk ji prozkoumával. Jako by to předepsal doktor, pomyslela si, když se vztyčil na kolenou a prudce do ní vstoupil, jeho tělo se pohybovalo proti jejímu a bušení přehlušilo zvuk příboje, bzučení klimatizace i zvonění telefonu.

Carter otočil hlavu po zvuku. „Co když je to něco důležitého?“

Amanda ho místo odpovědi popadla za zadek a vtiskla si ho hlouběji do sebe. Sáhla mu mezi nohy a jemně ho nasměrovala k rychlejším přírazům. Naštěstí žádná další povzbuzování nepotřeboval. Dalších dvacet minut jim příjemně uplynulo při horečnatém střídání nejrůznějších poloh.

„Páni,“ vydechl potom nadšeně, „to bylo něco!“

Amanda odolala pokušení zeptat se: „A co?“ Místo toho prohodila: „Nemáš chuť ještě na přídavek?“ Natáhla se po něm, a v tu chvíli začal zvonit telefon.

„Nechceš už tu zatracenou věc konečně zvednout? Je jasné, Že ten někdo to prostě nevzdá!“

Amanda přikývla, protože věděla, že Carter Reese má pravdu. Jen oddalovala nevyhnutelné, prodlužovala mučení, když odmítala zvednout sluchátko. Natáhla se na noční stolek a přetáhla šňůru přes Carterovu hruď. „Haló?“ vyštěkla do sluchátka.

„Konečně jsem tě zlomil, co?“ uslyšela známý hlas. Amanda se zhluboka nadechla a pokusila se utišit hněv, který jí vytryskl přímo ze srdce. „Radši bys měl jít k věci.“

Jde o tvou matku,“ pronesl Ben Myers.

Amanda si chtěla vybavit svého bývalého manžela, ale nedokázala si ho představit jinak než jako vyzývavého mladého rebela v potrhané kožené bundě, kterou měl na sobě na jejich první schůzce. Zajímalo by ji, jestli se v těch letech, kdy se neviděli, jeho kostnaté tělo obalilo nějakým tukem, jestli mu tmavé vlasy prořídly, jestli jeho něžné hnědé oči časem ztvrdly. Odhrnula si prudce vlasy z očí a opřela se o čelo postele. „Matku,“ opakovala hluše. Je mrtvá?“

„Ne.“

„Nemocná?“

„Ne. Mandy –“

„Neříkej mi tak. Tak co se vlastně stalo?“

„Má problémy.“

„Vážně? Koho oddělala?“ čelo Cartera Reese se zbrázdilo několika hlubokými vráskami. Koho oddělala? žasly ty rýhy.

„Bene?“

Ticho, které následovalo, trvalo možná až příliš dlouho. „Nějakého Johna Mallinse.“

„Cože!“

„Říká ti to něco?“

„O čem to mluvíš?!“

„Včera asi ve čtyři hodiny odpoledne tvoje matka zastřelila chlápka jménem John Mallins v hale hotelu Four Seasons.“

Amanda cítila, jak se jí tělo rozpaluje palčivým vztekem. „Co je tohle za hloupý vtip?“

„Věř mi. Není to vtip.“

„Vážně se mi pokoušíš říct, že moje matka včera ve čtyři odpoledne někoho zastřelila v hale Four Seasons?“

„Tvoje matka někoho zastřelila?“ zeptal se Carter Reese.

„Jmenoval se John Mallins,“ zopakoval Ben Amandě.

„Kdo je sakra John Mallins?“

„Nic tě nenapadá?“

„Jak bych to mohla vědět? Nemluvila jsem s matkou od našeho rozvodu!“

Carterovy oči se zúžily. Říkalas, žes nebyla nikdy vdaná, obviňovaly ji.

„A co říká matka?“

„Neříká vůbec nic.“

„Proč mě to vůbec nepřekvapuje?“

„Musíš přijet domů, Amando.“

„Cože? Nikdy!“

„Tvá matka je ve vězení. Obvinili ji z vraždy.“

„Moje matka je ve vězení. Obviněná z vraždy,“ opakovala Amanda. Připadalo jí, že to musí být nějaká postkoitální noční můra.

Carter se začal soukat z její postele a hledat mezi záhyby pokrývek svoje kalhoty.

„Koukej, to prostě musí být omyl!“

„Není to omyl, Panenko. Je mi líto.“

„Cože?“

„Tvoje matka na toho chlápka vystřelila třikrát před asi dvaceti svědky. Už se přiznala.“

„Nemáš právo mi tak říkat!“

„Podívej, já mám pocit, že mě špatně slyšíš.“

„Ale ne, slyšela jsem tě. Moc dobře jsem tě slyšela.“

„Takže chápeš, že musíš přijet co nejrychleji?“

„Nemůžu. Mám rozdělaný důležitý případ. Nemůžu se prostě zvednout a vypadnout.“

„Můžeš požádat o odročení.“

„To nejde. Jsem si jistá, že ty si s tím poradíš.“

„To nejde,“ odpálil ji jejími vlastními slovy.

„Nemůžu jet domů, Bene.“

„Je to tvá matka.“

„To řekni jí.“ Amanda zlostně zavěsila a pak vyškubla šňůru telefonu ze zdi. Vyskočila z postele, rozběhla se do kuchyně a provedla totéž i s telefonem tam. Pak se vydala do obývacího pokoje, odtáhla zasunovací skleněné dveře a vykročila na velkou zastřešenou lodžii. Nadechla se zhluboka čerstvého chladného vzduchu z oceánu, pokoušela se zavlažit s ním své vyprahlé plíce.

Panenko, lákaly ji vlny zdola. Panenko. Panenko.

Amanda rychle ucouvla zpátky do pokoje. „Cartere,“ vykřikla a přirazila dveře, zoufale se pokoušející odehnat od sebe nezvaný hlas. „Cartere, kde jsi s tím svým rozkošným zadkem? Noc je ještě mladá!“

Ale měsíční světlo zalévalo jen prázdný byt. Ticho jí napovědělo, že Carter Reese je pryč.

„Přísaháte, že budete mluvit pravdu, jenom pravdu a nic než pravdu?“ pronesl úředník formálně, když Derek Clemens položil svou levou ruku na Bibli a zvedl pravačku.

„Přísahám.“

Amanda si prohlížela svého klienta, zatímco stál před ní a udával své jméno a adresu. I když měl na sobě čistou bílou košili a těsné černé kalhoty, které si oblékl na Amandinu radu, působil stále jaksi neupraveně. Límeček rozepnuté košile mu kolem krku ležel příliš ochable; semišový pásek měl poškrábaný a odřený; a světlé vlasy, rozdělené uprostřed na pěšinku a stažené do ohonu, vypadaly mastné a nemyté.

„Já je ale ráno myl,“ ujistil ji předtím podrážděně.

Amanda se zvedla, rozepnula si knoflíky černého saka, téhož saka, které měla včera, stejně jako černou sukni. Vyměnila jen bílou halenku, a i ta byla přesnou kopií té včerejší. Prošla zřejmá fakta o vztahu obžalovaného s Caroline Fletcherovou, uspořádání jejich společné domácnosti, jejich časté hádky, jejich zvyk prát se a zase se usmiřovat. „Předpokládám, že nám teď povíte svou verzi toho, co se přihodilo ráno šestnáctého srpna,“ vyzvala Dereka a očima přejela porotu, aby se ujistila, Že jí věnují náležitou pozornost. Byla ráda, že se všechny oči upírají na svědka. Zatím ještě nikdo neklimbal.

Zřejmě se všichni dobře vyspali, pomyslela si závistivě, když si vybavila ty mučivé bezesné hodiny mezi půlnocí a šestou ráno, kdy sebou házela na posteli, převracela se a proklínala všechno, co mělo něco společného s Kanadou. Jak se Ben mohl opovážit zavolat ji povšech těch letech? Jak po ní mohl chtít něco tak hrozného? Jak se opovažoval říkat jí Panenko? Už není žádná panenka. Takže chápeš, že musíš přijet co nejrychleji? Nemůžu.

Jak to myslíš, že nemůžeš? Mám rozdělaný důležitý případ. „No, pracoval sem celou noc,“ říkal Derek Clemens a Amandu napadlo, kolik z jeho výpovědi jí uteklo. „Myslim, že sem po ní nechtěl tak moc, dyž sem chtěl, aby bylo doma aspoň ňáký mlíko, abych si moh udělat k snídani vločky, dyž přídu!“

„Takže jste pracoval celou noc a byl jste unavený a hladový.“

„Dělal sem od jedenácti večír do sedmi do rána…“ Skoro stejné hodiny jako ty, které jsem strávila převracením a převalováním na posteli, pomyslela si Amanda a přikývla s upřímným soucitem.

„…no, jo, a byl sem utahanej a hladověj. V bytě byl chlívek, a vona se chystala pryč. Cákala na sebe voňavku. Né že by aspoň řekla: Čau, jak je? Nó, tak sem šel do kuchyně a nasypal si misku vloček Speciál K. Né že bych po nich ňák bláznil, ale bylo to to jediný, co sme dycky měli v baráku, páč Caroline furt držela ňáký diety. A došlo mlíko. Chci říct, co je to za mámu, dyž se ani nepostará, aby bylo doma mlíko pro děcko?“ Je to tvá matka. To řekni jí.

„A to vás rozčílilo?“ zeptala se Amanda a snažila se vyhnat si z mysli ty neodbytné hlasy.

„To teda máte recht. Rozčílilo mě to.“

„Co jste udělal?“

„Řek sem jí, že dyž už mi nechává celý dny na krku dítě, to nejmenší, co může udělat, je, že aspoň přivalí domů karton mlíka, než vypadne na celej den. A vona na to, že už nemá čas. A já řek, jak to myslíš, že jako nemáš čas? Eště nebylo ani vosům a v saloně votevíraj až vod devíti. A vona řekla, že je domluvená s Jessikou, že dneska přídě dřív a nechá si vod ní vostříhat vlasy, než začnou chodit zákaznice. Pak se vzbudila Tiffany a začala bečet, a já byl tak utahanej, lidi, prostě sem potřeboval jít hnedka do postele, tak sem jí řek, ať si aspoň veme holku s sebou. A vona, že to absolutně nejde. A pak mě začala vodstrkávat, že jí jako stojim v cestě. Chytil sem ji za ruku, a vona mně dala facku.“

„A dala facku vám?“

„Jó. Caroline se dovede pořádně rozvzteklit. Nedá moc práce ji vytočit.“

„Námitka.“ Tyrone King napůl vyletěl, když soudce jeho námitku připustil.

„Odpovězte jen na otázku, pane Clemensi,“ nařídil soudce.

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti.“

„A co se stalo, když vám dala facku?“

„Nepamatuju se, jak přesně to šlo.“ Derekova obezřetná slova zněla, jako by se snažil mluvit cizím jazykem. „Fakticky si vybavuju jenom to, že sem si chránil tvář. Čekali sme vo víkendu návštěvu a nechtěl sem se před nima vobjevit s modřinama.“

„Chcete říct, že vás udeřila víckrát než jednou?“

„Nó, jo. Praštila mě třikrát nebo štyrykrát, než sem toho měl dost.“

Vystřelila na toho chlápka třikrát před asi dvaceti svědky.

„A co jste udělal potom?“ zeptala se Amanda. Hlas jí zaburácel hlasitěji, než měla v úmyslu.

„Popad sem ji, vodstrčil z cesty a řek jí, ať táhne, že du do postele.“

„A co udělala ona?“

„Šla za mnou do ložnice, ječela a mlátila mě do zad. Varoval sem ji, ať toho nechá, ale byla jak šílená.“

„Nevyžadoval jste po ní orální sex?“

„Děláte si srandu? To poslední, co bych chtěl, by byl muj macek v její puse. Teda, promiňte, Vaše Ctihodnosti,“ dodal Derek Clemens do tlumeného smíchu několika porotců.

„Možná byste to nemusel popisovat tak barvitě,“ mínil soudce, i když pobavené jiskřičky v jeho očích Amandě napověděly, že si to ve skutečnosti vychutnal. „Ale přece jste skončil tak, že jste s ní měl pohlavní styk,“ připomněla svědkovi Amanda.

„Jó.“ Nevěřícné potřesení hlavou. „My to tak dáli dycky. V jedny chvíli sme se rvali, a v druhý už byli nahý a mrouskali se jak kočky.“

„Roztrhal jste jí šaty?“

Zavrtěl hlavou. „Tydle švy se trhaly pokaždý, jen za ně Člověk vzal. Caroline na to dycky nadávala.“

„Nutil jste ji k sexu?“

„Cože? Nikdá!“ Musíš přijet domů, Amando. Cože? Nikdy!

Amanda se zhluboka nadechla. Jak vysvětlíte ty stopy po kousání, pane Clemensi?“

Derek Clemens předvedl upřímné rozpaky. Dlouze se nadechl a obrátil se k porotě, jako by teď mluvil výhradně k nim. „Když sme se pomilovali, Caroline začala zaseje vyvádět. Řekla, že kvůlivá mně přídě pozdě, a že už jí teď Jessica nestačí vostříhat a že je to moje vina. Já na to, aby sklapla a nechala mě spát, a vona mě zase začala mlátit. Chtěl jsem vylízt z postele a dostat se vod ní, a chňapnul sem jí po rukou, jen sem se ji snažil votočit zádama k sobě. A vtom mě vona rafla za vlasy. Víte, mám je docela dlouhý.“ Pro ilustraci potřásl ohonem ze strany na stranu. „A vona mě chytila pořádně tvrdě a začala s nima škubat, a já na ni ječel, ajť toho nechá. A co vona? Zatahala eště víc, jó. Bolelo to jako čert, a vůbec sem nevěděl, jak ji mám zastavit. Tak sem ji kousnul. Ale vona mě nepouštěla. Tak sem ji kousnul znova. Silnějc než předtím. Nó, a teprvá pak pustila mý vlasy.“

„Takže tvrdíte, že jste kousal v sebeobraně?“

„Prostě sem chtěl, aby pustila mý vlasy,“ opakoval naříkavě.

„A co se stalo pak?“

„Vzala telefon a mrskla s ním po mně. Chytil jsem ho a hodil ho po ní. Vůbec sem nad tim nepřemejšlel. Nechtěl sem ji s nim praštit.“

„Zamkl jste ji v bytě proti její vůli?“

„Sakra, to né. Začal sem na ni řvát, aby už konečně doprdele táhla.“

„Co jste myslel slovy „roztrhám ti prdel na cucky‘?“

Derek Clemens pokrčil rameny. „To byl jenom řečnickej vobrat. Jestli se někdo bál vo svou prdel, tak sem to byl já.“

„Jak jste vysoký, pane Clemensi?“

„Asi metr sedumdesát.“

„A kolik vážíte?“

„Pětasedumdesát kilo.“

„A chcete tvrdit, že i když jste o deset centimetrů vyšší a asi o dvacet kilo těžší než Caroline Fletcherová,“ pokračovala Amanda, protože věděla, že kdyby tuto otázku nepoložila sama, udělal by to za ni žalobce, „že jste se bál o svůj život?“

„Helejte,“ opáčil Derek Clemens s plachým úsměvem, „vono nejde moc vo to, jak velká je zbraň, co vás voddělá, no né? De vo ty zatracený mrňavý kulky.“

Porota se znovu přidušeně rozesmála, když Amanda opouštěla své stanoviště.

„Za jak dlouho myslíš, že bude porota hotová?“ zeptala se Ellie Townshedová, zatímco se nimrala v zeleninovém salátu. Ellie Townshedová byla Amandinou nejbližší kamarádkou, i když se spolu vídaly sotva jednou za měsíc. Zvlášť teď, když se Ellie zasnoubila s Markem. „Záleží na tom, jak jsou chytří,“ prohlásila Amanda a myslela přitom na to, jestli bude někdo z porotců dost chytrý na to, aby si uvědomil, že Derekova verze událostí prostě neodpovídá tomu, jak se mohly ve skutečnosti odehrát. Stačilo jenom, aby si zopakovali sled událostí podle toho, jak je líčil, a museli by pochopit, že kdyby stál Derek Clemens opravdu za Caroline Fletcherovou a ona ho chytila za vlasy tak, jak popisoval, jeho zuby by nedosáhly dál než na její ramena, ale rozhodně ne doprostřed jejích zad. Něco takového bylo prakticky nemožné, pokud by nestál přímo nad ní.

Ale Amanda samozřejmě tvrzení vlastního svědka zpochybňovat nemohla.

„No a máš už vybrané šaty na svatbu?“ chtěla vědět Ellie. Její oříškově hnědé oči se dychtivě rozevřely. Něžně tmavé vlny rámovaly kulaté tváře s dolíčky.

„Ještě ne.“ Amanda se zadívala na rušnou hlavní třídu. Seděly na otevřené předzahrádce před Velkou městskou tavernou na Klematisové ulici a pozorovaly, jak se kolem nich přelévají proudy turistů. Mírný větřík si tiše pohrával s cípy papírového ubrusu. Teplota se pohybovala kolem příjemných pětadvaceti stupňů. Další příjemný den na jižní Floridě, pomyslela si Amanda a pocítila neurčitou výčitku nad tím, že si to neužívá víc.

„Jak to myslíš, že ještě ne? Na co čekáš?“

„Svatba přece bude až v červnu,“ připomněla Amanda rozverně přítelkyni.

„No, a to už je prakticky za chvilku. Jéžiši. Teď se neohlížej.“

Amanda se automaticky obrátila na sedadle. „Doprdele,“ zamumlala tiše, když uviděla, jak se k nim blíží Sean Travis, s rukou ochranitelsky položenou kolem ramen své nové ženy. Doprdele, doprdele, doprdele, zaklela v duchu a nahlas zasténala, když je zahlédl. Co to je, sakra? Dva bývalí manželé ve dvou dnech je až moc. Že by jí sekretářka zapomněla připomenout, že je zrovna Mezinárodní týden exmanželů?

„Amando!“ houkl Sean a ruka kolem ramen jeho mladé ženy se napjala.

„Jak se vede, Seane?“

„Dobře, a tobě?“

„Dobře,“ odvětila. „Pamatuješ se na Ellii?“

„Ale jisté. Ahoj, Ellie.“

„Ahoj.“

Kruci, kruci, kruci, pomyslela si Amanda. „A vy budete Jennifer,“ ozvala se a bez známky emocí si prohlížela svého exmanžela a jeho ženu. Napadlo ji, že ženiny černé vlasy a šedé oči dobře ladí se Seanovými šedivějícími vlasy a černýma očima.

Nová manželka potřásla Amandě rukou a vzápětí si ji položila na malou vybouleninu na břiše.

„Čekáme ho v červenci,“ pronesl hrdě Sean, když si povšiml směru Amandina pohledu.

„Gratuluju,“ řekla upřímně.

„Bohužel pospícháme,“ pípla Jennifer.

„No, rád jsem tě viděl,“ prohodil Sean k Amandě a znělo to tak, jako by to myslel vážně. „Měj se hezky.“

„Hodně štěstí,“ zavolala za nimi Amanda.

„Hajzlík,“ naježila se Ellie. „Mávat ti takhle před nosem s tím jejím těhotenstvím!“

„Nevěřím, že by to dělal naschvál.“

Ellie pokrčila rameny, aby tím dala najevo, že tomu moc nevěří.

„To já s ním nechtěla děti, Ellie.“

„Tohle nikdy nepochopím. Byla by z tebe určitě skvělá máma.“

„Jo, jasně. Měla jsem před sebou zářný příklad.“ Amanda si představila svou matku, jak sedí v Torontu ve vězeňské cele, ale okamžitě si podobné myšlenky zakázala. Neústupné rysy matčiny tváře se jí míhaly před vnitřním zrakem, zatímco se rozhodovala, jestli se má Ellii svěřit s tím, co jí zatelefonoval Ben. Když konečně otevřela pusu, aby to udělala, uvědomila si, že Ellie už je v půlce věty. „Promiň, cos říkala?“

„Říkala jsem, jak ti je, když teď Seana vidíš?“

Amanda odsunula matčin rozplývající se obraz stranou. „Trochu divně, řekla bych. Je to zvláštní pocit, když si najednou nemáš vůbec co říct s někým, s kým jsi chtěla strávit zbytek života.“

„Ničeho nelituješ?“

„Ale ano, spousty věcí,“ připustila Amanda s povzdechem. „Nebyla jsem moc dobrá manželka.“

„Nebylo to moc dobré manželství, v tom to je.“

Amanda se na kamarádku srdečně usmála: „To bylo milé. Díky.“

„Je to tak. Sean Travis je možná fajn chlapík, ale nebyl to muž pro tebe.“

Amanda si uvědomila, jak se ve stínech její mysli plíží Ben Myers, a pokusila se ho zahnat mrkáním pryč.

„Není ti něco?“

„Jsem v pořádku.“

„Vypadáš, jako bys mi chtěla něco říct.“

„Říct?“ No, vlastně ano. Když už se ptáš, v noci jsem měla takový divný telefonát, hned po tom, co jsem si to bezmyšlenkovitě rozdala v posteli s naprosto cizím chlápkem. Volal můj bývalý, ne ten, o kterém jsme mluvily teď, ale člověk, o kterém vůbec netušíš, že existuje můj první exmanžel. Promiň, nevím, proč jsem ti o něm nikdy neřekla, můžeš mi to odpustit? Zkrátka mi volal, aby mi řekl, že je má matka ve vězení za to, že zastřelila nějakého muže v hale hotelu Four Seasons v Torontu. Amanda si uždibla lístek salátu. Pak si ho rychle strčila do pusy, než stačila tohle všechno vychrlit nahlas. „Ne,“ vyslovila místo toho a nabídla přítelkyni svůj nejkonejšivější úsměv. „Ne, nic.“ Po obědě Amanda uvažovala o tom, že by se měla vrátit zpátky do kanceláře, ale nakonec se rozhodla to nedělat, protože neměla sílu čelit Kellyiným tázavým pohledům. A nemůže jít ani do posilovny, uvědomila si, protože co kdyby tam byl Carter Reese. A vracet se teď k soudu už vůbec nemělo smysl, bylo ještě moc brzy. Bude to trvat hodiny, možná i dny, než se porotci vrátí se svým verdiktem.

Impulsivně naskočila do starodávné zelené tramvaje, která pendlovala sem a tam mezi Klematisovou ulicí a blízkým City Pláce, nedávno zrekonstruovaným střediskem obchodů a restaurací, které zabíralo několik bloků. Mohla by jít do kina, napadlo ji, když vystupovala z tramvaje a začala pomalu postupovat s hustým davem lidí směrem k vysokému eskalátoru. Ale zdálo se, že podobný nápad se zmocnil celého Palm Beach, a fronta před multiplexem byla dlouhá a neorganizovaná. Amanda se vrátila do slavného nákupního ráje a strávila pár hodin tím, že se potulovala v nekonečném bludišti uliček mezi obchody a dívala se po Šatech na Elliinu svatbu. Ale i když měla pokušení koupit si dlouhé černé šaty, které viděla viset v butiku Betsey Johnsonové, nevešla ani dovnitř. Místo toho dál pochodovala jednou z uliček tam a druhou zase zpátky. Nakonec se posadila na prázdnou lavičku před velkou dekorativní fontánou a dívala se na děti, které se batolily kolem, i na dospělé, kteří seděli u stolů u Bellagia, italské restauraci proslulé spíše svou rozlohou než kvalitou jídel.

Nejspíš jsem rozrušená z toho, že jsem se viděla se Seanem a jeho novomanželkou, napadlo ji, i když si nebyla jistá, proč vlastně. Možná závan nostalgie. Byl to dobrý člověk, laskavý muž, kterého si doslova narazila, když se bezcílně procházela po přelidněné pláži. Šli se spolu něčeho napít a pak na večeři. Zjistila, že se s ním ráda baví. Nebo se prostě jen ráda bavila. A on ji bezpochyby rád poslouchal. Aspoň zpočátku.

Začátky jsou snadné, pomyslela si Amanda. Jsem mistr začátků.

A konců taky, usoudila, vyskočila a málem vletěla do náruče postarší manželské dvojici, která nejistě našlapovala po hrbolaté kamenné podlaze. Bylo to její rozhodnutí, rozvést se se Seanem, stejně jako bylo její rozhodnutí vyklouznout ze svazku s prvním manželem Benem. Tyhle nesmysly o tom, jak s někým společně zestárne, to nebylo nic pro ni. Ani dokud nás smrt nerozdělí. Miluj je – a opusť je. To bylo její motto. Vždycky bylo lepší být tou, kdo říká sbohem.

Panenko, uslyšela něčí výkřik. Tudy, Panenko. Sem.

Amandina hlava sebou škubla doprava. Ale uviděla jen hlouček dětí při hře a chlapce, který povykoval na malou holčičku: „Sem, Anenko! Ne, ty hloupá! Tudy!“

Panenko! Panenko!

Amanda vrazila do nejbližšího obchodu, aby unikla výkřikům, popadla naslepo několik ramínek s oblečením a zamířila do zkušební kabinky.

„Můžu vám s něčím pomoct?“ zeptala se jí prodavačka. Mohlo jí být tak osmnáct, stejně jako Amandě, když se provdala za Bena.

Oženil se podruhé? „Ne, přece nedělám tohleto!“ vykřikla Amanda hlasitě a chytila se za čelo, aby se pokusila vyhnat si podobné myšlenky z hlavy.

„Jak prosím?“ zeptala se zmateně dívka. „Nechcete si to zkoušet?“

„Co? Ale ne, chci. Samozřejmě, chci.“ Za minutu už stála v úzké malé komůrce, které říkali zkušební kabina a zírala na sebe do zrcadla. Z jeho plochy se na ni díval mladší obraz její matky.

Ahoj, Panenko, pozdravila ji matka.

Amanda se otřásla. Bylo jí šest let, když její matka proklela starého pana Walshe, který bydlel vedle nich, a který vždycky parkoval svůj vůz uprostřed příjezdové cesty, o kterou se dělili. O dva měsíce později už byl ten nebožák po smrti. Tak strašnou sílu měla její matka.

A teď zemřel další muž, pomyslela si Amanda. Třikrát vystřelila, nejspíš na krátkou vzdálenost. Copak se stalo, mami? Že už by dneska kletby neúčinkovaly dost rychle?

Panenko! volala její matka kdesi za dveřmi.

„Co prosím?“

Jen jsem se ptala, jak vám to jde,“ odpověděla prodavačka.

„Dobře,“ hlesla Amanda, i když si zatím vyzkoušela jen jediný kousek. „Díky.“

„To zvoní váš telefon?“ zeptala se prodavačka.

Amanda si uvědomila, že kdesi poblíž opravdu zvoní telefon. „Aha. Ano.“ Zalovila ve své černé kožené kabelce. „Haló?“ zeptala se polekaně.

Konečně jsem tě zlomil, co?

„Haló?“

„Volali od soudu,“ informovala ji sekretářka. „Porota je zpátky.“

„Jak jste rozhodli ve věci vyhrožování smrtí?“

„Rozhodli jsme, že obžalovaný je nevinen.“ Jak jste rozhodli ve věci násilného omezování osobní svobody?“

„Rozhodli jsme, že obžalovaný je nevinen.“

„Ve věci pohlavního zneužití, jak rozhodla porota?“

„Rozhodli jsme, že obžalovaný je nevinen.“

„Ve věci útoku smrtící zbraní?“

„Rozhodli jsme, že obžalovaný je nevinen.“

„Ve věci ublížení na zdraví?“

„Rozhodli jsme, že obžalovaný je vinen.“

„Děkuji vám,“ ozval se soudce, rozpustil porotu a stanovil termín pro vynesení rozsudku.

„Co to znamená?“ Oči Dereka Clemense těkaly mezi jeho právnickou a prsatou mladou ženou, s níž teď žil a která tiše plakala v zadní části místnosti.

„Byli jsme zproštěni čtyř z pěti bodů obžaloby.“

„Tak jak to, že podle pátýho sem vinnej?“

„Protože jste ji pokousal, Dereku,“ připomněla mu Amanda.

„A taky sem ji znásilnil,“ prohlásil. „Ale z toho mě vosvobodili.“

Amanda potřásla hlavou, napůl znechuceně, napůl nevěřícně. Pomyslela si, že se skoro dokázala přemluvit, aby aspoň něčemu z jeho povídaček uvěřila.

„Myslíte, že pudu bručet.“

„Je to vaše první obvinění a jste hlavním opatrovníkem Tiffany. Je mnohem pravděpodobnější, že vám dá soudce podmínku.“

„Jestli skončím v lochu, přísahám, že tu děvku voddělám!“

„Dobře. Jen si pak nezapomeňte vzít jiného právníka.“ Amanda si přehodila kabelku přes rameno a rychle zamířila k východu ze soudní síně S Derekem Clemensem v patách.

„Helejte, počkejte chvilku. Myslel sem, že bysme si jako dali skleničku, na voslavu.“

Amanda se ani neobtěžovala zpomalit.

Když sjížděla dolů kolem Kongresu, na cestu jí svítil úplněk. Vedle ní, na předním sedadle tři roky starého černého kabrioletu Thunderbird, ležela právě zakoupená láhev drahého červeného vína. Thunderbird byl dárkem od Seana k jejich čtvrtému, a jak se záhy ukázalo, i poslednímu výročí svatby. Víno bylo dárkem, který si koupila sama. Koneckonců, nepomáhala snad udělat ze světa bezpečnější místo pro všechny odporné kanibaly? „Je to moje práce,“ připomněla si, zabočila doleva na Čtyřicátou pátou a zamířila k I 95.

Není to její vina, že je Derek Clemens tak přesvědčivým lhářem. Není to její vina, že Caroline Fletcherová sama sobě tak ublížila. Právní systém je i v nejlepších časech jen trapnou parodií spravedlnosti, což je důvod, proč si dobří právníci vybírají dobré případy. Nevinní často trpí, vinní často vyváznou bez trestu. Ale naštěstí, jak věděla Amanda ze zkušenosti, se jedna tvář rychle rozplyne v moři jiných. Už teď si jen stěží vzpomínala, jak vypadala Caroline Fletcherová, když brečela vzadu v soudní síni. Měla prostě trochu štěstí, tak je to, a to stojí za oslavu pár sklenkami vína. Amanda poklepala na láhev na koženém sedadle vedle sebe. Zítřejší ráno jí přinese na stůl novou dávku zločinů, aby se jich ujala. Vysázejte peníze, a dostanete šanci. Udělá svou práci, a jde se o dům dál.

Amanda se podívala do zpětného zrcátka, když odbočila do pravého pruhu, a ze zrcátka se na ni zadíval matčin obličej. Některé tváře se nerozplynou tak lehce jako jiné, varovaly ji ty oči.

Zabočila na I 95 tak rychle, že zkřížila cestu bílému lexusu. Řidič uhnul a zahrozil na ni pěstí v jasném posunku znechucení. Kam si sakra myslíš, že se ženeš, ptala se ta rozhořčená pěst. Amanda s pokleslou bradou zírala do proudu aut, které směrem na sever téměř stály. Tahle silnice byla tak jako vždycky tepna ucpaná auty. Unavení dojíždějící zaměstnanci chvátali po práci domů, neklidní turisté hledali další krásná místa, bosí teenageři bez řidičáku sháněli hippie bary, staří lidé, jejichž řidičské průkazy už dávno nikdo neprověřoval, vyráželi v autech kamkoli a vzápětí zapomínali, odkud a kam jedou. Typický únorový páteční večer na Floridě. Tam vpředu nejspíš došlo k nějaké nehodě, vzhledem k tomu, jak moc byla silnice ucpaná a jak pomalu se vozy pohybovaly. Je to její chyba, pomyslela si a zkontrolovala hodiny na palubní desce. Bylo už skoro sedm. Neměla zůstávat tak dlouho po soudu v kanceláři. Neměla si v obchodě tak dlouho vybírat značku vína. Neměla v pátek večer v únoru najíždět na I 95. To, co bylo normálně pětadvacetiminutovou jízdou z města do Jupiteru, se dnes protáhne nejméně na hodinu. Amanda si opřela hlavu o opěrku. Nemělo smysl dělat si starosti s něčím, co stejně nemohla nijak ovlivnit.

Tahle filozofie fungovala asi deset minut. Pak už se Amanda ocitla na pokraji výbuchu. „Tak už dost! Sakra, lidi, pohněte se!“ Zadívala se na krémově žlutý měsíc nad svou hlavou, jako by jeho usměvavá tvář byla nějakým způsobem zodpovědná za její nesnáze. Úplněk je nebezpečný, to věděla. Pohlédla vedle sebe a uviděla mladou řidičku v pleteném růžovém svetříku, jak mluví do telefonu.

Mohla bych někomu zavolat, usoudila a vytáhla z kabelky telefon. Ale nevěděla vlastně, kdo by to měl být. Ellii se bude zdát divné, že jí znovu volá v den, kdy •spolu byly na obědě, a Kelly zaslechla říkat, že jde dnes večer k rodičům na večeři. „Ellie a Kelly,“ vykřikla nahlas a povalovala ta jména na jazyku. Jakpak se měly, Ellie a Kelly?“ Skvělé, pomyslela si, teď už jsem totální blázen. Rozhodla se, že zavolá kamarádce Vanesse. „No jasně, Vanessa. Jak dlouho jsme se už neslyšely? Dva roky?“ A co Judy Knelmanová? Když jsi byla provdaná za Seana, scházela ses s ní a s jejím manželem párkrát do měsíce. A co manželka toho Seanova přítele Bryceho Halla? Jak se vlastně jmenovala? Edna, Emma, Emily? „No jistě, všichni Seanovi přátelé umírají touhou, aby ses jim ozvala!“ Proč vlastně pořád myslí na Seana? Jen proto, že na ni dnes narazil při obědě? Už na sebe takhle narazili víckrát. Jednou v Kravitzově centru, už před víc než rokem. Tehdy se choval hodně ublíženě, i když ona ho při rozvodu o nic nepřipravila, a předstíral, že ji nevidí. Dokonce vrazil honem na pánské toalety, když k němu zamířila, aby ho pozdravila. Vytěsnila si tu příhodu z mysli a skoro na něj přestala myslet. Co je pryč, je pryč. Sejde z očí, sejde z mysli. Nebylo to snad vždycky její motto?

Ale pak jí do obrázku vstoupila Jennifer, Jennifer s tou svou krémovou broskvovou pletí a dlouhými, zářivě černými vlasy. A vzdutým bříškem. Bříškem, bříškem, bříškem.

Opravdu to byl ten důvod, proč se cítila tak mizerně? Protože jsem to mohla být já, připomněla si. To já trvala na tom, že nechci děti. To já tvrdila, že nemám povahu na to, abych se stala matkou. Byla bys skvělá matka, říkala Ellie u oběda. To určitě. Jako moje matka-žena, jejíž mateřské instinkty se projevovaly dvojím způsobem: lhostejností a hněvem. Bylo to sice divné, ale Amanda dávala přednost hněvu.

Znovu se zadívala na ženu v růžovém svetru, která se na ni usmála, zatímco dál hovořila do telefonního přístroje.

Když Amanda viděla matku naposledy, měla na sobě blůzku v téměř stejném odstínu růžové. Krátké, medově plavé vlasy měla čerstvě umyté a pečlivě vykartáčované jako vždycky. Amanda si vážně nevzpomínala, že by její matka někdy vypadala jinak, než jako by právě vyšla ze salonu krásy. Dokonce i když byla opilejší než přístavní dělník a padala přes všechno, co jí stálo v cestě, její vlasy byly vždycky dokonale upravené.

„Co dělá teď?“

„Ne, to mě přece nezajímá.“

„Koho to zabila?“

„Do toho mi nic není.“

„Je to tvoje matka.“

„Už ne.“

Amanda odehnala představu matky mávnutím ruky, jako by odháněla dotěrnou mouchu. „Můžete přestat s touhle silniční show?“ požádala ostatní řidiče, a díkybohu se auta před ní dala zvolna do pohybu. „Děkuju!“ oslovila rozesmátou tvář měsíce.

O čtyřicet minut později byla doma.

„Nazdar, Joe!“ zamávala vrátnému.

„Dostala jste se taky do tý strašný zácpy na pětadevadesátý?“

„To si pište.“

„V rádiu říkali, že tam došlo k nehodě u sjezdu na Riviera Beach.“

„Pořád tam ještě stála u krajnice policejní auta,“ vzpomněla si Amanda.

„Čekáte návštěvu?“ pokývl k lahvi vína v její ruce. Amanda ucítila, jak jí tuhne páteř. Slyší v jeho hlase zvědavost, nebo je to odsouzení?

„Dnes večer ne.“

Usmál se na ni. „No, tak si ho hezky užijte.“

„Vy taky.“

Jen se pokoušel o zdvořilou konverzaci, uklidňovala se ve výtahu, vděčná za to, že cesta do patnáctého poschodí je milosrdně nudná. Žádné nečekané zastávky, žádní bývalí milenci. Žádné podezřívavé manželky. Jenom já a moje lahvinka,“ oznámila Amanda prázdné chodbě, když se dveře kabinky rozjely. Rychle vykročila ke svému bytu v jihovýchodním křídle a málem klopýtla o béžově lemovaný rudý koberec, který nebyl u béžově vymalové stěny dobře připevněný. Musí hned zítra zavolat správce a požádat ho, aby sem někoho poslal dřív, než se o to někdo zraní a najme si nějakého mladého ambiciózního právníka, jako je ona, aby podal žalobu.

Ne že by snad v oblasti zapříčiněných zranění byla nějak zkušená, pomyslela si. Ne, její specialitou je obhajoba slizounů, co se pokoušejí sníst své partnerky. Pokud už se nezmiňuje o těch, kteří tlučou cizince v baru nebo loupí na 7-Eleven a střílejí při tom po nevinných kolemjdoucích. Samozřejmě až na výjimky, kdy je jeden z těch střílejících lupičů synem známého místního politika a jedna z těch kolemjdoucích je mladá a krásná. Potom se případ samozřejmě dostane na první stránku Palm Beach Postu a stane se z něj sousto pro Jacksona Beattyho nebo Stanleyho Rowea, kteří si to nejlepší vždycky shrábnou pro sebe.

„To nejlepší,“ vyslovila nahlas Amanda. Nechápala, proč je tak znechucená. Co ji rozrušilo víc – že byl Derek Clemens zproštěn obžaloby ve čtyřech bodech, nebo že byl uznán vinným v pátém?

Na pár vteřin se zastavila přede dveřmi bytu, jako by se zdráhala vejít dovnitř. Kolik dalších vzkazů od svého bývalého muže najde v hlasové schránce? I když, kupodivu, v práci už jí žádné další vzkazy nenechal.

A ani doma žádné nebyly. „Bezva,“ ocenila to Amanda, když dorazila do své bílé kuchyňky a vytáhla zátku z lahve červeného. „Bezva,“ opakovala a cítila se přitom podivně zesláblá. Naplnila si velkou sklenku až po okraj a zhluboka se napila. Pak usoudila, že by nejspíš měla něco sníst. Otevřela ledničku, ale nenašla v ní nic jiného než láhev pomerančového džusu a asi deset kelímků s jogurty různých ovocných příchutí. Podívala se na údaj „spotřebovat do“ na tom s příchutí kiwijahoda a zjistila, že už je pět dní prošlý. Takže to znamená, že už mají své lepší časy za sebou všechny, protože je kupovala najednou. Kdy vlastně? Kdy byla naposledy nakupovat v potravinách? Nebylo tam dokonce ani mléko. Sakra!

Co je to za mámu, dyž se ani nepostará, aby bylo doma mlíko pro děcko?

„Ale já naštěstí dítě nemám,“ konstatovala Amanda jako na svou obhajobu. Se sklenkou vína v jedné ruce a lahví v druhé došla do obývacího pokoje. „Chápete? Žádné dítě.“ Znovu se napila vína, skopla z nohou boty a usedla na bíle potaženou pohovku. Naklonila sklenici a do poloviny ji vyprázdnila jediným protahovaným douškem, jak to dělávala její matka.

Vlastně není vůbec divné, že Ben už nevolal, pomyslela si. Nepatřil nikdy k těm mužům, kterým musíte všechno opakovat dvakrát. Vždycky věděl, kdy má přestat, kdy to vzdát, kdy si má spočítat ztráty a vzít nohy na ramena.

Divné bylo spíš to, že jí vůbec zavolal.

Amanda se zahihňala. Samozřejmě, okolnosti byly trochu nezvyklé. Nestává se každý den, aby byla vaše matka obviněna z vraždy.

Ale na druhou stranu, kdo ví, kolik lidí měla její matka na svědomí za celá léta? John Mallins mohl být jenom prvním mužem, kterého připravila o život veřejně. Amanda si byla jistá, že kostlivců ve skříních bude mnohem víc.

Dopila zbytek vína a nalila si další sklenku. Pár rudých kapek jí přitom ukáplo na bílé dlaždice vedle jejích nohou a scházel jen kousíček, aby potřísnily i černě lemovaný bílý kobereček. Vážně by si sem měla pořídit trochu víc nábytku. Ještě jedno křeslo, aby vyplnilo prázdné místo u levé stěny, nejspíš i konferenční stolek, další lampu. Její byt vypadal pořád jakoby nedokončeně, jako by se do něj jen někdo teprve chystal nastěhovat. Nebo se z něj odstěhovat.

Ale tak to mám právě ráda, pomyslela si a znovu se napila vína, zatímco zkoumala prázdné bílé stěny a cítila, jak jí ramena klesají uvolněním. „Na muže na Měsíci,“ vyslovila, pokývla k úplňku a napila se. „A na Bena, mého prvního exmanžela.“ Další doušek, tentokrát delší. „A na Seana, mého druhého.“ Napila se znovu a ještě jednou. „Sakra, na všechny moje exmanžely, bývalé i budoucí!“ Dolila sklenku a zvedla ji do výšky. „A na všechny pravděpodobné oběti mé matky: starého pana Walshe, Johna Mallinse. Na mého otce,“ dodala Šeptem a snažila se vyhrabat na nohy. „Ale ne. Ne, o tom rozhodně mluvit nebudeme. Rozhodně nebudeme mluvit o ničem z toho.“ Vtom se ozval zvonek u dveří bytu. Amanda na ně zírala bez pohnutí. Po několika vteřinách zvonek zadrnčel podruhé.

„No tak, otevři,“ dožadoval se ženský hlas. Amanda došla ke dveřím a trhla s nimi, aniž se ptala, kdo je tam. „Ahoj, Janet,“ pozdravila ženu, které světle hnědá ofina spadala až k očím. Jaký smysl má nechat si udělat lifting čela, napadlo Amandu, když si pak celé čelo stejně zakryjete? Už už se chtěla zeptat, Čemu vděčím za tu čest – ale pak si uvědomila, že to vlastně ví. Místo toho nabídla: „Dáš si něco k pití?“

„Ne, díky.“

Amanda se usmála a dolila si do sklínky zbytek vína z lahve.

„Můžu dál?“

Amanda ustoupila, aby mohla Janet vejít, a šla těsně za ní do obýváku, kde jí pokývla k pohovce. „Posaď se, prosím.“

„Ne, díky. Nezdržím tě dlouho.“ Tak proč chtěla jít dál? Podivila se Amanda, ale rozhodla se, že se radši nebude ptát. Příliš ji zaměstnávalo to, jak zírala na Janetiny nepřirozeně zduřelé rty. Co nutí hezké ženy, jako je Janet, aby se sebou prováděly tak strašlivé věci? Nechápala, ale vzápětí si uvědomila, že vlastně odpověď zná. Odpovědí byla existence žen, jakou byla ona sama. Radši se znovu napila. „Určitě víš, proč jsem tady.“

„Promiň. Omlouvám se, že jsem nereagovala na ty vzkazy. Prostě jsem měla strašně moc práce…“

„Každého s tím neoblbneš, víš?“

„Myslím, že si přece jen radši sednu.“ Amanda se svezla na pohovku a měla pocit, jako by celá místnost vířila kolem ní.

„Vím, co bylo mezi tebou a mým mužem.“

Amanda mlčela. Znala pořekadlo, že nejlepší obranou je útok, ale neměla ani energii, ani chuť nechat se zatáhnout do debaty.

„Viktor se mi svěřil s tou vaší aférkou.“

Amanda zmateně zavrtěla hlavou. Co je to s muži, že mají tu strašlivou touhu se takhle přiznávat? Ale zase věděla až moc dobře, co v tom je. Přiznání je možná dobré pro duši, ale ještě lepší je v tom, že zbavuje hříšníka pocitu viny.

Janet si Amandino zavrtění nevyložila jako zmatek, ale jako popření. „Chceš mi snad tvrdit, žes s mým manželem nic neměla?“

„Neříkala bych tomu aféra.“

„Vážně? A jak bys řekla tomu, když se jedna ženská vyspí s manželem jiné?“

Amanda byla moc unavená na to, aby se zmohla na nějaké vyvracení. „Bylo to bezohledné,“ slyšela se, jak říká. „A hloupé. Hrozně hloupé.“

„No, teď jsi to nazvala naprosto přesně,“ souhlasila Janet. Tvářila se nejistě, jako by se předem připravila na pořádnou hádku a teď měla pocit, že jí vítězství spadlo do klína až příliš snadno. Zadívala se na sklenku vína v Amandině ruce.

„Opravdu si nedáš nic k pití?“ zeptala se Amanda.

„Copak se stalo, Mandy? Došli ti muži, které bys sem mohla nalákat na drink?“

„Prosím, neříkej mi Mandy.“

„Ach, tak promiň. Tak ti můžou říkat jen chlapi, co se s tebou vyspí?“

Amanda se pokusila vstát, i když to jediné, po čem toužila, bylo zůstat ležet. „Možná už bys měla jít.“

„Ne, dokud ti neřeknu všechno, co jsem chtěla.“

„Promiň. Já myslela, že už jsi to… řekla.“

„To je tvoje, vid? Pohrávat si s životy jiných lidí. Tobě nevadí, když lidi zraňuješ? Že tvoje zábava na jednu noc může znamenat něco, kvůli čemu se druhý člověk bude až do smrti trápit? Že se naše manželství možná už nepodaří dát dohromady?“

„Opravdu si myslím, že děláš z komára velblouda. Byla to jen jedna noc. Pro nikoho z nás to vůbec nic neznamenalo.“

„Ale pro mě to něco znamená,“ namítla Janet prostě.

Po Amandině tváři se rozlil ruměnec zahanbení. „To je mi líto.“

„Tak už dej od mého muže ruce pryč.“ Janet rychle zamířila ke dveřím a přibouchla je za sebou.

Hlasité prásknutí proběhlo Amandiným tělem jako elektrická rána. Možná by teď bylo vážně nejlepší vypadnout z města, pomyslela si těsně předtím, než začala zvracet přímo na svůj bílý koberec.

Když se probudila na podlaze obývacího pokoje, byly dvě hodiny v noci. „Doprdele,“ zamumlala. Pach zvratků byl stále ještě pronikavý. Zírala na rudou skvrnu uprostřed bílého koberce. Vypadá skoro jako krev, pomyslela si. Zároveň si uvědomila, že ani všechny saponáty světa ji nedokážou beze zbytku odstranit. „Doprdele,“ opakovala. V hlavě jí bušilo stejně neúnavně jako vlny příboje pod jejími okny. Dotkla se vlasů. Byly lepkavé a pokryté zasychajícími zvratky.

Jsi odporná,“ oslovila se. Pak vlezla oblečená do sprchy a nechala na sebe proudit horkou vodu, která se řinula z výšky z upevněné sprchovací hlavice. Oblečení bude zničené, pomyslela si. Koberec je taky zničený. O mém životě ani nemluvě, dodala melodramaticky. Vylila si do vlasů skoro celou lahvičku šamponu a dlouhé nehty zaryla až ke kořínkům.

No jasně. Jaká matka, taková dcera.

I když si nepamatovala, že by se matka po některém ze svých opileckých dýchánků pozvracela. Opila se do němoty a tak také zůstávala netečná a nedosažitelná, její fyzická přítomnost postrádala jakoukoli známku emocí.

Po osprchování ze sebe Amanda strhala mokré oblečení, zabalila si nahé tělo do hrubé bílé osušky a vyšplhala se na postel. O koberec se postará ráno, i když jak jinak se o něj mohla postarat, než že ho smotá a odnese do popelnice? I kdyby ho dala bůhvíkolikrát vyčistit, stejně by na jeho bílém povrchu zůstala patrná tmavší skvrna. Zajímalo by ji, co nechal udělat s kobercem haly ředitel hotelu Four Seasons v Torontu. Tři kulky znamenaly pořádné cákance krve. „Možná bych mu měla zavolat a poradit se s ním, jak se taková situace řeší.“ Natáhla se po telefonu vedle postele a vyťukala číslo, o němž vůbec netušila, že ho stále ještě nosí v paměti.

„Haló?“ ozval se ospalý hlas na druhém konci.

„Co udělali s tím kobercem od krve?“

„Amando?!“

Sledovala, jak se Ben snaží posadit, jak si odhrnuje z napůl slepených očí několik zatoulaných pramínků vlasů. „Určitě tam musela být strašná spousta krve,“ pokračovala. „Prostě mě jen zajímá, co udělali s tím kobercem.“

„To nevím,“ odpověděl, jako by to v tuhle ranní hodinu byla naprosto běžná konverzace.

„Kdo je k čertu John Mallins?“ zeptala se.

„Nevíme moc podrobností.“

„A co víš?“

„Víme, že je z Anglie. Byl tady na dovolené s manželkou a dětmi.“

„A odkud se znal s mou matkou?“

„Pokud policie dokázala zjistit, vůbec se neznali.“

„Chceš mi namluvit, že moje matka zastřelila úplně cizího chlapa?“

„Očividně.“

Amanda se opřela zády o čelo postele. To už bylo příliš, dokonce i na její matku. „Byla opilá?“

„Ne,“ odpověděl Ben. „Opravdu bys měla přijet, Amando.“

Zavěsila, aniž mu řekla dobrou noc. Pak přešla pomalu k oknům a zadívala se na měsíc.

Letadlo z Palm Beach do Toronta mělo celou hodinu zpoždění.

Amanda vydechla úlevou, když jejich letoun začal rolovat po vzletové dráze. Už nemá šanci rozběhnout se uličkou a začít ječet: „Rozmyslela jsem si to! Pusťte mě ven!“, což by jinak určitě udělala, kdyby neseděla v přeplněném 737 mezi přežvykující puberťačkou a postarším obchodníkem, tak zabraným do špionážního románu, že se ani nenamáhal vzhlédnout, když se přes něj drápala ke svému sedadlu.

Další věci, které Amanda nenáviděla: prostřední sedadla v letadle, puberťačky, které mlaskavě žvýkaly a hlasitě vyfukovaly žvýkačkové bubliny, zatímco si pohazovaly dlouhými rovnými vlasy, až ji s nimi švihaly do tváře; beztvarý černý plášť, který měla na sobě poprvé po osmi letech, plášť, který měla už dávno vyhodit.

A proč ho vlastně nevyhodila? Nebyl už dávno moderní a jeho rukávy ji škrábaly do nahých ramen. Napadlo ji, že by si ho měla sundat, ale měla kolem sebe málo místa, aby si ho mohla svléknout, a už vůbec by se s ním nedostala k poličce na svršky. Dobře mi tak, pomyslela si, když jí dlouhé vlasy její sousedky znovu zavlály do tváře. Měla jsem si ho sundat, než jsem se posadila. Měla jsem ten pitomý hadr vyhodit, když jsem odjela z Toronta.

„A nikdy jsem neměla nastupovat do tohohle pitomého letadla, to zaprvé,“ prohlásila nahlas a pak se kolem sebe rozpačitě rozhlédla. Ale puberťačka vedle ní sežvykovala žvýkačku do rytmu rockové hudby, která se linula z jejích sluchátek, a tvář muže na sedadle v uličce byla snad ještě hlouběji ponořená do stránek knihy, takže si ani jeden z nich jejího výbuchu nevšiml. Proč mě nenapadlo, abych si s sebou vzala knížku? pomyslela si a snažila se přijít na to, kdy si naposledy dopřála ten luxus, aby se ponořila do stránek nějakého dobrého románu. Napínavý thriller, do kterého byl tak zabraný její soused, by jí pomohl přežít ty dvě a půl hodiny, které stráví ve vzduchu, pomohl by jí zapomenout na to, kam míří. A proč.

Amanda si nedokázala vybavit přesný okamžik, kdy se rozhodla, že se vydá do Toronta. Po telefonátu Benovi upadla do neklidného spánku. Zdálo se jí, že ji uprostřed ucpané silnice I 95 honí těhotná Jennifer Travisová a rozezlená Janet Bergová, a taky vzlykající Caroline Fletcherová. Někde uprostřed útěku se zastavila, aby si koupila obraz od manželky Cartera Reesea Sandy, a probudila se zalitá potem. A napadlo ji, že je nejvyšší čas zvednout kotvy.

Ještě nebylo ani šest ráno, když zavolala na letiště a podařilo se jí zarezervovat si poslední volné místo v přímém letu z Palm Beach do Toronta v půl třetí odpoledne. Pak zavolala domů sekretářce. Ignorovala přitom fakt, že ta ubohá mladá žena je nejspíš zvyklá si v sobotu po ránu přispat trochu déle, a vychrlila na ni, že asi nepřijde v pondělí do práce.

„A co mám říct, až vás budou shánět“ zeptala se Kelly hlasem, který byl navzdory nekřesťansky časné hodině svěží a energický.

„Nic.“

„A v úterý přijdete?“

„To nevím.“

Odmlka. Amanda skoro slyšela, jak se kolečka v Kellyině mozku protáčejí, jak se zoufale touží zeptat, jestli má tahle náhlá změna plánů něco společného s telefonickými vzkazy Bena Myerse.

„Zavolám vám, jakmile budu vědět, co dál,“ slíbila jí Amanda předtím, než zavěsila. Pak naházela do tašky černé kalhoty, černý rolák ke krku, taštičku s makeupem a několik kousků spodního prádla, zavolala Benovi a oznámila mu, že přiletí do Toronta v pět hodin odpoledne. Pak si objednala taxík na letiště. Tam si dala k snídani pálivou feferonkovou pizzu, kterou zapila velkou chlazenou kolou, odevzdala palubní lístek, prošla bez problémů kontrolou a upadla do milosrdného spánku beze snů v odletové hale, kde čekala na svůj spoj.

Naštěstí – nebo naneštěstí, jak ji teď napadlo – si někdo všiml, jak tvrdě spí, a probudili ji právě včas, aby stihla letadlo. Doběhla k němu, když se už dveře začaly zavírat, nacpala svou brašnu nahoru do už tak přecpané poličky a nasoukala se na prostřední sedadlo v druhé řadě od konce. Připomněla si, že není v pozici, kdy by si mohla nějak vybírat, když vtom pilot oznámil do mikrofonu, že se vyskytla drobná technická závada, takže se odlet odsouvá asi o deset minut. Deset minut se protáhlo na dvacet, třicet a nakonec padesát, a Amandě bylo v černém vlněném plášti čím dál víc horko a nepohodlně. A teď začali rolovat po ranveji, takže problém, ať už jím bylo cokoliv, byl zřejmě odstraněn.

„A jdeme na to,“ zašeptala Amanda, když se letadlo odlepilo do vzduchu. Zaťala prsty do opěrek a vší silou se snažila ovládnout paniku. Už to bylo osm let, kdy naposledy seděla v letadle. Dokonce i se Seanem na líbánky cestovali lodí, ne letadlem. Karibským křižníkem, vzpomněla si lítostivě a uvědomila si, že s Benem vůbec žádné líbánky neměli.

Snažila se vytřást obrázek Bena z mysli. Už ho brzo uvidí. „Zamluv mi pokoj na místě činu,“ požádala ho v telefonu. „Ozvu se ti hned, jak se ubytuju.“

Dívka u okénka vedle Amandy několikrát za sebou práskla žvýkačkovou bublinu v tak rychlém sledu, že to zaznělo, jako by někdo vystřelil z ruční pistole. Jakou zbraň měla matka, když střílela na toho tajemného cizince? napadlo Amandu a cítila, jak jí tělo pod těžkým pláštěm vlhne potem.

Staré výjevy a nevítané vzpomínky zapustily kořeny a rostly rychleji, než je Amanda stačila ze sebe vytrhat. Viděla se jako malé děvčátko, jak zkoumá komoru vedle matčiny ložnice a hledá nějaké hezké střevíce, špičaté a na vysokém podpatku, nejradši stříbrné nebo zlaté, takové, aby si s nimi mohla hrát na krásnou princeznu. Ale po celé podlaze jsou poházené jen solidní černé a hnědé boty s nízkými podpatky. Pak se podívá vzhůru a uvidí krabici od bot, na nejvyšší policí nad ramínky s matčinými šaty, a napadne ji, že to je jistě to místo, kam si maminka schovává své nejlepší střevíčky, přesně takové, jaké nosí princezny. Utíká do kuchyně, popadne malé skládací schůdky, které tam stojí opřené o kuchyňskou linku, vrátí se s nimi do matčiny ložnice a vyšplhá se až na třetí a poslední schůdek. Balancuje na Špičkách a natahuje ruce ke krabici od bot, dokud se jí konečně nepodaří ji stáhnout z poličky, i když ji nedokáže pořádně uchopit. Krabice padá na podlahu, těsně mine její hlavu a dopadne, kutálí se hrozivě po koberci, víko odletí a z krabice se vyřine její obsah.

Zbraň, uvědomí si nyní Amanda se stejným úžasem, jako musela cítit tehdy. Malá a černá, překvapivě těžká. Vidí Amandu dítě, jak zvedá podivný předmět v ruce, otáčí ho a čichá k němu, vdechuje jeho podivně chladný, kovový pach. A najednou stojí ve dveřích její matka, křičí a nadává a mává rukama jako nepříčetná loutka, vytrhuje zbraň z Amandiných rukou. Dítě v hrůze prchá z místnosti. Když se později přijde matce do ložnice omluvit, matka se dívá skrz ni, jako by vůbec neexistovala.

Když se příště Amanda vkradla do ložnice a nakoukla do šatny, krabice tam už nebyla. O jejím obsahu se už nikdy nikdo nezmínil. Ta otázka zůstala nezodpovězená celá léta: Proč měla její matka revolver?

A teď se vedle ní vynořila další: byla to ta zbraň, se kterou vystřelila na Johna Mallinse?

„Kdo je ksakru John Mallins?“ náhle vykřikla Amanda nahlas.

„Promiňte, to mluvíte se mnou?“ Muž vedle ní se na ni zadíval vlídnýma hnědýma očima.

„Cože? Ale ne. Promiňte, jen jsem mluvila sama k sobě. Omlouvám se, že jsem vás vyrušila.“

„To nic. Taky se mi to často stává.“ Vrátil se očima ke své knize.

Amanda zjistila, že si ho prohlíží z profilu. Příjemný obličej, usoudila. Ne přímo hezký

„Prosím?“

„Vypadá to, že jste do té knížky hodně zabraný.“

„Je fajn.“

Jenom fajn?“ Proč na toho chudáka tak doráží? Je jasné, že nemá zájem se s ní dál bavit. Nepotřeboval, aby ho rozptylovala a bavila. Jeho matka neodbouchla v hale Four Seasons žádného cizince.

„Zatím je fajn,“ připustil a položil si rozevřenou knížku do klína. „Ale připravuju se na zklamání.“

„Proč?“

„Přečetl jsem už spoustu detektivek. Většinou začínají slibně, ale pak se pokazí.“

Amanda přikývla, jako by s ním souhlasila, i když sama moc detektivek nepřečetla. Život sám je záhadný až dost, pomyslela si. „A jak se člověk může připravit na zklamání?“

Muž se usmál a jako by několik vteřin zvažoval její otázku. „Tak, že nezapomíná na minulost,“ prohlásil konečně.

Amanda ucítila, jak se jí nad horním rtem začíná perlit pot. Po tvářích se jí rozlévala horkost, jako by stála před otevřeným ohněm.

„Není vám nic?“ zeptal se muž a hnědé oči se mu zúžily zájmem.

„To ten kabát,“ zalhala, „každou chvíli začnu vřískat.“

„Počkejte,“ nabídl se, „pomůžu vám.“ Stáhl jí plášť z ramen a držel ho tak, aby mohla vytáhnout ruce ze širokých rukávů. Pravá ruka jí přitom vystřelila do strany a jen těsně minula bradu dívky vedle. „Promiňte,“ omluvila se jí Amanda. Hlasité prasknutí žvýkačky jí naznačilo, že její omluva byla přijata.

„Chcete, abych vám ho dal nahoru?“ Muž ukázal směrem k polici nad jejich hlavami. „Děkuju.“ Je to teď lepší?“

Amanda si zatahala za hluboký výstřih do V u svého bílého trička. „Mnohem lepší. Děkuju.“

Sledoval pohledem pohyb její ruky. „Nechtěla byste sklenici vody? Zazvoním na letušku.“

„Ne, to je v pořádku. Ještě jednou díky.“ Usmál se a natáhl ruku. Jerrod Sugar.“ Amandě trvalo několik vteřin, než jí došlo, že je to opravdu jeho jméno, a ne název nějakého exotického koktejlu. „Amanda,“ představila se a potřásla hlavou. „Amanda Travisová.“

„Letíte domů, Amando?“ zeptal se Jerrod Sugar. „Ne, to ne. Doma jsem na Floridě.“

„Opravdu? Zdálo se mi, že ve vašem hlase slyším trochu přízvuk,“ prohodil 8 úsměvem.

Amanda ztuhla. „Ne, jsem Floriďanka. A vy?“ Já pocházím z Milwaukee. Ale loni jsem se přestěhoval do Abacoa.“

Amanda si představila nové, načančané městečko, které vyrostlo na půli cesty mezi Palm Beach a Jupiterem. I když bylo zatím obydlené jen napůl, mělo vlastní stadion, golfové kurty a univerzitu třetího věku. Zároveň si představila ženušku a tři malé Sugárky. „Proč do Abacoa?“

„Jsem profesor,“ přiznal muž. „Dostal jsem nabídku, kterou nemůžu odmítnout.“

„A čeho přesně jste profesor?“

Rozesmál se. Amanda usoudila, že se jí jeho smích líbí. Naklonila se k němu blíž a levým prsem se otřela o hřbet jeho ruky. „Ekonomie,“ prohlásil Jerrod Sugar a sáhl si do kapsy saka pro vizitku. Dával přitom pozor, aby jeho paže neztratila kontakt s Amandiným ňadrem.

Prohlédla si vizitku. „Obávám se, že ekonomii vůbec nerozumím.“

„Já myslím, že o ní víte hodně. I o spoustě jiných věcí.“

Teď byla se smíchem řada na Amandě. „A proč letíte do Toronta?“

„Na kongres. A vy?“

„Na dovolenou,“ vyslovila první slovo, které se jí vynořilo v mysli.

„Dovolenou? Kdo proboha jezdí v únoru na dovolenou do Toronta?“

Amanda pokrčila rameny. Koneckonců, měl pravdu.

„No tak, vybalte to!“ Tentokrát se k ní naklonil on a spočinul jí očima ve špičatém výstřihu.

Amanda netušila, jestli za to může jeho otevřený pohled, nebo úsloví „vybalte to“, ale najednou se slyšela, jak říká: „Popravdě řečeno, zavolal mi můj bývalý manžel, že mou matku zadrželi pro vraždu. Myslel, že by bylo dobré, abych se na ni přiletěla podívat.“ Úsměv rozbil Jerrodovu tvář téměř na dvě poloviny. „Děláte si legraci, viďte?“

„Dělám si legraci,“ potvrdila okamžitě Amanda.

Zasmál se, ale v jeho smíchu zněl nervózní podtón, který se v něm objevil až teď. Odvrátil se. Za okamžik už se zase pohroužil do své knihy.

Amanda přišla o panenství ve čtrnácti.

Stalo se to na něčí chatě v Haliburtonu. Tím někým byl Perry Singleton, jehož sestra Claire byla Amandinou spolužačkou. Jejich rodiče pozvali Amandu na svou chatu o jednom červencovém víkendu. Singletonovi upřímně doufali, že by se tím pozváním mohla vykřesat jiskra přátelství mezi jejich plachou, introvertní dcerou a její mnohem výřečnější spolužačkou, ale jediná jiskra, kterou to zažehlo, byla ta mezi nohama Claiřina staršího bratra.

Už v šestnácti byl Perry Singleton tím typem chlapce, před jakým matky varují své dcery – hezký, domýšlivý, divoký. Amanda ho vídala na chodbách Jarvisovy školy, slýchala pověsti o jeho sexuální výkonnosti a klípky o tom, že si vede přesnou statistiku svých úlovků spolu s hodnocením, které kombinovalo červený inkoust, hvězdičky a zlaté hvězdy, a věděla, že se se svými zážitky ochotně chlubí před kamarády. Často slýchala, jak v umýváme pláče jeho poslední zrazená dívka, protože každá z nich si hýčkala iluzi o tom, že ona je jiná, ona ho změní, probudí v něm opravdovost a lásku.

Amanda žádné takové iluze neměla, ani ve čtrnácti ne. Neočekávala, že by proměnila odpornou ropuchu jménem Perry Singleton v nudného prince, a ani o to nestála. Tím, oč stála – a vlastně vším, oč stála – bylo dostat se na nejvyšší příčku v jeho dlouhé hitparádě. Chtěla červený inkoust, hvězdičku a zlatou hvězdu.

A tak, když přišel za ní do chatky a položil jí dlaně na zadek v šortkách, neodstrčila je, netvářila se šokované ani si nehrála na ledovec. Místo toho se otočila a svou dlaň položila pevně na jeho poklopec. Pak mu slíbila, že za ním přijde v noci, až Claire usne, takže ať je na ni připravený.

Předehrám moc nedal, což Amanda přivítala, protože jí jeho spěšné tápání nepřipadalo vzrušující, ale spíš únavné. Když do ní poprvé vstoupil, téměř nic necítila. Bolelo to, ale ne moc, nejspíš i proto, že ani ne za minutu bylo po všem. Nevypadalo to, že by si všiml, že pro ni to bylo poprvé. Anebo si toho všiml, ale bylo mu to jedno, což Amanda rovněž uvítala. Netrvalo jí dlouho odhalit, co má Perry rád – což bylo skoro všechno, co nějak souviselo s jeho penisem. Viděla dost filmů na to, aby věděla, jaké pohyby a v jaké chvíli by měla dělat. Nezáleželo na tom, že sama zatím neměla z toho aktu téměř žádné potěšení. Osobní potěšení by jí žádné hvězdičky a zlato nevyneslo.

Zřejmě není nutné dodávat, že když o dva měsíce později Perryho opustila, propadl pustému zoufalství.

Rychle ho vyměnila za Ronnieho Leightona, za nímž v těsném sledu následovali Fred Coons, Norman McAuliff, Billy Kravitz a Spenser Watt. To všechno stihla do svých šestnáctých narozenin.

Ken Urbach, Jeremy Walberg, lan Fitzhenry, Brian Castleman, Lany Burton, Stuart Magilny a asi ještě pět šest dalších a pak přišly sedmnáctiny. A pak konečně potkala svého mistra.

Amanda se prohnula v zádech a zadívala se přes děvče, které teď klimbalo na sedadle vedle ní, i když její žvýkací svaly zůstaly aktivní a pohybovaly se dokonce i ve spánku. Viděla, jak se v kulatém okénku odráží tvář Bena Myerse. Jeho oči měly barvu hořké čokolády a na tvářích měl strniště vousů. Nosil ty nejtěsnější a nejotrhanější džíny, jaké kdy viděla, a jeho dlouhé černé vlasy páchly pivem a marihuanou. Nechtěl od nikoho nic, jak přesvědčoval každého, kdo mu byl ochoten naslouchat. Lidé jsou pokrytci; úspěch tě vysaje; klid je jen pro slabochy. Až na to, že neříkal slabochy, ale pro pipiny. Amanda zjistila, že ji vzrušuje už jen zvuk toho slova.

Je snad něco divného na tom, že se tihle dva hledali, až se našli? Že se k sobě přitahovali jako opačné póly magnetu? Že v jejich objetí létaly hromy a blesky?

„Mí rodiče jsou prostě nuly,“ přiznal se jí jednou v noci. „Nemají páru, co jsem zač.“

„To moji nikdy nevědí, kde vlastně jsem,“ přiznala na oplátku. Připadalo jí, že je jednodušší předstírat, jako by mu vlastně nerozuměla.

Jsem noční můra,“ prohlásil pyšně.

„Já jsem horší.“

Kapitán se ujal mikrofonu a oznámil, že budou přistávat v Torontu. Amanda ucítila bolestivé hučení v uších. Napadlo ji, že by mohla požádat svou sousedku o kousek žvýkačky, ale bála se, aby dívka prostě nesáhla do pusy a neodtrhla jí kousek. Zašklebila se a neřekla radši nic.

„Něco se děje?“ zajímal se Jerrod Sugar.

Ukázala si na uši.

„Zkuste polykat.“

Amanda se snažila, aby jeho slovům nepřikládala žádný sexuální podtext, a pokusila se několikrát za sebou rychle polknout, ale cítila jen náznak úlevy. Najednou si vzpomněla, že nejnebezpečnější Částí letu jsou odlet a přistání, a křečovitě zaťala prsty do opěrek.

„Neřekl bych, že máte tak slabé nervy,“ prohodil Jerrod Sugar s úsměvem.

„Jsem plná překvapení.“

„To se vsadím.“ Tentokrát se od ní neodvrátil.

Amanda cítila, že už má na jazyku, že by si spolu mohli dát něco k pití, nebo se třeba později sejít na sklenku, ale neřekl nic a tentokrát to byla Amanda, kdo se odvrátil první. Zahleděla se do okénka a pozorovala, jak mraky, které je obklopovaly, náhle mizí a splývají se zasněženou krajinou pod nimi.

„Vypadá to jako jiná planeta,“ zamumlala a pomyslela si, že to tak rozhodně je.

Pubertální dívka vedle ní se najednou napřímila na sedadle. Jsem tak rozčilená,“ oslovila Amandu, jako by byly dávné přítelkyně. „Neviděla jsem svýho kluka už Šest měsíců. Šli jsme každej na jinou vejšku a tohle je poprvý, co se sejdem ve stejnou dobu a ve stejným městě. Vypadám dobře?“ Uhladila si vlasy a vyčkávavě se zadívala na Amandu. Její čelisti sebou horečnatě mlely.

„Možná byste měla vyplivnout tu žvýkačku,“ navrhla Amanda.

Dívka okamžitě vyplivla růžovou hmotu do dlaně. „No jo, já zapomněla, že ji tam mám.“ Zahihňala se. Jů. Už je pěkně vyžvejkaná.“ Vyhodila ji do sáčku na zvracení. „Lepší?“

„Mnohem.“

„Díky. Jsem děsně nervózní. Musím čurat.“

„Myslím, že při přistávání musíte zůstat sedět připoutaná.“ Amanda ukázala na rozsvícený nápis Připoutejte se nad jejich hlavami.

„To se picnu,“ zavrčela dívka a svezla se zpátky.

Amanda si okamžitě vybavila svou matku.

Když přistáli, Jerrod Sugar sundal Amandě z police její tašku, pak jí pomohl do kabátu a jeho ruce spočinuly na jejích ramenou o chvilku déle, než bylo nutné. Až do čtvrtka budu v Metropolitním kongresovém centru,“ svěřil jí. „Kdybyste měla trochu času, zavoláte mi?“

Cesta z letadla ke kanadské celnici byla nekonečná. Amanda pomalu postupovala dlouhou chodbou, do pravého ramene ji tlačil kožený řemínek cestovní brašny, a myslela na to, že si měla radši pořídit takový ten chytrý kufr na kolečkách, jaké tady viděla každého tahat bez problémů za sebou. Ale k Čemu by to bylo? Kolečka znamenají rychlost, a rychlost znamená, že by se dostala rychleji k cíli. A ona se tam vlastně vůbec nechtěla dostat.

Nastoupila na dlouhý eskalátor a začala další sestup. Dole se připojila ke stovkám dalších lidí, kteří čekali asi v deseti dlouhých frontách před kanadskou celnicí. Slyšela, jak si žena stěžuje, že zrovna najednou přistály dva jumbo jety a jejich pasažéři se tu sešli, takže to znamená, že budou čekat ve frontě nejmíň hodinu. Amanda pokrčila rameny; byla pravděpodobně jediným člověkem tady, který měl z té špatné zprávy radost. Rozhlédla se po Jerrodu Sugarovi a zdálo se jí, že ho vidí o pár řad dál, jak se baví s atraktivní ženou v jeho věku. Ale když se zadívala na druhou stranu, zase se jí zdálo, že ho vidí, tentokrát jak živě hovoří do mobilního telefonu. Amandu napadlo, když se ve frontě posunula o pár krůčků kupředu, že Jerrod Sugar má jednu z těch tváří, které vypadají vždycky povědomě. Také jí došlo, že i když vedle toho muže seděla značnou část odpoledne, a značnou část z této části s ním aktivně flirtovala, ve skutečnosti nemá ani ponětí, jak vlastně vypadá, a že by ho pravděpodobně ani nepoznala, kdyby se mu rozhodla zavolat a pozvat ho k sobě do hotelu. Navzdory počtu lidí a pochmurným předpovědím postupovala fronta kupředu vcelku svižným tempem, a ani ne za půl hodinky už byla Amanda skoro na řadě. „Účel návštěvy?“ zeptal se úředník manželského páru před ní.

„Obchod,“ odpověděl muž.

„Zábava,“ odpověděla manželka.

A co já? chtěla se zeptat Amanda, když zírala na formulář ve své ruce, na kterém zaškrtla Zábava. Měla by tam být kolonka Povinnost, pomyslela si. Nebo Donucení. A co takhle Matka je vražednice?

„Slečno?“ oslovil ji hlas odkudsi zezadu.

Ucítila, jak jí někdo klepe na rameno. Jste na řadě,“ řekl muž za ní a popostrčil ji dopředu.

Amanda přikývla a srdce se jí rozbušilo, jako by byla ilegální přistěhovalec, který se pokouší nějak proklouznout do země, když podala pas a formulář čekajícímu celníkovi.

„Odkud jste?“ zeptal se jí, i když měl tu informaci na papíře před sebou.

„Z Floridy.“ Zajímalo by ji, jestli, když si to zadá do počítače, si přečte na obrazovce, že se narodila přímo tady v Torontu, a že za toto zatajování skutečností bude okamžitě zatčena a deportována zpátky do USA.

„A co vás v tuhle dobu přivádí do Toronta?“ zeptal se mile úředník.

Amanda zaznamenala, že celník je mladý a jaksi bezkrevně pohledný, s bledou tváří a světlehnědými vlasy, které mu už začínaly řídnout, i když hlas má překvapivě hluboký. „Přijela jsem navštívit matku,“ řekla. Při posledním slově se málem zakuckala.

Musel si všimnout jejího zaváhání. Jistě ji bude nutit, aby mu svěřila víc detailů. Kdo je vose matka? bude se ptát. Jak dlouho jste ji neviděla? Proč ji chcete vidět zrovna teď? Kdo jste? Kdo doopravdy jste?

Jak dlouho se zdržíte?“ zeptal se místo toho.

„Jen pár dní.“

„Vezete nějaké dárky?“

Amanda se málem rozesmála. Kdy si ony dvě s matkou naposledy vyměňovaly dárky? A dělaly to vůbec někdy? „Ne. Žádné dárky.“

„Nějaké cigarety nebo alkohol?“

Cítila, jak se jí v krku vzpříčila láhev ze včerejšího večera. „Ne.“

„Přeji příjemný pobyt.“ Úředník orazítkoval její formulář, podal jí ho spolu s pasem a obrátil se k dalšímu cestujícímu ve frontě.

„Děkuji.“ Amanda zdráhavě opustila přepážku a vydala se spolu s proudem ostatních lidí k deklaraci zavazadel. Naštěstí neměla k proclení žádné zavazadlo, takže pokračovala k východu, kde podala deklarační formulář dalšímu úředníkovi.

„Dobrá,“ zamumlal, vzal si papíry z její ruky a vystavil ji nedůstojnému pocitu z toho, že se někdo naprosto cizí hrabe v její tašce, i když taková prohlídka mohla odhalit leda její kosmetickou taštičku, černé kalhoty, rolák, a pár kousků spodního prádla. A pak už vykročila k východu a kladla nohy na zem tak pomalu, jako by našlapovala do čerstvě nalitého betonu. Její oči těkaly po dychtivých tvářích těch, kteří tam čekali na své blízké. Všude kolem ní se ozývaly nadšené výkřiky šťastných shledání – Ahoj, miláčku. Měla jsi dobrý let? Jen se podívejme, ty jsi ale vyrostl! Málem jsem tě nepoznala! Ahoj, taťko! Zahlédla svou sousedku z vedlejšího sedadla právě v okamžiku, kdy dívka vletěla do rozevřené náruče svého chlapce, a pocítila v srdci bodnutí žárlivosti. Kdy naposledy doslovně takhle někomu vletěla do náruče? Kdy na ni naposledy někdo někde čekal?

„Kde mají ty zatracený taxíky?“ zamumlala, aniž se jí pohnuly rty. Už teď cítila, jak jí na nohy táhne zvenčí chladný únorový vzduch, jako by se jí kolem nich obtáčel jedovatý had. Nejspíš si bude muset koupit jedny vyšší boty, pomyslela si a okamžitě ji to rozladilo. To ještě ani nevyšla z letiště! „Zatracený počasí,“ vyhrkla nahlas.

„Zase mluvíš sama se sebou?“ ozval se vedle ní povědomý hlas a Amanda zůstala jako přimražená. Odmítala se rozhlédnout. „Vždycky sis ráda mluvila pro sebe nahlas.“

Amanda cítila, jak ji ohlušuje tlukot vlastního srdce, takže neslyší nic jiného než pulsování vlastních obav. „Nemusel ses sem táhnout takovou dálku,“ uslyšela svůj vlastní hlas, jakoby odkudsi zdáli. „Říkala jsem ti, že zavolám, až se ubytuju.“

„Myslel jsem, že ráda uvidíš přátelskou tvář.“

„A je přátelská?“ slyšela se ptát.

„Tak proč se neotočíš a nepřesvědčíš se sama?“

Amanda se pomaloučku pohnula a otočila se za hlasem. Zdráhavě zvedla oči k muži, který stál za ní, a detaily jeho tváře začaly prosakovat jejím vědomím, jako když na houbu dopadnou kapky vody.

Ben Myers vypadal navlas stejně jako ten muž, od něhož před osmi lety uprchlá, a zároveň se mu vůbec nepodobal. Stále ještě byl vysoký a hubený, pohledný tím záměrně neupraveným způsobem, který ji vždycky dokázal vzrušit, ale jeho hnědé oči teď byly spíš opatrné než zraněné a stál naprosto vzpřímeně, jako by hranou chvástavost nahradila skutečná sebedůvěra. Kožená bunda, kterou měl na sobě, působila spíš prakticky než rebelantsky. Amanda pochopila, že se z jejího zlobivého chlapce stal muž. Spořádaný muž, jak se zdálo.

„Bene,“ řekla, když jí v uších konečně přestalo hučet a tlukot srdce se začal vracet k normálu.

„Amando,“ oplatil jí. „Vypadáš báječně.“

„Děkuju. Ty taky.“

Vzal jí brašnu z ramene a lehce si ji přehodil přes své vlastní. „Víc toho nemáš?“

„Ne.“

„To nevypadá, že bys plánovala zůstat moc dlouho, řekl bych.“

„Myslela jsem, že den nebo dva budou…“ Odmlčela se, když se náhle rozhodla nedokončovat svou myšlenku. Kromě toho se už Ben od ní vzdaloval a ona musela poposkočit, aby s ním srovnala krok.

„Auto je tamhle,“ zavolal přes rameno a mířil k výtahu. „A zapni se,“ poradil jí, když se výtah zastavil v pátém poschodí. Je tam zima.“

Arktický vzduch ji omráčil, jako by jí někdo vychrstl do tváře sklenici ledové vody, hned jak vystoupila z výtahu do garáže. Až na to, že tady by ta voda zmrzla, než by k ní doletěla, pomyslela si a vyhrnula si límec pláště ke krku. Dostala na sebe vztek, že ji nenapadlo vzít si nějakou šálu. Nebo rukavice. Co tady ksakru dělám? pomyslela si. Co dělám v téhle zmrzlé pustině? Proč se ženu za chlápkem, který byl mým manželem, a nechám ho, aby mě odvezl do hotelu, kde moje matka, se kterou jsem už léta nemluvila, zastřelila někoho, o kom jsem v životě neslyšela? „Tudy,“ vyzval ji Ben. „Ten mercedes?“

„Vlastně ne.“ Ukázal na starou bílou corvettu. „Páni! Ty ji pořad máš?“

„Znáš mě. Dělá mi problémy se s něčím loučit.“ Amanda ignorovala narážku a zamnula si ruce v zoufalé snaze získat trochu tepla, zatímco Ben odemkl auto a hodil její tašku do malého prostoru za zadními sedadly. Dotkla se karoserie stařičkého auta a ucítila, jak jeho ledovým povrchem vystřelují na povrch horká žihadla vzpomínek, Viděla Bena před deseti lety, domýšlivého mladíka v úzkých černých džínách a ošuntělé kožené bundičce, jak vystupuje z vyšperkovaného bílého sporťáku a vybíhá po schodech k jejímu domu. Ona mu běžela naproti a doufala, že za oknem ložnice zahlédne matčin I nesouhlasný pohled, když ho vzdorně chytila za ruce. Ale když vzhlédla, závěsy matčiny ložnice byly zatažené jako obvykle, nikdo je nepozoroval. Stejně jako na ni nikdo nečekal, aby jí vyčinil, když se vrátila druhý den ve čtyři ráno.

Tak tolik na téma dojemné vzpomínky, pomyslela si Amanda a vysoukala se do auta..

To auto jí mělo napovědět, co je Ben vlastně za člověka. Zaplatil si za ten zatracený krám úplně sám, když dřel každý víkend a každé prázdniny od svých čtrnácti let a schraňoval všechny mince, aby si za ně mohl koupit ojeté auto svých snů. Mělo jí to napovědět něco o jeho zápalu, o jeho odhodlání, jeho vůli uspět. Ale ona viděla jen černou kůži bundy a bílou corvettu. Možná rozuměla arogantnímu záklonu jeho hlavy, ale přehlédla jeho ocelovou páteř. Slyšela vzdor v jeho hlase, když se bouřil proti autoritám, ale přeslechla v něm jeho vlastní autoritu, na jejímž základě vyslovoval svou kritiku.

Věděla, že není první ženou na světě, která se nechala obloudit zjevem, do něhož si projektovala své vlastní přání a touhy, a pak se cítila zrazena jeho přáním a touhami. Toužila po stylu; a místo něj získala opravdovost. Chtěla opatřit matce tu nejhorší noční můru; ale získala muže, na něhož by byla každá matka hrdá. A to byla ta poslední věc, po níž by prahla.

„Opravdu ses nemusel trmácet takovou dálku až sem, abys mě vyzvedl,“ řekla mu teď, když zaplatil zřízenci v garážích a odmítavě mávl rukou na dotaz, jestli chce stvrzenku.

„Asi jsem měl strach, že se vyplašíš, jen co tady vystrčíš nos, a skočíš hned do prvního letadla, co poletí nazpátek.“

„Ne že by mě to nenapadlo.“

„To jsem si přesně myslel.“ Usmál se na ni, jako by ji po všech těch letech pořád ještě znal. Jako by ji vůbec někdy znal.

„Tak jak je na tom?“ Amanda nevyslovila ničí jméno, ale on se jí nezeptal. Byla mu za to vděčná. Oba dobře věděli, o kom mluví.

„Kupodivu se drží dobře.“

„Není to ona, kdo koupil tři kulky.“

„Taky pravda.“

„Řekneš mi, co se stalo?“

„Už jsem ti to řekl.“

„Moje matka šla a zastřelila v hale Four Seasons naprosto cizího člověka,“ shrnula to Amanda. Ať to opakovala sebevíc často, smysl to pořad nedávalo. Popravdě řečeno, pokud to vůbec šlo, ta slova jí při každém dalším opakování dávala menší a menší smysl. Jako látka, která bledne při každém dalším praní, slova ztrácela svůj lesk a matněla. Stejně tak by mohla mluvit čínsky. „A co dál?“

„Dál už nic.“

„Bene, nepřiletěla jsem takovou dálku kvůli ničemu!“

„Myslíš, že kdybych toho věděl víc, neřekl bych ti to?“

„Tak mi ještě jednou řekni aspoň všechno to, co víš.“ Zarazil se a zhluboka se nadechl, jako by místo vzduchu polykal vodu. Pak pomalu vydechl a jeho horký dech ulpěl na předním skle auta jako velká skvrna. „Slyšel jsem, že tvoje matka seděla v rohu v hale Four Seasons, když k recepčnímu pultu přišel jeden z ubytovaných hostů, muž jménem John Mallins. Podle mnoha svědků vstala tvoje matka klidně z křesla, přešla halu, vytáhla z kabelky pistoli a třikrát Johna Mallinse střelila. Pak vrátila zbraň do kabelky, šla si znova sednout a pokojně čekala, až přijede policie.“

„Chceš mi tedy tvrdit, že tomu nepředcházela žádná provokace?“

„Očividně ne.“

„Neřekla mu ani slovo?“

„Nikdo nic neslyšel.“

„On na ni nepromluvil?“

„Neměl k tomu příležitost.“

„Prostě šla a zastřelila ho,“ konstatovala Amanda. „Očividně,“ opakoval Ben.

Proč to pořád opakuje? podivila se. Nic z toho jí nepřipadalo ani vzdáleně očividné.

„Podle recepčního seděla v hale celý den,“ pokračoval bez pobízení Ben.

„Co mi to chceš říct? Že tam na něj čekala, aby ho popravila?“

„Vypadá to tak.“

Amanda se pokusila představit si svou matku, jak sedí v hotelové hale a trpělivě čeká na to, aby mohla zabít nějakého nic netušícího cizince. „A jak ten člověk vypadal?“

„Průměrná výška, trochu podsaditý, husté tmavé vlasy, a měl knír.“

„Kolik mu je? Bylo?“ opravila se okamžitě. „K padesátce.“

„K padesátce,“ opakoval Amanda a snažila si představit muže podle Benova popisu. „Nechápu. Kdo to je?!“

„Amando…“ oslovil ji trpělivě Ben. „Bene,“ skočila mu do řeči, „matka je sice pošuk, ale není tak bláznivá, aby seděla celý den v hale hotelu a čekala, až bude moct odprásknout naprosto cizího chlapa. Je jasné, že ho musela znát. Věděla, že přijel do města, a věděla, kde se ubytoval. Musela mezi nimi být nějaká spojitost.“

„Pokud to tak bylo, tvoje matka se s tím nikomu z nás nesvěřila.“

„Takže ona tvrdí, že si jen tak nazdařbůh vybrala…“

„Netvrdí vůbec nic,“ přerušil ji Ben. Amanda se zadívala na sněhovou pokrývku, která ležela na zemi kolem silnice 401 jako bílý koberec, a zavrtěla hlavou v rostoucím podráždění. „Není možné, aby za to nějak mohly třeba psychické výkyvy v přechodu?“

„Ale na něco takového už je trochu stará, nemyslíš?“ Amanda se na něj tázavě zadívala. Vždycky považovala svou matku za relativně mladou ženu, i když jí už bylo třicet čtyři, když se Amanda narodila. Takže teď jí musí být dvaašedesát, spočítala si. Hysterické záchvaty spojené s přechodem musí mít už dávno za sebou. „A co Alzheimer?“

„Myslím, že to je jedna z možností.“

„Ale nezdá se ti to?“

„Neřekl bych, že to bude ono,“ připustil. „Proč?“

„Vypadá velice…“

„Velice co?“

„Velice rozumně,“ vyslovil po dlouhé odmlce.

„Moje matka vypadá rozumně,“ opakovala Amanda. „Až na to, že je cvok.“

Ben se rozesmál a Amanda si uvědomila, jak se jí libí zvuk jeho smíchu a jak málo ho slýchala.

„Prohlédl ji psychiatr?“

„Viděl ji, to je to správné sloveso,“ potvrdil Ben. „Odmítla s ním mluvit. Moc si to neulehčuje.“

„A to tě překvapuje, protože…?“

Znovu se zasmál, i když tentokrát to znělo přidušeně, jako by se mu kolem hrdla omotával provaz. „Možná to řekne tobě.“

Amanda zavřela oči a pokusila se vybavit si, kdy se I naposled bavila se svou matkou. Slyšela hlasy, stoupající v hádce, bezhlavě vrhaná obvinění poletovala mezi nimi jako gumový balon, sem a tam. S takovou dcerou jako ty není divu, že tatínek dostal infarkt!

„Kdy ji uvidím?“

„Myslel jsem, že bychom tam zajeli zítra, asi tak kolem jedné.“

„Kde je?“

„Západní městská vazební věznice.“

„A jak to tam vypadá?“

„Four Seasons to není.“

„No, aspoň už tam nikoho neoddělá.“ Amanda zatřásla hlavou, jako by chtěla říct, Je vůbec možné, aby se stalo něco takového? Opravdu se bavíme takhle? „Bude nějaký problém s tím, abych se za ní dostala?“

Ben zavrtěl hlavou. „Řeknu jim, že jsi má asistentka.“

Amanda se rozhodla přehlédnout hravé plamínky v jeho očích. „Ví, že jsem tady?“

„Ne.“

„A myslíš, že je to dobrý nápad? Nemá moc ráda překvapení.“

„Nechtěl jsem jí nic říkat pro případ…“

„Že bych se neobjevila?“

„Něco na ten způsob.“

Zadívala se okénkem ven a uviděla obrovský nápis Druhá kůže, napsaný na stěně nízké cihlové budovy.

To je skvělý nápad, pomyslela si a otřásla se pod svým černým pláštěm. Druhá kůže by se mi teď moc hodila.

„Pořád je ti zima?“ Ben zesílil topení. Kolem nohou se jí rozlil proud horkého vzduchu.

„Asi už jsem zapomněla, jak je tady v tuhle roční dobu chladno.“

„Některé roky je to ještě horší.“

Amanda přikývla a zadívala se na jeho profil. Nos měl delší, než si vzpomínala, lícní kosti vystupovaly výrazněji. Podle všech měřítek je to fešák, pomyslela si a pocítila starý známý záchvěv. Donutila se odvrátit oči ven. „A jak se vede tobě?“ zeptala se po několika vteřinách.

„Dobře.“

„Baví tě dělat právníka?“

„Baví. A tebe?“

„Mě taky.“ Rozesmála se. Jako kdybychom se chtěli brát, nezdá se ti?“

Slabě se usmál. „Myslím, že jednou to stačilo, nebo snad ne?“

Kývla. Jsi ženatý?“ Ruce měl ukryté v masivních kožených rukavicích, ale ani na letišti si nevšimla, že by měl snubní prsten. Co asi udělal s tím starým? I když to bylo jistě lehčí, než se zbavit staré corvetty.

Zavrtěl zamítavě hlavou.

„Tak snoubenka?“

„Přítelkyně,“ připustil po chvilce. Bylo zřejmé, že se s ní o podrobnostech ze svého soukromí nehodlá bavit.

„Snoubenka nebo přítelkyně, není to jedno?“ zažertovala, i když se cítila podivně znechucená představou, že by si mohl něco začít s jinou ženou.

Ale proč? užasla, překvapená svou podvědomou reakcí. Sama měla od té doby, co se rozešli, desítky mužů, a taky další manželství a další rozvod. Copak si opravdu myslela, že on celé ty roky truchlí pro ni a jen čeká, až přijde k rozumu a vrátí se domů? Opravdu by byla ochotná rozdmychat znovu tu jiskřičku náklonnosti, která mezi nimi očividně stále doutnala? Nahlas se rozesmála a odsunula ty zmatené myšlenky pryč ze svého mozku.

„Něco se stalo?“

„A co tvoje přítelkyně dělá?“ zeptala se Amanda a ignorovala přitom jeho otázku. Rozhodla se, že i když by bylo bezva vyspat se zase s Benem, už jen kvůli starým časům, ona s něčím takovým začínat rozhodně ne-bude. Máš tady povinnost, připomněla si. Splň ji.

Je právnička.“

„Ne!“

„V kanceláři oblastního návladního.“

Oblastní návladní byl kanadským ekvivalentem amerického okresního návladního. „Takže vlastně spíš s nepřítelem?“

Ben neodpověděl. Amanda si všimla, jak se mu kolem kotníků udělaly na rukavicích ostré rýhy, když jeho ruce pevně sevřely volant.

Kdo by to byl řekl, pomyslela si, a pak to zopakovala nahlas: „Kdo by to byl řekl?“

„A co?“

„Všechno.“

Přikývl. „Kdo by to byl řekl?“ souhlasil.

Provoz na dálnici byl milosrdně řídký, ale když dorazili na Allenovu, začala se auta ploužit krokem. Někde mezi Lawrenceovou ulicí a Eglintonem zavřela Amanda oči a předstírala, že podřimuje. Nechtěla vidět, jak se město kolem ní změnilo, a ještě míň toužila po pokračování v konverzaci. Její předstírání se jakýmsi zázrakem stalo skutečností a Amanda se probudila teprve ve chvíli, kdy Ben zatočil na příjezdovou cestu před výstavným městským hotelem. „Usnula jsem?“

„Chrápalas,“ potvrdil Ben. „Chrápala?“

„Myslím, že některé věci se nikdy nemění.“ Amanda cítila, jak se jí navzdory chladnému vzduchu rozlévá po tvářích horko, když jí vrátný otevřel dvířka. „Zeny nechrápou,“ namítla nedůtklivě a opřela se o ruku vrátného, který jí pomohl z auta. Já nechrápu!“ nedokázala se rozhodnout, jestli se zlobí na něj kvůli té úmyslné a jaksi majetnické narážce na jejich společnou minulost, nebo na sebe, že opravdu usnula, jako by se tím vzdala své vůle a umožnila mu, aby nad ní získal navrch. Navrch v čem? zeptala se sama sebe a natáhla se dozadu pro svou brašnu. Ucítila, jak na holý hřbet její ruky narazila jeho dlaň v rukavici. Já si ji vezmu,“ sykla, když Ben vytáhl tašku z auta a zamířil k hotelové hale. „Nemusíš se mnou chodit.“ Ale už byl v otočných dveřích a než se stačila dostat dovnitř, stál u recepčního pultu.

Amanda se náhle zarazila a slyšela, jak se turniket za ní šustivě otáčí. Takže tady se to stalo, pomyslela si a zavětřila v provoněném vzduchu haly, jestli neucítí slabý zápach krve. Tady má matka zastřelila toho muže. Zadívala se na velký obdélníkový koberec s květinovým vzorem, který rozděloval rozlehlou, dobře osvětlenou halu na dvě poloviny, a hledala kaštanové skvrny, které by ulpěly na jeho tmavém povrchu. Žádné nenašla, což bezpochyby znamenalo, že koberec byl vyměněn. Nemohli si dost dobře dovolit, aby tu bezelstné cestující vítaly na první pohled ostrůvky zaschlé krve. Ne v tomhle hotelu, kde je první dojem vším.

Uprostřed koberce byly na mahagonovém stolku obratně naaranžované živé květiny. Stěny i podlaha byly vykládané hnědozeleným mramorem. Ke stropu se zdvihaly zrcadlově lesklé sloupy. Vzdálenější stěnu tvořily zdobené dveře výtahů, recepce byla od nich vpravo, hotelový bar vlevo. V hale viděla několik útulných zákoutí, kde se dalo posedět, s pohovkou a dvěma křesly v témže odstínu béžové. Tamhle někde moje [ matka seděla celý den a čekala, až bude moci zavraždit jednoho z hostů, uvědomila si Amanda a pokusila se odhadnout, které křeslo si matka zřejmě vybrala.

„Amando!“ zavolal na ni Ben od recepce. „Potřebují nějaký průkaz.“

Amanda k němu ztěžka vykročila. Připadalo jí, jako by se jí z nohou vytratil všechen cit. Měla pocit, že se jí ‚ co nevidět podlomí kolena, a klopýtla. Najednou byl Ben vedle ní, držel jí za rameno, vedl ji.

„Je ti dobře?“

„Dobře to tady uklidili,“ zamumlala a trhnutím hlavy odmítla jeho péči. Pak podala recepčnímu svůj pas.

„Dobrý večer, madam Travisová.“ Široký úsměv mladého muže za pultem odhalil mnohem víc zubů, než bylo třeba. „Velice nás těší, že jste se tu rozhodla ubytovat. Strávíte tu tedy sedm nocí…?“

„Ne,“ namítla ostře Amanda.

Recepční viditelně pobledl a jeho zuby zmizely za tenkou linií rtů.

„Dvě noci budou až až.“ Amanda se zadívala na svého bývalého manžela, jako by chtěla říct, Co tě pro všechno na světě napadlo, že bych tady chtěla zůstat celý týden?

Ben mlčel. Recepční jí přes pult přistrčil přihlášku a ukázal jí, kde se má podepsat.

„Nepotřebujete si ofotit mou kreditní kartu?“ zeptala se Amanda, když se o to recepční nezačal zajímat sám.

„Není třeba, pán se už o to postaral.“

Amanda se krátce usmála a přistrčila přes pult svou vlastní kreditku. „O co se to sakra snažíš?“ zašeptala vztekle Benovi.

„Snažím se to jen trochu popohnat.“

„Umím se o sebe postarat sama.“

„To vím.“ Sice se zdržel svého obvyklého „jako vždycky“, ale Amanda to přesto v jeho slovech cítila.

Co asi dělal u recepce John Mallins, když ho matka zabila? napadlo ji. Byl tady stejný úředník, se kterým teď mluví ona?

„Váš pokoj je v šestnáctém poschodí,“ oznámil jí mladík, který se jí zdál příliš veselý na to, že by měl být nedávným svědkem chladnokrevné vraždy. Podal jí malou obálku, která obsahovala kartu ke dveřím, a ztišil hlas, jako by jí hodlal sdělit něco velice závažného. „Číslo l6l2. Pokud budete něco potřebovat, zavolejte mi, prosím. Potřebujete pomoci se zavazadly?“

„To je v pořádku,“ zarazil ho Ben, přehodil si Amandinu tašku přes rameno a vydal se k výtahům.

Amanda ho chtěla zastavit, říct mu, Že se o svoje věci postará sama a že není nutné, aby s ní chodil na pokoj jen proto, že její matka právě tady zastřelila jakéhosi muže… Že nepotřebuje, aby ji někdo opatroval a pečoval o ni, že není tou dámou v nesnázích, kterou si tehdy myslel, že svou nabídkou manželství zachrání, a že už by to teď mohl vědět líp.

Totiž pokud by neměl náladu na jednu smířlivou rychlovku, napadlo ji vzápětí. Na krátkou připomínku jejich vášnivých mladých let, chemie jejich těl, která byla stále přítomná, na něco, co by s jejich vztahem skoncovalo definitivně a jednou provždy, co by uspokojilo jejich vzájemnou zvědavost a přeneslo je přes ni. Co by! je oba potěšilo; a na co by vzápětí zapomněli. To bych nebyla proti, pomyslela si, když Ben položil její brašnu na mramorovou podlahu.

„Myslím, že teď už to najdeš bez problémů,“ prohodil.

Snažila se, aby na sobě nedala najevo ani překvapení, ani zklamání. Takhle to bude lepší, usoudila. Byla zvědavá, jestli jí navrhne, že by mohli zajít na večeři, až se ubytuje. Měla hlad. Celý den nic nejedla.

„Vyzvednu tě zítra po poledni,“ řekl místo toho.

„Dobře.“ Takže to zůstane na hotelové službě, usoudila a zdvihla tašku, protože se před ní otevřely dveře výtahu vlevo. Nastoupila dovnitř a stiskla knoflík s označením Šestnáctého poschodí.

„Ach, skoro bych zapomněl.“ Ben si rozepnul zip kožené bundy, vytáhl velkou obálku a podal ji Amandě, zatímco kolem ní nastoupili do výtahu manželé středního věku. Na ramenou ženy v černém norkovém kožíšku roztával sníh.

„Co to je?“ zeptala se Amanda.

„Něco, na co by ses třeba později ráda podívala.“

Obálka jí ztěžkla v rukou, když žena v kožichu stiskla knoflík do dvacátého osmého podlaží a dveře výtahu se začaly přivírat.

Amanda hodila svou tašku na rozměrnou postel a vykročila k oknu, aby se podívala na ulici. Byla už tma a venku bylo jen pár lidí, s tvářemi zahalenými pod vyhrnutými límci zimníků, záda shrbená pod nápory větru, a na hlavách jim jako konfety přistávaly sněhové vločky. „Co tady sakra dělám?“ zeptala se ztichlého pokoje. Ještě včera v noci jsem se oknem dívala na oceán. Ještě včera v noci ses pokoušela vyzvracet z podoby,“ opravila se a vyměnila obálku v ruce za nabídkový lístek pokojové služby, který ležel na stole. Vzala televizní ovladač, který ležel na komodě, a zapnula přístroj. „Prosila bych sem trochu hluku,“ pronesla a vrátila se pohledem k odložené obálce. Rozhodla se, že ji nebude otevírat, dokud si nedá něco k jídlu. Měla naprosto jasnou představu o tom, co v ní nejspíš najde. Rozhodně by se napřed měla najíst. Nabrat trochu sil.

Trvalo jí jen pár minut vybalit si věci z tašky, a jen o pár minut víc, než se rozhodla, co si dá k večeři. „Prosím mrkvovou polévku a pečené kuře,“ řekla do telefonu hotelové službě, zatímco jí televizní moderátor vzrušeně připomenul, že si naladila Večer s kanadským hokejem.

„Bude to za hodinu,“ oznámila jí hotelová služba. „Za hodinu?“

„Máme toho hodně.“

Amanda zavěsila a pleskla sebou na kraj postele. Oči jí neklidně přejížděly od lososově natřených stěn k bezovému koberci u jejích nohou. Natáhla se na záda, skopla z nohou kotníčkové černé boty a nechala viset bosé nohy přes pelest, jako by seděla na okraji mola. „Co budu hodinu dělat?“ zeptala se reprodukce s květinovým zátiším, která jí visela na stěně nad postelí.

Mohla se koukat na televizi. Jenomže hokeji vůbec nerozuměla, a když dvakrát projela ovladačem všechny televizní kanály, uvědomila si, že v televizi nedávají absolutně nic, co by chtěla vidět. Dokonce ani bezplatný erotický kanál, který nabízel filmový skvost Bezva šťabajzny, ji ničím nevzrušil.

Mohla by jít na procházku, prohlédnout si sousedství s módními butiky a hiphopovými nočními kluby. Jenomže jé zima a chumelí, a jen myšlenka na alkohol způsobovala, že se jí žaludek stáhl nevolností.

Zatracený exmanžel. Kam se tak rychle vytratil? Vášnivé rande se sličnou zástupkyní státního návladního? „No, koneckonců je sobota večer,“ připomněla si nahlas, natáhla se do postele a zamyslela se nad tím, proč vůbec začala uvažovat o Benovi. Už celé roky si na něj sotva vzpomněla.

Jenomže to vlastně nebyla tak úplně pravda, připustila si tiše a zakryla si oči pravým předloktím, jako by si chtěla zakrýt jeho obraz, jak stál na letišti, při jejich prvním setkání po osmi letech. Ale byl tam a vypadal stejně dobře jako před osmi lety, když mu oznámila, že ho opouští.

„Nechápu, proč to děláš,“ řekl prostě, a pak, ještě prostěji: „Proč?“

Amanda se prudce posadila. „Tak už dost.“ Natáhla se po sluchátku. „V žádném případě tím nebudu znova procházet!“ Zavolala spojovatelku. „Můžete mě spojit s hotelem v Metropolitním kongresovém centru, prosím?“ Za minutku už hovořila se ženou, která ji pozdravila zároveň anglicky i francouzsky. „Pokoj pana Jerroda Sugara, prosím. Děkuji vám.“

„Pan Sugar to nebere,“ informovala ji žena po asi desátém zazvonění. „Chcete mu nechat zprávu v hlasové schránce?“

„Ne, děkuji vám. Zavolám později.“ Propásl jsi příležitost, cukrouši, pomyslela si a zavěsila. „Dobře, vzdávám to. Tak Večer s kanadským hokejem!“ Přeladila na sportovní kanál a strávila deset minut tím, že se snažila sledovat pohyby na ledě. „A co je sakra offside?“ obořila se na komentátora. Pak se vysoukala z postele a rozhodla se jít do vany. Roztočila kohoutky, shodila ze sebe oblečení a nahá čekala uprostřed koupelny, až se jí vana naplní.

Zazvonil telefon.

„Ben,“ vyhrkla, zarazila kohoutek a sáhla po sluchátku přístroje, který visel na stěně koupelny. Nechala ho ještě chvíli zvonit, než stiskla příjem. Nechtěla vypadat moc nedočkavě. Ne, myslím, že na večeři jsem už moc unavená. Každopádně díky za pozvání. Zrovna jsem si natočila plnou vanu a pak se chci pořádně vyspat. Uvidíme se zítra.

„Paní Travisová,“ ozval se neznámý hlas, „tady je hotelová služba. Zapomněli jsme se vás zeptat, jaké brambory si přejete ke kuřeti.“

Amandinu hruď probodlo ostré zklamání. „A co je v nabídce?“

„Máme hranolky, bramborovou kaši, pečené brambory a brambory au gratin.“

Pokrčila rameny. „Pečené.“

„Máslo, kysanou smetanu, pažitku, slaninu?“

Co, kruci? „Všechno, díky.“

„Děkuji vám. Doručíme vám večeři co nejdříve.“

Amanda zavěsila, znovu roztočila kohoutky s horkou vodou a počkala, až voda sahala téměř k okraji vany. Z hladiny stoupala pára, když se rozkošnicky usazovala a voda okamžitě zbarvila její pokožku znepokojivým odstínem růžové. Ponořila se až po bradu a zavřela oči. „Co je to s tebou?“ zeptala se sama sebe a voda jí vyšplouchla až k pootevřeným rtům. Jsi rozrušená, protože tvoje matka chladnokrevně zastřelila nějakého chudáka, anebo proto, že tě tvůj exmanžel nepozval na večeři?

Otočila se na bok a vyšplíchla tak vodu z vany na podlahu koupelny. Nebuď směšná, okřikla se. Vždyť Ben Myers mě vůbec nezajímá. Je částí minulosti, které jsem se snažila nedočkavě zbavit… minulosti, které jsem se zbavila. Minulosti, do které mě nějak zase dokázal vlákat. Proto jsem tak rozčilená, protože mám pocit, že to mezi námi zůstalo nedořešené. S ním to nemá co dělat. Vůbec nic, ani náhodou.

Ale musel se objevit na letišti a vypadat tak zatraceně hezky, jako rytíř v zářivé zbroji? Musí vypadat tak zatraceně dobře?

Amanda náhle ucítila, jak se jí do očí tlačí slzy, a rychle se posadila. Ještě jednou tak rozhoupala hladinu a způsobila, že se horká voda přelila přes okraj vany. Odstranila papírový obal z malého toaletního mýdla a začala si horečnatě mydlit ruce a nohy, roztírala si sladce voňavou mýdlovou pěnu po prsou a břiše a snažila se ignorovat slzy, které jí už teď nezakrytě kanuly po tvářích. Předstírala sama sobě, že jsou to prostě jen neposedné kapičky vody. Otřela si je hřbetem ruky a ucítila, jak ji mýdlo kysele zapálilo v očích. Skvělé, pomyslela si hořce. Konečně důvod k pláči.

Vytřela si je ručníkem a přitiskla si ho k zavřeným víčkům tak silně, až viděla malé čtverečky šedé, jako v prázdné křížovce. A křížovka se rozletěla do série obrázků: Ben za ní pochoduje ven z klubu, z něhož ji vyhodili, protože barman neskočil na její falešný průkaz, a jak ji pak dychtivě líbá s otevřenými rty ještě dřív, než jí vůbec pověděl svoje jméno; Benovi padají vlasy do očí, když do ní opakovaně přiráží a jeho tělo se leskne potem; nahý Ben, spící vedle ní, a jeho plachý úsměv, když se probudil a znovu se po ní natáhl. Bylo jim spolu tak dobře. Než začal zaměňovat sex s láskou. „Ne!“ vykřikla Amanda a zatřásla hlavou, takže jí z vlasů stříkala voda, jako když se oklepává pes. „Přece nemyslím na tohle!“ Jenomže ano, přesně na to myslela, uvědomila si, když se zabalila do měkké bílé osušky a vylezla z vany. Vždycky užívala sex – jako zbraň, jako všelék, jako způsob, jak si udržet odstup a získat kontrolu. Zasmála se. Intimita jako náhražka důvěrnosti. Neobviňoval ji snad Sean právě z toho?

Zabalila se do dlouhého, bílého froté županu z hotelových zásob a zamotala si vlasy do ručníku, než se vrátila zpátky do ložnice. Venku za oknem stále ještě padal sníh. Uvnitř bruslili přes obrazovku statní mladíci. Komentátor křičel: „Zakázané uvolnění!“ a Amanda naprosto nechápala, co to má znamenat. Byla sotva minutu venku z horké vany, a už jí zase byla zima. Podívala se na hodiny vedle postele. Ještě půl hodiny, než donesou jídlo. Zdráhavě sáhla po obálce na stolku a přenesla si ji do postele, tam odhrnula květovaný přehoz a zastrčila si bosé nohy pod čisťounkou bílou pokrývku. „Tak teď se tím můžu probrat.“ Roztrhla obálku ještě předtím, než si stačila uvědomit, že není zalepená, a vysypala z ní hromádku novinových výstřižků. Žena zastřelila muže v přeplněné hotelové hale, vykřikoval jeden z titulků, vražda v hotelu Four Seasons, oznamoval druhý. A další: Turista terčem střelkyně.

„Bezva.“ Amanda zírala na zrnité, nezřetelné černobílé fotografie muže, jenž byl identifikován jako John Mallins, a zjistila, že opravdu odpovídal Benovu popisu – muž středního věku s knírem. Nezajímavý v každém ohledu krom jediného – střelila a zabila ho žena z další fotografie.

Amanda odkládala pohled na fotografie své matky tak dlouho, jak jen to šlo, a pokoušela se soustředit na text pod nimi. Gwen Priceová, psali, 62 let, byla v doprovodu dvou policistů odvedena z haly hotelu Four Seasons, kde byl předtím z bezprostřední blízkosti zastřelen turista na dovolené.

Amanda zalapala po dechu, když se konečně zadívala na snímek ženy, kterou z hotelové haly odváděli dva policisté. Kdo je ta žena? divila se, když se snažila rozpomenout na tu křehkou plavovlasou dámu, kterou vnímala v dětství jako vzteklou fúrii a v dospívání jako nemyslící automat na příkazy. Další snímek už byl povědomější. Ta, která seděla na zadním sedadle policejního vozu, se už její matce podobala víc. Zírala z okna s prázdným výrazem, ponořená do lhostejnosti, ale svaly v obličeji měla uvolněné a zdálo se, že jí na rtech pohrává nepatrný náznak úsměvu. „Čemu se prokrista můžeš smát?!“ Zprávy se o samotném útoku vyjadřovaly jen velmi neurčitě, protože policie se odmítla podílet na spekulacích novinářů o možném motivu. „V tuto chvíli má váš odhad stejnou cenu jako můj,“ citovali v novinách jakéhosi detektiva Billingslyho.

„Kdo jste, Johne Mallinsi?“ Amanda prolistovala několik dalších článků a hledala v nich nějaké věcné informace, ale nacházela jen detaily, které už sama znala. John Mallins… 47 let… anglický obchodník… v Torontu byl na dovolené se ženou a dvěma dětmi… Přestala číst a vrátila se očima k mužově fotografii. „Kdopak jezdí v únoru na dovolenou do Toronta?“ zeptala se nahlas, když si vybavila stejnou otázku Jerroda Sugara. „Přijel jste sem za někým na návštěvu, co?“ A nebyla to náhodou má matka?

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Hotelová služba,“ ozvalo se dřív, než se Amanda stačila zeptat, kdo je.

Jste tu brzy,“ prohodila Amanda vděčně k mladíkovi a pokynula mu doprostřed pokoje. Byl malý a štíhlý, v kaštanově hnědé uniformě, a jeho pleť byla pokrytá akné. Vypadal stěží starší než osmnáct, devatenáct. „Můžete to dát sem,“ ukázala k nohám postele.

Číšník nešikovně sklopil nožičky servírovacího stolku, prostřel bílý ubrus, ukázal jí misku s mrkvovou polévkou a pak provedl totéž s hlavním chodem. „Smažené kuře, chřest a pečené brambory s máslem, kysanou smetanou, pažitkou a slaninou.“

„Voní to báječně.“ Podepsala mu účet a dala velkorysé spropitné. „Děkuji vám.“ Zůstal stát bez pohnutí a Amandu na chvíli napadlo, jestli mu dala dost. Pak zjistila, že mladík zírá na postel, kde byly poházené výstřižky z novin jako rozehraná partie karet. „Hrozné,“ odvážila se. „Měl jste taky službu?“

„Jo, byl jsem v hotelu. Ale v hale né. Takže jsem nic neviděl.“

„Ale určitě jste toho hodně slyšel.“

Pokrčil rameny. „Něco jo.“

„A co?“

„Nesmíme o tom mluvit.“ Chlapec nejistě přešlápl z nohy na nohu a podezíravě si ji prohlížel. „Vy jste novinářka?“

„Novinářka? Bože, to ne. Jsem jenom zvědavá.“ Amanda se naklonila k misce s polévkou a nechala přitom župan, aby se jí na prsou trochu rozhalil. „A jeho rodina je pořád tady?“

Jeho pohled ulpěl na jejích poodhalených prsou. „Jo,“ zamumlal nepřítomně. „Vlastně jsem zrovna nes jeho dětem hamburgery.“

„Ale nejsou snad na tomhle poschodí, nebo ano?“

Snažila se, aby ta otázka zněla tak ledabyle, jak jen to šlo, ale záchvěv v hlase ji nejspíš prozradil. „Totiž, trochu mě mrazí, když si pomyslím, že bych bydlela na stejném poschodí jako ten nebožák, co tady přišel o život.“

„Nebojte. Bydlej na dvacátým čtvrtým. To je ve druhým křídle.“

Amanda se usmála a přitáhla si cípy županu k sobě.

„Ale to jsem vám asi neměl říkat.“

„Co jste neměl říkat?“ Usmála se na něj a číšník se vděčně uklonil, než vycouval z pokoje. „V druhém křídle hotelu,“ opakovala si Amanda, zatímco se usadila na posteli a zvedla víčko z misky. Sama zatím nechápala, co, pokud vůbec něco, chce dělat s touhle informací. „Dvacáté čtvrté patro.“

Spala kupodivu dobře. Zadřímala v poslední třetině hokejového utkání a vzbudilo ji teprve zaťukání na dveře, když jí hotelová služba přinesla snídani. Rychle si přes sebe hodila župan a vrávorala náměsíčně ke dveřím. Ospalost jí svírala ramena a krk jako paže roztouženého milence. Vzdáleně se upamatovala, že vyplnila formulář s objednávkou snídaně a zavěsila ho na dveře zvenčí, když včera večer odnášela tác od večeře na stolek do haly. Ale už vůbec si nepamatovala, co si to vlastně objednala. „Voní to dobře,“ prohodila, když ji lahodná vůně kanadské slaniny úplně probudila. Pozvala hezkou filipínskou servírku dál. Mladá žena jí položila tác se snídaní do nohou postele. „Byla jste tady, když zastřelili toho muže?“ zeptala se jí Amanda nenucené, když k ní servírka natáhla účtenku a čekala na její podpis. A proč ne, sakra? Za zkoušku to přece stojí.

Servírka zavrtěla hlavou a její černý cop se rozhodně zakýval sem tam. „Měla jsem volno.“ Je to strašné.“

„Ano, madam. Strašné.“

„A setkala jste se předtím s tím panem Mallinsem?“ Další neoblomné zavrtění hlavou. „Slyšela jsem, že jeho rodina tady ještě bydlí, na dvacátém čtvrtém poschodí.“

„To nevím, madam,“ odpověděla servírka a přerušila tak Amandu dřív, než stačila dodat něco dalšího. Sklonila se nad servírovacím stolkem. „Tady máte pomerančový džus, kávu, slaninu s vejci, celozrný chléb a ranní noviny. Bude to všechno?“

„Ano, všechno. Děkuji vám.‘

„Přeji vám krásný den.“

„Vám taky.“ Amanda si nalila do šálku kávu a přešla s ní k oknu do ulice. Dole nebyl příliš hustý provoz, ale to bylo přirozené, protože byla neděle brzy ráno a celou noc vytrvale padal sníh. Proč vyslýchala tu chuděru číšnici? Copak si opravdu myslela, že kuchyňský personál by mohl vědět něco, co by mělo nějaký význam? I když se jí jednoho z nich podařilo přesvědčit, aby jí pověděl, na kterém poschodí bydlí rodina mrtvého, i kdyby byla tak ztřeštěná a vypravila se tam, neznamenalo to ani v nejmenším, že by paní Mallinsová musela mít ponětí o tom, proč její muž přišel o život. A i kdyby ho měla – bylo by přece bláhové myslet si, že se o tu informaci bude chtít podělit s dcerou ženy, která ho zastřelila?

Ale stejně. Kdyby ji viděla, promluvila si s ní, možná by jí to mohlo poskytnout aspoň nějakou stopu. Nebo taky ne.

Copak někdy dokázala najít nějaké stopy po něčem, co souviselo s její matkou?

Amanda se vrátila k podnosu s jídlem a podívala se na titulní stránku ranních novin. Hemžilo se to tam články o pravděpodobnosti toho, že Amerika vyhlásí válku Iráku. Na první straně nebylo o vraždě ani zmínky. Teprve na stránce TD, což, jak pochopila, znamenalo Toronto dnes, našla krátkou zprávičku, která ale v podstatě jen rekapitulovala všechno, co už Amanda věděla. Vražedkyni turisty obklopují záhady, konstatoval titulek, a následující text se o paní Mallinsové téměř nezmiňoval.

„Někdo ale musí něco vědět,“ zamumlala Amanda a odlepila celofán ze sklenice s čerstvě vymačkanou pomerančovou Šťávou. Pak se dlouze napila. Podívala se na hodinky. Půl deváté. Má ještě víc než čtyři hodiny, než ji Ben vyzvedne dole v hale. Co bude do té doby dělat?

„Nemůžu jít ani po obchodech,“ našpulila rty, protože věděla, že obchody tu mají až do poledne zavřeno. Zapnula televizor a začala zběsile přelaďovat z programu na program, až se dálkový ovladač zasekl, protože jeho slábnoucí baterie nedokázaly držet krok s jejími rychlými prsty. Nakonec vztekle zahodila nepotřebný ovladač na podlahu a dojedla snídani v naprostém tichu. Pak si vyčistila zuby pastou i dentální nití, až ji bolely celé dásně, a dala si dlouhou horkou sprchu a nelítostně drbala z pokožky všechno, co by tam snad ještě zůstalo i po včerejší koupeli. Téměř Čtyřicet minut jí trvalo vysušit a upravit vlasy tak, aby to vypadalo, že je vůbec neupravovala, a skoro stejně dlouhou dobu se líčila tak, aby se zdálo, že není vůbec nalíčená. Nakonec si natáhla Černý rolák přes hlavu tak neobratně, že skoro mohla začít se vším od nuly. „Co to sakra dělám?“ zeptala se odrazu v zrcadle. Začala vážně uvažovat o tom, že si zabalí těch pár věcí do brašny a chytí první letadlo z města.

Pak se ozvalo zaklepání na dveře. Ben? napadlo Amandu, ale pak uslyšela, jak se do zámku zasunuje karta a dveře se s klapnutím otevírají. Že by ten muž z recepce půjčil Benovi klíč? Nebo ho z něj Ben dostal lstí, jak to dělával? „Bene?“ zavolala a otevřela dveře koupelny.

„Ach, promiňte, madam,“ ozvala se žena ve světlemodré uniformě. „Nevěděla jsem, že tu někdo je. Chtěla jsem vám ustlat postel, ale přijdu později.“

„Ne, to je v pořádku. Klidně to udělejte hned.“ Amanda ustoupila, aby uklízečka mohla vtlačit do pokoje svůj vozík. „Za chvilku stejně odcházím.“ Odcházím? A kam půjdu?

Žena zapřela vozíkem otevřené dveře. Podle Amandína odhadu jí bylo kolem čtyřicítky, byla malá a baculatá, a její pleť svítila jako černé hedvábí na pozadí světlé uniformy. „Vyspala jste se dobře?“ zeptala se zdvořile a sebrala ze země televizní ovladač.

„Ano, dobře, děkuji. Nic se mi nezdálo.“ Žádné sny o bývalých manželích, pronásledujících ji zasněženými ulicemi, žádné matky, které by na ni čekaly v rozlehlých hotelových halách s namířenou zbraní.

„Chcete si je nechat?“ Uklízečka ukázala na pomačkané novinové výstřižky, které nechala Amanda válet v posteli.

„Ne, můžete je vyhodit.“ Proč by si je nechávala? Četla je už tolikrát, že by je dokázala recitovat zpaměti.

„Takový neštěstí.“ Uklízečka potřásla hlavou, když házela výstřižky do plastikového pytle s odpadem.

„Byla jste tady, když se to stalo?“ Amanda se opět snažila, aby to znělo nenucené, jako by se jen snažila o nezávaznou konverzaci.

„Ne, já už měla ten den hotovo. Ale moje kamarádka, tý zrovna začínala šichta, a celou tu věc viděla na vlastní voči.“

„Vážně? Co viděla?“

Uklízečka se naklonila k Amandě a spiklenecky zašeptala: „Viděla tu starší, nóbl voblečenou dámu, jak de přes halu a pálí to do chudáčka pana Mallinse.“

„Chudáčka pana Mallinse,“ opakovala Amanda. „Říkáte to, jako byste ho znala.“

„Dyť jo, kolikrát sem uklízela v jejich apartmá!“

„Bydlel v apartmá?“

„Hádám, že byl pořádně zazobanej. Hezky se voblíkal. Přej, dyž ho zabila, měl na sobě voblek za dva tisíce dolarů.“

Amanda vstřebala tuhle poslední informaci bez mrknutí. Jediní muži, o nichž věděla s jistotou, že nosí obleky za dva tisíce dolarů, byli gangsteři. Je možné, že by její matka měla nějaké styky s organizovaným zločinem? „A taky tady byl s paní a dětma,“ pokračovala pokojská a ignorovala při tom směr Amandiných myšlenek. „Potřebovali mít dva pokoje.“

„Aha. Slyšela jsem, že jsou ještě v hotelu.“

„Myslim, že asi čekaj, až bude po pitvě a budou si moct jeho tělo vodvízt do Anglie. Takový nóbl lidi. Děti jsou tak vychovaný!“

„A paní Mallinsová?“

„Je taková tichá. Moc toho neřekne, ale dycinky je zdvořilá.“ Žena stočila použité povlečení do rance a zatvářila se kajícně. „Šéfové fikali, že se vo tom nemám s nikým bavit, ale to je těžký, víte. Každej si vo to chce povídat.“

„To jistě.“

Je to srandovní. Lidi se dycky bojej mladejch černochů, a tady přídě stará běloška a vodbouchne vás raz dva.“ Zasmála se. L

Amanda se k ní pokusila přidat, ale smích se jí vzpříčil v hrdle. „Radši už půjdu, abych vás nezdržovala.“ Popadla kabelku, stáhla z věšáku plášť a obojí si přehodila přes ruku.

„Hezkej den!“ zavolala za ní pokojská.

Když Amanda nastoupila do výtahu, byl prázdný, ale zastavil se na Čtrnáctém poschodí, kde do něj nastoupil muž středního věku s těžkým kufrem, a na desátém, kde nabral ženu s dvěma malými dětmi.

„Mami,“ vyjekla holčička, když se dveře kabiny začaly zavírat, „Tyler mi stojí na noze!“

„Nestojím,“ namítl její plavovlasý bratr a schválně do mladší dívenky strčil. „Von mé strká!“

„Nestrkám.“

„Tylere, už dost!“ Já nic nedělám!“

„Jo, tak s tím přestaň,“ okřikla ho podrážděně matka a omluvně se usmála na Amandu.

Atraktivní žena, pomyslela si Amanda, ale už teď vypadá vyčerpaně, a to je teprve ráno. Vrátila jí úsměv a v duchu si pogratulovala k tomu, že ona sama se rozhodla si žádné děti nepořizovat.

„Kde je táta?“ dožadovala se holčička a zatahala maminku za sukni.

Amandu najednou napadlo, že možná stojí ve výtahu s paní Mallinsovou a jejími dětmi. Myslí jí náhle proletěl milion otázek. Co dělal váš manžel v Torontu? Přijel sem proto, aby se setkal s mou matkou? Jaký byl mezi nimi vztah? Je tady něco, cokoli, co byste mi mohla říct a co by mi celou tu šílenost trochu vysvětlilo? „Paní Mallinsová,“ hlesla tiše a jméno zaznělo jako šepot.

Žena se k ní obrátila. „Promiňte, říkala jste něco?“

Dveře výtahu se otevřely v přízemí a muž s těžkým kufrem začal vystupovat jako první. „Ne, omlouvám se,“ hlesla Amanda, která zůstala stát.

„Tati!“ vykřikla holčička a vletěla do otcovy rozevřené náruče.

„Tati!“ vykřikl Tyler ještě hlasitěji a pověsil se otci na nohy.

„Ano?“ Žena ve výtahu se na Amandu vyčkávavě zadívala.

Amanda se náhle cítila jako hlupák. „Omlouvám se. S někým jsem si vás spletla.“

„Co vám to tak dlouho trvalo?“ vyptával se manžel, když odváděl svou rodinu směrem k východu z hotelu.

„Tyler se chtěl vykoupat a Candance tvrdila, že ji bolí bříško.“

„Ale už je to dobrý,“ ujistila Candance otce a vhrnula se do otočných dveří. „Mamko, Tyler mě strká!“

Amanda se za nimi dívala, jak mizí v čekajícím taxíku. Co je to s tebou? zeptala se sama sebe netrpělivě. To si dalších čtrnáct dní budeš představovat, že každá žena se dvěma dětmi, kterou potkáš, je paní Mallinsová? Přece si nemyslíš, že se stane tak bizarní náhoda? Musíš se snažit sama. „To se ti ale vůbec nepodobá,“ zašeptala do vyhrnutého límce kabátu.

Vykročila do levé části haly, kde byly pohovky, a několik minut jen tak zírala na prázdná místa. Tady seděla tvoje matka, s revolverem v kabelce, a čekala, aby mohla zabít toho muže. Amanda se sesula do jednoho z křesel, vtiskla se do něj a pokusila se představit si, že matčiny paže spočívaly tam, kde teď sedí ona, nohy měla zkřížené stejně ležérním způsobem. Co si myslela, když tady tak seděla a čekala? Dívala se na dveře výtahu? Vracel se John Mallins po dni, kdy si prohlížel město, anebo byl zrovna na cestě ven? Měl s sebou svou rodinu?

Byla její matka tak bezohledná, že by ho zastřelila před očima jeho ženy a dětí?

Amanda vyskočila na nohy a polekala tak ženu, která se zrovna uvelebila ve vedlejším křesílku. To je hloupost. Děláš ze sebe cvoka. V novinách nepsali nic o tom, že by matka zastřelila Johna Mallinse před očima jeho rodiny. Ale na druhou stranu, její matka je ta“ bezohledná. Amanda se nahlas rozesmála. Žena v pr tějším křesle okamžitě vyskočila a vydala se k baru.

Amanda se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a přistoupila k recepčnímu pultu. Atraktivní mladá žena s olivovou pletí a trochu indiánským přízvukem se na > ni usmála. „Přejete si, prosím?“ zeptala se a automaticky si zastrčila dlouhý pramen černých vlasů za levé ucho. „Chtěla bych se zeptat na vaše apartmá,“ uslyšela se Amanda říkat a ve stejném okamžiku užasla nad tím, co to zatraceně zase dělá? „Můžete mí o nich povědět něco bližšího?“

„Ovšem. V našem hotelu je sto osmdesát pokojů, a téměř polovina z nich jsou apartmá.“ Recepční jí přistrčila přes pult bílý papír. „A tady je náš ceník.“

Amanda projížděla očima ceník a prohlížela si různé možnosti: Standardní pokoj; Nadstandardní pokoj; Pokoj Deluxe; Královské apartmá; Manžerské apartmá Four Seasons; Manažerské apartmá deluxe Four Seasons; Apartmá se dvěma ložnicemi. „Apartmá se dvěma ložnicemi,“ vyslovila a zároveň se zadívala na cenu: 795 dolarů za noc.

„Máme dva druhy apartmá se dvěma ložnicemi,“ informovala ji recepční. Jeden typ je s manželskou postelí v každé z ložnic. Druhý má jednu z ložnic s manželskou postelí a ve druhé ložnici jsou dvě jednotlivá lůžka.“

Amanda cítila, jak se jí zrychlil puls. „Právě o to bych měla zájem.“ Přece tady takových apartmá nebudou mít desítky! „Příští měsíc jedou do Toronta moji přátelé. Slíbila jsem jim, že jim o tom něco zjistím.“

„Tohle by vám možná mohlo pomoci.“ Mladá žena k ní přistrčila propagační brožuru. „Najdete tam více informací o hotelu a…“

„To apartmá se dvěma ložnicemi,“ skočila jí Amanda do řeči, „je z něho dobrý výhled?“

„Ano, ovšem. Tato apartmá jsou umístěna od dvacátého třetího poschodí výš a situována na jih, takže poskytují báječný výhled na město až k jezeru.“

„A kolik jich máte na každém poschodí?“

„Jen jedno.“

Amanda se usmála, zastrčila si brožuru do tašky a odtáhla se od pultu. „Děkuji vám.“

„Bylo mi potěšením. Přeji vám krásný den.“

Amanda vykročila k východu a cítila se nezvykle spokojeně. Sotva vykročila ven, do tváře jí zavanul prudký, ledový vichr a vrátil ji rychle do reality. No, to je toho, jako by se jí vysmíval. Tak jsi vytáhla pár informací z jedné přeochotné recepční. Tak jsi zjistila, kde najdeš paní Mallinsovou. Jsi přece právnická, nebo ne? Umíš klást ty správné otázky. Ale ta nejdůležitější otázka zní, co uděláš teď?

Portýr jí přivolal taxíka, namáhavě se usadila uvnitř.

„Kam to bude, madam?“

Amanda se opřela o popraskanou hnědou koženku sedadla a do nosu jí udeřil zatuchlý pach lidských těl, kterým bylo sedadlo nasáklé. Na okamžik zaváhala, několikrát změnila názor, a pak konečně promluvila. „Hřbitov Mount Pleasant, prosím,“ řekla.

„Mohl byste na mě, prosím, chvilku počkat?“ zeptala se řidiče, jehož plastová jmenovka na zadní straně sedadla hlásila, že se jmenuje Abdul Jahib.

„Nechám běžet tachometr.“ Pokrčil rameny.

„Hned jsem zpátky.“ Navigovala ho klikatou cestou, která vedla hřbitovem, ležícím na rozlehlých pozemcích uprostřed města. Na severu a jihu ho ohraničovaly Davisville a St. Clair, na východě a západě Mount Pleasant a Yonge. Bylo to nádherné místo, dokonce i pod sněhem, s oblými kopci a množstvím nejrůznějších dřevin. Bylo tady všechno, co mohl chtít člověk od místa posledního odpočinku. Klid. Ticho. Odevšad sem bylo blízko. A nádherný výhled. Lidi umírají, jen aby se tam dostali, slyšela jednou kohosi žertovat. Podívala se chvatně přes rameno, jako by zahlédla ducha. „Tady zatočte,“ vyzvala řidiče. A pak: „Doprava.“ O vteřinu později: „Teď tudy.“ Abdul Jahib zastavil taxík před malým šedivým pomníkem, střeženým velkým kamenným andělem. Amanda vystoupila z auta a bezděčně přeletěla očima nápis na pomníku. VĚRA TRUFFAUTOVÁ, 1912 998. L Takže Věře bylo osmdesát šest let, když umřela, spočítala si rychle Amanda. Dokonale úctyhodný věk na umírání.

Pokračovala dál podél řady hrobů a vlhký sníh pro sakoval povrchem jejích rozhodně ne nepromokavých bot. Cítila, jak jí vlhkost proniká měkkou kůží a čvachtá mezi prsty, ale měla podezření, že tenhle pocit je spíš jen výplodem její fantazie. No, ale každopádně to tak co nevidět dopadne. Tyhle boty byly spíš módní než praktické. Nebyly určené na to, aby se s nimi někdo bořil do sněhu na zachumeleném hřbitově uprostřed zimy.

STEPHEN MOLONEY, 1895 978, četla. Zemřel v osmdesáti třech letech. Zprava vedle: MARTHA MOLONEYOVÁ, 1897 952. Zemřela v pětapadesáti. „Vzalo to s ní nějak rychlý konec,“ komentovala to Amanda, když procházela dál a málem uklouzla na okraji černého mramoru. JACK STANFORD, 1912 975. „Šedesát tři.“ ARLENE HILLOVÁ, 1916 981. „Šedesát pět.“ Náhle se zastavila před pomníkem z narůžovělé žuly. EDWARD PRICE, 1933 992. MILUJÍCÍ MANŽEL A OTEC. „Zemřel v padesáti devíti letech,“ zašeptala Amanda a cítila, jako by za ní stála její matka a vřískala jí do ucha.

S dcerou jako ty není divu, že tatínek dostal infarkt! V NAŠICH SRDCÍCH BUDEŠ ZÍT NAVŽDY.

„Ahoj, taťko,“ pozdravila Amanda a do očí se jí nahrnuly slzy, zastudily ji na tvářích.

Ahoj, Panenko, slyšela ho odpovídat.

Je to už tak dávno, pokračovala v duchu.

Zase tak dávno ne.

Jedenáct let.

To není tak dlouho.

Byla jsem pryč. Bydlím teď na Floridě. Jsem právnická. Věděl jsi to?

Ovšem. Vím o tobě všechno. A jsem na tebe hrdý.

Vážně? A proč? Když jsi byl naživu, nikdy ses o mě moc nezajímal.

Musíš pochopit, že tvá matka tehdy procházela velice obtížným obdobím. Opíjela se. Měla deprese. Potřebovala mou podporu, mou pomoc.

Já jsem tě taky potřebovala.

Ty jsi byla vždycky tak silná a nezávislá. Tvá matka. Má matka je cvok. Už tenkrát byla blázen, a teď je ještě bláznivější.

Potřebuje tě.

Amanda se navzdory slzám rozesmála. Potřebovala ji její matka někdy? „Nemůžu vykonávat právní praxi v Kanadě, tati. A kromě toho už má dobrého právníka. Na Bena se určitě pamatuješ. Matka tvrdila, že to byl poslední hřebík do tvé rakve.“ Ona to tak nemyslela.

Jednou jsi řekl, že je spousta věcí, o kterých si se mnou musíš promluvit, věcí, které mi musíš vysvětlit, až budu na to dost stará a až přijde ta správná chvíle… Amanda si otřela slzy z očí. Ale ta správná chvíle nikdy nepřišla, viď, tati?

EDWARD PRICE, 1933 992

MILUJÍCÍ MANŽEL A OTEC

V NAŠICH SRDCÍCH BUDEŠ ŽÍT NAVŽDY

Čas běží a lidé umírají, pomyslela si Amanda a vykročila zpátky v čekajícímu taxíku. Je chybou žít navždy.

„Omlouvám se za zpoždění,“ vyhrkla Amanda a uvelebila se na sedadle spolujezdce v Benově corvettě. „Chtěla jsem si koupit nějaké zimní boty, ale nikde neměli před polednem otevřeno.“ Tvářil se trochu odtažitě, takže mu neřekla o své neplánované návštěvě hřbitova. Místo toho před sebe natáhla své dlouhé nohy a hrdě mu předvedla nové kožené boty, černé, které jí pokrývaly lýtka až ke kolenům. Jsou dokonce oteplené.“

„Moc hezké,“ prohlásil, aniž se na ně podíval. „Dou fám, že už jsi po obědě. Nemáme čas se nikde stavovat.“

„Dala jsem si pořádnou snídani. Slaninu, vejce, toast. 1 Jsem plná. Vydržím do večeře.“ Zajímalo by ji, jestli je naštvaný kvůli tomu, že přišla pozdě, a jestli je to ten i důvod, proč se vyhýbá jejímu pohledu. Je všechno v pořádku? Totiž, matka… nestalo se nic, že ne?“

„Nic se nestalo.“

„Fajn.“ Zadívala se okénkem ven, když vyjížděli po příjezdové cestě od hotelu a zatáčeli na Avenue Road. I „Četla jsem ty výstřižky, cos mi dal. Všechny jsou hod-I ně neurčité.“

„Takže John Mallins ti pořád nic neříká?“

„Nikdy v životě jsem ho neviděla.“ Ben pokrčil rameny a přikývl, aniž se na ni podíval. I Mlčel dál a ticho je provázelo po Avenue Road až k University Avenue. Pak minuli Královské ontarijské muzeum a zamířili k planetáriu, na kruhovém objezdu objeli Královský park, budovy parlamentu a kampus Torontské univerzity.

„A jak jsi strávil včerejší večer?“

„Prima.“

„Cos dělal?“

„Večeřel jsem u přátel.“

„Vážně? A znám je?“

„Pochybuju.“

„Žádní přátelé z těch starých dobrých časů?“ zeptala se hravě, i když ji tón jeho hlasu vybízel, aby se držela zpátky.

„Tenkrát jsi byla můj jediný přítel ty,“ připomněl jí Ben. Zastavil na červenou na Coilege Street a poprvé od chvíle, kdy pro ni přijel k hotelu, se na ni zadíval.

„Moc dobrý ne,“ připustila Amanda.

Znovu pokrčil rameny a zdvihl tak rukávy černé kožené bundy až k uším. „To už vzala voda.“

„Byli jsme moc mladí.“

„To jsme pořád.“

Amanda přikývla, i když právě v posledních dnech se mladá vůbec necítila – pokud vůbec někdy. „Myslíš, že bychom mohli být zase přátelé?“ odvážila se. „Myslím jenom teď na chvilku. Až odjedu, můžeš mě zase začít nenávidět.“

„To není tak, že bych tě někdy nenáviděl, Amando.“

„To bys ale měl.“ Na semaforu naskočila zelená a corvetta se odlepila z místa a nechala za sebou zrcadlící se okna vodní elektrárny a řadu nemocničních budov, které lemovaly silnici z obou stran. Auto poskakovalo po silnici a vibrace z děr a puklin ve vozovce probíhaly Amandě od prstů u nohou až po šíji. „Už jsem zapomněla, jak na těchhle výmolech člověk cítí každou díru.“

„Každou díru,“ opakoval souhlasně. „Abych nezapomněl, tamhle je soud.“ Pokývl rukou vlevo. „Tvoje matka bude mít slyšení o propuštění na kauci v úterý.“

Amanda pobledla. Je zvláštní slyšet slova matka a propuštění na kauci v jedné větě.“

„To určitě je.“

„Každopádně, to už budu pryč.“

Pokrčil rameny, ale tentokrát jen neznatelně.

„Myslíš, že jí povolí kauci?“

„Myslím, že by měla větší šanci, kdybys tu zůstala a zaručila se za ni.“

„To si děláš legraci, ne?“ Opravdu ji žádá o to, aby? vystoupila a mluvila v matčin prospěch?

„Naopak. Mluvím smrtelně vážně.“

„Chceš snad, abych křivě přísahala?“

„Opravdu nemyslím, že by to bylo nutné.“

„No, když budu pryč, tak to nutné nebude.“

Je to tvá matka, Amando,“ připomněl jí znovu.

„Kdybych měla vypovídat pravdu o matčině charakteru, oběsili by ji na prvním sloupu.“

Zavrtěl hlavou. „V téhle zemi už lidi nevěšíme, Amando.“

„Věř mi, měli byste se nad tím zamyslet.“

„Budeš o tom, prosím, aspoň trochu přemýšlet?“

„Budu o tom hodně přemýšlet.“ Povzdechl si a v autě znovu zavládlo ticho, i když napětí mezi nimi se už vytratilo.

„Nechceš mi něco povědět o té tvé včerejší večeři?“ zeptala se Amanda, když se před nimi objevila budova Metropolitního kongresového centra. Vzpomněla si na Jerroda Sugara a vzdáleně si pomyslela, co asi teď dělá. „Ne, nechci ti povídat o včerejší večeři.“

„S tebou není žádná zábava. Neprozradíš mi aspoň náznakem, co jsi měl dobrého?“

Ben se navzdory svému zachmuření rozesmál. „Prozradím ti všechno, spokojená?“

Amanda se usmála a ucítila, jak se jí svaly na šíji a na ramenou uvolňují. „Dobře, tak jdem na to.“

„No tak poslouchej. Měl jsem hrušku a čekankový salát jako předkrm. Pak přišlo na řadu pečené jehněčí, nové brambory a chřest.“

„Taky jsem měla chřest. A pečené kuře.“

„Vážně? Kam sis zašla?“

„Hotelová služba.“

„Tu miluju. Bylo to dobré?“

„Moc. Co jsi měl jako zákusek?“

„Čokoládový dort a kávu. A ty?“

„Já dezert vynechala. Šla jsem brzo do postele. Kdy jsi šel spát ty?“

„Kolem půlnoci.“

„U sebe, nebo u ní?“

„Amando…“

„Jen se snažím zdvořile konverzovat.“

„Ha ha.“

„To je jedno. Kde teď vlastně bydlíš?“ zeptala se místo toho.

„Mám byt v Harboside. S výhledem na vodu.“

„Děláš si legraci. To snad ne!“

„Francouzská okna ve všech pokojích.“

„Tomu nevěřím! Zní to, jako bys popisoval můj byt na Floridě.“

„A tebe to překvapuje?“

„No, přiznávám, že se mi to zdá trochu zvláštní.“

„Jako co?“

„Že bychom měli tolik společného.“

„To jsme měli vždycky,“ řekl prostě. „Není to ten důvod, proč jsi mě opustila?“

Ta řečnická otázka se jí zařízla do mozku ve chvíli, když Ben stočil volant vozu ke Gardinerské spojce a zamířil na západ ke 401. O čem to kčertu mluví? chtělo se jí vykřiknout. „No, a jak se jmenuje tvoje přítelkyně?“ zeptala se místo toho.

Zaváhal. „Jennifer.“

„Proč se musí vždycky jmenovat Jennifer?“ zamumlala, když si vybavila Seanovu novou manželku.

„Cože?“

„A jak to tedy je mezi tebou a Jennifer?“

„To ale vůbec není tvoje věc.“

„Ale jdi. Svěř se mi.“

„Není se s Čím svěřovat. Zatím spolu chodíme jen pár měsíců.“

„To už je dost dlouho, aby bylo o čem vypravovat.“

„A co ty?“ zeptal se Ben a najednou přehodil výhybku a přešel do útoku, jak by mu jistě schválil každý prokurátor. „Potkala jsi od svého posledního rozvodu někoho zajímavého?“

„Jau. Ne. A vůbec, jak ses o tom dozvěděl?“ Pokrčil rameny. „To není nic zajímavého. Prostě jsem narazil na někoho, kdo tě potkal na Floridě. Myslím, že to byl Keith Halpern.“

„No jasně. Starý dobrý Keith.“ Když se poprvé vyspala s Keithem, bylo jí šestnáct. Když se s ním vyspala naposledy, bylo jí o dva míň než teď. Tehdy na toho úspěšného makléře narazila v Palm Beach Grillu. Byl na Floridě na dovolené, jak jí vysvětloval. Jeho žena odjela na pár dní za rodiči do Bocy – co kdyby si spolu dali skleničku? Její rozvod byl právě tehdy u konce, cítila se víc než jen trochu zranitelná, a pravděpodobně mu toho vyslepičila mnohem víc, než bylo zapotřebí. Je zřejmé, že se o tuhle informaci zcela ochotně podělil se svým bývalým spolužákem.

Konverzace se tak na chvíli zasekla. Ben pustil rádio a chvíli přelaďoval z frekvence na frekvenci, dřív než se útržky vysílání dokázaly probojovat k Amandině vědo-I mí. Před ní se donekonečna táhla rovná dálnice. Ani na I jedné ze stran silnice nebylo nic, na co by se mohla za měřit. Jak to ještě máme daleko?“ zeptala se Bena, když zatočili na silnici 427.

„Už jsme skoro tam.“

„Vždyť jsme skoro zpátky na letišti, propána!“

Ben zatočil doprava na Dixonskou a pokračoval až na první semafory. Pak zabočil doleva na Carlingview Road a rozjel se po ní na sever. „Už jen pár minut.“

Amanda natočila hlavu a podívala se zadním okénkem. Zjistila, že město jí už úplně zmizelo z dohledu, i „Možná to není moc dobrý nápad.“

„Možná ne,“ souhlasil.

„Mluvil jsi dneska ráno s mou matkou?“

„Ne.“

„Takže pořád neví, že dneska přijedu?“

„Doufám, že jí šok z toho, až tě uvidí, rozváže jazyk.

„Moc bych na to nesázela.“

„To já nedělám nikdy.“

Pokračovali na sever k Disco Road, pak pár desítek metrů na východ, a konečně zabočili na dlouhou příjezdovou cestu na jižní straně silnice.

Tohle tedy v člověku právě neprobouzí chuť natáhnout si na sebe bílé šaty a dát se do tancování, pomyslela si Amanda, když zírala na ošklivou sraženou budovu z hnědých cihel, která se zlověstně tyčila uprostřed ulice s tak podivným jménem. „Může být něco ještě depresivnějšího?“ Vybavila si vězení na Floridě s jejich pastelově nahozenými průčelími, obklopená malebnými příkopy a exotickou vegetací. Ne snad, že by palmy kymácející se v horkém povětří tuhle architektonickou hrůzu mohly zachránit, usoudila, zatímco Ben hledal místo k parkování uprostřed přeplněného parkoviště.

„Můžu tě vyhodit u dveří, jestli chceš, aby ses nemusela brodit vším tím sněhem.“

„Ne, to je v pohodě. Nepospíchám dovnitř. A kromě toho, mám nové kozačky.“ Podruhé natáhla před sebe nohy a nabídla mu boty, aby je mohl ocenit.

Tentokrát už je obdařil pohledem. „Moc hezké.“ Zabočil se sporťákem na volné místo na druhém konci parkoviště, vypnul motor a zhluboka se nadechl. „Tak co, připravená?“

„Nemohli bychom zůstat ještě chvíli sedět?“

„Amando…“ Jen pár minut.“ Přikývl.

„Je to dost velké,“ prohlásila Amanda, aby získala trochu času. „Netušila jsem, že v Torontu je tolik žen obviněných z vraždy.“

„Zezadu je mužská věznice.“ Ukázal k odvrácené straně věznice. „Tohle jsou vlastně dvě budovy.“

Amanda zavřela oči v úsilí, aby se nemusela dívat radši na nic. Jak ses vlastně do tohohle blázince dostal ty? Moje matka ti zavolala?“

„Ne. Přečetl jsem si o jejím uvěznění v ranních nov: nach a nabídl jsem jí své služby.“

„Proč jsi proboha živého dělal takovou šílenost?“

„Nevím. Měl jsem asi pocit, že je to má povinnost.“

„Povinnost? Když jsme byli manželé, nechovala k tobě moc zdvořile.“

„Možná jsem to udělal právě proto.“

„Protože se k tobě nechovala moc zdvořile?“

„Protože jsme byli manželé.“

Amanda si obtočila ruce kolem těla, jako by se chtěla pevně obejmout. „Chceš tím snad říct, že jsi to udělal pro mě?“

„Chci říct, že jsem to udělal, protože mi to připadalo správné.“

„I když je vinná?“

„Zvlášť když je vinná.“

Amanda se nucené zasmála. „Nechtěj mi namluvit, že opravdu věříš těm nesmyslům, že si každý zaslouží tu nejlepší obhajobu, ať se provinil, nebo ne!“

„A ty snad ne?“

„Možná,“ připustila zdráhavě a pod vlněným černým pláštěm se otřásla. „I když je to Čím dál těžší. Chci říct, nebylo by aspoň občas krásné mít klienta, který to opravdu nespáchal?“

„Stávají se i podivnější věci.“ Jako třeba, že se z nás obou stali právníci?“ Jako že se z nás obou stali právníci a teď tady možná spolu umrzneme na parkovišti u Metropolitní vazební věznice.“

„Chceš tím říct, že už bychom měli jít dovnitř?“

„Chci tím říct, že už bychom měli jít dovnitř.“

Pokud šlo o vnitřek, Amandě připadala budova Metropolitní západní vazební věznice ještě odpudivější a depresivnější než zvenčí. „A přesně to vás tady taky čeká,“ zamumlala, když prošli dovnitř prvními dveřmi a čekali na přijetí.

Strážce, který seděl za tlustou skleněnou stěnou za druhými dveřmi, si dal trochu načas, než je pustil dovnitř. Pak prošli obvyklou rutinou – detektorem kovu, předložením osobních průkazů a předvedením vnitřku kabelky a kufříku, aby je strážní mohli pečlivě prozkoumat. „Tady se podepište,“ vyzval je policista a přisunul k nim přes nízký stolek podložku s připevněným papírem. Přitom na Amandu podezíravě zamžoural.

Amanda mu pohled vzdorně vrátila a tiše čekala, jestli v její tváři odhalí matčinu podobu. Popravdě řečeno, byla zajímavou kombinací i protikladem obou z rodičů. Matčina plná ústa v otcově odhodlané bradě; otcovy měkké oči, matčin tvrdý pohled.

„Tudy,“ řekl konečně policista a vedl je ponurými chodbami, nasáklými zatuchlým pachem nemytých lidských těl, zápachem, který byl tak neodbytný, že ho nepřehlušil ani stejně odporný závan dezinfekce.

„Chodíš sem často?“ zašeptala Amanda Benovi, když je jejich průvodce zavedl do malé místnosti bez oken.

„Až moc,“ odpověděl, neboť pokládal její pokus o vtip za obvyklou otázku.

„Vězenkyně přijde hned,“ stroze jim oznámil ve dveřích policista.

„Myslíte, že by nám sem mohli donést ještě jednu židli?“ požádal ho Ben.

„Pokusím se.“

Amanda naslouchala, jak se kroky strážného vzdalují chodbou pryč. Dotkla se opěradla jedné ze dvou šedých plastových židlí, které už na první pohled působily nepohodlně. Každá z nich stála u jednoho konce malého obdélníkového dřevěného stolku. „Myslíš, že ve všech vězeních mají stejnou výzdobu?“

„Vězení, naše pýcha,“ zavtipkoval Ben.

Amanda začala pochodovat sem a tam mezi stěnou a stolkem. Odhrnula si vlasy z očí, rozepnula si kabát, a vzápětí ho znovu zapnula.

„Proč se neposadíš?“ zeptal se Ben.

Amanda potřásla hlavou. Potřebovala stát, až uvidí svou matku. Podvědomě narovnala ramena a vytáhla s do výšky, jako by věděla, že nebude trvat moc dlouho, než ji matka zase srazí a udělá z ní maličkou holčičku.

Jsi v pořádku?“ Amanda cítila, jak jí najednou vyschlo v ústech. Dýchalo se jí ztěžka. Bojovala s pokušením vybuchnout i pláčem a rozběhnout se pryč z místnosti. „Nevím, jestli to zvládnu.“

„Zvládneš to.“

„Ale co když to nechci zvládat?“

„Někdy musíme dělat věci, které bychom raději nedělali.“

„Odkdy je z tebe takový moudrý kmet?“ vyštěkla Amanda, ale vzápětí se provinile zadívala na podlahu.

Od té doby, co jsi mě opustila, uslyšela ho říkat, i když ve skutečnosti neřekl nic.

Viděla jeho boty, jak se k ní přibližoval, ucítila horkost jeho dechu, vnímala jeho krátké zaváhání, než ji chytil za paži a přitáhl si ji blíž.

„To bude v pořádku,“ zašeptal, „zase bude všechno v pořádku.“

„Mně to moc v pořádku nepřipadá.“ Ačkoli to nebyla tak úplně pravda, uvědomila si, když se její tělo v jeho náručí uvolnilo a užívalo si pocitu důvěrnosti v jeho objetí. Vždycky jsme se k sobě tak dokonale hodili, pomyslela si a opřela si tvář o jeho rameno v kožené l bundě.

Není to ten důvod, proč jsi mě opustila? uslyšela jeho slova.

„Už ti nemůže ublížit, Mandy,“ řekl něžně Ben. Amanda se náhle prudce vymanila z jeho náruče. „Neříkej mi tak.“

Rychle od ní ucouvl, rozepnul si zip bundy, přehodil ji přes opěradlo jedné z židlí, otevřel kufřík a začal v něm rychle hrabat. „Promiň.“

„Já prostě nenávidím zdrobněliny.“

„Já vím. Promiň. Už se to nestane.“

„Nechtěla jsem být protivná.“

Už nic neřekl, ale ani nemusel. Jeho postoj, nehybný až ke strnulosti, mluvil za něj.

„Promiň,“ nabídla mu omluvu.

„Nic se nestalo.“ Blýskl po ní svým nejlepším profesionálním úsměvem. Budeme se držet úřední roviny, fikal ten úsměv.

Amanda zaslechla kroky v chodbě a cítila se zahnaná do kouta. Zadržela dech, když se dveře místnůstky znovu rozletěly. Dovnitř strčil hlavu další strážný. „Prý potřebujete ještě jednu židli?“ Podal ji Benovi, aniž vešel dovnitř.

Amanda vypustila z plic zadržovaný dech, otřela si z oka náhodnou slzu a hlasitě se rozesmála. Proč jsem sakra tak strašně nervózní? divila se. Matka je ve vazbě, prokrista. Teď už mi neublíží.

A pak se dveře znovu otevřely a Amanda zjistila, že stojí tváří v tvář ženě, před kterou utíkala většinu svého dospělého života.

Co Amanda viděla: malou ženu v ošklivé vězeňské uniformě, tmavě zelené teplákové soupravě lemované křiklavou růžovou. Žena vypadala pozoruhodně mladě na svých dvaašedesát let, navzdory tomu, že nebyla vůbec nalíčená. Její tvář byla klidná, nezvrásněná starostmi, nepoznamenána výčitkami svědomí. Na hlavě měla krátké, světlé kudrlinky. Oči měla bleděmodré a když spatřila Amandu, jenom se jí nepatrně rozšířily. Proletěl jimi záchvěv touhy, ale pominul tak rychle, že si Amanda nebyla vůbec jistá, jestli se v nich objevil skustečně, anebo si ho jen přimyslela ona sama, aby nějak vyrovnala to, že v jejím pohledu rozhodně žádná touha nebyla.

Matka neřekla nic a Amandu na okamžik napadlo, jestli ji vůbec poznala. Je možné, že by trpěla takovou I demencí? Nepoznáváš mě, mami? chtěla se zeptat, ale najednou ztratila hlas. Možná že totéž platilo i pro matku. Možná ji tak přemohlo to, že po tolika letech vidí své jediné dítě, že nemůže ani promluvit, že její normálně břitký hlas zůstává pohřbený pod jazykem a vzadu v ústech, jako leklá ryba v prázdném džberu. Možná je na rozpacích, třeba se stydí, když pomyslí na ty okolnosti, které je svedly dohromady. Ale mnohem I pravděpodobnější je, že prostě té mladé ženě, kterou už.‘ téměř nezná, nemá co říct. Zřejmě by ji to stálo víc úsilí, než za jaké jí Amanda stojí.

„Zavolal jsem Amandě a řekl jí, co se stalo,“ ozval se Ben. „Včera večer přiletěla z Floridy.“

Její matka přešla k židli na jednom konci stolu a posadila se. Neřekla nic.

A Amanda cítila vztek.

Toužila vrhnout se na tu ženu a začít s ní třást tak dlouho, až by se v těch zlomyslně prázdných bledých očích objevilo něco… cokoli. Promluv, chtělo se jí vřískat. Matčino mlčení bylo horší než kterákoli jiná urážka, její pokračující lhostejnost byla málem víc, než dokázala unést. Zasloužím si vysvětlení. Proč jsi toho muže tak chladnokrevně zabila. Proč ses ke mně vždycky chovala, jak ses chovala. Proč jsi mě nikdy nemilovala. Ale místo toho řekla: „Taky tě ráda vidím, mami.“ Naposledy viděla Amanda matku právě po otcově pohřbu. Byla to tichá událost, na níž se dostavili pouze členové rodiny, několik otcových kolegů a pár lidí ze sousedství. Nebyli tam žádní přátelé, kteří by mohli pronést projev, protože její rodiče žádné přátele neměli. Postaraly se o to prudké změny matčiných nálad a její nevyzpytatelné chování. Ale nezdálo se, Že by Edward Price přátele postrádal: zasvětil svůj život tomu, aby se staral o svou nešťastnou ženu. Odměnou se mu stal masivní srdeční infarkt a předčasný hrob.

Po pohřbu se Amanda a Ben vypravili do matčina domu. Stará paní MacGiverová, jejich sousedka přes ulici, jim poslala domácí citrónový koláč, a Amanda ho krájela na kousky, zatímco Ben vařil kávu. Matka na ně zírala ze svého místa u kuchyňského stolu, jako by si poprvé toho dne uvědomila jejich přítomnost. „Tohle není večírek,“ zavrčela a vyprázdnila na jeden lok velkou sklenku vodky.

„To nikdo neříká.“ Amanda se kousla do jazyka, aby už radši nedodávala nic víc. Jenom jsem myslela, že bys měla něco sníst.“ Přistrčila matce kousek koláče. Matka ho odsunula stranou. „Tos myslela špatně.“

„No, aspoň to dělám důsledně.“

„Ale jen pusou.“ Matka nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Vždycky jen pusou.“

„Dáte si šálek kávy, paní Priceová?“ přerušil je Ben. Gwen Priceová zírala skrz něj, jako by tam ani nebyl. „Zlomila jsi otci srdce,“ oznámila Amandě.

„O čem to mluvíš?“

„Amando…,“ varoval ji Ben. Nech ji, nařizovaly jeho oči. Ale už bylo pozdě. Amandina ústa si už pohrávala s návnadou, připravená polknout smrtící háček. „Myslíš, že nevěděl, že je jeho dcera děvka?“

„Paní Priceová, myslím, že tohle už by stačilo.“

„Zůstávala pryč po nocích, opíjela se, jezdila s něja-kými hejsky ve sporťácích…“

„Cože? Já myslela, mami, že ti je to jedno!“

„Chtěl pro tebe tolik. Snil o tom, že se z tebe stane právnická. Chtěl být sám vždycky právníkem, víš, jenže jeho rodiče neměli dost peněz, aby ho mohli poslat na vysokou. Nebo jsi to nevěděla?“

„A jak bych mohla?“ namítla Amanda a polkla slzy. „Skoro nikdy se mnou nemluvil.“

„Nikdy jsi nebyla doma.“

„To je pitomost.“

„Amando,“ varoval ji znovu Ben. „Nikdy si se mnou ani nezkusil promluvit. A nezkusil to proto, že měl zatraceně moc co dělat s tebou. Vzdal se všeho – svých přátel, svých koníčků, své dcery – jen proto, abys byla šťastná. Ale tos ty nikdy nebyla, nebo ano, mami? Ne. Protože jak bys mohla být I šťastná, když jsi byla neustále rozzuřená, i když jen Bůhví na co? Co máš za problém, mami? Řekni mi to,“ vyzvala ji Amanda a pečlivě zopakovala každé slovo, jako by bylo samo o sobě prohlášením: „Co. Máš. Za. Problém?“ Matka na ni hleděla očima, které studily jako ocel. „No,“ vyplivla opovržlivě a nalila si další sklenici, „s dcerou jako ty není divu, že tatínek dostal infarkt!“

Jak se máš, Amando?“ zeptala se teď její matka hlasem tak tichým, že si Amanda teprve po několika vteřinách uvědomila, že matka promluvila.

„Fajn,“ odpověděla jí z druhého konce místnosti. Nebyla si jistá, co jiného by mohla odpovědět. Srdce jí bušilo tak divoce, jako by jí zevnitř do hrudníku tloukly tisíce drobných pěstiček.

„Bene,“ pokračovala matka a pozdravila ho téměř neznatelným pokývnutím hlavy.

„Jak se dnes cítíte, paní Priceová?“

„Dobře, Bene, děkuji ti.“

„Spala jste dobře? Už jste neměla potíže se spolubydlícími?“

Jaké potíže?“ zeptala se Amanda.

„Když tu tvoje matka byla první noc, jednu z žen na její cele přivezli pod vlivem drog, a tak byli všichni celou noc na nohou.“

„V jednom kuse uklízela. Měl bys ji vidět. Prostě nedokázala v klidu sedět. Pochodovala celou noc po cele. Rozčilovalo mě to.“

„To je něco jiného než chladnokrevně zastřelit chlapa,“ prohlásila Amanda.

„Ale včera to bylo lepší?“ zeptal se Ben a očima varoval Amandu, aby se držela zpátky.

„Ano, spala jsem moc dobře.“

„Spala jsi moc dobře,“ opakovala Amanda skepticky, neschopná udělat to, co po ní chtěl Ben. „Proboha živého, jsi ve vězení. Zastřelila jsi člověka, jeden by řekl, že něco takového by mohlo stačit na to, aby tě to udrželo vzhůru.“

„Amando, prosím,“ mírnil ji Ben.

„To nic,“ prohodila její matka. Je pochopitelné, že je rozčilená.“

Matčina očividná vyrovnanost jako by ještě zvyšovala Amandinu náhlou zuřivost. „No to je skvělé. Hlas rozumu.“

„Možná by sis měla sednout,“ poradil jí Ben.

„Nechci sedět.“

Ben obrátil svou pozornost zpátky k její matce. „Dávají vám vaše léky?“

Jaké léky?“ zeptala se Amanda.

Matka zavrtěla hlavou. „Jen něco na mou osteoporózu. Nic, s čím by sis měla lámat hlavu.“

„A kdo říká, že si s tím lámu hlavu?“

„Ano, dali mi léky,“ odpověděla Gwen Priceová a jen letmé zachvění v levém koutku úst jako by bylo odpoj vědí na Amandin sarkasmus.

Takže matka je nakonec přece jen smrtelná, pomyslela si Amanda s dosti značným uspokojením. Dokonce je i trochu tuctová. Jako tisíce žen jejího věku trpí řídnutím kostí, běžným a nudným trápením. Amandu překvapilo, jak moc tato choroba postrádá dramatický náboj. Copak bohové nevědí, s kým mají tu čest?

„Mrzí mě, že jsi kvůli tomu musela letět takovou dálku,“ ozvala se matka.

„Mě taky,“ souhlasila Amanda. „Nebylo to nutné.“

„Zabila jsi člověka, mami.“

Gwen Priceová se pomalu rozhlédla po místnosti, i když tam nebylo absolutně nic, nač by se mohla dívat. Šedivé stěny byly úplně holé. Podlahu nepokrýval žádný zajímavý koberec. „Na někoho, kdo žije na Floridě, nejsi moc opálená,“ prohodila k Amandě, aniž na ni pohlédla.

Amanda se úpěnlivě zadívala na Bena. Co tady vůbec děláme? ptaly se její oči.

Zažertuj trochu, odpovídal jeho pohled. Hraj s ní. Amanda zavřela oči a uviděla matku, jak sedí na pohovce v obývacím pokoji, zírá do plamenů v krbu a je očividně lhostejná k jiskrám, které jí přistávají kolem nohou. No tak dobře, rozhodla se a pomalu otevřela oči. Už dřív jsem vyslýchala svědky, s nimiž byla obtížná domluva. Někdy je zapotřebí přijít k nim zadními dveřmi, chytit je v nestřežené chvílí. „Nejsem z těch, kdo by se vyvalovali na slunci,“ prohodila. „Trochu slunce ještě nikomu neuškodilo.“

„Asi ne.“ Ne tolik jako tři kulky do srdce. „Slyšela jsem, že slunce působí blahodárně na duši, a že lidé, kteří dlouho neviděli sluneční svit, trpí těžkými depresemi.“

„To byl tvůj problém?“

„Amando,“ varoval ji Ben.

„Já nikdy nevydržela sedět dlouho na sluníčku,“ pokračovala její matka. „S mou bledou kůží bych se hned spálila. Ale ty máš pokožku po otci. Řekla bych, že se budeš opalovat snadno.“

Amanda užasle zírala na matku. Napadlo ji, že tohle je pravděpodobně nejdelší konverzace, jakou s ní v životě vedla.

„Tak kdo je ten člověk, co jsi ho zastřelila, mami?“ zeptala se. Už postávala u zadních dveří až moc dlouho. Její matka potřásla hlavou. „Nechci o tom mluvit.“ Jak to myslíš, že o tom nechceš mluvit?“

„Paní Priceová,“ ozval se Ben, „nemůžeme vám pomoct, pokud se nám s tím nesvěříte.“

„Nestojím o vaši pomoc.“

Amanda rozhodila vztekle rukama. „Proč mě to vůbec nepřekvapuje?“

„To není proto, že bych vám nebyla vděčná.“

„Vděčná? Potřebuju na vzduch.“

„Nečekám, že bys tomu mohla rozumět.“

„Ty nechceš, abych tomu rozuměla.“

„Prostě nám jenom povězte, co se stalo, paní Priceová.“

„Zastřelila jsem muže.“

„To už jsme někde zaslechli,“ prohodila Amanda. „Ale zatím jsme nezaslechli, proč jsi to udělala.“

„Na tom nezáleží.“

„Na tom záleží. Nechodíš přece po světě a nestřílíš lidi bez příčiny. Dokonce i ty, s těmi tvými zatracenými kletbami, jsi vždycky měla nějaký důvod. Co je to za člověka?“

„Nevím.“

„Co mezi vámi bylo?“

„Nic mezi námi nebylo.“

„Chceš po nás, abychom uvěřili tomu, že jsi zastřelila úplně cizího člověka, někoho, koho jsi nikdy v životě neviděla?“

„Nechci po vás nic.“

„Bože. Tomu prostě nevěříme.“

„To je v pořádku.“

„To není v pořádku. Je spousta svědků, kteří tvrdí, jsi seděla celý den v hotelové hale.“

„To je pravda.“

„Proč?“

„Je to moc hezký hotel. Mají krásnou halu.“

„Cože!“

„Amando,“ mírnil ji Ben, „uklidni se.“

„Ty tvrdíš, že jsi seděla v hotelové hale jen protože je krásná?“

Matka přisvědčila.

„A náhodou jsi měla v kabelce nabitou zbraň.“

„Často ji s sebou nosím.“

„Často pochoduješ po městě s nabitým revolverem?“!

„Ano.“

„Proč?“

„Ve městě není bezpečno.“

„Ne, když jeho obyvatelé chodí ulicemi s nabitou zbraní.“

Její matka se téměř usmála. „Bene, je to opravdu nezbytné?“

Je to nezbytné?“ opakovala Amanda mírně zvýšeným hlasem.

„Nevidím v tom žádný význam, vzhledem k tomu…“

„Vzhledem k čemu?“

„Vzhledem k tomu, že se v úterý hodlám přiznat.“

„Chcete připustit vinu?“ zeptala se Amanda svého bývalého manžela.

Já Jsem vinná,“ připomněla jí matka.

„Ne, pokud jsi nebyla při smyslech.“

„Myslíš, že nejsem při smyslech?“

„Myslím, že jsi bláznivější než aprílové počasí.“

„Amando…“

„Ujišťuji vás, že jsem naprosto příčetná,“ pronesla ‚ klidně její matka. „Vím přesně, co jsem udělala, když jsem zastřelila toho muže, a vím, že to bylo Špatné. Je r to přesná definice příčetnosti?“

„Příčetní lidé nechodí a nestřílejí po naprostých cizincích.“

„Třeba ano.“

Amanda se obrátila k Benovi. „To přece nemůžeš myslet vážně, že bys ji nechal, aby se přiznala?“

„Věř mi, já to nevymyslel.“

„Nemá na výběr,“ potvrdila Gwen Priceová. „A ty taky ne. Zastřelila jsem toho muže a jsem připravená nést následky. Je to opravdu velice jednoduché.“

„S tebou nebylo nikdy nic jednoduché.“

„Tak tohle asi bude,“ odvětila její matka. „Rozhodla jsem se tak.“

„Kdo byl John Mallins, mami?“

„Nemám ponětí.“

„Odkud jsi ho znala?“

„Neznala jsem ho.“

„Tak proč jsi tam na něj čekala?“

„Nečekala.“

„Prostě jsi náhodou seděla v hotelové hale s nabitou pistolí, když přišel,“ vyslovila Amanda větu, o níž byla přesvědčená, že už ji slyšela nejmíň stokrát.

„Tak to bylo.“

„A ty jsi se prostě zvedla z křesla, přešla jsi halu a zastřelila ho.“

„Ano. Vystřelila jsem třikrát, myslím.“

„Bezdůvodně.“

„Ano.“

„Prostě se ti chtělo.“

„Ano.“

„Proč?“

„Nevím proč. Možná se mi nelíbil jeho knír.“

„Nelíbil se ti jeho knír!“

„To je stejně dobrý důvod jako každý jiný,“ prohlásila její matka.

„Neutahuj si ze mě.“

„Promiň, Panenko. To jsem nechtěla,“

„Cože?“ Amanda se napřímila, jako by dostala zásah.

„Nechtěla jsem si z tebe utahovat. To jenom…“

„Už nikdy mi tak neříkej!“

Matka se zatvářila upřímně rozhořčeně. „Promiň.“

„Tak dobrá,“ vložil se mezi ně Ben, „vrátíme se mu, co musíme vyřešit, ano?“

„Tady je jen jediné řešení,“ sdělila jim Gwen, „a to vězeňská cela. Chápu, že jste zvědaví, a oceňuji, že jste mi chtěli pomoct, ale…“

„Ale co?“ vyhrkla Amanda. „A co rodina Johna Mallinse, mami? Nemyslíš, že by si jeho dvě děti zasloužily vysvětlení, proč umřel jejich otec? Nedlužíš vdově poj Johnu Mallinsovi přinejmenším vysvětlení?“

Je mi líto, že jsem jim způsobila bolest,“ prohlásila Gwen a její oči se nečekaně zaleskly slzami.

Co je zase tohle, kčertu? podivila se Amanda, kterou matčin náhlý pláč vyděsil víc než výbuch jejího hněvu. Co je tohle za ženu? přemítala zběsile. Co to teď tady na nás zkouší? „Kdo byl John Mallins, mami? Proč jsi ho zabila?“ Matka neodpověděla.

„Policie to bude vyšetřovat, víš,“ upozornila ji Amanda. „Dostanou se tomu na kloub.“

Přes Gweninu tvář přeběhl náznak strachu, ale okamžitě se zase vytratil. „Nebudou se chtít dostávat nakloub ničemu, pokud se přiznám. Už teď mají mé při znání, mají vražednou zbraň a halu plnou očitých svedků. Nikomu nebude vůbec záležet na tom, proč jsem“ji toho muže zabila, pokud bude mít obžaloba moje přiznání.“

„Mně na tom záleží,“ řekla měkce Amanda.

„Omlouvám se,“ zopakovala jí matka.

Amanda si položila ruku na čelo, zahleděla se ke stropu a dlouze, hluboce se nadechla. „Dobře. Vyhrálas.“ Vykročila spěšně ke dveřím. „Ztrácíme tady čas, i Bene. Jdeme.“

„Prosím, paní Priceová,“ naléhal Ben.

„Pojď, Bene,“ vyštěkla Amanda. „Odmítám hrát tuhle: přihlouplou hru. Je očividně rozhodnutá. Chce hnít až i do smrti ve vězení. A já navrhuju, abychom ji nechali.“! Škubnutím otevřela dveře.

„Amando!“ Matčin hlas ji přimrazil k podlaze.

Ohlédla se za sebe, s rukou na klice za svými zády.

„Nevím, jestli jsem ti někdy řekla, jak jsi krásná,“ pronesla její matka.

Amanda netušila, jestli se má rozplakat, nebo rozesmát. Vyletěla z místnosti dřív, než cokoli z toho stačila realizovat.

„Slyšels, co říkala?“ Amanda vyletěla z venkovních dveří věznice a rozčileně se začala brodit sněhem na parkovišti. „Nemůžu uvěřit tomu, že matka měla tu drzost říct mi tohle!“

„Amando, uklidni se.“

„Ta ženská je sadistka. Nemorální tajnůstkářská sadistka.“

„Amando, kam se ženeš?“

Amanda se prodírala proti silnému větru, na tvářích jí roztávaly vlhké vločky a přilepovaly se jí na řasy jako další vrstva maskary. „Kde bere to právo mluvit se mnou takhle? Nevím, jestli jsem ti někdy řekla, jak jsi krásná! Co je to sakra?! Ví setsakra dobře, že mi nikdy v životě neřekla, že jsem krásná! K ničemu, to často. Bezcenná – to asi miliónkrát. Boží trest, to jsem slyšela víckrát, než bych dokázala spočítat. Tak co tím sleduje? To mi teda řekni. Co tím sleduje?!“ Amanda pochodovala kolem dokola v bezcílných kruzích. „Kde je sakra to zatracený auto?“ Ben ukázal na vzdálený konec parkoviště. „Kdo do háje může tak blbě daleko zaparkovat?!“ Amanda se začala brodit k němu.

„Amando, dávej pozor. Pod tím sněhem je led.“ Amanda uslyšela jeho varování právě ve chvíli, kdy se její podpatek dotkl skryté ledové vrstvy. Pak už jen cítila, jak se nejdřív naklání dozadu a pak padá dopředu, jako by ji za límec kabátu chytily neviditelné paže, zatímco neviditelné nohy jí podkoply chodidla. Její tělo vystřelilo do vzduchu a na okamžik si připadala, jako by letěla na kouzelném koberci. Pak se najednou v ledovém vzduchu zkroutila, létající koberec se pod její vahou prohnul a ona upadla na zledovatělou zem, jako panenka, kterou s krutou lhostejností odhodilo znuděné dítě. Panenko, slyšela svou matku, když dopadla na zem. Do očí jí vyhrkl proud hořkých slz.

Ben byl okamžitě vedle ní, soucitně ji chytil za loket a pomáhal jí na nohy. „Amando, nestalo se ti nic?“

„Jsem v pořádku.“ Sklepávala si z boku kabátu nalepený vlhký sníh a odmítala se na něj podívat. Jsem doprdele v pořádku.“

„Jsi si jistá? Byl to pěkně ošklivý pád.“

„Řekla jsem, že jsem v pořádku.“

„Nechceš se vrátit a chvilku se tam posadit?“

„Vrátit se tam? Děláš si legraci? Chci se dostat z tohohle příšerného místa tak rychle, jak je v lidských silách.“

„Dobře.“ Vzal ji za loket a opatrně ji vedl k autu. „Dávej pozor.“

„Zatracený boty.“

Odemkl dvířka auta a pomohl jí dovnitř. „Asi budeš potom pěkně ztuhlá. Měla by sis asi dát horkou sprchu, až se vrátíš do hotelu.“

Amanda mlčky přikývla a opřela si hlavu o postranní okénko, zatímco Ben nastartoval a pomalu vyjížděl autem z parkoviště na Disco Road.

„Je ti dobře?“

„Ne.“

„Ne? Myslíš, že máš něco zlomeného?“

„Ne. Ani srdce, pro případ, že by tě napadlo takovéhle klišé. Promiň,“ omluvila se okamžitě. „Tohle sis nezasloužil.“

„Máš zlost. To je pochopitelné.“

„Vážně? A co na tom je k chápání?“

„Neviděla jsi matku už celá léta, a to, že ji vidíš teď, za takovýchhle okolností…“

„Vypadá zatraceně dobře, nezdá se ti? Teda když si člověk vezme, že měla na sobě ten nejstrašnější odstín zelené na zeměkouli, a že už pár dnů nebyla u holiče. Ale stejně, je pořád štíhlá a atraktivní – a abych nezapomněla, taky moc dobře spí.“

„Chtěla bys, aby trpěla víc?“

„Chtěla bych ji vidět, jak se smaží v pekle.“

„Protože zabila toho muže, nebo protože ti řekla, ž jsi krásná?“

Amanda se s trhnutím obrátila k bývalému manželovi. „Ale prosím tě!“

„Co tě tak rozrušilo, Amando?“ Já nevím. Nemohlo by to být to, že je má matka ve vazbě s obviněním z vraždy?“

„Stará vesta,“ zabručel odmítavě Ben. „Koneckonců bych hádal, že tě potěší vědomí, že je tvoje matka n kde zamčená ve vězeňské cele. Sice to není zrovna k tel se sírou, ale aspoň něco.“

„A tobě připadá, jako by trpěla?“ Amanda si hřbetem ruky otřela mokrý nos. „Protože mně se nezdá, že by vůbec nějak trpěla. A víš proč?“ zeptala se, aniž by čekala na odpověď. „Protože ona netrpí. Ani náhodou ne lituje toho, co udělala. Vidíš jí to na očích, v jejím p stoji. Všiml sis, jak klidně seděla? Ta její vyrovnanost A zklidnění. Jakoby…“ Jako by co?“

„To nevím.“ Amanda zírala předním okénkem ve a sledovala pohyb stěračů, které zápasily s padajícím sněhem. Jako by se její démoni konečně stáhli.“

Ben se otočil k ní. „Chceš říct, že John Mallins by démon?“

„Už sama nevím, co mluvím.“

„Zítra to zkusíme znova.“

„Cože? Děláš si legraci? V žádném případě. Já už se sem nikdy nevrátím.“ Amanda se sklonila a začala si masírovat koleno.

„Bolí?“

„Děsně,“ přiznala a byla ráda, když se rozesmál. „Alej nehodláš ji snad nechat, aby v úterý přiznala svou vinu, že ne?“

„Nevím, jestli jí dokážu zastavit.“ Amanda zavrtěla nešťastně hlavou. Je rozhodně nepříčetná.“

„Slyšela jsi ji. Věděla dobře, co dělá, a věděla, že to je špatné.“

„Tak dočasná nepříčetnost.“

„Těžko budeme prokazovat dočasnou nepříčetnost, když tam čekala celé odpoledne se zbraní. To spíš svědčí o úkladné vraždě, nemyslíš?“

„Nevinna z důvodu mentálního poškození?“

„Jakého poškození?“

„Slabomyslnost?“ Tentokrát se rozesmáli oba. „Myslíš, že by to mohl prokurátor připustit?“

„A proč by měl? Obžaloba je neprůstřelná.“

„Nemají motiv.“

„Nepotřebují ho,“ připomněl jí.

„A co když já ano?“

„Pak myslím, že bys tu měla zůstat o pár dní déle, abys viděla, jak se to bude vyvíjet…“

„Sakra.“ Amanda si začala masírovat krk zezadu. Ben měl pravdu – cítila, jak v ní všechno tuhne. „Co se s tím mazat? Nech ji, ať se přizná, když o to tak stojí. Mně je to jedno.“

V autě se začalo ozývat tiché zvonění telefonu a odráželo se od okenních skel. Ben sáhl do kapsy kožené bundy a vylovil z ní svůj mobilní telefon. Přerušil zazvonění v půli. „Prosím.“ Díval se před sebe a bedlivě naslouchal. „Kdy se to stalo?“ Amanda sledovala jeho zaujetí a koncentraci, s níž naslouchal, a vzpomněla si, že schopnost soustředění byla jednou z jeho nejpřitažlivějších vlastností. Uměl člověka přimět, aby se cítil jako jediná osoba v místnosti, na níž záleží, pomyslela si, když slyšela, jak se prostorem auta rozléhá slabá ozvěna ženského hlasu. Ucítila ostré bodnutí žárlivosti.

To všechno je matčina vina, rozhodla se. Vidět matku poprvé po tolika letech a za tak extrémních podmínek ji natolik rozrušilo, že to otevřelo schránku s popelem dávno pohřbených vzpomínek a pocitů.

Pokusila se ujasnit si to. Co přesně cítí? Hněv, to bezpochyby. Bezmoc, rozhodně. Strach, to samozřejmě.

Zmatek, ano. Podrážděnost, ano. Zklamání, ano, bláhová byla.

Co necítí? Lítost.

Co ještě necítí? Soucit.

Co dál necítí? Lásku.

Ani náhodou.

Nevím, jestli jsem ti někdy řekla, jak jsi krásná.

Jak se opovažuješ, pomyslela si Amanda a hnětla svaly na krku, až ji rozbolely prsty. Jak se opovažuj říkat mi něco takového? Co si vůbec myslíš? Čeho snažíš dosáhnout? Myslíš, že jenom proto, že jsem svalila sem přijet, že jsem souhlasila s tím zase tě vidět,: všechno zapomenuto? Že bych tě teď měla začít litovat když jsi zavřená v tom nejhnusnějším baráku, co jsem kdy viděla, oblečená v těch nejhnusnějších teplácích a že ty jsi vypadala tak křehce v těch tlustých bavlněných hadrech, a tak nějak, já nevím… lidsky, žádný jin výraz mě nenapadá.

Ale my všichni přece dobře víme, že to není pravda, že ano, mami?

S dcerou jako ty není divu, že tatínek dostal infarkt.

No, to je mnohem podobnější té ženě, kterou jsme znali a kterou jsme neměli rádi, co?

Nevím, jestli jsem ti někdy řekla, jak jsi krásná.

„Ne, to jsi mi tedy neřekla. „A už je na to zatraceně pozdě.“

„Na co?“ zeptal se Ben a zastrčil telefon zpátky do bundy.

„Cože?“

„Na co je pozdě?“

„Cože?“ zeptala se znovu Amanda, která nedokázaly říct nic jiného. Jsi v pořádku?“ Jsem.“

Usmál se na ni. „Doprdele v pořádku, nebo prostě jenom v pořádku?“

Zjistila, že se na něj usmívá taky. „To ti volala Jennifer?“

„Uhm.“

„Změnila plány na dnešní večer?“

„Slyšela něco, o čem si myslí, že by mě to mohlo také zajímat.“

„A zajímá?“

„Zřejmě se objevil další svědek.“

„V případu mé matky?“

„Slyšela jsi někdy o nějaké Corinne Nashové?“

„Corinne Nashová?“ Amanda si to jméno mlčky převalovala v ústech, potěžkávala ho na jazyku, jako by se snažila rozeznat jeho příchuť. „Ne, myslím, že ne.“

„Tvrdí, že je přítelkyní tvé matky.“

„To je nesmysl. Matka žádné přítelkyně nemá.“

„Byla jsi pryč hodně dlouho, Amando.“

„Některé věci se nikdy nemění.“

„A některé ano. Můžeme si s ní zajet promluvit?“

„Ty víš, kde ta ženská bydlí?“

Ben odbočil na nájezd na 401 a čekal, až na hlavním tahu vznikne mezera mezi auty. Nic dalšího už nedodal.

Amanda se vědoucně usmála. Někdy se spaní s nepřítelem opravdu vyplatí.

Dům na Whitmore Avenue byl starý a očividně si říkal o opravy. Zažloutlé zdivo by potřebovalo nahodit a na přední verandičku vedly betonové schody, které i pod sněhem působily vydroleným dojmem. Na příjezdové cestě stál starý model caprice, příliš široký pro úzkou garáž přistavěnou k domu. Dřevěné okenice, jejichž bílé panty se viklaly, rámovaly malá okna směřující do ulice. Uprostřed dubových dveří viselo bronzové klepadlo ve tvaru lví hlavy. Dveře i klepadlo potřebovaly vyleštit. „Poznáváš to tady?“ zeptal se Ben, když zabrzdil před domem.

„Ne.“

Vypnul motor. „Nech mluvit mě,“ vyzval Amandu, když se začala škrabat z auta. „Amando…,“ varoval ji, když spěchala do schodů.

„Neřeknu ani slovo.“ Zabušila na dveře. „Aha. Skvělé. Bude si myslet, že pro ni jde gestapo. Jsem zticha, ne?“

„Kdo je to?“ ozval se z domu ženský hlas. Jmenuju se Ben Myers,“ zavolal Ben a jeho ruka v rukavici vylétla, aby zakryla Amandě ústa. „Zastupuju Gwen Priceovou a rád bych věděl, jestli bych si s vámi mohl na pár minut pohovořit.“ Dveře se okamžitě rozevřely. Amanda setřásla Benovu ruku a ustoupila o krok, téměř v obavách z okamži ku, kdy se ženě ocitne tváří v tvář.

„Vy jste Gwenin advokát?“ Ženin hlas byl tenký, téměř dívčí. Byla oblečená konzervativně do hnědé sukně a bezového svetříku. Na nohou měla chlupaté růžol vé pantofle. „Prosím, pojďte dál. Jak se daří Gwen?“

„Drží se moc dobře.“

Když vešli do malé haly, uhodila je do nosu vůně čerstvě připravené kávy. Corinne Nashová za nimi zavřela. „Kdyby vám nevadilo se vyzout…“

Okamžitě poslechli a Amanda využila příležitosti, aby se rozhlédla kolem sebe. Přízemní místnosti byly malé a útulné – obývací pokoj vlevo, jídelna vpravo, a za nimi dveře otevřené do malé kuchyňky. Dřevěné schodiště, pokryté bledězeleným běhounem, začínalo uprostřed haly a vedlo k místnostem v poschodí. Amanda si představila tři ložnice, ta paní domu jen o něco větší než druhé dvě. Pravděpodobně jen jedna koupelna.

Stěny byly vymalované v nevýrazném odstínu zeleně. Koberec, pokrývající dřevěnou podlahu jak v obývacím pokoji, tak i v jídelně, měl květinový vzor, stejný jako na závěsech.

„A tohle je moje asistentka,“ začal Ben, když si Amanda konečně stáhla kozačky a zvedla hlavu.

„Bože můj!“ vykřikla Corinne Nashová.

Amanda zjistila, že couvá ke dveřím, když k ní žena vykročila s nataženou rukou. Corinne Nashová byla vysoká skoro metr osmdesát, s mohutným poprsím a širokými boky, vedle nichž její dívčí hlásek působil trochu nemístně, jako by přicházel z nějakého jiného místa v domě. Vlasy měla zastřižené pod ušima a ve stejné barvě jako oči, zlatohnědé, a pod krátkým, ostře řezaným nosem jí seděly široké rty. V mládí musela být ženou, kterou nejde přehlédnout, pomyslela si Amanda a ucítila, jak se jí do zad zarývá klika dveří. „Ty jsi Amanda, že ano?“ Amandě trvalo ještě chvíli, než našla svůj hlas. „Vy mě znáte?“

„Ovšemže tě znám. Prosím, pojď dál!“ Objala Amandu kolem ramen a pomalu ji vedla do obývacího pokoje, přeplněného nábytkem. „Dej mi svůj kabát. A posaď se, prosím.“ Zatřepala prsty směrem k pohovce s květinovým vzorem před jedním z oken a dvěma křesílkům melounové barvy na podničkách. Místu před krbem vévodilo obrovské křeslo s oranžovými a zelenými proužky a dekorativní prádelník, u starého pianina na opačné straně pokoje bylo starožitné polstrované křeslo z doby královny Anny. Na stěně nad pianinem visel obraz nahé ženy rozvalené na pohovce – nahé ženy, která až nepříjemně připomínala paní domu. „Mohu vám nabídnout šálek kávy? Je už skoro hotová.“

„Kávu si dáme moc rádi, děkujem,“ odpověděl Ben za sebe i za Amandu.

„Jak ji pijete?“

„Se smetanou a cukrem,“ odpověděli oba zároveň.

Jako tvá matka,“ pronesla Corinne Nashová, když se vrátila do pokoje s tácem se třemi kouřícími šálky kávy a talířem sušenek a naservírovala je na skleněný konferenční stolek před nimi.

Amanda si v duchu poznamenala, že musí začít pít kávu černou. „Odkud mě znáte?“ zeptala se, když se žena posadila do bližšího ze dvou křesílek.

„Viděla jsem mockrát tvoje fotky.“

„Moje fotky? Jaké fotky?“

Corinne Nashová jako by se trochu stáhla. „Inu, prostě fotky. Když jsi maturovala a pak ještě jednu, jak se díváš z okna. Jeden z takových těch snímků jako skrytou kamerou. Zřejmě ji udělal tvůj otec, když jsi o tom nevěděla. To byla maminčina nejoblíbenější. A pak jsem samozřejmě viděla ty fotky, kde jsi jako miminko. Je to překvapující – ty se ve tváři vůbec neměníš. Tak jsem tě taky poznala. Viděla ses s matkou? Je na tebe tak hrdá. Musí být moc ráda, že tě tady má.“ Amanda popadla z tácu svůj hrneček a rychle ho zvedla ke rtům, aby nemusela začít křičet. O čem to mluvíte? Moje matka mě nikdy nefotila. Nikdy na mě nebyla hrdá. Podívala se úpěnlivě na Bena, jako by ho očima prosila o pomoc. Ale ten se zdál stejně zmatený jako ona.

„Paní Nashová,“ ozval se, „slyšel jsem, že jste vypovídala na policii.“

„Ano. Je mi to tak líto. Nevěděla jsem, co mám dělat. Nechtěla jsem Gwen způsobit další potíže a tak jsem pár dní čekala, než jsem se odhodlala přijít. Ale když jsem si přečetla v novinách, že se už přiznala, pomyslela jsem si, že to bude jedině správné. Opravdu je mi to moc líto. Doufám, že jsem jí tím ještě víc nepřitížila.“

„A co jste konkrétně vypověděla na policii, paní Nashová?“

„Že jsem byla ve Four Seasons s Gwen… tenkrát, když toho muže uviděla poprvé.“

„Vy jste tam byla s ní, když zastřelila Johna Mallinse?“

„Ne, ne když ho zastřelila. Byla jsem tam ten den předtím.“

„To nechápu,“ přerušila jí Amanda. „Chcete říct, že moje matka byla v tom hotelu i den předtím, než ho zastřelila?“

„Ano, šly jsme do kina a pak na čaj. V hotelu mají moc příjemný bar, často jsme se tam odpoledne scházely na čaj. Podávají tam moc dobré sušenky.“ Přistrčila k nim talíř sušenek. „Tyhle nejsou tak dobré, to víte.“ Ben si jednu vzal. „Vynikající. To jste pekla sama?“

„Ale ne, kdepak, můj milý. Nikdy v živote jsem nepekla. Nikdy jsem to neuměla. Moje vnoučata si na to pokaždé stěžují. Tvrdí, že babičky by měly umět péct.“

Jak dlouho se znáte s mou matkou?“ ozvala se Amanda v obavách, že žena snad uhne příliš daleko od tématu.

„Asi pět let. Seznámily jsme se v kině. Byly jsme tam obě samy, a tak jsme si spolu začaly povídat. Vlastně myslím, že to já jsem oslovila ji. Ona byla nesmělejší. Aspoň zpočátku. Ale pak jsem ji myslím zaujala. Zjistily jsme, že máme hodně společného. Obě jsme byly vdovy a vyléčené alkoholicky. Měly jsme už dospělé děti. Obě chodíme rády do divadel a do kin. A tak jsme se začaly setkávat, nejdřív jednou za čtrnáct dní, pak každý týden. A po kině jsme si většinou chodily posedět někam na čaj.“

„A tenkrát jste uviděly Johna Mallinse?“ zeptal se Ben a vrátil se tak zpátky k tomu, co je sem přivedlo.

„Ano. Vlastně jsme zrovna vycházely s Gwen z baru, když oni vešli těmi otáčecími dveřmi, smáli se a drželi se za ruce, když mířili k výtahu. A já se otočila ke Gwen a řekla něco jako: „Podívej, není to rozkošná rodinka?“ A ona se podívala a zatvářila se, jako by viděla ducha. Roztřásla se tak silně, až jsem si myslela, že má záchvat. A tak jsem ji usadila tam v hale a zeptala se, jestli nemám zavolat záchranku. Ale Gwen tvrdila, že je v pořádku, i když bylo na první pohled jasné, že není ve své kůži. A tak jsme se po pár minutách zvedly a odešly. Večer jsem jí pak zavolala, abych se zeptala, jak jí je, a ona prohlásila, že je v pořádku.“

„A to je všechno?“ zjišťoval Ben, „O Johnu Mallinsovi vám vůbec nic neřekla?“

„Nikdy se o něm nezmínila. Vlastně teprve, když jsem si přečetla v novinách, co se stalo, a uviděla Gweninu fotku vedle fotky toho muže, dala jsem si dvě a dvě dohromady.“

„A jste si jistá, že ten muž, kterého jste spolu viděly, byl opravdu John Mallins?“ ozvala se Amanda.

„Policie se mě ptala úplně stejně. Jsem si naprosto jistá. Mám velmi dobrou paměť na obličeje. Rozhodně to byl on.“

„Vzpomeňte si, prosím, paní Nashová. Nezmínila se vám moje matka někdy předtím o Johnu Mallinsovi?“ I „Ne. Pořád se mi tomu nechce věřit.“

„Čemu?“

„Že by někoho zastřelila. Jak jsem řekla na policii, vaše maminka je ta nejlaskavější, nejvlídnější žena, jakou jsem kdy poznala.“

Amanda cítila, jak jí ouško hrnečku klouže v prstech! Než tomu stačila zabránit, šálek jí upadl do klína a jeho obsah se rozšplíchl po květinovém koberci. Jako krev i Johna Mallinse, napadlo Amandu, když se dívala, jak se skvrna rozpíjí až k jejím nohám.

13

„Opravdu řekla, že moje matka je nejlaskavější a nejvlídnější osoba, jakou kdy poznala?“ zašeptala Amanda, když Corinne Nashová odspěchala do kuchyně pro papírové utěrky.

„To řekla.“

Amanda nevěřícně potřásla hlavou. „A s kým se jinak stýká? S Hitlerem?“ Zabořila se do pohovky a téměř se ztratila v kakofonii růžových a zelených tkaných květů.

„Dej si taky sušenku,“ poradil jí Ben. Jsou vážně moc dobré.“

Amanda hrábla po sušence na černém podnosu a polkla ji téměř bez kousání, když se Corinne Nashová vrátila s náručí papírových utěrek. Klekla si na kolena a začala vysávat skvrnu.

„Ale ne,“ vyhrkla Amanda a poklekla si na zem vedle starší ženy. „Prosím vás, já to udělám.“

„Nesmysl. Už to je.“ Corinne jí hrdě ukázala nasáklý papír. „Dej si ještě sušenku,“ nakázala jí, „a já udělám další kávu.“

„Ne, já jsem v pořádku,“ bránila se Amanda. „Opravdu. Už jste se mnou měla dost práce.“

„Vsadím se, že jsi celý den nic nejedla, vid?“ Corinne zavrtěla hlavou. Jako maminka!“

Amanda se usmála tak násilně, až jí připadalo, že se jí musí natrhnout koutky úst. Když promluvila, slova jí vybublávala z hloubi krku jako doušky kloktadla. „Ujišťuju vás, že vůbec nejsem jako má matka.“

„Vážně? Ale já vidím spoustu podobnosti,“ prohodila s úsměvem Corinne Nashová.

„Myslím, že už bychom radši měli jít,“ zasáhl spěšně Ben. Chytil Amandu za loket a začal s ní kormidlovat ke dveřím. Když si natáhla kozačky, chytil ji pevně kolem; pasu a přehodil jí plášť přes ramena.

„Počkej,“ zarazila ho Amanda, když vykročili na schody, „na něco jsem si vzpomněla.“ Zarazila se na předposledním schůdku, zhluboka se nadechla podvečerního vzduchu a obrátila se ke Corinne Nashové. „Ne~j máte čirou náhodou klíče od matčina domu?“ zeptala se a snížila přitom hlas, aby nezněl ani v nejmenším jako hlas její matky.

„Vlastně mám,“ prohlásila Corinne s téměř zřetelnou hrdostí. „Vyměnily jsme si klíče už před pár měsíci. Myslely jsme, že by se to mohlo někdy hodit. Víte, kdy by se některé z nás něco stalo a tak. Myslím, že tohle je zrovna ten případ. Chcete ho?“

„Prosím,“ souhlasil Ben, než stačila Amanda říct něco jiného. „Dobrý nápad,“ dodal, když starší žena zmizela v domě, aby našla klíč.

Amanda jeho poklonu ignorovala. „Nemluvím přece vůbec jako moje matka. Jak může tvrdit něco takového? Ty si přece nemyslíš, že mluvím jako matka, že ne?“

„Tady je,“ hlásila jim svůj návrat paní Nashová a hrdě vložila jediný stříbrný klíč do Amandiny dlaně. Její květiny už budou jistě potřebovat zalít.“

„Postaráme se o to,“ slíbil Ben a znovu ženě poděkoval.

Corinne Nashová jim zamávala na rozloučenou, když se soukali do auta. „Prosím, vyřiďte mamince, že se za ni modlím!“

„Určitě vyřídím,“ zamumlala Amanda. Paní Nashová jim pořád mávala a Amanda stále cosi bručela, když Ben nastartoval corvettu a odlepil se od chodníku.

Patrový dům na západní straně Palmerstonské se podobal své majitelce – stárnoucí, ale pyšný, solidní, ale výstřední. Zdivo bylo fádně hnědé, ale s jasně žlutým průčelím. Chodníček i přední schody pokrýval sníh a nikdo se neobtěžoval vyčistit krátkou příjezdovou cestu, kterou měl dům společnou se sousedním stavením. „Proklínám vás, pane Walshi!“ slyšela Amanda matčin hlas, když na ni Ben zabočil autem. „Než se rok s rokem sejde, budete na prkně!“ A opravdu, o dva měsíce později byl pan Walsh po smrti.

V dalších letech se v sousedním domě vystřídalo několik rodin. Amanda by ráda věděla, kdo v něm bydlí teď a jestli budou stejně rozčilení, jako bývala její matka, až jistí, že na společné cestě parkuje cizí auto. Ne že by snad matka někdy někam jezdila, pomyslela si Amanda a podívala se na Bena. Napadlo ji, jak často právě tohle auto parkovalo na stejném místě.

„Připravená?“ zeptal se jí.

„A víš určitě, že se nejedná o neoprávněné vniknutí?“

Ben jí místo odpovědi ukázal klíč k předním dveřím. „To byl tvůj nápad, nevzpomínáš si?“

„Nenarušujeme policejní vyšetřování?“

„Vidíš tady snad nějakou žlutou pásku?“

Amanda zhluboka vydechla a dívala se, jak její dech ulpívá na předním okně auta. Má pravdu, samozřejmě. Policie nemá žádný důvod, aby prohledávala matčin dům. Vražednou zbraň už mají. A pokud nemají motiv, mají něco mnohem lepšího – přiznání. Amanda vypustila z plic další bolestivý výdech a otevřela dvířka auta.

„Pozor na led,“ varoval ji Ben, když se pomaloučku vydala k předním dveřím. Předstírala, že si nevšimla jeho ruky, která jí nabízela pomoc při výstupu po zasněženém schodišti.

„Ale co myslíš, že bychom tam mohli najít?“ zeptala se, když klíč zajel do zámku.

„Nemám ponětí.“

Během jediné vteřiny, než klíč uvolnil zámek, napadlo Amandu asi deset důvodů, proč by to neměli dělat: slídí někde, kde nemají co dělat; matka bude zuřit, až to zjistí; není to její domov, už ne; nevstoupila sem od chvíle, kdy umřel otec; přísahala, že už sem nikdy ani nevkročí; jen z toho, že stojí na přední verandě, sej jí zvedá žaludek.

A poslední položka na seznamu: mohli by tady něco najít.

Dveře se otevřely. Ben sebevědomě překročil práh. „Jdeš?“

„Nevím, jestli to zvládnu.“

„Chceš počkat v autě?“

Amanda zavrtěla hlavou, jedinou částí těla, které zřejmě nedělalo problémy se hýbat. Nohy a ruce měla jako 1 ochrnuté. Měla pocit, že kdyby se odvážila zvednout jednu nohu a překročit s ní práh, ulomila by se jí jako 3 kus ledu.

Do zad jí zavanul poryv větru, jako by ji pobízel, aby vešla. Vstoupila do malé haly s očima přilepenýma k bílým a šedým čtvercům na linoleu. „Nevypadá to, že by I se toho tady moc změnilo,“ uslyšela Bena. Pomalu, zdráhavě zdvihla oči.

Co viděla: falešnou mozaiku šedých a bílých „dlaždic“ haly, která přecházela v tmavou dřevěnou podlahu úzké chodby, vlevo obývací pokoj s šedým kobercem, I napravo dřevem vykládanou pracovnu, za zády schodiště a vedle kuchyni… a vzlykající dítě, jak letí po 1 schodech dolů a pobíhá z jedné místnosti do druhé, aby; uniklo matčinu hněvu.

Amanda polkla a ignorovala matčin hlas, který ji vyzýval, aby si osušila nohy o rohožku z šedého koberce, která ležela před hlavním vchodem. „Budeme spěchat, ano?“

„Beru si přízemí,“ navrhl Ben. „Myslíš, že bys zvládla prohlédnout ložnice?“

Amanda postupovala opatrně, jako by napůl očekávala nepříčetnou postavu s nožem, jak se k ní žene ze I stínů v podkroví, jako v Psychu. Slyšela, jak Ben rachotí zásuvkami v kuchyni. Co to vlastně hledá? divila se a její boty obalené sněhem zanechávaly na koberci za ní mokrou stopu. Co tady vlastně děláme? Její bývalý pokoj byl v patře nalevo. Na několik vteřin se zarazila mezi dveřmi a oči jí těkaly mezi dvěma válendami u jedné z růžových stěn, Renoirovou reprodukcí dívky na houpačce, která visela na protější stěně pokoje, světlým dřevěným prádelníkem, který se vešel přesně pod okno, vedoucí nad příjezdovou cestu. Dokonalý holčičí pokojíček, pomyslela si. Až na to, že ona vůbec nebyla dokonalá holčička.

Amanda vstoupila do pokoje a pomalu se otáčela. Cítila, jak se s každou další otočkou zmenšuje, jako Alenka, když spolkla kouzelnou pilulku, až byla zase malá jako batole. Slyšela smích, cítila silné ženské ruce, jak ji zvedají do vzduchu a drží ji v obrovské výšce, zatímco její nožičky se šťastně míhají vzduchem. „Kdopak je má malá panenka?“ slyšela ženský hlas.

A pak se smích náhle zarazil, zamrzl ve vzduchu, proměnil se v krupobití, které se sneslo na její hlavu. Batole vypadlo z Ženina náručí a leželo na šedivém koberci jako polámaná panenka, s rukama a nohama rozhozenýma kolem těla. Amanda se zhroutila na postel.

Když byla v pubertě, prosila rodiče, aby jí dovolili pokoj předělat. Její kamarádky měly mnohem modernější pokoje, s postelí pro dva a plakáty na zdech, které vypovídaly o jejich dospívání i o jejich, byť pochybném, vkusu. Už jsem z té růžové otrávená, tvrdila Amanda rodičům. Unavená z těch holčičích krámů. Už dávno vyrostla ze své sbírky plyšáků a skleněných těžítek. Chtěla mít černě vymalované stěny jako Debbie Profumová. Chtěla mít stereo věž jako Andrea Argerisová.

Ale jediné, co dostala, bylo napomenutí, aby mluvila tiše. Maminka odpočívá.

Na protest si přestala uklízet oblečení do šatny a věšet si ho na ramínka. Nalepila si na zdi plakáty Marilyna Mansona a Seana Penna, poslouchala heavy metal, mívala rádio puštěné nahlas celou noc. Až do chvíle, než do pokoje vtrhnul otec, vyrval rádio ze zásuvky a hodil ho na podlahu tak prudce, že už nešlo opravit. Co se to s tebou děje?“ vykřikl a oči mu spočinuly na balení antikoncepčních pilulek, které nechala Amanda naschvál ležet na nočním stolku. „Víš přece, že matka v tomhle kraválu nemůže spát!“ i Odpověděla mu tím, že si koupila nové rádio a nechávala ho hrát ještě hlasitěji. Zůstávala mimo dům stále déle a déle, až se doma už téměř neukazovala a pokud ano, pak za sebou nikdy nezapomněla hlasitě prásknout dveřmi. Vyspala se s každým chlapcem, který se na ni jenom podíval, protože nedokázala dosáhnout toho, aby se na ni podíval ten muž, o něhož stála nejvíc na světě. Protože jeho oči byly pořád někde jinde.

Dívaly se na její matku.

No, aspoň je to dost dobrá verze pro talk show usoudila teď Amanda. Amatérské psychologické rozboj ry ji najednou unavily. Zvedla se z postele a začala ne trpělivě vytahovat jednotlivé zásuvky v prádelníku, aby našla něco – ale jen Bůh věděl co.

A našla: několik matčiných svetrů, nějakou starou bižuterii, hedvábnou Šálu lemovanou tenkým modrým proužkem a ozdobenou malými barevnými motýlky. Amanda zmuchlala tenké hedvábí v ruce a zvedla si šál k nosu. Pokud v jeho záhybech ulpěla matčina vůně, Amanda ji necítila. Bezmyšlenkovitě si ho zamotala kolem krku a pak její pozornost upoutal stůl. Neklidnýma rukama začala přehrabovat vyschlé psací potřeby a prázdné diáře. Ve spodní zásuvce našla staré módní magazíny a líně je projela palcem.

„Tady nic není!“ zavolala nahlas a vrátila časopisy na místo. Pak vykročila zpátky do haly.

„Nechoď!“ zavolal na ni tenký hlásek a Amanda se prudce otočila, i když věděla, že tam nikdo nebude.

Druhý pokoj byl jen o pár kroků dál. I ten vypadal tak, jak si ho pamatovala, zařízený téměř stejně jako ten její, jen postel u stěny byla manželská a stěny byly vymalovány bledou starorůžovou. Pod oknem do ulice stál psací stůl, u stěny vedle Šatny stál nízký prádelník. Renoirova kresba – ta s polem plným květin – visela nad postelí. Amanda si nevzpomínala, že by v tomhle pokoji někdo doopravdy bydlel. Její rodiče nikdy nemívali hosty. V náhlém impulsu vykročila k šatně a otevřela dveře. Ucouvla nazpět a přitiskla si ruku k očím, jako by se bránila proti prudkému světlu.

Na zemi jinak prázdného šatníku leželo jeviště loutkového divadla a uprostřed scény spočívaly dvě dřevěné loutky zlomené v pase, jako by prováděly nějaký cvik, jejich ruce se dotýkaly špiček prstů. Oči měly zavřené, jako by spaly, a kolem nich se povalovaly provázky, jako by loutky uvízly v pavoučí síti.

Amanda opatrně přenesla asi půl metru vysoké jeviště doprostřed ložnice a položila je na šedivý koberec. Pak se se zkříženýma nohama posadila vedle něj. S chvějícími se prsty vzala do ruky první z loutek. Byl to chlapec s velkou dřevěnou hlavou a bohatou korunou namalovaných černých vlasů. Oči loutky se náhle otevřely a odhalily zornice jasné, zářivě zelené barvy. Rty měl tenké a široce se usmíval. Na sobě měl bavlněnou košili a pod modrými džínami nohy v teniskách.

Amanda vymotala loutku ze šňůrek a pozorovala její strašidelný tanec. Pak sebrala druhou loutku. To byla dívka s růžovými tvářemi, velkýma modrýma očima a plavými vlasy. Amanda ji přidržela tváří k jejímu chlapci. Pomalu pohybovala prsty a sledovala, jak jí dívčí loutka odpovídá pukrletem a chlapecká se uklání. Za chvíli už spolu začali kroužit po jevišti.

„Tak jak to jde?“ zavolal na ni Ben zdola.

Marionety sebou trhly a zastavily se. Jejich ruce zůstaly trčet ve vzduchu, jako by na ně někdo namířil revolverem. „Dobře!“ zakřičela Amanda a upustila vodítka loutek. Marionety se zhroutily jedna na druhou, jako by je skutečně někdo zastřelil.

„Našla jsi něco?“ zeptal se Ben ze schodiště.

„Ne. A ty?“

„Zatím nic. Podívám se ještě do suterénu.“

„Za chvíli budu hotová,“ zavolala na něj a provinile se zadívala na loutky. Opatrně rozmotala nitky a položila panáčky na jejich místo doprostřed jeviště, s těly opatrně zlomenými v pase a zavřenýma očima. „Takhle to bude lepší,“ oslovila je šeptem, vrátila divadlo do šatil ny a zavřela dveře.

Ucítila ze sebou jakýsi pohyb a otočila se právě včas aby spatřila matčinu tvář, zbrázděnou hněvem. „Co i tady děláš?“ křičela její matka, chytila ji za ramena a začala s ní třást, jako by sama Amanda byla jen dřevěná loutka.

„Jenom jsem si hrála,“ koktala malá Amanda a svíjí la se v matčině sevření. „Promiň!“

„Vypadni! Okamžitě odsud vypadni!“

Amanda vyběhla z pokoje a zastavila se uprostřed haly v patře, s očima plnýma slz, které jí rozmazávaly řasenku. „Ne,“ vyhrkla a rezolutně si otřela slzy. „Už nerozbrečíš, mami!“

Nevím, jestli jsem ti někdy řekla, jak jsi krásná.

Jdi do hajzlu.“ m

„Říkalas něco?“ zavolal na ni Ben přes vzdálenost dvou podlaží.

Světle šedá barva oblohy se změnila v břidlicovou! když Amanda vstoupila do matčiny ložnice. Už se za chvíli setmí, pomyslela si a rozsvítila hlavní světlo. Pak se zadívala na matčinu postel. Květovaný přehoz, který si Amanda pamatovala z dětství, nahradila jednoduchá bílá deka, trochu podobná té, kterou měla Amanda ve své ložnici na Floridě. Amanda si s rozechvěním uvědomila, že jinak je místnost naprosto stejná, jaká bývala I kdysi: všudypřítomná růžová na stěnách a šedý koberec, skleněné maličkosti, vystavené ve dvou výklencích na každé straně postele. Na prádelníku před velkým po stranním oknem stálo několik otcových fotografií, s nuceným úsměvem a starostlivým výrazem v očích. Amanda zdvihla jednu z fotografií a opatrně přejela prsty po Otcově pohledné tváři. Pak ji vrátila na prádelník a umístila ji mezi své dvě fotografie z doby, když byla ještě miminko. Na nočním stolku potom našla fotku, o níž mluvila Corinne Nashová: tu z její maturitní slavnosti, a ještě roztomilý nenaaranžovaný snímek, kde se dívá z okna obývacího pokoje. Kdy to mohlo být? podivila se a naklonila se tělem k němu.

Proč to děláš? zeptal se jí náhle otec. Víš, že tady nemáš co dělat.

„Promiň, tati,“ omluvila se jeho fotografii. „Budu rychle hotová.“

Začala rychle prohlížet zásuvky matčina prádelníku a prsty se rychle probírala mezi podprsenkami a košilkami, nočními košilemi a pyžamy. „Ne, nechoď sem,“ varovala malou holčičku, která postávala na prahu šatny. „Víš, co se stalo, když jsi tam vlezla naposledy!“ Vyskočila, aby zabránila dítěti vejít dovnitř, ale holčičce se už podařilo otevřít zasunovací dveře. Amanda s otevřenou pusou zírala na krabici od bot na horní polici.

Nevěděla, jestli má zavolat Bena. Nedělej ze sebe hlupáka, okřikla se. Žádná zbraň tam není. „Už ji přece použila,“ pronesla nahlas Amanda a málem se nad tím rozesmála.

Opřela se o matčiny šaty – modré vlněné, staré, na míru šité šaty v tmavě modré, černé a hnědé, několik pastelových halenek, sukní do A, hnědé manšestrové sako – než na špičkách dosáhla až na krabici od bot. Když si ji přitáhla na prsa, vypadlo to, že bude prázdná, ale Amanda se ji stejně zdráhala otevřít. „Teď už se vážně chováš jako cvok,“ pokárala se, odtrhla víko a odhodila ho na podlahu. Pak se podívala dovnitř.

Nebylo v ní nic kromě vkladní knížky na dlouhodobé úspory u Torontské banky. Zůstatek vkladu nebyl příliš působivý: sedm dolarů sedmdesát pět centů. Zřejmě to nebyla banka, do které by matka často chodila, pomyslela si Amanda a zaslechla, jak z krabice cosi vypadlo na podlahu. Zkoumala očima koberec a konečně uviděla něco, co vypadalo jako malý klíček. „To vypadá jako klíč k bezpečnostní schránce,“ usoudila nahlas, když uslyšela Benovy kroky na schodech. Bezmyšlenkovitě strčila klíček i vkladní knížku do kapsy.

„Našla jsi něco?“ zeptal se Ben, když vešel do místnosti.

Amanda mu mlčky ukázala prázdnou krabici od bot.

„Dole taky nic nebylo.“

Amanda přikývla. „Tak dobře. Aspoň nemůžeme říct, že bychom to nezkusili.“

V houstnoucím šeru se dívali jeden na druhého. Její slova se odrazila od stěn a vracela se k nim v poklidném tichu pozdního odpoledne.

„Dej si horkou koupel, objednej si něco k jídlu a pokus se usnout,“ poradil jí Ben, když zabočili s autem na příjezdovou cestu k hotelu Four Seasons. „Zavolám ti ráno.“

Amanda se přinutila usmát. Málem už před minutkou navrhla, že by si spolu mohli zajít do nějaké příjemné restaurace na večeři. Zvu tě, měla už na jazyku, když jí Ben svým návrhem vyrazil dech z těla. Místo toho se tedy chápavě usmála, prohodila: „Pozdravuj Jennifer,“ a vylezla z auta. Vykročila k turniketovým dveřím do haly, aniž by se jedenkrát ohlédla. Teprve když se zastavila ve dveřích a předstírala, že hledá v kabelce klíče, zalétla pohledem ke sklu dveří. Viděla, že bílá corvetta už je ta tam.

„Horkou koupel, něco k jídlu, a zkusit se vyspat,“ opakovala si s rostoucím podrážděním, když vstoupila do prázdné kabinky výtahu. „Skvělý nápad.“

Její prsty se na okamžik zastavily nad tlačítkem šestnáctého poschodí, než se rozhodly stisknout místo něj to, na kterém bylo číslo 24.

Tohle, na druhou stranu, zase tak moc dobrý nápad není, říkala si, když vystupovala z výtahu a vykročila chodbou směrem k jižnímu křídlu hotelu. „A co teď?“ Kráčela pomalu dlouhou chodbou a krátce se zastavovala u každých dveří, jako by doufala, že se zevnitř ozve něco, co jí napoví, které apartmá je to pravé. Jsi v jedničce, nebo ve dvojce?“ zašeptala ke krémově natřeným stěnám chodby. Žádná odpověď nepřišla.

Amanda věděla, že se chová pošetile, že nemá žádný důvod, aby sem chodila, a že Ben bude pořádně namíchnutý, až zjistí, co podnikala. Ještě není tak pozdě Pořád ještě se může vrátit a udělat to, co jí radil: jít k sch bě do pokoje, objednat si jídlo, napustit si vanu a naj konec vlézt do postele. Mohla by si dokonce dopřátj i masáž, napadlo ji a už už se chystala obrátit zpátky k výtahům, když uviděla, jak se dveře na vzdálenějšími konci chodby otevřely a z pokoje vyšli muž a ženal a objímali se přitom v pase. 1

Amanda si vyškrtla z pomyslného seznamu apartmá 2420 a usmála se na dvojici, když se v chodbě minuli, Takže už zbývá na výběr jen pět dalších dveří. Měla by nejspíš začít klepat postupně na všechny. „Chováš se ja~ ko cvok,“ okřikla se, ale napomenutí se minulo účinkem. Už stála přede dveřmi s číslem 2410; její ruka sej už už zvedala v charakteristickém gestu, aby zaklepala.‘ Dobrý den, slyšela se, jak zdraví udivenou ženu. Ještě’sel neznáme, ale vypadá to, že moje matka zabila vašeho muže, tak mě napadlo, že byste si o tom třeba ráda popovídala.

Na zaklepání nikdo neodpověděl.

Nebylo moc pravděpodobné, že by paní Mallinsová s dětmi vyrazila na prohlídku města. „Další dveře,“ zamumlala Amanda a popošla k dalšímu pokoji. I když, mohla by vzít dětí někam na večeři, aby trochu zrněnili prostředí. „Ale pochybuju,“ usoudila Amanda a zakle pala na dveře s Číslem 2412. L

„Kdo je tam?“ ozvala se žena uvnitř a Amanda zatajila dech.

„Amanda Travisová,“ odpověděla popravdě, protože si nebyla jistá, co jiného by měla říct.

„Kdo?“ podivila se neznámá, ale to už otevírala dveře. Jen na škvírku, ale Amanda přesto zahlédla, že ženě je nejméně sedmdesát, takže to jistě není ta, kterou hledá.

„Kdo to je, Bessie?“ zeptal se šedovlasý pán a popošel ke dveřím za svou ženou.

„Moc se omlouvám,“ vypravila ze sebe Amanda. „Popletla jsem si dveře.“

Muž jí přibouchl dveře před obličejem. Jak to, že otevíráš dveře cizím lidem?“ slyšela, jak se obořil na svou ženu.

Vykročila chodbou dál. V pokoji 2414 nikdo neodpovídal, a tak pokračovala k číslu 2416. Než stačila zaťukat, uslyšela zevnitř chlapecký hlásek s výrazným britským přízvukem. „Mami, mně se zdálo, že někdo klepal na náš pokoj!“

Dveře 2416 se rozletěly dřív, než se Amanda stačila rozhodnout, co by měla udělat teď. Před ní se objevila atraktivní žena s tmavými vlasy pod uši a pronikavýma hnědýma očima. Byla o pár centimetrů menší než Amanda a nebyla vůbec nalíčená, až na sotva znatelný lesk na rtech. Na její bledé pleti byly patrné skvrny po nedávném pláči. Amanda rychle usoudila, že jí bude kolem čtyřiceti. Měla na sobě černý svetr a kalhoty, téměř totéž, co si pod kabát oblékla Amanda.

„Paní Mallinsová?“

„Ano.“

„Jmenuji se Amanda Travisová.“

Jste od policie?“ zeptala se žena se stejným přízvukem, jakým mluvil její syn.

„Ne, jsem právnická,“ zakoktala Amanda. „Ráda bych vám položila pár otázek.“

Paní Mallinsová ustoupila do pokoje, aby jí dovolila vejít. Amanda zjistila, že stojí uprostřed prostorného obývacího pokoje, vkusně zařízeného v odstínech bezové, červené a zlaté.

„Kdo je to, mamko?“ Do místnosti vběhla z jedné z ložnic dívenka. Mohlo jí být asi třináct let, byla vytáhlá a štíhlá, s matčinými tmavými vlasy a pronikavýma očima.

„To je paní Travisová,“ informovala ji matka a představila Amandu. Je to právnická z kanceláře oblastního návladního.“

Amanda ji už chtěla opravit, když do pokoje vtrhl asi deseti nebo jedenáctiletý chlapec. „Co se děje?“ zeptal se a podezíravě si Amandu prohlížel.

„Amando Travisová, tohle jsou moje děti, Hol a Spenser.“

„Ahoj,“ pozdravila prostě Amanda. Skoro se bála vyslovit něco delšího.

„Už se můžeme konečně vrátit do Anglie?“ zeptal se chlapec. Dlouhá ofina mu padala do očí, které byly mnohem světlejší než matčiny a sestřiny, i když neméně pronikavé.

„Bohužel ještě ne,“ odpověděla Amanda a prohlížela si chlapcův kulatý obličej, který se zachmuřil zklamáním. Obrátila se znovu k paní Mallinsové. „Myslíte, že bychom si mohly pohovořit o samotě?“

„Ovšem.“

„A co večeře?“ zeptal se Spenser.

„Tvoje sestra to zařídí,“ odpověděla mu matka. „Viď že ano, zlato?“

Jasně,“ odpověděla Hope stejně uměřeným tónem jako její matka. Vzala bratra za ruka a odvedla ho pryč z pokoje. Spenser se ve dveřích ještě otočil a zamračili se přes rameno na Amandu. I

Paní Mallinsová za nimi zavřela dveře. „Nechcete si odložit?“

„Ne, děkuji, to je v pořádku. Paní Mallinsová,..“

„Prosím, říkejte mi Hayley.“

„Paní Mallinsová,“ opakovala Amanda. Je něco nového? Už máte výsledky pitvy?“ Paní Mallinsová se chytila opěradla jednoho ze dvou červenozlatých křesílek, aby získala oporu.

„Ne, nemám, paní Mallinsová… Hayley… Poslyšte, opravdu mě to mrzí. Došlo k nedorozumění.“ Jakému nedorozumění?“

Amanda se zhluboka nadechla a vypustila z úst zdráhavé přiznání. „Nejsem totiž z kanceláře oblastního návladního.“

„Vy nejste právnická?“

„Jsem právnička,“ opravila ji Amanda a v duchu zvažovala, kolik informací má v tuto chvíli prozradit. „Jenom nejsem z kanceláře žaloby.“ Odmlčela se, aby poskytla Hayley Mallinsové čas požadovat odpověď na to, kde tedy kčertu pracuje a co dělá v jejím hotelovém pokoji, ale žádná taková otázka nezazněla. „Pracuji s Benem Myersem.“

„Benem Myersem.“

„S advokátem, který zastupuje Gwen Priceovou.“

Z obličeje Hayley Mallinsové zmizela barva v jediném poryvu. Sesula se do křesla, o něž se předtím opírala, rty se jí zavíraly a otevíraly, ale ven neproniklo ani slůvko. Pravděpodobně to není ten nejlepší okamžik, kdy se přiznat, že ta žena je má matka, usoudila Amanda. Napůl čekala, že paní Mallinsová vyskočí a vyhodí ji ze svého pokoje. Poposedla si na krajíčku červenozlatého sametového křesílka mezi dvěma opěrkami a čekala, až paní Mallinsová zase najde svůj hlas.

„Nechápu, jak bych vám mohla pomoci,“ pronesla po dlouhém tichu Hayley Mallinsová.

Amanda se znovu zhluboka nadechla. „Snažíme se dát dohromady, co přesně se to odpoledne odehrálo. Kdybyste měla nějaké informace, které by to mohly trochu osvětlit…“

„Nechápu, jak bych vám mohla pomoci,“ opakovala znovu žena.

„Můžete mi říci, co se vlastně stalo?“ naléhala Amanda.

„Já nevím, co se stalo! Nevím o nic víc, než všichni ostatní – můj manžel byl zastřelen a zemřel v hale tohoto hotelu.“

„Vy jste s ním nebyla?“

Žena zavrtěla hlavou. „Byli jsme s dětmi tady nahoře. Čekali jsme, až přijde.“

„Až přijde odkud?“

„Cože?“

„Řekla jste, že jste čekali, až váš muž přijde. Zajímalo by mě, odkud se měl vrátit.“

„Proč? Co to s tím má společného?“

„Jen se snažím od něčeho odrazit, paní Mallinsová. Zajímalo by mě, jestli přijel do Toronta z nějakého zvláštního důvodu.“

„Přijeli jsme na dovolenou.“

„A proč zrovna do Toronta?“

„Nechápu.“

„Připadá mi, že v tomhle ročním období je to dost podivná volba, to je všechno. Máte tady nějaké přátele?“ I

„Ne, nemáme.“ Zaváhala. „Můj manžel tady měl nějaké jednání.“

„Aha. A jaké jednání?“

„Ale co na tom sejde? Proč se mě na to ptáte?“

„Chápu, že prožíváte hroznou dobu, paní Mallinsová. Hayley,“ opravila se Amanda. Já se prostě jen snažící pochopit, proč se to všechno stalo, jestli existovalo něj jaké spojení mezi vaším manželem a mou… klientkou. Amanda si zastrčila za ucho pramen vlasů a odkašlala si do dlaně.

„Žádné spojení tam nebylo,“ prohlásila důrazně Hayley Mallinsová.

„V čem podnikal váš manžel?“

„Patřil mu malý krámek. Cigarety, sladkosti, časopisy! Tyhlety věci.“

„V Londýně?“

„Ne. V Suttonu.“

„Suttonu?“ Amanda se horko těžko pokoušela umístit ten název na mapu britských ostrovů, která se jí rozvij nula v mysli. Tiše se proklínala za všechny ty hodiny zeměpisu, ze kterých se ulila na střední Škole.

Je to malé město severně od Nottinghamu. Severně od Londýna,“ vysvětlila Hayley, když zachytila nechápavý výraz v Amandiných očích.

„A o tom měl jednání tady v Torontu?“

„Ne,“ připustila po chvíli Hayley. „Tohle bylo osobní.“

„Osobni?“

„Rodinné.“

„Má tady rodinu?“

„Měl,“ opravila ji Hayley. „Měl tady matku. Nedávno zemřela, a John přijel, aby dal do pořádku její pozůstalost.“

„Jeho matka byla Kanadanka?“

Hayley se zatvářila zmateně. „No, asi ano.“

„Vy to nevíte jistě?“

„Nikdy jsme se nesetkaly.“

Jak dlouho jste byli spolu?“ zeptala se Amanda a snažila se, aby se v jejím výrazu či pohledu tolik neodráželo překvapení.

„Dvaadvacet let.“

„To jste se musela vdávat hodně mladá.“

„Asi ano.“

„Takže váš manžel se sem vypravil převzít pozůstalost a vzal svou rodinu s sebou,“ zopakovala Amanda.

„Nerad od nás odjížděl.“

„Vzal děti ze školy?“

Hayley zavrtěla hlavou. „Děti se učí doma.“

„S tím ale musíte mít spoustu práce?“

„Ne, mě to moc baví.“

Amanda chápavě přikývla, ačkoliv necítila ani náznak pochopení pro matky, které bavily jejich děti. „Tak dobře,“ vypravila ze sebe a snažila se srovnat si v hlavě těch několik málo faktů, která získala. „Takže jste doprovázeli vašeho manžela do Toronta, abyste si tu udělali krátké prázdniny, zatímco on se bude zabývat pozůstalostí po matce.“

„To je pravda.“

„S kým se tady spojil?“

„Spojil?“

„Znáte jméno právníka, s nímž tady jednal?“

„Ne.“

„Od chvíle, kdy byl zastřelen, ho nikdo nekontaktoval?“

Hayley zavrtěla hlavou. Pramínek tmavých vlasů se jí přilepil ke spodnímu rtu a zůstal tam. Žena neudělala nic, aby ho vrátila na místo.

„Jak dlouho jste byli ve městě, než váš manžel přišel o život?“

„Jen pár dnů.“

„Měl váš muž během té doby nějaké návštěvy?“

„Ne.“

„Volal někomu?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Zmínil se před vámi někdy o ženě jménem Gwen Priceová?“

Světlá červeň, která se objevila na ženině tváři, za okamžik zmizela. „Ne.“

„Ani doma v Anglii se o ní nikdy nezmínil?“

„Ne. Nikdy.“

„Neměla něco společného s jeho minulostí?“

„Můj muž neměl žádnou minulost, o které by stálo za to mluvit,“ zdůraznila Hayley a její hlas zazněl nejpřesvědčivěji od chvíle, kdy otevřela dveře. Jeho rodiče se rozvedli, když byl malý. Přestěhoval se s otcem do Anglie, když mu byly čtyři roky.“

„A nikdy nejezdil na návštěvu za matkou?“

„Ne.“

Amanda přikývla. To, že dítě nijak netouží po setkal ní s matkou, bylo něco, co naprosto chápala. „A jste s» jistá, že nikdy nehovořil o někom jménem Gwen Priceová?“

„Zcela jistá.“

„Ale ona ho zabila.“

„Ano.“

„Nenapadá vás vůbec žádný důvod?“

Hayley zavrtěla hlavou a odlepila si zbloudilý pramínek vlasů ze rtu. „No, je zřejmé, že byla šílená.“

„Myslíte, že měla vidiny?“

„A jak jinak by se to dalo vysvětlit? Člověk přece jen tak nechodí a nestřílí po cizincích.“

Přesně tak, souhlasila v duchu Amanda. „Kde jste by la den předtím, kdy byl váš manžel zabit, paní Mallisová?“ rozhodla se přitlačit na pilu.

„Prosím?“

Amanda chápala, že slůvko prosím je jen způsob, získat čas, než se rozmyslí, co by měla odpověď „Ptám se, jestli jste vy a vaše rodina byli někde den předtím, než byl váš manžel zastřelen.“

Hayleyiny oči se zúžily soustředěním. „Šlí jsme věže CN a potom do muzea. Spenser chtěl tolik vidět dinosaury.“

„A pak jste se vrátili do hotelu?“

„Ano.“

„Řekla vám policie, že moje… že Gwen Priceová byla v hotelu na čaji, když jste se vraceli?“

„Ne. Jak to víte? Ona vám to řekla?“

„Ne. Moje klientka je bohužel natolik rozrušená, že vůbec nekomunikuje.“

Hayley Mallinsová pokrčila rameny a přerušovaně, hlasitě vydechla.

Amanda se polekala, jestli žena není na pokraji nějakého záchvatu. Jste v pořádku, paní Mallinsová? Nemám vám podat trochu vody?“

„Nic mi není,“ namítla Hayley, i když to očividně nebyla pravda. „Co tím chcete říct?“

Amanda si nechala několik vteřin na to, aby stačila zformulovat otázku. „Podle očité svědkyně, která teprve teď přišla se svou výpovědí, si Gwen Priceová dávala v baru v hotelu čaj, když uviděla vás a vašeho muže, jak přicházíte do hotelu. Velice ji to znepokojilo. Druhý den ráno se vrátila do hotelu a seděla v hale až do chvíle, než se váš manžel vrátil. Pak vytáhla z kabelky revolver, přešla halu a zastřelila ho.“

„No, tak tady máte odpověď,“ prohlásila Hayley, vyskočila z křesílka a začala rázovat mezi křeslem a dveřmi. „Musela si ho s někým splést.“

Bylo by to možné? uvažovala Amanda. Dá se předpokládat, že její matka by byla tak popletená, aby si Johna Mallinse s někým spletla? Ne, rozhodla se, když si sama odpověděla. Matka má spoustu chyb, ale popletená nebyla nikdy.

„Ona vám vůbec nic neřekla?“ zeptala se Hayley. „O tom, proč to udělala?“

„Nic.“

Hayley zavrtěla hlavou. „Takže, je to už všechno? Opravdu se už musím postarat o děti.“ Podívala se na dveře ložnice.

„Jak to snášejí?“ zeptala se Amanda, která hrála o čas „Snad dobře, doufám. Ale pochopitelně jsme všichni v šoku.“

„Kdybych vám mohla v něčem pomoci…“

„Kdyby se dalo nějak popohnat, abychom se mohli vrátit domů…“

„Určitě už to nebude dlouho trvat.“

„Nechápu, k čemu vůbec potřebují dělat pitvu.“ Hayley Mallinsová si zkřížila ruce na prsou a zastrčila chvějící se prsty do podpaží. Pak se začala kývat ze špiček na paty. Je přece jasné, jak můj muž zemřel. K čemu jim bude pitva?“

„Myslím, že je to prostě rutina.“

„No, já myslím, že je to barbarství. Nestačí, že mého muže někdo zabil? To ho ještě musí rozřezat na kousky?“ Z hrdla se jí vydral chraplavý vzlyk. Amanda rychle vyskočila, popošla k Hayley Mallinsové a objala menší ženu. „Je mi to hrozně moc líto“ řekla upřímně. Ani netušíte, jak moc, moc líto.

Hayley se několik vteřin zůstala opírat o Amandino rameno a ztlumila svůj žalostný vzlykot v černé vlně Amandina kabátu. Amanda zaslechla několik přerývaných zvuků, ale teprve když vyšla z místnosti a zastavila se před výtahy, zformulovaly se ty zvuky v její paměti ve slova, a ona pochopila jejich význam: „Dobrý bože, co teď s námi bude?“

Když Amanda otevřela dveře svého hotelového pokoje, točila se jí hlava a žaludek se jí svíral. Vrhla se ke stolu, hodila kabát na postel a hrábla po telefonu. „Musím si něco sníst,“ oznámila prázdnému pokoji a začala vytáčet číslo hotelové služby, zatímco si skopávala z nohou kozačky a projížděla menu v kožených deskách.

„Dobrý večer, madam Travisová,“ pozdravil ji hlas v telefonu. „Čím vám dnes večer posloužíme?“

„Dám si steak New York, středně propečený, pečené brambory se vším, co máte, a salát Caesar. S dresinkem navíc.“

„Něco k pití?“

Aha, sakra. „Sklenku červeného vína.“

„Doručíme vám to do třiceti minut.“

Amanda zavěsila a zamířila do koupelny, kde roztočila naplno kohoutek, aby si napustila horkou vanu. Má půl hodiny, to je právě tak čas na to, aby se pořádně vykoupala. Když ze sebe strhala šaty, přemýšlela o tom, jestli by měla zavolat Benovi a svěřit se mu s tím, co podnikla. „Nebude z toho nadšený,“ oznámila svému obrazu v koupelnovém zrcadle. Řekne jí, že neměla žádný důvod, aby chodila Za Hayley Mallinsovou bez něj. „Když já musela,“ bránila se, jako by se před ní zhmotňovala Benova silueta v oblaku stoupající páry. „Už jsem si prostě odvykla spoléhat se na tebe.“ A taky jsi třeba nemusel tak zatraceně spěchat za tou svou Jennifer…

A co jsi zjistila při tom svém nerozumném podniku? jako by ji přerušil.

„Nic moc,“ musela připustit. Nahá se vrátila do pokoje, posadila se na okraj postele a pokoušela se zesumírovat si všechna fakta, aby je mohla podat s náležitým dokreslením. „Zjistila jsem, že chudák paní Mallinsová toho ví o motivu stejně málo jako my. Že nikdy neslyšela o nikom jménem Gwen Priceová a nemá absolutně žádnou představu o tom, proč ta žena zabila jejího manžela. Tak jak si zatím vedu?“ Vyskočila na nohy a začala pochodovat mezi postelí a stolem podobněji jako to před chvílí dělala Hayley Mallinsová.

Ta žena má pohledný obličej, přemítala. Za příznivějších podmínek a s trochou make-upu by ho bylo možné označit za krásný. Není sporu o tom, že z její dcery roste taky krasavice. A ten malý chlapec s těma svýma velkýma, smutnýma očima. Příští lamač dívčích srdcí. Chudinky děti. Přiletěli celou cestu až z Anglie, jen den byli bezstarostnými turisty, a další truchlícími pozůstalými. To je tedy dovolená!

Jenomže oni tady nebyli na dovolené, ne? Opravdu ne. John Mallins sem přijel, aby uspořádal pozůstalost po své matce.

Amanda se najednou spustila na kolena na kraj postele a vytáhla těžký torontský telefonní seznam, který ležel v zásuvce jejího nočního stolku. Položila tlustý svazek na koberec a začala listovat jeho stránkami, až narazila na písmeno M. Její oči chvatně přejížděly od Malcolma přes Maliu, Malika, Mallina, Mallinga a Mallinose. „Mallins! Jo!“ vykřikla. Napočítala jich celkem šest. Skvělé. A co teď? „Mysli!“ Podle Hayley Mallinsové tu její manžel neměl kromě zesnulé matky žádné jiné příbuzné. Nebyl žádný důvod předpokládat, že některý ze Šesti Mallinsů uvedených! v seznamu by mohl být nějak příbuzný s mrtvým mužem.

Až na to, že paní Mallinsová začínala očividně ztrácet svou vstřícnost, když přišla řeč na to, proč si uprostřed zimy vybrali za místo dovolené zrovna Toronto a teprve Amandino tvrdohlavé naléhání pomohlo odhalit další důvod k tomuto výletu. Možná je toho ještě víc, co jí Hayley Mallinsová neřekla.

Nebo víc toho, co Hayley ani nevěděla. Jednou věcí si už Amanda byla jistá: její matka nezabila Johna Mallinse bezdůvodně.

„Nikdo nechodí a nestřílí bez příčiny naprosté cizince. Je to tak,“ pronesla Amanda Hayleyiným elegantním britským přízvukem. Zírala na seznam jmen: Mallins, A; Mallins, Harrold; Mallins, L… „Proboha, vana!“ Do pokoje se už valila oblaka horké páry, když se Amanda vřítila do koupelny a zavřela kohoutky, voda už začínala přetékat přes okraj vany. „Ne, tohleto ne!“ zaprosila. Pokusila se vysušit vodu z podlahy všemi ručníky, které měla po ruce, a všimla si, že věci, které ze sebe předtím strhala, posloužily jako nedobrovolné pijáky. „Super. Tohle je vážně super.“ Trvalo jí asi deset minut, než poklidila nepořádek a vyždímala vodu z kalhot a svetru. Zavěsila mokré oblečení přes tyč sprchy, aby uschlo, ale měla vážné podezření, že ty věci jsou už stejně zničené. Copak si úmyslně nenakupovala věci s visačkou Čistit pouze chemicky?

Zabalila se do huňatého bílého froté županu, který hotel velkoryse poskytoval svým hostům, a vrátila se do ložnice. Telefonní seznam ještě ležel otevřený na zemi. „Nemám čas na žádné lovy beze zbraní,“ omluvila se mu a zabouchla ho. „Zítra odjíždím.“ Nebo možná ve čtvrtek, opravila se po chvilce a znovu knihu otevřela. Zahleděla se na stránky plné jmen, až jí jednotlivé sloupce začaly před očima splývat v jednolitou šedou masu. Stejně tak dobře by tu mohla zůstat, až matka všech matek přizná, že je vinna vraždou a nechá se odsoudit na zbytek života.

J, K, L, M…

Malcolm, Malia, Mallinos…

Nikdo nechodí a nestřílí bez příčiny naprosté cizince.

Mallins.

Kdo je sakra John Mallins?

Policie možná odpověď nepotřebovala, pomyslela Amanda. Ale já ano.

Mallins, A; Mallins, Harold; Mallins, L..,.

Sáhla po telefonu a vyťukala první číslo. Sama chápala, co, pro všechno na světě, chce sdělit Mallinsovi, A.

„Dovolali jste se k Alanovi a Marcy,“ sdělil jí nahraný vzkaz. „Buď jsme v práci, nebo na procházce se psem nebo večeříme…“

Amanda zavěsila a zkusila druhé číslo. „Dovolali jste se do bytu Mallinsových. Bohužel s mi momentálně nemůžeme hovořit, ale pokud nám zaznění tónu necháte svoje jméno, telefonní číslo a p drobný vzkaz, zavoláme vám co nejdříve nazpět.“ Jak moc podrobností byste potřebovali?“ zeptala Amanda, zavěsila a začala vyťukávat číslo Mallinse L. „Haló,“ ozval se po třetím zazvonění hlas, mladý a mužský.

„Dobrý večer. Jmenuji se Amanda Travisová a…“

„Ha ha. To jsem vás dostal,“ přerušil ji hlas. Jsem Lenny Mallins, a tohle je nahrávka. Pokud nemáte práci nic lepšího, nechte mi po pípnutí vaše jméno a telefonní číslo.“

Možná že přece jen je nějaký důvod, aby člověk š a střílel po úplně cizích lidech, pomyslela si Amanda a přešla ke čtvrtému číslu, jen aby si vyposlechla čtvrtou nahrávku na záznamníku, tentokrát nejdřív v angličtině a pak ve zkomolené francouzštině. Napadlo ji, kde všichni ti Mallinsovi jsou, jestli se třeba neúčast nějakého společného rodinného setkání. Možná tryznu za Mallinse, Johna, uzavřela a zavolala na páté číslo ze seznamu, Mallinsovou, R.

„Haló,“ ozvala se jakási žena, která zvedla okamžitě sluchátko.

Amanda několik vteřin mlčela a napůl očekávala další výbuch drzého smíchu. Ha ha, to jsem vás dostala. „Haló,“ opakovala žena. A potom. Jděte do háje.“ Telefon se v Amandině ruce odmlčel. Rychle zvolila opakování čísla. Odpověď znovu přišla téměř okamžitě.

„Máte nějaký problém?“ zeptala se žena tentokrát místo pozdravu.

„Paní Mallinsová?“

„Slečna,“ opravila ji neznámá.

„Jmenuji se Amanda Travisová.“

„Ano?“

„Volám vám kvůli Johnu Mallinsovi, tomu muži, který…“

„Ano, ano, ano.“

„Prosím?“

„Zajímalo mě, kdy mi někdo z vás zavolá.“

„Opravdu?“

„To vám to trvalo.“

„Ano, trvalo,“ souhlasila Amanda, která se rozhodla, že pravděpodobně bude nejjednodušší a nejlepší neodporovat. „Ráda bych se zeptala, jestli bych za vámi mohla přijít a pohovořit si s vámi.“

„Ovšem. Ale budete si muset pospíšit. Zítra ráno letím na Bahamy a musím ještě balit.“

„Odjíždíte z města?“

„Jenom na týden. Heleďte, koupila jsem si tu dovolenou už před půl rokem a nehodlám ji rušit jen proto, že jste se vy lidi konečně probudili. Jestli se mnou chcete mluvit, tak přijeďte do půl hodiny.“ A linka v Amandině ruce podruhé ohluchla.

Taxík vysadil Amandu před vysokou cihlovou budovou, která byla téměř identická s ostatními vysokými cihlovými domy v oblasti. „Vítejte v Yongu a Eglintonu,“ zahlaholil řidič, jako by dělal konkurs na průvodce cestovní kanceláře. „Víte, jak se téhle části města říká? Young egligibie – mladá šťabajzna,“ dodal s chechtotem dřív, než mu Amanda stačila odpovědět.

Amanda zaplatila a s pohledem na hodinky vystoupila z taxíku. Zjistila, že jí do konce lhůty zbývá už jen pět minut. Výborně, pomyslela si a zatlačila do těžkých prosklených dveří, které vedly do malé haly. Přistoupej la ke zvonkům se jmény nájemníků, které byly umístěny na stěně vlevo, a hledala Mallinsovou, R.

Předtím jí trvalo pět minut, než se převlékla, dalších pět minut, než si opravila nalíčení a účes. Dalších pěti minut jí stálo váhání nad telefonem, jestli má nebo nemá zavolat Benovi, minuta, než vytočila jeho číslo – Tady je Ben Myers. Nejsem sice momentálně doma, ale pokud mi po zaznění signálu zanecháte svoje jménm a číslo telefonu – další minutu strávila chrleními sprostých kleteb, z nichž většina obsahovala jméno Jennifer, a dalších pět minut měla na to, aby si nacpala dej úst pár soust z večeře, kterou donesli, když už byla na odchodu. (Bože, co se to tady stalo? Poslu sem hned pokojskou.) Taxíky naštěstí čekaly ve frontě před hotelem a řidič ji ujistil, že ji dopraví na udanou adresu, aniž budou ztrácet čas.

„Ben mě zabije,“ prohlásila teď a stiskla správný zvonek.

„Pojďte nahoru,“ ozval se v mluvítku chraptivý hlas. „Byt číslo 1710.“

Bzučák jí odemkl dveře a Amanda přešla starou, téměř prázdnou halou k výtahům. Čekala dobu, která připadala jako věčnost, než se jedny ze dveří otevřely a další věčnost, než se rozhekaný starý výtah dokodrcá na sedmnácté poschodí. Teď už to byla minuta po půlhodinové lhůtě. Amanda byla zvědavá, jestli slečna Mallinsová, R., vůbec otevře dveře.

Zajímalo mě, kdy mi někdo z vás zavolá. Co to mělo znamenat?

Heleďte, koupila jsem si tu dovolenou už před půl rokem a nehodlám ji rušit jen proto, že jste se vy lidi konečně probudili.

Probudili z čeho?

„Co tady kčertu vyvádím?“ zašeptala Amanda s téměř zavřenými rty. „Ben mě zabije.“ Pokud mě tedy slečna R. Mallinsová nezabije jako první, pomyslela si a téměř ji to rozesmálo.

Dveře se otevřely. Žena ve středním věku, malá, podsaditá, s kudrnatými, kaštanově hnědými vlasy, s rozpláclým nosem pokrytým drobnými pihami a nakažlivým úsměvem stanula ve dveřích a založila si ruce v bok. Jste sama?“ zeptala se a zadívala se za ni do chodby.

Amandu napadlo, že by si měla vymyslet partnera čekajícího dole, ale jediný pohled do ženiných jasných hnědých očí jí napověděl, že lhát jí není vůbec dobrý nápad. „Ano,“ odpověděla popravdě. Jsem sama.“

„Takže to nepovažujete za nějakou bombu. To chápu.“ Žena v oranžovém tričku a vybledlých džínách vedla Amandu dovnitř do malého bytu, zařízeného v odstínech modré a zelené. Je fajn vidět, že se věci vůbec nezměnily. Dejte mi ten kabát. A můžete si vyzout boty, jestli chcete.“ Amanda si otřela podrážky o rohožku ze zbytku modrého koberce přede dveřmi a shodila z ramen kabát. Dívala se, jak ho paní Mallinsová věší do malého prostoru vedle šatní skříně. „Myslím, že vám asi nerozumím.“ Zadívala se k dlouhému oknu, které zabíralo většinu severní stěny obývacího pokoje. Bylo jím vidět rozsvícená světla v protějším domě a Amanda si představila lidi, odpočívající před zapáleným krbem, nebo sedící před televizí, kde právě běží jejich oblíbený pořad.

„No, tak co byste ráda věděla?“ zeptala se R. Mallinsová a pokrčila rameny. „Musela jste být ještě děcko, když celá ta sračka začala.“

Amanda naprázdno polkla. „Jaká… sračka začala?“

Žena se rozesmála a zavrtěla hlavou. „Vy jste pořád stejní, vážně! Copak si mezi sebou nikdy nic neřeknete? Já vím, že policie je trochu paranoidní, ale…“

Já ale nejsem od policie,“ přiznala Amanda překvapené ženě.

„Co?“

„Omlouvám se, jestli jsem ve vás vzbudila ten dojem, moc se omlouvám.“

Žena si zkřížila ruce na svém bujném poprsí. „Tak kdo tedy kčertu vlastně jste?“ Jmenuji se Amanda Travisová.“

„Ano, to jste mi řekla do telefonu. Ale nejste od policie?“

„Ne. Pracuji s advokátem zastupujícím Gwen Praceovou, tu ženu…“

„Která je obviněná z toho, že zastřelila v hale hotelu Four Seasons Johna Mallinse.“

„Ano.“

„No, tak jsem nebyla tak daleko.“ Úsměv R. Mallinsové byl očividně spokojený. Vykročila k pruhované zelenomodré pohovce, která stála na světlé parketové podlaze a v pravém úhlu vedle ní bylo tmavomodré křeslo. „Prosím, posaďte se. Dáte si něco k pití?“ Amanda si vzpomněla na sklenku červeného vína! kterou nechala nedotčenou v hotelovém pokoji. Doufala, že ji pokojská neodnese. Měla takový pocit, že až se vrátí do hotelu, přijde jí pořádně k chuti. „Možná troch vody, prosím.“

„Tak vody,“ opakovala s přidušeným smíchem, že a vydala se do poněkud zašlého kuchyňského koutu. Roztočila kohoutek, vyndala z kuchyňské linky nad dřezem sklenici a naplnila ji vodou.

Amanda si všimla, že od jedněch bílých dvířek ulomilo držátko a někdo je nahradil kulatým červeným knoflíkem, který vypadal jako klaunský nos. Paní Malinsová se vrátila k ní do pokoje, jednou rukou jí podá la sklenici a druhou ukázala na pohovku.

„Prosím,“ vyzvala znovu Amandu, „sedněte si.“ Amanda poslušně zaplula do zelených a modrých pruhů pohovky a nohy opatrně položila na oválný světlemodrý kobereček. „Slečno Mallinsová…“

„Říkejte mi prostě Ráchel.“ Žena se usadila v tmavomodrém křesílku a zadívala se na Amandu s výrazem, který jako by říkal, Tohle by mohla být psina.

„Ráchel,“ opakovala Amanda.

„Amando.“ Na ženině tváři se objevil plachý úsměv.

„Jakou… sračku… jste konkrétně měla na mysli?“ Ráchel Mallinsová se rozesmála. Jste mazaná,“ prohlásila a Amanda se zavrtěla úsilím nedat najevo svou nelibost. Slůvko mazaná nebylo rozhodně oceněním, po jakém by kdy prahla. „Vy nevíte vůbec nic, viďte, Amando?“

„Skoro nic,“ připustila Amanda.

„Ale víte toho dost na to, abyste mě našla.“

„To nebylo těžké. Podívala jsem se do telefonního seznamu.“

„Našla jste mě v telefonním seznamu.“ Ráchel Mallinsová se znovu rozesmála. Byl to příjemný, i když trochu chraptivý zvuk. „Můžu se zeptat proč?“

„Mluvila jsem s Hayley Mallinsovou, vdovou po zavražděném,“ začala Amanda a v duchu zvažovala, kolik toho může Ráchel prozradit. Nakonec usoudila, že by v téhle fázi nic nezískala tím, že by něco zamlčovala. „Řekla mi, že nedávno zemřela matka jejího manžela, a že její muž sem přijel vyřídit pozůstalost, takže…“

„Takže?“ Ráchel se naklonila v křesle a propletla si ruce. Vypadala soustředěně. Amanda si všimla, že nemá žádné šperky.

„No, takže i když to paní Mallinsová popírá, napadlo mě, že tady možná bydlí další Mallinsovi, kteří jsou nějak příbuzní s obětí.“

„Aha, napadlo vás to?“

„Ano, napadlo.“

„A je nás tady hodně?“

„Prosím?“

„V telefonním seznamu.“

„Ne, moc ne. Vlastně jen šest.“

„Moc ne,“ opakovala Ráchel, jako by si ten zvuk vychutnávala. „A volala jste nám všem?“

„Byla jste pátá na seznamu.“

„Klika pro mě.“ Ráchel Mallinsová se znovu rozesmála. „Nebo pro vás.“

„Chcete říct, že jste opravdu příbuzná s Johnem Mallinsem?“

„Jsem.“

Amanda zadržela dech. „To znamená?“

Nastal kratičký okamžik, v němž jako by Ráchel váhala, jestli se má přiznat. „To znamená, že to byl můj bratr.“

Amandě málem vyklouzla z ruky sklenka vody. „Prosím?“

Jsem sestra Johna Mallinse.“ Úsměv se z ženiny tváře vytratil. „Napijte se, Amando. Jste nějaká bledá.“

Amanda se poslušně napila. Snažila se uspořádat v hlavě myšlenky, soustředit se na svou další otázku „Nechápu,“ vzdala se konečně.

„Samozřejmě. Jak byste taky mohla?“

„Chcete říct, že mi Hayley Mallinsová lhala, když říkala, že nemají v Torontu žádné příbuzné?“

„Tak o tom já nic nevím.“

„Nevíte, jestli mi lhala, nebo jestli o vás doopravdy vůbec netušila?“ nadhodila Amanda, aby ženu donutila! vyjádřit se přesněji.

„Nevím o žádné Hayley Mallinsové.“

„Chcete říct, že nevíte, koho si váš bratr vzal?“

„Můj bratr nebyl ženatý,“ pronesla Ráchel důrazně. I „Tím jsem si naprosto jistá.“

„Nechápu,“ opakovala znovu Amanda. Napadlo ji, že si to klidně mohla nahrát na pásek a pouštět ho po každé odpovědi své hostitelky. Nechápu. Nechápu.

„Je zřejmé, že ten člověk, kterého zastřelili v hotelu Four Seasons, nebyl můj bratr.“

„Nechá…“ Amanda se kousla do jazyku a položila sklenici s vodou na nízký konferenční stolek vedle pohovky. Pak vyskočila a pokusila se ovládnout hněv, kte rý v ní narůstal. „Dobře, přiznávám, že nechápu, co to hrajete za hru, Ráchel, ale opravdu nemám ráda, když I si se mnou někdo pohrává. Takže, pokud je mučení I právníků vaše oblíbená večerní zábava, měla byste si na 1 to najít nějakého jiného advokáta…“

„Jen se posaďte. Myslela jsem, že chcete vědět něco o Johnu Mallinsovi.“

Amanda zůstala stát. „Poslouchám.“ Ráchel Mallinsová se zvedla z křesla a popošla k oknu. „Mluvíte jako Perry Mason,“ prohlásila pobaveně. „V televizi.“

„Já na televizi moc nekoukám.“

„Nikdy jste neviděla Perryho Masona? Ani toho původního? Tak jste ho ale určitě četla.“

„Můžeme se vrátit k Johnu Mallinsovi?“ Ráchel se zatvářila trochu dotčeně. „Musíte vzít v úvahu, že se to všechno stalo už před hrozně dlouhou dobou. Vlastně už před pětadvaceti lety.“ Znovu se usmála, i když tentokrát se zdálo, jako by se měla každou chvíli rozplakat. „Co se stalo?“ Ráchel se nejdřív na chvíli odmlčela. Já a můj bratr jsme byli produkty toho, čemu se dnes říká vznešeně „nefunkční rodina‘. To znamená, že naši rodiče byli oba těžcí opilci, a my jsme se s bratrem vychovávali vlastně sami. A já jsem zřejmě neodvedla moc dobrou práci,“ Pokrčila rameny. „Dvakrát jsem se vdala a zase rozvedla, ještě než mi bylo třicet. Věřila byste tomu?“

„Stává se to,“ prohodila Amanda, když se konečně zmohla na slovo.

„Asi ano. Jste vdaná?“

„Ne.“

„Ne, vy jste chytrá. To chápu. Příliš soustředěná na svou kariéru, než abyste ztrácela čas podružnostmi. Já jsem kariéru nikdy nedělala. Když mi bylo čtrnáct, snila jsem o tom, že budu doktorka. No, ale aspoň jsem odmaturovala.“ Ráchel se pokusila usmát, ale její rty zůstaly nehybné, jako by odmítaly spolupracovat. Johny odešel ze školy, už když mu bylo šestnáct. Začal se tahat se špatnou partou. Pil, bral drogy, tyhle obvyklé krámy. Nedokázal si udržet práci, šel z maléru do maléru. Byl několikrát ve vězení, i když na něj policajti nic moc neměli. Ale když jsme se viděli naposledy, básnil přede mnou o nějakém úžasném chlapíkovi, který se prý o něj postará, jak se všechno změní, a…“

„A pak zmizel.“

„Jak to myslíte, zmizel?“

„Myslím to tak, že jsem ho už nikdy potom neviděla.“

„Ohlásila jste to na policii?“

„Samozřejmě. Ale co myslíte, jak moc se ho asi snažili najít?“ Ráchel potřásla hlavou. „Asi tak moc, jak se teď celí žhaví hrnou mě vyslechnout.“

Amanda se pokusila srovnat si v hlavě všechno, co Ráchel pověděla. „Ale proč by s vámi policie měla hovořit, když tvrdíte, že ten John Mallins, kterého zastřelili, nebyl váš bratr?“

„Protože ten zastřelený není John Mallins,“ odpověděla prostě žena.

Amanda mlčela. Přikývla, jako by všechno, co slyšela, dávalo perfektní smysl, a pak se vrátila na pohovky aby si vyslechla zbytek.

„Dala bych si k pití něco silnějšího,“ prohlásila Ráchel a opřela se rukama o stehna. „A co vy?“

„To zní dobře,“ souhlasila Amanda. Sledovala ženu, jak míří do kuchyňky a kleká si na zem před skříňku vedle ledničky. Její klouby hlasitě zavrzaly na protest.

„To je ta potíž, když je člověk malý a tlustý,“ prohodila žena, zatímco se probírala několika lahvemi vína. „Nemůžete si nechávat pití na horní polici, protože tam nedosáhnete, a když ho máte dole, tak při tom zase vždycky umíráte. Možná že bych si měla nechávat lahve na kuchyňské lince. Jenže tak to dělali moji rodiče. Myslím, že to považovali za dobrou dekoraci. Co takhle červené?“

„Výborně.“

Ráchel se usmála svým nejvlídnějším úsměvem a sáhla do horní poličky pro vývrtku. „Když jsem se poprvé přestěhovala do vlastního bytu, pryč od rodičů – ti se už přestěhovali do toho fajn apartmá na nebesích, mimochodem – vůbec mě nenapadlo, že bych si někdy domů koupila alkohol. Taková jsem byla vzorňačka. Žádné pití, žádné cigarety, No, nekouřím dodneška.“ Obratně otevřela láhev vína. Amanda si všimla, že se jedná o opravdu kvalitní značku. „No, ale jednou jsem měla rande s klukem, na kterého jsem chtěla udělat dojem, a pozvala jsem ho k sobě domů na večeři. Bůhví, co mě to vůbec napadlo, protože jediná věc, kterou jsem uměla uvařit, byla sekaná. Ale naštěstí měl sekanou rád.“ Zasmála se a sáhla pro dvě vinné sklenky. „No, a ten hoch koupil láhev vína, ale nemohli jsme ho otevřít, protože jsem neměla vývrtku.“ Zavrtěla hlavou, jak si zřejmě přehrávala celou scénu ve vzpomínkáchJ zatímco nalévala víno do sklenic. „Musela jsem zaťukat na souseda a poprosit ho, jestli by nám ji nepůjčil.“ Vrátila se zpátky do obývacího pokoje a podala Amandě sklenku vína. „Ale nemám problém s pitím, to ne. Ta abyste si nemyslela, že jsem jen stará ožralka, co vás sem nalákala pod falešnými záminkami.“

„To si nemyslím,“ pospíšila si Amanda, i když ji poj pravdě řečeno něco podobného na okamžik prolétl myslí.

„Ne, složila jsem už před lety soukromou přísahu, že nebudu nikdy jako má matka.“

Amanda přikývla. Tohle bylo konečně něco, co tady chápala.

„Takže si dávám velký pozor na to, kolik alkoholu si povolím. Skleničku vína sem a tam, když je nějaká vhodná příležitost. A ta teď nastala, co myslíte?“

„Nevím. Jakou příležitost máte na mysli?“

„Chlapík, který o sobě tvrdil, že je John Mallins, konečně dostal, co mu patřilo. Na zdraví.“

„Na zdraví.“ Přiťukly si, a prostor mezi nimi zaplnilo ticho. Amanda čekala, až bude starší žena pokračovat, ale ta nic neřekla. „Proč tvrdíte, že konečně dostal, mu patřilo?“

„Protože je jasné, že ten hajzl zabil mého bratra.“ Komu je to jasné? podivila se Amanda a polkla několik doušků vína, než svou otázku vyslovila nahlas.

„Řekla jsem vám, že krátce předtím, než můj bratr zmizel, vyprávěl, že potkal nějakého chlapíka, který změní jeho život. No, já myslím, že je naprosto jisté, že ho pan Úžasný zabil. A teď, pětadvacet let po tom, vaše klientka zabila pana Úžasného.“ Amanda se snažila sledovat ženinu problematickou logiku. „To je přitažené za vlasy,“ usoudila nakonec.

„Proč? Jak přitažené za vlasy? Vám nepřipadá podezřelé, když se pětadvacet let po tom, co můj bratr zmizel, objeví člověk, který o sobě tvrdí, že je John Mallins, a náhodou mu je stejně let, jako by bylo mému bratrovi, dokonce i trochu vypadá jako on? Když se objeví ve městě, kde můj bratr žil? Vám to nepřipadá trochu divné?“

„To může být náhoda.“

„Náhoda, můj ty smutku! Ten chlap zabil mého bratra a ukradl mu jeho totožnost!“

„Počkejte chvilku. Jen to, že se ten člověk jmenoval stejně, ještě neznamená, že zabil vašeho bratra! Nemyslíte, že je možné, aby existoval někdo, kdo se prostě jmenuje úplně stejně?“

„Ne, to si nemyslím. Vy jste nás přece hledala v telefonním seznamu. A ve městě, kde žijí skoro tři miliony lidí, jste našla jenom šest lidí, co se jmenují Mallins.“

„Ale to neznamená, že na celém světě může existovat jen jediný John Mallins. Ten, který byl zastřelen, je z Anglie, z malého města severně od Nottinghamu,“ informovala ji Amanda, když si vzpomněla na svou zeměpisnou lekci u zarmoucené vdovy.

„A přijel sem, aby se ujal dědictví po matce, říkala jste?“

„Ano.“

„A co myslíte, jaká je šance, že když projdete záznamy o úmrtích za pár minulých týdnů, najdete tam někoho jménem Mallinsová? Kčertu, klidně to prohledejte rok dozadu!“

„Ale i kdybyste v tom měla pravdu, pořád to nic nedokazuje.“

Ráchel mávla prudce rukou, až jí ze sklínky vyšplíchlo víno. „Zatraceně, proč jste pořád tak tvrdohlavá?“

„Jen se vám pokouším vysvětlit, že…“ Amanda se zarazila. Co se jí pokouší vysvětlit? „Pokud opravdu věříte, že John Mallins nebyl jen podvodník, ale i vrah, proč jste s tím nešla na policii?“

„A co přesně bych jim měla říct?“

„Přesně to, co teď říkáte mně.“

Ráchel Mallinsová zavrtěla hlavou. „Policie bude ještě tvrdohlavější, než jste vy. Heleďte, šla jsem k těm zmetkům před pětadvaceti lety, když Johnny zmizel.

„Zapřísahala jsem je a prosila, aby našli mého bratra a víte, co mi na to řekli? Nebojte se o Johnnyho. On zase vyplave. Tyhle falešný groše se vždycky zase někde vynoří.“ Ráchel se napila vína. „Vůbec mi nepomohli. Proč bych jim tedy teď měla pomáhat já? Johnnyho mi to stejně nevrátí. Na to už je pětadvacet let pozdě.“ Amanda dopila zbytek vína ve sklenici a přijala Rachelinu nabídku, že jí dolije. „A není možné,“ začala opatrně, „že ten muž, kterého zabili, byl opravdu váš bratr?“ Rychle se nadechla, aby zabránila Ráchel v protestech. „Sama jste to řekla – je to už dvacet pět let. Za čtvrt století se lidé hodně změní. Zestárnou, ztloustnou, nechají si narůst knír.“

„Ale nezmizí jen tak ze světa.“

„Možná měl nějaký důvod. Říkala jste, že šel z průšvihu do průšvihu. Možná mu to přerostlo přes hlavu a musel rychle vypadnout z města. Možná se rozhodl že bude lepší, když vám o tom nic neřekne. Třeba zkul sil začít znovu. Odjel do Anglie, otevřel si tam krámek, oženil se, narodily se mu děti…“

„Neoženil se a neměl děti.“ Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Protože můj bratr byl gay,“ prohlásila Ráchel a nalil la si druhou sklenku vína. „A prosím, neříkejte mi, že i homosexuální muži se často žení a mají děti, protože já to vím. Ale taky vím, že ten člověk, co ho vaše klientka zabila, nebyl můj bratr.“

„Pak to musí být jiný muž, který se taky jmenoval John Mallins.“ Amanda ucítila, jak se jí zmocňuje závrať. A není divu, pomyslela si a postavila sklenici na podlahu. V jednom kuse chodí dokola v kruhu.

Dlouhá odmlka. „O kolik se vsadíte, že v Mallinsově pase je datum narození čtrnáctého července?“ Amanda neřekla nic. Žaludek se jí sevřel náhlou, tíživou jistotou, že pokud sázku přijme, prohraje.

„Poslyšte, říkáte, že zastupujete tu ženu, co toho bastarda zabila. Proč se nezeptáte jí, do koho si myslí, že napumpovala ty kulky?“

A to tvrdíte, že já jsem tvrdohlavá? chtělo se vykřiknout Amandě. „A co ten muž, se kterým se zapletl Johnny? Vyslovil před vámi někdy jeho jméno?“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Říkal mu Turek. Asi to byla nějaká přezdívka.“

„Nenávidím přezdívky,“ zamumlala Amanda.

„Já taky. Ale tohle víno mi chutná. Dáte si ještě?“

Amanda jí nastavila prázdnou sklenku a nechala si dolít. „Díky,“ vyhrkla a několikrát si rychle přihnula. „Asi bych už měla jít, abyste měla čas si zabalit.“

„Ale ne, já nikam nejedu. Řekla jsem to jen proto, abych vás odsud mohla rychle vypakovat.“ Ráchel popošla k věšáku a sundala z něj Amandin kabát. „Je vám v tom dost teplo? Vypadá tak chatrně.“

Amanda si pomyslela, že to slovo přesně vystihuje její život, a vsunula paže do rukávů. „Stačí mi to. Díky.“ Otevřela dveře a vyšla do chodby. „A moc děkuju za víno.“

„Amando,“ zavolala na ni Ráchel, když se její návštěva vydala k výtahům na opačném konci chodby. To oslovení přitáhlo Amandu zpátky jako rybářský vlasec. „Dáte mi vědět, jestli jsem měla pravdu s tím čtrnáctým červencem, viďte?“ Dveře výtahu se pomalu otevřely a Amanda nastoupila dovnitř.

Za dvě věci byla Amanda vděčná: hotelová uklízečka vytřela podlahu v koupelně, dala do ní čisté ručníky a vůbec vrátila místnost do původního stavu, a neodnesla Amandinu sklenici vína.

Amanda se pustila do toho druhého, zatímco obdivovala to první, a uvažovala, jestli má zavolat Bena a povědět mu o své nejnovější eskapádě. Cože jsi udělala? téměř slyšela jeho křik. Kam jsi Šla?.‘ Už tak bylo dost troufalé, že se vydala bez jeho povolení za Hayley Mallinsovou, ale ta poslední akce, kdy se vydala za nějakou ženou, která se vší pravděpodobností nebyla nic jiného než fantazírující stará alkoholická, no, to už byl vážně bonbónek na dortu. Kam se poděl její zdravý rozum? Někdo ji taky mohl zabít, prokristapána. Neřekl jíl snad, aby si dala horkou koupel, objednala si večeři a šla do postele? „Já chtěla,“ zkusila se chabě bránit a dopila víno, zatímco seděla na kraji vany a natahovala se po kohoutku s teplou vodou. „Když se to napopvé nepovedlo…“ Zahihňala se, vyšplíchla ze sklenice víno a ohrozila svou už tak dost křehkou rovnováhu tím, že si prudce přetáhla svetr přes hlavu. Nahá se vrátila do pokoje a zastavila se vedle telefonu. Už zase je, uvědomila si, úplně opilá.

„Tady je Ben Myers. Nejsem sice momentálně doma, ale pokud mi po zaznění signálu zanecháte svoje jméno a číslo telefonu, ozvu se vám co nejdřív. Díky, a nezapomeňte počkat na pípnutí.“

Není to přesně Ben – předpokládat, že ona neví, jak funguje hlasová schránka, jako by byl ještě na světě někdo, kdo netuší, že musí čekat na signál! „No, ahoj, Bene Myersi,“ spustila Amanda, ještě než přístroj stačil zapípat. „Jejda. Neumím moc dobře poslouchat, co?“ Rozesmála se a počkala, až zazní signál. „No, ahoj, Bene Myersi,“ zopakovala. „Volám ti – proč vlastně volám? – aha, volám, abych se omluvila, protože to vypadá, že nejsem moc hodná holčička a neudělala jsem, cos mi řekl. A co to vůbec bylo? Už si nevzpomínám. Ale určitě si to vybavím, až dostaneš tenhle vzkaz a zavoláš mi zpátky. Slyšels? Zavolej mi zpátky. Je to důležité. Asi.“ Rozesmála se, když ji další pípnutí přerušilo v půlce slova. „No, to bylo pěkně hrubé,“ prohlásila a položila sluchátko. „Ani jsem neměla čas dodat, aby vyřídil Jennifer moje pozdravy. Vyřiď Jennifer, že ji pozdravuju!“ vykřikla směrem k telefonu a uslyšela zvuk vody, která v koupelně nebezpečně zabublala. „Ale ne!“ Amanda doklopýtala do koupelny a vrhla se k vaně. Hladina vody už byla přesně u okraje vany, když Amanda ponořila paži do vroucí vody a vytáhla zátku. „Do hajzlu! Je vařicí!“ Hladina začala okamžitě klesat. Amanda zoufale mávala rukou, od lokte dolů rudou, aby se trochu ochladila. Pak počkala, až se hladina sníží dost na to, aby mohla vrátit zátku nazpátek, a připustila studenou vodu. „Řekla bych, Že tady někdo trochu moc pil,“ prohlásila, když vlezla do vany a snažila se zahnat slabý hlásek, který jí připomínal, že se jí něco takového stává v poslední době až moc často. „Ale tohle je zvláštní příležitost,“ pronesla, když si připomněla slova Ráchel. „Chlap, který si říká John Mallins, dostal, co mu patřilo.“ Chlap, který si říká John Mallins, zopakovala si tiše. Natáhla se pro kostku mýdla a začala si mydlit podpaží ještě dřív, než si stačila uvědomit, že mýdlo nerozbalila. Jééé…“ Zase se rozesmála, ale její smích se změnil téměř v zapištění, když se jí konečně podařilo roztrhnout obal od mýdla a dívala se, jak papír plave po hladině, zatímco kostka se ponořila ke dnu. Je nějaká možnost, že by Ráchel Mallinsová měla pravdu? Že muž, který si říkal John Mallins, jím ve skutečnosti nebyl? Že to byl podvodník, který před pětadvaceti lety skutečného Johna Mallinse zabil a ukradl si jeho totožnost?

Ale co kdyby ano? Opravdu záleží na tom, jestli se muž, kterého její matka zastřelila, jmenoval John Mallins, nebo ne? Fakta jsou fakta, a fakta jsou následující: její matka zastřelila člověka, který se možná jmenoval John Mallins, a možná taky ne. „Ať to byl kdo chtěl, teď už není nikým,“ oznámila Amanda, vylovila mýdlo a začala si s ním chaoticky přejíždět po těle.

Až na to, že pokud to nebyl John Mallins, kdo to tedy skutečně byl?

A neznamenala by odpověď na tuhle otázku to, že by se zároveň objasnily odpovědi na spoustu dalších dotazů?

Třeba na ten, proč ho její matka zastřelila?

Říkal mu Turek. Asi to byla nějaká přezdívka.

„Nenávidím přezdívky,“ zašeptala Amanda do ručníku, kterým si otírala obličej. Vlhká froté látka jí ucpala ústa i nosní dírky jako posmrtná maska.

Panenko, uslyšela čísi výkřik. Panenko. Panenko. Amanda si prudce strhla ručník z tváře, postavila se a vylezla z vany. Nahá a mokrá se vydala do pokoje a sáhla po telefonu. „Metropolitní kongresové centrum, požádala operátorku. Jerroda Sugara,“ řekla recepční. Jerrode Sugare,“ oslovila muže, který se ozval hned po druhém zazvonění, „tady je Amanda Tra visová. A tohle je vaše šťastná noc.“ Ve dvě hodiny ji vzbudilo zaklepání na dveře.

Amandě se zdálo, že klepání je součástí jejího snu v němž se samotinká potápěla ve starém, rozhrkaném člunu do hlubin oceánu. Horečnatě vylévala vodu a viděla, jak kolem krouží žraloci. Jeden se objevil pod člunem a zaútočil na jeho chatrné dno. Jeden náraz. Druhý…

Amanda se vztyčila na posteli a z bušení v její hlava se stalo zabušení na dveře. Zadívala se na hodiny na nočním stolku a užasla nad tím, kdo to kčertu může bušit na její dveře ve dvě hodiny ráno. Hoří snad? Zaspala požární poplach? Chce ji snad někdo varovat, aby opustila budovu, dřív než bude pozdě?

Slezla z postele, zabalila se do froté županu a pospíchala ke dveřím. V hlavě jí při každém kroku bolestivě bušilo. „Ano?“ zašeptala ochraptěle. Upevnila na dveřeřetěz a otevřela jen na malou škvírku. „Amando, co se to sakra děje?“

„Bene?“ Amanda odstranila řetěz a rychle vyšla do chodby. „Co tady děláš? Stalo se něco?“

„To mi řekni ty.“

Amanda se zadívala na toho pohledného mladého muže, který býval jejím manželem. Viděla, ze má na sobě džíny a pletený irský svetr. Vlasy měl rozcuchán a pokryté tajícím sněhem, a v tváři se mu zračily starosti i úleva. A ještě něco dalšího, uvědomila si a snažila se zaostřit na jeho oči. Vztek, usoudila nakonec a hmátl po klice dveří za svými zády.

„Co měl znamenat ten vzkaz, cos mi nechala na záznamníku?“

„Vzkaz…?“

„Ty si nepamatuješ?“

Amanda se snažila sebrat. „Nepamatuju si, co přesně jsem tam namluvila. Napůl spím. Probudils mě.“

„Tys pila?“

„Ne, tvrdě jsem usnula.“

„Dělal jsem celou noc na případu, ke kterému mám ráno stání. Jsem hrozně utahaný. Už jsem si chtěl vlézt do postele, když jsem si přehrál vzkazy.“

„Tys nebyl s Jennifer?“

„A ty jsi mluvila tak… nevím…“ Jak?“

„Zoufale,“ řekl konečně a Amanda ucouvla. Ten výraz ji udeřil do tváře jako facka. „Hrozně jsi mě tím vyděsila.“

„Ujišťuju tě, že nejsem vůbec zoufalá.“

„Dobře, tak se vrátíme k věci.“

Amanda najednou cítila, jak se jí do očí tlačí slzy. Náhle sklonila hlavu, zadívala se na své bosé nohy a pokusila se ovládnout svůj vlastní roztřesený hlas. „Omlouvám se, že jsem tě vyděsila. To jsem nechtěla. Hele, vážně mě to moc mrzí. Běž domů, běž se vyspat. Uvidíme se ráno.“ Ben si odhrnul vlasy z čela a nešťastně přimhouřil oči. Jsi v pořádku?“

„Nic mi není.“

„Proč si mě volala?“

„Cože?“

„Řeklas, že je to důležité.“

„Není to nic, co by nemohlo počkat do zítřka.“

„Říkalas, žes nebyla hodná holčička, ať už to sakra znamená, co chce, a žes neudělala, co jsem chtěl. Tak co jsi udělala?“

Amanda se otočila přes rameno do pokoje a bušení v její hlavě se s každým pohybem zhoršovalo. Co je to se mnou? podivila se. Co to ksakru provádím?

„Pojď dovnitř,“ vyzval ji Ben. „Nemusíme se o tom přece bavit tady na chodbě.“

„Ne, vážně. Měl bys jít,“ zaprotestovala Amanda, ale Ben už strčil rukou do dveří a nahmatal vypínač na stěně vedle.

„Co se večer stalo, Amando?“ zeptal se a místnost zalilo ostré světlo.

Šustivé zvuky. Odhrnující se pokrývka. Pak se v posteli vztyčila přízračná postava, bledá a zmatená. Ježíši,“ zamumlal Jerrod Sugar, zvedl hlavu z polštáře a zamžoural proti nečekanému světlu. „Co se to tady děje?

Amanda viděla, jak se Benovi polévají tváře jasně růžovou barvou, jako by měl omrzliny. Viděla, jak zatíná čelist a tiskne ruce v pěst. „Dobře. Fajn. Dobře,“ vypravil ze sebe a přenesl váhu z nohy na nohu. „Omlouvám se, že jsem rušil. Moje chyba.“ Zhasl světlo a vyrazil z místnosti.

Amanda se nehýbala.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Jerrod Sugar, když za Benem bouchly dveře.

Amanda zůstala několik vteřin absolutně nehybná. Pak vlezla zpátky do postele, zatímco ozvěna prásknuíi dveřmi doznívala v její mysli jako švihnutí bičem. „Nic,“ prohlásila a přetáhla si polštář přes hlavu, aby ten zvuk od sebe zahnala. Pak zavřela oči.

Budova torontského soudu – říká se jí nový soud, navzdory tomu, že byla stará už dobře třicet let – stojí na rohu ulic University a Armoury. Nový soud se jí říká proto, aby se nějak odlišila od starého soudu, který je umístěn ve staré budově městské radnice, na křižovatce ulic Bay a Queen. Nová městská radnice, jejíž stavba byla dokončena v roce 1965, stojí právě přes silnici a tvoří ji dvě budovy s půlkruhovým půdorysem z šedé žuly, ohnuté jedna ke druhé. Nová radnice se pyšní rozměrnou, kdysi kontroverzní sochou Henryho Moora, která vypadá trochu jako bronzové kuře bez hlavy, a rozlehlým veřejným kluzištěm, kde lidé už od jedenácti dopoledne mohli předvádět svoje umění.

Amanda si to všechno připomněla, když ji taxikář vysadil na špatné adrese.

„Říkala jste nová radnice,“ trval na svém řidič s nápadným cizím přízvukem. „Říkala jsem nový soud.“

„Soud je ve staré radnici.“

„To je starý soud. Já chci k novému soudu.“

„Tak ten tady není,“ odsekl muž. Pak provedl zakázanou otočku do U a zamířil tím směrem, jímž přijeli.

Je to moje vina, pomyslela si Amanda a opřela si čelo, v němž jí stále ještě bolestivě tepalo, o špinavé postranní okénko taxíku. Dívala se na jednotvárné fasády městských domů, které se tyčily proti šedivé obloze. Měla jsem dávat větší pozor.

Jako na spoustu dalších věcí, připomněla si nešetrně, když si vybavila včerejší noční katastrofu. Jak jsem to mohla dopustit?“

„Něco se vám nezdá, madam?“ zeptal se varovně taxikář. Jeho tmavé skelné oči se ve zpětném zrcátku zúžily, jako by ji podezíral, že už zase mění svoje úmysly. Tak si to vezmeme po pořádku, pomyslela si Amanda. Moje matka je ve vězení. Já mám příšernou kocovinu. Spala jsem s úplně cizím mužem. A můj bývalý manžel si myslí, že jsem děvka. Možná bych měla říct můj starý bývalý manžel, pomyslela si s hořkým ušklíbnutím, abych ho nějak odlišila od svého nového býválého manžela. Ale komu záleží na tom, co si myslí. „Ne,“ odpověděla řidiči. „Všechno v pořádku.“ Opřela se zády o opěradlo a narovnala se. Tmavě šedivá koženka pod jejím kabátem ublíženě zavrzala. Jaké má Ben právo, aby ji soudil? Nemá snad ona dost věcí, s nimiž se teď musí vyrovnávat. No tak se opila. Na to má právo. Má taky právo vyspat se, s kým bude chtít. Dokonce i když to ve skutečnosti zase tak moc chtít nebude.

Prostě táhni do pekel, Bene Myersi. Co se to vůbec opovažuješ, přitáhnout takhle uprostřed noci jako rytíř, co jede zachránit ji na svém bazarovém oři? „A kdo vůbec tvrdí, že potřebuju zachraňovat?“ vyhrkla nahlas a vyděsila tím řidiče, který prudce zahnul doleva, takže Amanda ztratila rovnováhu a přepadla na stranu.

„Nový soud,“ prohlásil taxíkář a zabrzdil před vznešenou budovou z šedých kamenů.

Amanda chvíli vyčkávala, než se odhodlala vystoupit z taxíku. „Co tady vlastně dělám?“ zeptala se nahlas, alej ztlumila hlas do límce kabátu. Nevěděla, jak bude Bert reagovat, až ji uvidí. Doufala, že líp, než jak reagovali včera v noci. Zhluboka se nadechla Štiplavě ledového vzduchu a vstoupila do budovy. Zkontrolovala si lístek) v kabelce, na kterém měla napsané Číslo soudní síně. „Soudní síň 24,“ zašeptala nehlučně, prošla detektorem kovu a zamířila k výtahům hned za vchodem. Pak už se jen dívala, jak pod ní mizí podlaha přízemí.

Když vystoupila z výtahu, zkřížila cestu atraktivní blondýnce v plandavém černém taláru, který v Kanadě nosí právníci, když mají soudní jednání. Jennifer? napadlo Amandu, když zahlédla záblesk ženiných dokonale tvarovaných lýtek, zatímco právnická mířila ke dveřím s číslem 201. Jsi to ty? A proč jsi včera v noci nebyla s Benem?

Tak bych se aspoň nemusela cítit tolik provinile, že jsem se vyspala s Jerrodem Sugarem. I když, proč se cítím kvůli Sugarovi provinile, to je pro mě záhadou. Můžu spát, s kým budu chtít. Těžko mě někdo může obviňovat, že jsem nevěrná muži, který přestal být mým manželem před osmi lety.

Dobře. Fajn. Dobře, slyšela Bena, než za ním práskly dveře.

Všimla si muže ve středním věku, který seděl na lavičce vedle a vypadal ztraceně a nešťastně. Připomnělo jí to výraz Jerroda Sugara, když uviděl Bena, jak stojí v nohou postele. V dlani ještě cítila zběsilý tlukot jeho srdce, když mu na něj přitiskla dlaň, aby ho po Benově odchodu objala. Odešel za okamžik po Benovi, když prohlásil, že je moc otřesený na to, aby ještě dokázal usnout. Dokonce ani její lákání na další milostné hrátky ho nedokázaly přesvědčit, aby zůstal. Když si natahoval kalhoty, omlouval se, Že ho to mrzí, ale má opravdu hrozně nabitý týden, ale určitě jí zavolá, než odletí í města. Možná by se mohli někdy sejít na Floridě, sbohem, bylo to krásné, díky, že sis na mě vzpomněla.

Potěšení na mé straně, pomyslela si Amanda. Sklepla si z nohou pomyslný sníh a vykročila do dlouhé chodby. Až na to, že nebylo. Žádné potěšení. Amanda se pokusila vybavit si okamžik, kdy si sex naposledy pořádně vychutnala, ale přestala s tím, když se jí do vzpomínek začal míchat obraz Bena. „Ne, tak to ne,“ okřikla se rozhodně. „Tudy cesta určitě nevede,“ pokárala se, strčila do dveří u místnosti číslo 204 a vstoupila do soudní síně.

Ta byla zařízena moderně, ale ne zvlášť nápaditě. V čele soudu seděl soudce v taláru, obklopený hloučkem úředníků, a všichni se tvářili, jako by je jednání vlastně nudilo. Na lavici svědků vyčkával policista a díval se k prázdné lavici obhájců po své levici. Za stolky pro právníky sedělo v několika řadách pár diváků. Zástupkyně oblastního návladního, zavalitá mladá žena, jejíž nažloutlá pleť byla rámována prameny neupravených tmavých vlasů, předváděla obvyklé divadlo a probírala se stohem důležitě vyhlížejících papírů. Ve tváři měla zarputilý výraz, který nesla tak hrdě jako diamantový náhrdelník, co si nikdy nehodlá odložit. Amanda pokývla hlavou na pozdrav a posadila se vedle ženy středních let, která chvějícími se prsty probírala kuličky růžence. Amanda natáhla krk, aby dohlédla na to, kdo sedí před ní, a spatřila Bena, jak něco šeptá hezké mla-i dé dívce, která posedávala vedle něj u stolu obhájců. Poklepal dívku po ruce, pak se narovnal, podíval se přes rameno a jeho oči se zastavily na Amandě.

Co tady děláš? ptal se jí jeho pohled.

Musím ti něco říct, odpovídala Amanda tiše, ale Ben už obrátil svou pozornost zpátky k dění v soudní síni, kde zástupkyně návladního začala zpochybňovat jakési I právní hledisko.

Měla nosový a nepříjemný hlas, a pokaždé, když se zadívala na hezkou mladou dívku na lavici obhájců, oči se jí zúžily stěží utajovaným vztekem. To, co říkala svými obratně formulovanými frázemi, bylo ve skutečnosti toto: Teď ti ukážu. Tobě, s těmi tvými dlouhými lesklými vlasy a luxusními šaty na tvém dokonalém těle. Tobě, ty zpovykaný zmetku z lepší rodiny, který si myslí, že život není nic jiného než mísa zmrzliny, kterou můžeš ochutnávat bez následků. Já, já jsem teď tady, abych tu tvou krásnou bublinu praskla jednou provždy. Jsem tady, abych ti ukázala, co je doopravdy život.

Amanda se snažila dávat pozor, ale asi po deseti minutách ženina zdlouhavého výčtu to vzdala a zpozoruněla teprve ve chvíli, kdy se slova ujal Ben. Co by se mezi nimi stalo, kdyby v její posteli včera v noci nebyli Jerrod Sugar?

A co chtěla, aby se stalo?

Nic.

Být s ním. Dělat to s ním. Pamatuješ? Amanda ubezpečila sama sebe, že se prostě jen cítí zranitelná, protože se po tolika letech vrátila do svého rodného města, a je přinucená za tak bizarních podmínek trávit čas s mužem, kterého kdysi milovala, takže se přirozeně začíná rozpomínat na dávné detaily z jejich společné minulosti. Za takových okolností je jen přirozené, Že má tak zmatené pocity. Možná že on je na tom stejně, a to byl ten důvod, proč k ní včera v noci vrazil do pokoje, když mohl přece normálně zavolat. Amanda zavřela oči a snažila se zapomenout na ten výraz Šoku a zklamání v Benově tváři, když rozsvítil světlo a spatřil ležet v posteli Jerroda Sugara.

Soudce ohlásil hodinovou přestávku na oběd a Amanda se podívala na hodinky. Překvapeně zjistila, že je teprve půl dvanácté. Vstala, když se soudní síň začala rychle vyprazdňovat, a viděla, jak Ben vyskočil a přistoupil ke stolku státní zástupkyně. „Ale jdi, Nancy,“ slyšela ho, jak přemlouvá ženu svým nejlepším „benovským“ hlasem. „Proč jsi tak neústupná? Je to hodná holka, která prostě narazila na špatného chlapce. Je to její první obvinění. Nech ji, ať si to odpracuje na nějakých veřejně prospěšných pracích.“

„Zbytečně ztrácíš dech, advokáte,“ odsekly mu suché, neúprosné rty.

„Veřejně prospěšné práce, a budeme z toho mít prospěch všichni.“

Žalobkyně mu odpověděla zdvižením zarostlého obočí. Shrnula si papíry na hromádku a vypochodovala z místnosti.

„Šarmantní dáma,“ prohodila Amanda, když poslouchala, jak se klapot ženiných podpatků zvolna vzdaluje chodbou.

„Co ty tady, prosím tě, děláš?“ podivil se Ben, aniž na ni pohlédl.

„Tvoje sekretářka mi řekla, že tady budeš.“

„Pane Myersi?“ Přistoupila k nim žena, která se před tím probírala růžencem. „Myslíte, že bych mohla v Selenu na oběd?“

„Mami, prokrista, schovej ten růženec.“

„Hlavně buďte za hodinu zase zpátky,“ přípomínal Ben, když žena objala svou dceru kolem ramen a odváděla ji z místnosti.

„Vypadá to, že to bude tvrdé,“ prohodila Amanda, která se dívala za jejich zády.

Ben mlčel.

„A co ty?“ zeptala se Amanda. „Máš čas na oběd?“

„Nemám moc hlad. Každopádně díky.“

„Bene…“

Podíval se na ni, poprvé od chvíle, kdy vešla soudní síně. „Podívej, pokud jde o včerejší noc, opravdu se mi nemusíš omlouvat. Co děláš se svým životem, to je jen tvoje věc.“

„S tím nelze než souhlasit. Nepřišla jsem se omlouvat.“

Zatvářil se překvapeně, možná i trochu zklamala „Tak proč jsi přišla?“

„Mohl bys pro mě nějak zjistit, jestli se John Mallis narodil čtrnáctého července?“

„Proč to potřebuješ vědět?“

„Jen taková předtucha.“

„To je pořádně divná předtucha, dokonce i na tebe“

„To jenom kvůli té ženě, se kterou jsem mluvila včera večer, a ona mi řekla…“

„S jakou ženou jsi večer mluvila?“ Jeho oči se zúžily. To jsi tam mela v posteli ještě nějakou ženskou? obviňovaly ji.

Amanda mu stručně načrtla okolnosti rozhovor s Ráchel Mallinsovou a dívala se, jak výraz v Benově tváři kolísá mezi zvědavostí a nevěřícností, obdivem a vztekem.

„Prosím, řekni mí, že to je tvoje představa, jak si ze mě utahovat,“ zavrčel, když skončila.

„Vím, že jsem tam neměla chodit sama. Nemusíš mi to říkat. Ale opravdu si nemyslím, že by mi lhala. Šla jsem dnes ráno do knihovny,“ pokračovala rychle, než jí stačil skočit do řeči. „Strávila jsem tam asi hodinu prohlížením záznamů o lidech, kteří zemřeli v Torontu za poslední měsíc, a nenašla jsem nikoho, kdo by se jmenoval Mallinsová.“

„A proč bys měla najít…?“

„Protože Hayley Mallinsová mi řekla, že její manžel sem přijel, aby uspořádal matčinu pozůstalost.“

„Hayley Mallinsová? Kdy jsi mluvila s Hayley Mallinsovou?“

„Zašla jsem za ní, když jsi mě vysadil v hotelu.“

Ben zavrtěl hlavou, jako by se snažil poskládat si útržky informací k sobě. „Tos měla tedy pořádně rušnou noc.“

„Nic z toho jsem neplánovala. Věř mi. Prostě se to tak vyvinulo.“

„Co přesně se vyvinulo?“

Amanda mu podrobně popsala své setkání s Hayley Mallinsovou.

„Nemůžu uvěřit, že klidně souhlasila s tím, že si s tebou promluví.“

„Myslím, že jsem ji trochu zaskočila.“

„Ano, to ty umíš moc dobře.“ Chvíli stáli a hleděli jeden na druhého. „Dobře,“ řekl konečně. „Můžeš mě pozvat na oběd.“

Usrkávali horkou brokolicovou polévku v bistru kousek od soudu. „Ta státní zástupkyně vypadá jako puncovaná ježibaba,“ prohlásila Amanda a najednou se hlasitě rozesmála, když jí do myšlenek náhle skočila dávná vzpomínka jako chodec, který se vrhne mezi dvě auta.

„Co je tak legračního?“

Amanda zavrtěla hlavou, jako by se snažila vzpomínku zahnat, ale ona tam zůstávala, neochotná se pohnout. „Když jsem byla malá,“ spustila zdráhavě, „pamatuju si, že moje matka řekla o jedné sousedce, že je puncovaná ježibaba, a já se jí pak hrozně bála. Zacházela jsem si strašný kus cesty, jen abych nemusela projít kolem jejího domu, dokonce i když to znamenalo, žq jsem musela obejít celý blok. Víš, nejenom že byla ježit baba, ale ještě navíc puncovaná.“ Zasmála se své dětské naivitě.

Ben se zašklebil. „Nancy není zase tak hrozná.“

„Není?“

„Dělá prostě svou práci. Znáš žalobce.“ Ne tak důvěrně jako ty, chtěla prohodit Amanda a pokusila se představit si jeho přítelkyni Jennifer.

„Nic je nepotěší tolik, jako když shrábnou uznání viny,“ pokračoval.

„Uznání za uznání,“ zamumlala Amanda. „Je tvoje klientka vinná?“

„Je vinná tím, že je mladá a hloupá. Všem by prospělo, kdyby slízla padesát hodin veřejně prospěšných prací místo toho, aby měla ve svých papírech záznam o pobytu ve vězení.“

„Ale moc to tak nevypadá.“

Jenom proto, že zodpovědné osoby jsou možná ještě hloupější než ona.“

„Myslíš, že máte šanci?“

Ben se zasmál a ukousl si rozpečeného rohlíku. „Už mám míč prakticky v koši. Technicky vzato už je mám 1 v kapse. Jen co dostanu možnost přednést svou obhajobu, odejde po svých.“ Jo, spravedlnost.“

„To se stává, když je někdo nenasytný.“ Je Jennifer nenasytná? napadlo Amandu. „Mimochodem, v tom hábitu ti to moc sluší,“ prohodila.

„Tobě taky.“ Usmál se. Jeho rty se trochu uvolnily a napětí, které mezi nimi ještě před chvílí bylo, povolilo. „Promiň, že jsem k tobě včera v noci tak vrazil. Asi to vypadalo nějak moc vlastnicky.“

„Jen trochu. Každopádně, omluvit bych se měla já.“

„Ale tys sem přece nepřišla, aby ses omlouvala.“

„To ne,“ souhlasila Amanda. „Řekla jsem, že bych měla.“

Ben se rozesmál. „Myslím, že jsi mě zaskočila. Netušil jsem, že tady i po těch letech někoho znáš.“

„To neznám.“

„Potkala jsi ho včera večer?“

„Vlastně jsme se seznámili v letadle.“

Ben zajedl poslední sousto polévky pečivem. „Je na tebe trochu starý, nemyslíš?“

„Mám ráda starší muže.“

„To jsem si neuvědomil.“

„Můj druhý manžel byl starší pán.“

„A jaký byl?“

Teď byla řada na Amandě, aby se rozesmála. „To nevím. Vlastně jsem ho moc dobře neznala.“

„Proč ne?“

Amanda protočila panenky. Kam se to dostali? „Myslím, že jsem asi nechtěla. Totiž, on byl –je-velice pohledný muž. Bohatý. Kultivovaný. Dokonce i hodný. Myslela jsem, že mi to bude stačit.“

„A kdy ti to přestalo stačit?“

„Když začal mluvit o dětech.“

„Děti tě nelákají?“

„Kruci, to teda ne. Já jsem chtěla být jeho dítě. Co jiného chce žena, když se provdá za muže o pětadvacet let staršího?“ zarazila se a rozhlédla se po přeplněné místnosti. Zajímalo by ji, jestli si tady v tuhle chvíli ještě nějaká jiná žena povídá se svým prvním mužem o svém druhém manželovi. „Na začátku bylo všechno báječné, jako je to vždycky. Pomáhal mi na právech, koupil mi všechno, po čem moje srdíčko zatoužilo, bral mě všude, kam jsem toužila chodit. Nikdy mě s ničím neotravoval. Chlubil se se mnou. A mně se to líbilo. Ale pak najednou začal mluvit o tom, že až skončím školu, možná bychom měli uvažovat nad tím, že založíme rodinu, a já si řekla, a hele, tak to prrr. Kdo tady říká něco o zakládání rodiny? Já o rození dětí nic nevím,‘ žertovala jsem. Ale pak se ukázalo, že on to myslí smrtelně vážně. Chtěl mít děti. Já ne. Řekl něco v tom smyslu, Že si musím vyřešit svoje „záležitosti“ s matkou, pak teprve budu chtít děti, že se jinak budu pořád cítit jako v pubertě. Tak jsem mu sakra dospěle řekla, trhni si nohou pardále… Kruci. To už je teď jedno, co kdo z nás komu řekl. Fakt je, že to pohřbilo naše manželství.“

„Ale nechala sis jeho jméno,“ poznamenal Ben. „A čí jméno bych měla používat?“ zamračila se Amanda. Jako Amanda Priceová jsem nikdy šťastná nebyla. A těžko jsem se mohla vrátit ke jménu Amanda Myersová, že?“ Dojedla polévku a zamávala na servírku, aby I jí dolila kávu. „Kromě toho, Sean byl fajn člověk. To nebyla jeho vina, že jsem měla „záležitosti‘.“ Zvedla doplněný šálek kávy a odfoukla horkou páru. „A co tyl a slečna Jennifer? Taky na tebe z budoucnosti juká nějaký kočárek?“ Ben pokrčil rameny. „Kdo ví. Možné je všechno.“

Špatná odpověď, pomyslela si Amanda a zabodl svůj nůž do másla. Nabrala si a rozmazala ho po že kterou si vzala z košíku s pečivem. „Stáli jste něk u soudu proti sobě?“

„UŽ se to párkrát stalo.“

„Kdo vyhrál?“

„Myslím, že remíza.“

„To znamená dvakrát ona, jednou ty?“

„Třikrát.“ Rozesmáli se. Je mi fajn,“ ozval se Ben.

„Jo, mně taky.“

„Ale to neznamená, že už by mě nemíchalo, cos udělala včera večer.“

Amanda se usmála a zdržela se otázky, která se drala na rty – Co přesně myslíš? – i když mu viděla u očích, že myslí totéž, co ona. „Myslíš, že jsem na ně narazila?“

„Jako na co?“

„To kdybych věděla.“ Zase se rozesmáli. Amandě padalo, že jim to jde stále snadněji.

Ben odložil polévkovou lžíci a soustředil se plně to, co Amanda říká.

„Takže, minulý týden se moje matka setkala se svou přítelkyní Corinne Nashovou a šly spolu na čaj do bav hotelu Four Seasons. Viděla, jak se do hotelu vrací John Mallins se svou rodinou, a podle Corinne se zatvářila, jako by uviděla ducha. Takže, John Mallins je očividně někdo, koho moje matka znala. Souhlasíš?“ Ben přikývl.

„Další den se vrátila do hotelu a čekala, dokud se John Mallins neukázal, a pak do něj napumpovala plnou dávku. Takže John Mallins není jenom někdo, koho znala, ale někdo, koho nenáviděla natolik, že ho musela zabít.“ Amanda se odmlčela a snažila se uspořádat si myšlenky, srovnat je tak, jak logicky vyplývaly jedna z druhé. „A dál. John Mallins tady byl podle Hayley proto, aby se ujal pozůstalosti po své matce. Ale nekrology v místních novinách se nezmiňují o nikom jménem Mallinsová, což dodává věrohodnosti tvrzení Ráchel Mallinsové, že John Mallins byl ve skutečnosti podvodník, muž známý jako „Turek‘, který možná –anebo taky ne – zavraždil jejího bratra, skutečného Johna Mallinse, před dvaceti pěti lety, aby mu mohl ukrást jeho identitu. Sleduješ mě?“

„Vidím v tom taky souvislost,“ připustil Ben. „Ale Hayley Mallinsová přece říkala, že John Mallins přijel do Anglie s otcem jako dítě, když se jeho rodiče rozvedli.“

„To jí mohl napovídat on.“

„Nebo to může být pravda.“

Amanda přikývla. „Takže to znamená, že moje matka buď zastřelila nesprávného chlapíka, nebo je tak bláznivá, jak si o ní všichni myslí.“

„A co myslíš ty?“

„Myslím, že musíme nejdřív zjistit, kdo byl doopravdy ten muž, který si říkal Turek.“

Amanda po obědě doprovodila Bena zpátky k soudu a sledovala, jak je po jeho výpovědi žaloba zamítnuta pro technické nedostatky, a zažívala mnohem větší uspokojení, než pravděpodobně měla, když spatřila výraz zklamání, který zanechal tvář státní žalobkyně snad ještě ohyzdnější, než byla předtím. „Výtečně, pane Myersi,“ prohodila Amanda, když se dívala, jak Selena s matkou objímají Bena kolem krku a líbají ho. Sama bojovala s nutkáním udělat totéž.

„To byla hračka.“

Amanda se usmála. Zjistila, že jí jeho arogance prii padá ještě neodolatelněji přitažlivější než před deseti lety. „A co teď?“

„Doufám, že se už bude držet.“

Já myslela, co my?“ Nervózní smích, zbytečné odkašlání. „Co budeme dělat po zbytek odpoledne?“

„No, já nevím co ty, ale já se musím vrátit zpátky dm kanceláře.“ Ben uklidil balík papírů do svého kufříku a vykročil k eskalátoru. Pochodoval tak rychle, že mu i Amanda sotva stačila.

„A co moje matka?“

„Co je s ní?“

„Myslela jsem, že ji půjdeme navštívit.“

„Dneska nemůžu.“

„Ale nemusíme zítra k soudu?“

„Ráno bude ještě spousta času si s ní popovídat.“ V tichosti sjeli dolů po eskalátoru. Amanda se už už chtěla I zeptat, proč tak najednou takový spěch, když Ben ukázal do chodby, která vedla vlevo. „Místnost číslo 102. Pokus se to stihnout na osm čtyřicet pět, když to půjde.“

„Počkej!“ Amanda se rozběhla za ním, když sestoupil z eskalátoru a vydal se k postrannímu východu. Když otevřela dveře, do tváře jí šlehl závan chladného vzduchu jako bič, takže se málem rozplakala, napůl leknutím a napůl bolestí.

Ben se zarazil. Jsi v pořádku?“

„Myslíš, že bys mohl něco udělat s tím příšerným počasím?“

„Co ti vadí? Ty nemáš ráda teploty pod mínus dvacet?“

„A proč myslíš, že jsem se odstěhovala na Floridu?“

„To opravdu nevím,“ odpověděl prostě. „Proč?“

Amanda ignorovala jak jeho otázku, tak i to, co jí vlastně naznačovala. „Napadlo mě, že bych se tady mohla ještě na pár dní zdržet.“

„Myslím, že to je docela dobrý nápad,“ souhlasil s ní a jeho hlas byl stejně ostrý jako venkovní vzduch. Jeho advokátský tón, pomyslela si, ten, který používá, když mluví ke klientům.

„Poslyš, a co kdybychom si dnes večer zašli na večeři?“ Pokusila se vyslovit pozvání tak, jako by ji to zrovna teď napadlo, a byla vděčná za to, že jí zuby cvakají zimou tak hlasitě, že není slyšet, jak se jí třese hlas.

„Dneska nemůžu.“ Žádné jiné vysvětlení jí nenabídl, když spěšně vykročil po University Avenue.

„Bene, vážně si musíme o matce pohovořit,“ vyhrkla rychle Amanda, jako by její matka byla dostatečným důvodem, aby s ní musel jít na večeři.

„O čem chceš mluvit?“

Amanda zachytila Bena za loket a zarazila ho na rohu ulic University a Queen. „Nechceš jí snad dovolit, aby se zítra přiznala, že ne?“

„Jistěže ne.“

„A jak ji chceš zastavit?‘“

Je to jednání o propuštění na kauci, Amando. Nebude mít příležitost přiznat vinu až do pátku.“

Amanda pocítila cosi velice podobného úlevě, a pak zmatek, proč vlastně cítí něco takového. „Dobře. Aspoň tím získáme trochu času.“

„Měla by sis něco nakoupit, jestli se tady chceš chvíli zdržet,“ poradil jí. Jako co?“

„Nový kabát.“ Usmál se a pak vykročil rychle přes ulici, aby to stihl, než zase naskočí červená. Zamával jí přes rameno, aniž se jedenkrát ohlédl.

Amanda strávila několik dalších hodin tím, že bloumala po obchodech v Eaton Centru, rozlehlém otevřeném třípatrovém hypermarketu s obchody a kancelářemi v centru Toronta. Pamatovala si na časy, kdy byl Eaton jedničkou mezi nákupními centry v zemi, ale to všechno se změnilo v době, kdy byla pryč. V těch letech se obchodní řetězec dostal do potíží, takže do něj byl dosazen konkurzní správce a nakonec ho spolkl jeho největší konkurent. Sotva to tady člověk nechá chvíli bez dozoru, pomyslela si, když si prohlížela černou parku ve výloze malého obchodu na hlavním podlaží. Pak vstoupila dovnitř.

„Přejete si, prosím?“ Mladá žena, jejíž jmenovka ji identifikovala jako Moniku, se vrhla na Amandu dřív, než se stačila rozhlédnout. Monica měla kudrnaté plavé kudrny a nahé břicho, které jí přečnívalo přes pásek bokových značkových džínsů.

„Není vám zima?“ musela se zeptat Amanda. I když dívce mohlo být sotva o pět let míň než jí, Amandě připadalo, jako by byla mladší nejmíň o generaci. Kdy jsem si začala připadat tak stará? ptala se sama sebe.

Monica zavrtěla hlavou a blonďaté kudrny se jí rozlétly po čele i nad šedomodrýma očima, umístěnýma blízko u sebe. „Tady je pořádně horko. Hledáte něco konkrétního?“

„Ta bunda ve výloze…“

„Myslíte tu černou parku?“

Amanda přikývla a prodavačka ji zavedla k přeplné ným stojanům se zbožím, kde až úplně vzadu visely parky s flísovou vložkou. Amanda shodila kabát z ramen a dovolila Monice, aby jí pomohla do jedné z černých bund. Pak se kriticky prohlédla od hlavy až k patě ve velkém zrcadle.

„A co kdybyste zkusila červenou?“ navrhla Monica.

„Červenou?“

„Černá je krásná a tohle všechno – nesmíte mě chápat špatně, vám to samozřejmě hrozně sluší –, ale červená je prostě nádherná. Měla byste si ji zkusit.“

„To bych neřekla.“

„Dejte na mě,“ naléhala Monica a Amanda se usmála. Kdy někomu blonďaté kudrnky a bokové džíny posloužily jako argument, že se jedná o důvěryhodnou osobu? Ale v příští vteřině náhle změnila názor a ochotně si místo černé natáhla červenou bundu. Já jsem to věděla,“ zajásala Monica. „Vypadáte úžasně. Červená vám sedí.“ Amanda se prohlížela v zrcadle, překvapivě potěšená tím, co v něm viděla. Opuštěná žena, mávající svému bývalému muži v chladném větru na zasněžené ulici, byla ta tam. Místo ní tady byla osudová žena v Šarlatu, slavná Dáma v červeném. „Vezmu si ji.“

„Výborně.“ Monica zatleskala rukama v dětinském nadšení. Ještě něco jiného?“

„Nevím. Napadá vás něco?“

„Tamhleten neodolatelný purpurový svetřík.“

„Purpurový?“

„Dejte na mě,“ opakovala Monica.

O půl hodiny později Amanda se zmateným úžasem sledovala dívku, jak dává do tašek její nákupy, a pomyslela si: Co budu proboha s těmi zimními věcmi dělat na Floridě?

„Takže, co tu máme: jeden purpurový mohérový svetr, jeden modrý kašmírový rolák, kalhoty v námořnické modři, jedny černé kožené rukavice, a samozřejmě tahle úžasná červená bunda. Jak budete platit?“

Amanda vytáhla z kabelky kreditní kartu a podala ji Monice. „Mohla bych si tu bundu hned vzít na sebe?“

Je vaše,“ prohodila dívka s úsměvem, který odkryl dvě rovné řady zubů. „Prosím. Jenom minutku, odstřihnu vám cedulky.“ Zkušeně odstranila několik cedulek a pak rozložila zářivě červenou bundu na pultě. „Dám vám váš kabát do tašky, jestli chcete.“

„Ne, to je v pořádku. Nechte si ho.“

„Prosím?“

„Dejte ho někomu, kdo ho potřebuje.“ Jste si tím jistá?“

„Naprosto.“

„No, to je od vás velice velkorysé… Amando,“ prohlásila dívka, když si přečetla její jméno na kreditní kartě, a namarkovala cenu na pokladně. „Koupila jste si samé báječné věci. Ať se vám dobře nosí.“

„Děkuji.“ Amanda vsunula ruce do rukávů své nové bundy a zahalila se do ní. Vychutnávala si příjemné, měkoučké teplo. Kdo potřebuje Bena Myerse? napadlo ji, když si přetáhla kapuci s flísovým zateplením přes hlavu, a vykráčela z obchodu.

„Amando!“ zavolala na ni prodavačka. „Promiňte, slečno Travisová?“

Amanda se zarazila a otočila se. Zachumlala se do bundy těsněji, pro případ, že by ji snad Monica chtěla od ní nazpátek. Došlo k omylu, slyšela předem omluvný hlásek, tahle bunda už je prodaná. Musíte mi ji vrátit.

„Něco jste tady zapomněla,“ vysvětlovala Monica a natáhla k ní ruku. Amanda spatřila vkladní knížku a malý klíček, který spočíval na prodavaččině otevřené dlani. „Vypadá to jako klíček k bezpečnostní schránce.“

„Bože můj.“ Amanda si uvědomila, že na klíč i vkladní knížku, které našla v matčině šatné, úplně zapomněla.

„Naštěstí mě napadlo prohlédnout kapsy.“

„Naštěstí,“ opakovala Amanda.

„Opravdu si to s tím kabátem nerozmyslíte?“

„Rozhodně ne.“

„Dobře. Tak ještě jednou děkuji.“

Já děkuji vám.“

„Tak hezký zbytek dne.“

Jestli bude hezký, to nevím, pomyslela si Amanda, když vypochodovala z obchodu. Ale zdá se, že bude přinejmenším trochu zajímavý.

Byly už skoro čtyři hodiny odpoledne, když Amanda dorazila na adresu uvedenou ve vkladní knížce. Cesta z centra tam jí zabrala asi pětatřicet minut. „Kde to jsme?“ zeptala se řidiče, když si všimla, že taxametr ukazuje částku 14 dolarů 75 centů, což bylo o sedm dolarů víc, než činil zůstatek matčina vkladu. Vytáhla z peněženky dvacetidolarovku a podala ji přes opěradlo řidiči. Zdá se, že se jí tenhle výlet začíná pěkně prodražovat.

„North York,“ odpověděl muž s nápadným východoevropským přízvukem.

Proč si pro všechno na světě její matka vybrala banku u všech čertů, když je centrum města bankami doslova přecpané?

„Pospěšte si,“ dodal řidič. „V bance zavírají už za dvě minuty.“

Doprdele, pomyslela si Amanda. Viděla, jak banku opouštějí hloučky lidí, a napadlo ji, že už ji možná ani nenechají vstoupit. „Drobné si nechte,“ vyhrkla, vyskočila z auta a rozběhla se ke vchodu do banky. Uviděla úřednici s těžkým svazkem klíčů, jak kráčí proti ní, aby vchod pro dnešní den uzamkla.

„Budu hned hotová,“ vychrlila na hubenou mladou ženu, jíž helma z kudrnatých tmavých vlasů přidávala dobrých pět centimetrů na výšce.

„Nespěchejte,“ protáhla žena s měkkým jamajským přízvukem a zamkla za Amandou dveře.

Amanda se rozhlédla po hale a pokusila se naplánovat si svůj další pohyb. Uklidnilo ji, když viděla, že banka je relativně rozlehlá a moderní, a že uvnitř stále ještě postává kolem desítky klientů. Možná že právě fakt, že přišla těsně před zavírací dobou, bude nakonec pracovat pro ni. Úředníci budou mít plné ruce práce s tím, aby zavřeli přepážky a začali s účetní uzávěrkou. Budou tedy pravděpodobně věnovat méně pozornosti cizinci v jejich středu, i tomu, jak se podepíše, když bude vyžadovat přístup k bezpečnostním schránkám v sejfu zadní Části bankovní haly. Ne snad, že by je nedokázala obelhat. Léta podepisování školních výkazů matčiným podpisem z ní udělala cosi na způsob experta.

Takže ty teď zfalšuješ matčin podpis a nabouráš sem do bezpečnostní schránky, slyšela Benův nesouhlasný hlas. Za to by tě klidně mohli vyškrtnout ze seznamu advokátů.

Amanda si stáhla své nové kožené rukavice, zaregistrovala, jak se jí nervózně třesou prsty, a vykročila podél řady přepážek k zadní stěně haly, vymalované světle fialovou barvou. „Potřebuji se dostat do své bezpečnostní schránky,“ požádala ženu, která se na druhé I straně pultu probírala stohem šeků.

„Hned jsem u vás,“ odpověděla jí úřednice, ani» vzhlédla.

Skvělé, pomyslela si Amanda, váš přístup se mi taky líbí. Žádné úsměvy, žádné zdvořilé otázky. Nemusíte mi ani přát krásný den. Jen se sem přiloudejte, jako byste mi dělala ohromnou laskavost, a pusťte mě do toho zatraceného sejfu.

Žena si s očividným zoufalstvím povzdychla a prohrábla si rukou nakrátko ostříhané hnědé vlasy. Jak to, že na to nemůžu přijít?“ zamumlala si pro sebe.

Chápu, jak vám je, pomyslela si Amanda soucitně a přenesla váhu z nohy na nohu. Ucítila, jak k ní její nová teploučká bunda měkce přilnula. Za sebou uslyšela i čísi rozhořčený hlas a ohlédla se po zvuku.

„Co tím chcete říct, že mi ten šek neproplatíte?“ vybuchla jakási pobouřená zákaznice.

Je to šek na jinou banku, paní Newtonová,“ vysvětlovala jí úřednice. „Omlouvám se, ale takové jsou naše předpisy.“

Jsem klientkou vaší banky víc než třicet let. To jste ještě ani nebyla na světě!“

„Ano, chápu a moc se omlouvám, ale –“

„Chci mluvit s ředitelem.“

Amanda se zadívala na mokré stopy po roztálém sněhu, které křižovaly cic cak tmavou břidlicovou podlahu bankovní haly. Moje matka tady byla klientkou skoro stejně tak dlouho, pomyslela si, a musela překonat nutkání obrátit se a vzít nohy na ramena. Možná umím napodobit její podpis, ale nemůžu tady nikoho přesvědčit o tom, že jsem Gwen Priceová. Možná že některá z těch úřednic mou matku zná, Nebo aspoň četla v novinách reportáže o vraždě v hotelu a teď si vybaví to jméno. Pozná, že jsem podvodnice. A co udělá potom? Vyhodí mě? Zavolá policii? Ben bude zuřit, až se to dozví, to je jisté.

Vyčerpaná úřednice shrnula šeky na jednu hromádku a věnovala Amandě unavený úsměv. „Chtěla jste do sejfu?“ uvědomila si a přistrčila přes pult kartu, aby se na ni Amanda podepsala.

Amanda naškrábala na kartu matčin podpis a zadržela dech, když ho úřednice porovnávala s tím, který měla v seznamu. „Tudy, prosím,“ řekla nakonec, aniž by dala najevo nějakou známku toho, že by jí to jméno něco říkalo. Pustila Amandu za pult a pak ji dovedla do zadní místnosti bankovního sejfu. Tam se však náhle zastavila a s otevřenýma očima zůstala na Amandu zírat. „Ach,“ vyhrkla.

Amanda cítila, že se nemůže nadechnout, jako by jí žena náhle sevřela rukama krk. Řekni jí, že to byla chyba, letělo jí hlavou, že v poslední době nejsi vůbec ve své kůži. Vzpomněla si na Johna Mallinse, na muže, který si říkal John Mallins. Taky nebyl v poslední době ve své kůži, napadlo ji a skoro se nahlas rozesmála. Možná je to nakažlivé.

„Vaše bunda,“ vydechla úřednice.

„Bunda?“

„Ano. Je úžasná. Hrozně se mi líbí. Kde jste ji koupila?“

„Aha… V jednom butiku v Eaton Center.“ Je fantastická. Strašně se mi líbí ta barva.“ Žena otevřela sejf a ustoupila, aby mohla Amanda projít jak první.

„Děkuju.“

Já červenou nosit nemůžu. Kéž bych mohla. Ale padám v ní moc vybledle.“ Použila nejdřív svůj klí, a potom Amandin, aby otevřela malý bankovní trezor „Můžete si to vzít sem.“ Ukázala do malé místnosti se zataženými roletami. „No, vždyť to znáte.“

„To nic.“

To si jen myslíte, namítla v duchu Amanda. Dívala se, jak žena odchází. Teprve potom odhrnula světle fialový závěs a vstoupila do malé místnůstky. Několik vteřin se dívala na šedou schránku ve svých rukou, jako by její zrak stačil na to, aby pronikl k jejímu obsahu. „Tak do toho. Na co čekáš?“ Čekám, že sem vtrhne policie a okamžitě mě zatknou. Pak bys jim měla poskytnout nějaký důvod, aby měli proč zatknout, usoudila nakonec, otevřela krabi a nahlédla dovnitř.

Ať už čekala cokoli, tohle rozhodně ne. Zalapala po dechu a ucouvla prudce zpátky k závěsu. Cítila, jak ji polévá horko a vzápětí chlad, jak se jí točí hlava a podlamují nohy, to všechno naráz. „Dobrý bože,“ vypravila ze sebe, ponořila prsty do krabice a začala se probírat úhlednými balíčky stodolarových bankovek. „Co to má sakra znamenat?“ Co s těmi penězi její matka probůh dělala? Bude to nejmíň sto tisíc, spočítala si rychle v duchu. V hotovosti. A 7 dolarů 75 centů na účtu. „Co se to sakra stalo?“ Amanda zírala na peníze, dokud neuslyšela zvuk kroků, následovaný diskrétním zakašláním, na druhé straně závěsu. „Promiňte prosím, je všechno v pořádku?“ zeptal se hlas.

Amanda přibouchla bezpečnostní schránku a během několik vteřin se pokusila dát dohromady. Teprve pak odhrnula závěs a přiměla se k nucenému úsměvu.

„Omlouvám se,“ pronesla zdvořile úřednice. „My normálně nemáme ve zvyku rušit naše klienty, ale byla jste tu tak dlouho, a…“

Amanda se podívala na hodinky a užasla, když si uvědomila, že už uplynulo dvacet minut. „Promiňte. Neměla jsem ponětí, že už je tak pozdě.“

„To jenom, že už budeme zavírat.“

„Chápu.“ Podala box ženě a dívala se, jak ho zasunuje opatrně na jeho místo. Bože můj, letělo jí hlavou, jen ať neomdlím dřív, než se odtud dostanu pryč.

„Budete si přát ještě něco jiného?“ zeptala se úřednice, když dovedla Amandu zpátky do hlavní haly. Amanda věnovala veškerou svou pozornost tomu, aby dokázala klást jednu nohu před druhou.

„Ne. Myslím, že tohle mi pro dnešek úplně stačilo.“

Mladá žena se svazkem klíčů čekala u východu z banky, aby Amandu vyprovodila ven. „Máte krásnou bundu,“ prohlásila a odemkla dveře.

Amanda počkala, až jí cinkot klíčů oznámí, že se dveře za jejími zády bezpečně uzamkly. Teprve pak se svezla na obrubník a ukryla si obličej do dlaní.

Jak to myslíte, že se musím zítra odhlásit?“ vybuchla Amanda na recepčního u přepážky v hale hotelu Four Seasons.

Mladý muž se trpělivě usmál. „Tedy, technicky vzato jste se měla odhlásit dnes ráno.“

„Ale já se rozhodla zůstat až do víkendu.“

„Kéž bychom vám mohli nějak pomoci. Velice mě to mrzí. Ale podle našich záznamů jste si rezervovala pokoj jenom na včerejší noc. Dnes vás ještě můžeme ubytovat, ale obávám se, že od zítřka již máme plně obsazeno.“

„To nemáte vůbec nic jiného?“

„Obávám se, že nikoli. Ale mohl bych zavolat do jiných hotelů tady poblíž…“

„Ne, to je v pořádku. Děkuji vám.“ Amanda se k recepčnímu obrátila zády.

Některé z věcí, na něž Amanda myslela, když nastoupila do výtahu: její matka má sto tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách, ukryté v depozitní schránce v bance na druhém konci města; měla by zavolat Benovi a povědět mu o svém objevu; její matka má sto tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách, ukryté v depozitní schránce v bance na druhém konci města; měla by zavolat do práce a informovat je, že se vrátí až začátkem příštího týdne; její matka má sto tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách, ukryté v depozitní schránce v bance na druhém konci města; musí si najít nové ubytování; její nová bunda je báječně teplá; červená teď bude rozhodně její novou oblíbenou barvou; její matka má sto tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách, ukryté v depozitní schránce v bance na druhém konci města.

Amanda dorazila k novému soudu podruhé přesně na čas, nazítří ráno v osm čtyřicet pět. Chodby už byly přeplněné prvními návštěvníky: uspěchaně se tvářícími právníky v nudných, špatně padnoucích oblecích, kteří pochodovali cílevědomě z jednoho konce haly na druhý a zase zpátky a krátce se přitom zastavovali, aby si popovídali s kolegy nebo něco v rychlosti probrali s klienty; policisté v uniformách se shlukovali do modrých hloučků a podezíravě si měřili pohledy mladé muže v neforemných džínách, kteří je míjeli ležérním krokem; nervózní rodiče poposedávali na nepohodlných dřevěných lavicích u vysokých stěn, zadržovali slzy a snažili se navzájem povzbuzovat, že všechno dobře dopadne. Amanda cítila, jak se všechny pohledy zastavují u ní, když kráčela chodbami a rozhlížela se po Benovi. Jsem tady nápadná jako Eskymák v tropech, pomyslela si sarkasticky, když si rozepnula zip nové červené bundy a nadhodila si tašku s věcmi, která ji tížila na rameni. Vypadám jako přezrálé rajče, usoudila a nakonec podlehla touze posadit se na první prázdnou lavičku, odložit si na chvíli tašku na zem a zavřít oči. V noci se moc dobře nevyspala, což ji ani nepřekvapilo. V hlavě se jí neustále svářely protichůdné myšlenky. V jednu chvíli se jí téměř podařilo přesvědčit samu sebe o tom, že není nic divného na tom, když má matka ukryté všechny ty peníze v depozitní schránce v bance na druhém konci města, protože, koneckonců, její matka byla výstřednost sama. V další minutě se sama okřikla, že taková šílenost je přece o pár čísel větší než všechno ostatní matčino bláznění, a že i na její matku je rozhodně šílené mít ukrytých tolik peněz, a kromě toho, co chtěla dělat se sto tisíci ve stodolarových bankovkách, a jaké pokud vůbec existovalo, bylo její spojení s Johnem Mailinsem, za předpokladu, že John Mallins byl opravdu John Mallins, a pokud nebyl, tak kdo to ksakru byl, alej záleží na tom opravdu, nebo záleží jen na tom, že se tady rozhodla zůstat ještě dalších pár dnů? „Co tady, k čertu, vůbec ještě dělám?“ zašeptala do lemu kapuce svá nové bundy. Zrušení zamluvené letenky bylo první věcí, kterou dnes ráno udělala, a pak zavolala do práce a uslyšela téměř zřetelnou úlevu v hlase své sekretářky, když jí oznámila, že se vrátí až začátkem příštího týdne.

„A jaké to bylo, zase se s ním vidět?“ zeptala se Kelly a její hlas přešel do konspirativního šepotu.

„Jaké bylo vidět se s kým?“ zopakovala nekompromisně Amanda a v duchu zadoufala, že její panovačný tón tu zvědavou mladou ženu dostatečně odradí od zvídavosti.

„S Benem Myersem,“ vyslovila Kelly, která tvrdohlavě ignorovala narážku.

„Bylo to zvláštní.“ Ale už když to Amanda vyslovovala, pochopila, že si nevybrala to správné slovo. I když a okolnosti, za jakých se s Benem setkali, mohly být právoplatně označeny za zvláštní, na tom vidět se s Benem a trávit s ním čas nic zvláštního nebylo. Jejich počáteční nepřátelství brzy ustoupilo dávné důvěrnosti a vzájemné, i když zdrženlivé, úctě. Jednoduše řečeno, býti s Benem je fajn, uvědomila si. Je to jako návrat domů.

„Vrátím se o víkendu,“ sdělila Kelly a odehnala vzdálen pocit nejistoty, který se jí vylíhl kdesi v hloubi mysli.

Co je to se mnou? podivila se teď a otevřela oči, neboť zaslechla, jak se k ní blíží něčí kroky. Pak je zase zavřela, když si uvědomila, že muž, který se usadil na druhém konci lavice, není Ben. Proč jsem najednou tak posedlá mužem, od kterého jsem před osmi lety utekla? pokárala se. Můžu si být jistá, že on určitě neztrácí 1 čas tím, že by myslel na mě. Kdepak, Ctihodnosti. Má svou kancelář, svoje případy a svou Jennifer. Dneska nemůžu, odpověděl na její pozvání na večeři, aniž se jí aspoň obtěžoval nabídnout nějaké vysvětlení. Ale přece, v tom, jak se na ni přitom podíval, bylo něco… „Ne, dost. Okamžitě toho nech.“

„Prosím?“ zeptal se muž na druhém konci lavičky. „Mluvila jste se mnou?“

„Cože? Ale ne, ne, promiňte.“

Muž přikývl, ale hlava se mu nervózně pohupovala nahoru a dolů, dokonce, i když se od ní odvrátil. O vteřinu později je od sebe oddělila žena v dlouhém těžkém kabátě, která se vmáčkla mezi ně a podívala se na Amandu. „Máte krásnou bundu,“ prohodila.

Amanda se vděčně usmála a pak se podívala na hodinky. Bylo už pět minut před devátou, a Ben pořád nikde. Měla mu zavolat, když se včera vrátila do hotelu, povědět mu o svém výletu do banky i o svém šokujícím objevu. Proč to neudělala? Protože věděla, že se Ben naštve? Protože mu v první řadě zapřela už to, že našla klíč k bezpečnostní schránce? Protože se vydala do banky bez něj? Protože zfalšovala matčin podpis a dostala se do sejfu pod falešnou identitou? Kvůli nesouhlasu, který by jistě zazněl v jeho hlase?

Nebo protože se bála, že jeho hlas zase vůbec neuslyší?

Protože on už přece na dnešní večer něco měl, připomněla si znovu. Měl plány, které s ní nepočítaly.

To byl ten důvod, proč mu nezavolala? „Na co máš to zavazadlo?“ uslyšela nad sebou a když otevřela oči, spatřila Bena v tmavém plášti přes tmavomodrý oblek, jak se dívá na cestovní brašnu u jejích nohou. „Myslel jsem, že ses rozhodla zůstat tady do konce týdne.“ Amanda okamžitě vyskočila.

„Vykopli mě z hotelu. Jdeš pozdě.“

„Promiň,“ prohodil, aniž se obtěžoval s vysvětlováním. „Nová bunda?“

„Líbí se ti?“

„Skvělá barva.“ Přehodil si přes rameno její tašku, nabídl jí rámě a vedl ji halou pryč. „Tvoje matka je v cele pro zadržené v přízemí.“ Ukázal na dveře na opačném konci haly. „Za pár minut by ji po tomhle schodišti měli dovést do soudní síně.“

„Potřebuju ti něco říct, než ji uvidím,“ vyhrkla Amanda, když se kolem nich prohnal postarší chlapík s řídnoucími šedivými vlasy a ustaraným výrazem.

„Same,“ zavolal na něj Ben, „všechno v pořádku?“ Muž zavrtěl hlavou a pokračoval v chůzi, zatím rychle odpovídal. „Vypadá to, že mého váženého klienta popadl včera v noci amok a málem oddělal toho chudáka, co s ním byl na cele. Takže vlastně normálka. A ty?“

„Normálka,“ souhlasil Ben, než obrátil pozornost zpátky k Amandě.

„No, tos mi zalichotil.“

Usmál se, kolem očí mu naskákaly vrásky. „Co jsi říkala?“

Amanda zaváhala. „Kde myslíš, že bych těch příštích pár dnů měla bydlet? Už jsem obtelefonovala pár hotelů. Zdá se, že všude mají plno.“

„Nevidím v tom žádný problém.“

„Ne?“

„Myslím, že řešení je naprosto logické.“

„Tak mi o něm pověz.“ V logice jsem nikdy moc na vynikala, pomyslela si. 2e by ji tak tiše vybízel, aby se ubytovala u něj? Okamžitě ji napadlo, jestli by to vůbec byl dobrý nápad. Nechce si přece začínat s něčím, ca nemá v úmyslu dotáhnout do konce. Letmá aférka je něco jiného, ale jak zjistila, na jejím vztahu k Benovi nic letmého není.

„Máš už přece klíč,“ připomněl jí a přerušil tak jen vnitřní dialog.

„Cože?“ Jak ví o tom klíči? Jak to víš?“ Jak to myslíš, jak to vím? Vždyť jsem byl s tebou, když ti ho dala.“

„O kom to mluvíš?“

„O Corinne Nashové.“

„Corrine Nashové?“

„Amando, není ti nic?“

Náhlé pochopení zaťalo pařáty do Amandina mozku. „Ty mluvíš o tom klíči k matčinu domu?“

„A o jakém jiném klíči bych měl mluvit?“

„Tam zůstat nemůžu.“

„O jakém jiném klíči bych měl mluvit?“ opakoval Ben a jeho stisk na jejím lokti zesílil, aby ji přiměl zastavit se. „Amando, o co jde?“

„Našla jsem klíč k matčině bezpečnostní schránce,“ přiznala Amanda.

„Cože? Kde?“

„V krabici od bot v její šatně.“

V Benově tváři se objevil zmatek, pochopení, zmatek. „A neřekla jsi mi to, protože…“

„Protože jsem ho strčila do kapsy a zapomněla jsem na něj.“ To není úplná lež, usoudila Amanda. Opravdu ho strčila do kapsy. A opravdu na něj zapomněla.

„Proč mám pocit, že je v tom ještě něco dalšího?“

„Protože včera jsem šla do banky. Otevřela jsem tu schránku.“

„Prosím, řekni mi, že je to jen žert.“

„A nebudeš věřit tomu, co jsem tam našla.“

„Nevěřím tomu, jak jsi mohla udělat takovou strašnou hloupost!“

„Našla jsem peníze, Bene.“

„Přestoupila jsi zákon, Amando.“

„Sto tisíc dolarů, Bene.“

„Cože!“

„Sto tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách. Co myslíš, že to může znamenat?“ zeptala se do ticha, které následovalo.

Ben potřásl hlavou. „Nemám nejmenší ponětí.“

„Tamhle je.“ Amanda pokývla bradou k matce, která se objevila na vrcholku schodiště. Gwen Priceová tam stála v malém hloučku dalších vězenkyň. Všechny měly na sobě stejné ohyzdné tmavozelené teplákové soupravy s jasně růžovým lemem. Policejní důstojnice pečlivě odstraňovala pouta z jejich zápěstí.

„Věřil bys tomu?“ zamumlala Amanda. „Ona se usmívá.“

Je bohatá,“ připomněl jí Ben a provedl Amandu skleněnými dveřmi do místnosti, kde se vězenkyně shromáždily a čekaly. „Ben Myers,“ ohlásil se dozorkyni a podal ženě svoji průkazku. Jsem právní zástupce Gwen Priceové. Tohle je Amanda Travisová. Potřebovali bychom si s klientkou na chvíli promluvit o samotě.“ Tohle taky nebyla úplná lež, pomyslela si Amanda když jim policistka ukázala do odlehlého konce místnosti, kde se nacházela částečně oddělená kóje, situováná tak, aby do ní dozorci viděli. Ben je advokátem Gwen Priceové. A ona je Amanda Travisová.

„Vypadáš rozkošně,“ prohlásila její matka, která se při pohledu na Amandu očividně rozzářila. „Ta barva ti moc sluší.“

Amanda otevřela pusu, aby promluvila, ale z hrdla jí nevyšel žádný zvuk. Kdo ale je tahle žena? užasla.

„Jak se dnes cítíte, paní Priceová?“ zeptal se Ben.

Gwen Priceová si zamnula zápěstí, ještě stále ruda a s otisky po poutech.

„Dobře, Bene, děkuju ti. Ale je štěstí, že netrpím klaustrofobií. Ten hrozný anton, nebo jak tomu říkají – nebyl tam vůbec žádný vzduch a my tam byly tak namačkané, že se člověk málem udusí. Něco se stalo, holčičko?“ zeptala se Amandy.

„Stalo? Co by se asi mělo stát?“ V Amandině hlase se ozvala její nedůvěra. Viděla kdysi film Invaze z vesmíru, o příšerách, které sem přišly z vesmíru a natahovaly si na sebe lidská těla, když člověk spal. Ale přišli jste pozdě, pomyslela si, když se pokusila proniknout pohledem k tomu mimozemšťanovi, který se skrýval za očima její matky. Přišli jste moc pozdě.

„Potřebujeme s vámi probrat pár věcí, paní Priceová.

„Ale já už opravdu nemám, co bych řekla, Bene. Tedy až na to, že přiznám svou vinu.“

„Tohle je slyšení kvůli propuštění na kauci,“ vysvětloval Ben. Jsme tady, abychom se pokusili dostat z vězení, aspoň na tu dobu, než bude soud.“

„Ale žádný soud přece být nemusí. Mám v úmyslu přiznat vinu.“

„To je jedna z těch věcí, o kterých si musíme s vámi popovídat.“

„Nemáme si o čem povídat,“ trvala na svém Gwen.

„Mami,“ přerušila ji Amanda.

„Ano, drahoušku?“

Drahoušku? Kdo je tahle žena?! „Co jsi dělala se sto tisíci dolary v bezpečnostní schránce v bance v North Yorku?“

Pleť její matky zbledla, což se v kontrastu s tmavozelenou soupravou vyjímalo ještě nápadněji. „S čím?“

„Našla jsem ty peníze, mami.“

„Nemám nejmenší ponětí, o čem to mluvíš.“

„Nevěřím ti.“

„Nemám o tom sakra ani ponětí.“

Konečně, pomyslela si Amanda. Konečně ta žena, kterou znám – a kterou nenávidím.

„Našla jsem klíč v krabici od bot ve tvé šatně. Víš, v té krabici od bot, kde jsem kdysi náhodou objevila…“

„Co jsi dělala v mé šatně?“ vybuchla matka hněvivě.

„Co jsi ty dělala s tolika penězi v hotovosti?“

Její matka odpověděla tím, že obrátila hlavu k oknu a načechrala si vlasy na zátylku.

„K čemu jsi měla všechny ty peníze schované v bance v takovém zapadákově?“

Amanda ucítila na rameni stisk Benovy ruky, tiché upozornění, že by neměla mluvit tak nahlas.

„Myslím, že si můžu mít peníze, kde chci,“ prohlásila matka.

„A co myslíš, že udělá policie, až se o těch penězích dozví, mami?“

„Ty peníze nejsou jejich starost,“ namítla vyrovnaně matka. „A tvoje taky ne.“

„Kde jsi je vzala?“

„Co na tom záleží?“

„Má to něco společného s tím, že jsi zastřelila Johna Mallinse?“

„Bene,“ oslovila ho matka a Amandu ignorovala, „neměli bychom už jít dovnitř?“

„Zaplatil ti někdo za to, že toho muže zastřelíš?“

Otázka překvapila Amandu stejně jako její matku. Ca pak dokáže vážně uvažovat o tom, že je její matka nájemná vražedkyně?

„Ovšemže ne,“ odpověděla Gwen pobaveně. „To je přece směšné.“

„Není to až tak směšné jako zastřelit někoho naprosto bez důvodu.“

„Nikdo mi nezaplatil, abych zastřelila Johna Mallinse.“

„Tak kde jsi vzala ty peníze?“ Její matka si povzdechla, ale neřekla nic. Amanda zvrátila hlavu k vysokému stropu a bezmocně rozhodila rukama. „Ty jsi prostě neuvěřitelná.“

„A ty se zabýváš něčím, co vůbec nemá smysl. Prosím, nemůžeme už jít dovnitř, abychom to měli všechno za sebou?“

„Zavolají nás, až budou připravení,“ vysvětlil jí Ben

„Kdo je Turek, mami?“ zeptala se Amanda. Pleť její matky se změnila z pobledlé na smrtelně bílou, jako by z ní v jediném okamžiku náhle odtéká všechna krev. Oči se jí rozšířily, brada jí poklesla a začala se třást. Rty se jí rozevřely, jako by chtěla promluvit, ale zůstaly otevřené, i když z nich nevyšel ani zvůlí „Kdo to je, mami?“

Její matka se najednou sebrala. Zhluboka se nadechla, pak ještě jednou, a než stiskla rty k sobě, vynutila z nich dokonce úsměv. „Promiň. Mohla bys mi to ještě zopakovat?“

„Turek,“ opakovala unaveně Amanda, která pochopila, že další konverzace je tady zcela zbytečná, že už vy ložila všechny karty, ukázala všechny trumfy, vyčerpala všechny momenty překvapení. Po prvotním šoku se její matka už zase vzpamatovala, nesmlouvavě se kontroluje. Tady už nepadnou žádná překvapivá odhalení.

„Nevím, že bych znala někoho toho jména.“

„Myslím, že znáš.“

Matčin pohled se zaostřil v předstírání soustředěnosti. „Opravdu ne, drahoušku.“

Ještě jednou mi řekne drahoušku, a… pomyslela si Amanda a ruce se jí podél boků zaťaly v pěst. „Nevěřím ti ani slovo.“

„Myslím, že na to máš právo.“

„Myslím si, že nejenom víš, kdo je Turek,“ pokračovala Amanda a její hlas přešel do chraptivého šepotu. „Myslím si, že je to ten muž, kterého jsi zastřelila v hale hotelu Four Seasons.“

Její matka se pokusila zasmát, ale zvuk se jí v hrdle proměnil v jakési zaúpění. „Ty jsi asi četla moc těch detektivek od Nancy Drewové, když jsi byla dítě.“

„Jak bys ty mohla vědět, co jsem dělala jako dítě?!“ Náhlý nápor neovladatelného hněvu vybuchl z Amandy, odrazil se od stěn a s ozvěnou se nesl halou.

„Amando,“ okřikl ji Ben.

Jak se opovažuješ,“ vychrlila Amanda, oči se jí naplnily slzami a mokré kapičky si razily cestu makeupem na tváři, až stekly pod rolák jejího nového kašmírového svetru.

„Jak se opovažuješ předstírat, že o mně něco víš?“

„Promiň,“ nabídla jí matka omluvu a sklopila zrak k podlaze.

„Amando,“ oslovil ji mírně Ben, „tady na to není ani čas, ani místo.“

„Nějaké potíže?“ zeptala se přicházející policistka, která se k nim obezřetně blížila a mávala na svou opodál stojící kolegyni, aby se k ní přidala.

„Všechno v pořádku,“ ujistil ji Ben.

„Všechno je v zatracený prdeli,“ zabručela si tiše Amanda.

„Opravdu nemáte žádné problémy?“ Policistka se zadívala podezíravě z Amandy na její matku a zase nazpět.

„Myslím, že už jsme tady skončili,“ ozvala se Gwen.

„Myslím, že jsme teprve začali,“ namítla Amanda.

Ještě pár minut,“ požádal Ben policistku. Ta se stáhla zpátky, ale nijak se netajila s tím, že je nepřestává bedlivě sledovat.

„Hezké děvče, viďte?“ prohodila Gwen, jako by to bylo to nejpřirozenější pokračování rozhovoru. „O čem to mluvíš, mami?“

„Ta policistka. Kathy se jmenuje. Nikdy byste neuhodli, co dělá, kdyby neměla uniformu.“

„Paní Priceová…“

„Člověk si udělá představu, že tihle policajti jsou všichni podsadití a s býčími krky, a pak člověk potká někoho jako je tahle Kathy, která je skoro stejně vysoká jako ty, Amando,“ pokračovala Gwen bez jediného pohledu na dceru, „a je taková hubeňoučká, vůbec ne nějaká svalnatá, i když je vidět, že je silná. Nejspíš bude mít černý pás v karate nebo něco takového.“

„Tvoje pitomá Kathy je mi ukradená,“ přerušila ji Amanda. Měla na sebe vztek, že se nedokáže ovládnout, aby jí po tvářích netekly další a další slzy.

„A mně je ukradený tvůj pitomý Turek,“ kontrovala její matka.

„Ale víš moc dobře, kdo to je.“

Gwen Priceová se obrátila k dceři, smutně se usmála a popošla k ní několik kroků. Natáhla se a něžným pohybem setřela slzy z její tváře. „Je mi líto, že jsem byla tak špatná matka, Amando,“ řekla měkce, a její vlastní oči se při tom rovněž naplnily slzami.

Amanda její ruku prudce odstrčila a zapotácela se, jako by ji matka udeřila. „Kdo kčertu jsi?“ vyhrkla zoufale.

Dveře soudní síně číslo 102 se otevřely a do haly vstoupil vysoký muž s překvapivě pištivým hláskem. Zadíval se jejich směrem a vykřikl: „Gwen Priceová,“ zatímco jeho oči těkaly z jedné vězenkyně na druhou.

Gwen kývla jeho směrem. „To jsem já,“ odpověděla vesele a obrátila se k Benovi. „No, takže teď už půjdeme dovnitř, viď?“

Soudní síň je skoro stejná jako ta včera, pomyslela si Amanda, když následovala Bena a matku dovnitř. Možná trochu menší, trochu míň obsazená. Ty stejné vážné tváře, stejně vydýchaný vzduch.

„Chceš mě předvolat k výpovědi?“ zeptala se Bena, když se posadili na místa vpředu před lavicemi pro diváky.

„Děláš si legraci?“ sykl na ni odpověď koutkem úst. „Sama jsi to řekla – kdybych tě předvolal jako svědka, museli by kvůli ní obnovit trest smrti.“

„Budu hodná,“ přesvědčovala ho Amanda. „Nech mě mluvit.“

„O čem si to šeptáte?“ chtěla vědět její matka, ale vtom znovu ohlásili její jméno. Ben ji odvedl ke stolku obhajoby v čele místnosti, odsunul jí židli a trpělivě čekal, až se posadí.

Jednání zahájeno,“ oznámil soudce. Amanda si udělala v duchu poznámku o jeho velké hlavě, ustupujících vlasech, a rysech namačkaných uprostřed obličeje, jako by vězel neustále v přivřených dveřích výtahu.

„Vaše Ctihodnosti,“ začal Ben.

„Přiznávám vinu,“ ozvala se Gwen a vyskočila ze židle.

„Promiňte?“ Soudcova obočí vyjela v oblouku k jeho baňatému nosu. Změřil si Gwen pohledem, v němž bylo napůl pobavení a napůl nevěřícnost.

„Posaďte se,“ nařídil Ben své klientce.

Gwen zůstala tvrdohlavě stát. „Chci přiznat vinu, Vaše Ctihodnosti.“

„To můžete udělat jindy,“ informoval ji soudce. „Toto není soud o stanovení viny, ale jednání o propuštění na kauci, které určí, jestli…“

„Nemám zájem o kauci, Vaše Ctihodnosti,“ trvala svém Gwen.

„Pane zástupce, možná budete potřebovat pár min abyste si mohl pohovořit se svou klientkou?“

„To není třeba, Vaše Ctihodnosti,“ sdělila Gwen soudci. Já o kauci nestojím. Jsem vinna a zasloužím si z stát ve vězení.“

„Vaše Ctihodnosti,“ zasáhl Ben, „kdybyste byl tak laskav a dovolil pětiminutovou přestávku…“

„Nechci žádnou přestávku,“ prohlásila Gwen. „ dám, abych byla odvedena zpátky do vězení.“

„Zdá se, že vaše klientka je o svém názoru přesvědčena, pane Myersi.“

„Vaše Ctihodnosti, moje klientka prožívá velice obtížné období.“

„To je lež,“ pronesla klidně Gwen.

„Sedni si, Gwen!“ vyštěkl Ben a hlas mu zdrsněl zoufalstvím.

Gwen pokrčila rameny a zdráhavě se posadila. „Pane obhájce, vaše klientka je obviněna z vražd Ona tvrdí, že přiznává vinu. Pokud se chce vrátit zpátky do vězení, měli bychom jí to umožnit.“

„Vaše Ctihodnosti, navzdory ohavné povaze zločinu z něhož byla obviněna,“ vložil se do toho rychle Ben, „není u paní Priceové nebezpečí, že by uprchla, a ani není hrozbou pro společnost…“

„Zastřelila jsem naprosto cizího člověka,“ přerušily ho Gwen. „Vy si nemyslíte, že by to byla hrozba pro společnost?“

„Mami, prokrista…“ Amanda vyskočila a rozběhla se soudní síní dopředu, když soudce prudce zabušil svým kladívkem a soudní zřízenec se jí postavil do cesty, aby ji zadržel.

„To je dcera obviněné, Vaše Ctihodnosti,“ informoval soudce Ben. „Praktikuje jako právnička na Floridě a přerušila svou práci, aby mohla zůstat s matkou do chvíle, než bude tento případ dořešen. Je připravena zůstat zde a dohlížet na to, aby…“

„Nepotřebuju, aby na mě někdo dohlížel,“ Gwenina tvář zrudla znepokojením.

„Měla byste být zticha,“ upozornil ji soudce. „Tím svým šaškováním si moc nepomůžete.“

„A o to právě jde, Vaše Ctihodnosti. Já si nechci pomoct. Chci přiznat vinu. Chci jít do vězení.“

„Pro mě to stačí.“ Soudce rozhodně udeřil kladívkem do stolu. „Kauce se zamítá. Pane vykonavateli, odveďte prosím vězenkyni.“

„Děkuji vám, Vaše Ctihodnosti.“ Gwen Priceová se usmála, když k ní vykročil zřízenec, aby ji odvedl ze soudní síně.

„Zastavím se za vámi později,“ zavolal za ní Ben.

„To není nutné,“ odpověděla přes rameno Gwen. „Ráda jsem tě zase viděla, Amando. Ať doletíš na Floridu v pořádku.“

„Hovno,“ sykla Amanda do dlaně.

Soudce zavrtěl hlavou, jako by chtěl říct: Tak teď už jsem opravdu viděl všechno. Pak se rozesmál. „Hodně štěstí, pane Myersi,“ popřál Benovi, než informoval zřízence, že mohou začít s dalším slyšením.

„A teď co?“ zeptala se Amanda Bena, když vykročila za ním ven ze soudní síně a dlouhou halou pryč.

„Myslím, že jsme vyčerpali naprosto všechny naše možnosti.“

„Na něco jsme narazili, Bene,“ prohlásila Amanda, protože to cítila v kostech. „To je ten důvod, proč je tak dychtivá, aby už s tím byl konec. Viděl jsi přece její tvář, když jsem se zmínila o tom Turkovi. To jméno pro ni něco znamená, Bene.“ Ben se zarazil před bočním východem. „Takže?“ zeptal se přímo. „Takže co?“

John Mallins, Turek, William Shakespeare. Jaký je v tom rozdíl? Ten chlap je po smrti a tvoje matka je celá divá, aby si to mohla užít. Viděla jsi ji před tím soudcem! Je odhodlaná jít do vězení za každou cenu, a upřímně řečeno, nevidím moc možností, jak by se jí v tom dalo zabránit. Ona o naši pomoc nestojí, představení dneska to dokazuje.“

„Tak co budeme dělat?“

„Amando, mně se zdá, že mě neposloucháš.“

„Poslouchám tě. Jenom s tebou nesouhlasím.“

„Nemyslím, že bychom si mohli vybírat.“

„Vždycky si můžeš vybrat.“

„Ano, a někdy si za tebe vybere někdo jiný.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se tvrdohlavě Amanda.

„Ty víš, co tím chci říct. Chci říct, že už je možná pravá chvíle, aby sis koupila zpáteční lístek na Florid V první řadě jsi sem vůbec nechtěla jezdit. Musel jsem tě sem prakticky dovléct.“

„Ano, ale teď jsem tady, a co? Chystáš se hodit ručník do ringu? Chystáš se nechat mou matku, aby hnila až do smrti ve vězení?“

„Je to jen pár dnů, co ses na to vyloženě těšila.“

„Za pár dnů se může leccos změnit.“

„Co se změnilo, Amando?“

Nevím, jestli jsem ti někdy řekla, jak jsi krásná.

„Nevím.“

Vypadáš rozkošně. Ta barva ti sluší.

„To jen, že mi to nedává žádný smysl.“ Je tni opravdu moc líto, že jsem byla tak špatná matka, Amando.

„Nemůžu odjet na Floridu, Bene. Zrovna jsem si koupila tolik zimních věcí. Kam bych je na Floridě nosila?

„Cože?!“

Amanda se bezradně otočila kolem osy. „S matkou s děje něco špatného, Bene. Je jiná, a ty to vidíš taky.“

„Zastřelila člověka, Amando. To ti může v hlavě napáchat pěknou paseku.“

„Ale možná že v její hlavě byla pěkná paseka už dávno. Možná má nádor na mozku? To nás nikdy nenapadlo. Můžeme jí zařídit vyšetření na tomografu?“

Ben si povzdychl a zadíval se toužebně k východu; Proč jenom jsem se nechal do toho všeho zatáhnout? říkal ten povzdech. „Můžu požádat soud, ale pochybuju, že s tím tvoje matka bude souhlasit, a bez jejího souhlasu…“

„O kterém víš, že ho nedá…“

„…máme svázané ruce.“

„Doprdele.“ Zaklení, hlasitější, než měla v úmyslu, se odrazilo od stěn a rozlehlo se chodbami.

Ben se nervózně rozhlédl kolem. „Dobře, tak co bys tomu řekla, kdybychom si skočili někam na kávu?“ Nečekal na její odpověď, popadl ji za loket a vyvedl ji bočním východem z budovy soudu a pak přes ulici clo kavárny, kde den předtím obědvali.

„Musíme zjistit, kdo je ten Turek,“ prohlásila o chvíli později Amanda, zakousla se do malinového koláčku a odfoukla horkou páru ze šálku kávy. „On je klíčem ke všem těm záhadám.“

„A jak myslíš, že bychom to měli udělat?“

„Nemám ponětí.“ Amanda se zadívala přes stůl na svého bývalého manžela a cítila, jak jí rty křiví bezděčný úsměv.

„Čemu se to směješ?“

„Jenomže nejsem zvyklá vídat tě v obleku.“

„A verdikt?“

„Sluší ti,“ prohlásila. Úsměv se jí rozšířil a pokryl jí téměř celou tvář.

Ben zavrtěl hlavou. „Kdo by si to byl pomyslel,“ pronesl nezvykle zdrženlivě.

„Kdo by si to byl pomyslel,“ opakovala. „Kdy ses vůbec rozhodl, že se staneš právníkem?“

„Upřímně?“

Jestli myslíš, že to dokážu unést.“

„Vždycky jsem se chtěl stát právníkem.“

„Cože? Nikdy jsi mi to neřekl.“

Pokrčil rameny. „Styděl jsem se. Totiž, byl jsem přece ten klasický rozhněvaný mladý muž s celou tou svou vizáží rebela bez příčiny…, takže jsem samozřejmě v žádném případě nemohl chtít být právníkem jako můj otec. To byla strašná představa. Zakázaná. A co se stalo? V hloubi duše jsem začal toužit, hádej po čem?“

„Být právníkem jako tvůj otec,“ doplnila Amanda.

„Přesně tak.“

„A jak se má tvůj táta?“

„Výborně. Je zrovna v Paříži. Vlastně tam odjel na líbánky.“

„Na svoje líbánky?“

„Matka umřela před pěti lety,“ vysvětlil jí Ben. „Rakovina.“

„Promiň mi to. To jsem nevěděla.“

„Jak bys mohla? Vždyť jsme vůbec nebyli ve styku.“

Amanda usrkla doušek kávy a ucítila, jak ji pálí na patře. Na okamžik si přála, aby se jí ochromení rozšířilo z patra po celém těle. „Sblížili jste se s matkou…?“

Mírně přikývl. „Smířili jsme se, když to s ní začalo jít z kopce.“

„Chceš říct, že jste se smířili, když jsem odjela pryč?!

„Asi tak,“ přikývl.

„Moc ti mě neschvalovala, vid?“

„Myslela si, že jsme na manželství moc mladí.“

„Matky to vědí nejlíp,“ souhlasila Amanda a potřásla užasle hlavou. „Nemůžu uvěřit, že jsem vypustila z pusy něco takového.“

„Možná že tvoje to opravdu ví nejlíp,“ řekl Ben a nenásilně tak přešel od vlastní matky k Amandině. „Možná že nejlepší je včas toho nechat.“

„To nemůžu udělat.“

„Třeba to pak bude ještě horší, Amando.“

Amanda se zasmála smutným smíchem, který rozťal vzduch jako mačeta. „No, a koho si vzal tvůj otec? Je to někdo, koho znám?“

„Věř tomu nebo ne,“ Ben dopil svůj šálek a zamával na číšnici, aby mu dolila, „pamatuješ se na paní MacMahonovou? Dějepis ve druháku?“

„Utahuješ si ze mě.“

Její manžel zemřel někdy v době, kdy se to stalo mé matce. Měli nějaké společné přátele, kteří je asi před rokem dali dohromady, a co ti mám ještě povídat? Zbytek je…“

„Nemusíš pokračovat.“

Rozesmáli se, tentokrát nenucené.

„Mohla bych u tebe zůstat?“ Otázka splynula Amandě ze rtů dřív, než měla čas zvážit všechny dopady a následky.

„Cože?“

„Myslela jsem jenom na pár dní. Než zjistíme, co se stalo. Já nevím, Bene. Prostě se mi zdá, že už to začíná dávat smysl.“

„Mně to vůbec nedává smysl.“

Já nemyslím, že bych s tebou chtěla spát,“ pokračovala rychle Amanda. „Samozřejmě můžu spát na pohovce. A taky se budu snažit, abych nepřekážela té tvojí Jennifer…“

„Nemůžeš u mě zůstat, Amando.“

Amanda pokývla hlavou v tichém podřízení. Má pravdu. Samozřejmě.

„Řeknu sekretářce v kanceláři, aby obvolala zdejší hotely. Možná že by se něco našlo i tady,“ dodal Ben a zadíval se přes kavárnu ke dveřím do haly přilehlého hotelu.

„Ne, to je v pořádku. Jsem už velká holka. Můžu si něco klidně najít sama.“

Jenom jsem myslel, že by nebylo moudré, kdybys bydlela u mě.“

Jistě. To chápu. Máš naprostou pravdu. To byl jen takový ztřeštěný nápad.“

„Ale zajímavý,“ připustil po odmlce.

„To jsem si myslela.“

„Možná bychom…“

„Bene!“ ozval se ženský hlas.

Amanda zaslechla zašustění látky za svou židlí, ucítila výraznou vůni citrónového parfému, a když se ohlédla, spatřila atraktivní ženu v tmavozeleném plášti, jak se sklání a líbá Bena na tvář. Její vlasy ostříhané na mikádo se jí svezly přes lícní kosti, výrazné a vysoko posazené.

„Už jsi skončil u soudu?“ zeptala se žena hlubokým, zastřeným hlasem.

„Už je konec.“

„Soudce zamítl kauci?“

„Soudce ani nedostal šanci.“

Žena se usmála, jako by jeho narážku pochopila a obrátila svůj pronikavý pohled k Amandě. Oči měla téměř tak tmavé jako káva. Věděla, že to je Jennifer, ještě dřív, než je Ben představil.

Jennifer Grimesová, rád bych ti představil Amandu Travisovou,“ uslyšela ho říkat, zatímco bezděčně vstřebávala všechny detaily ženiny tváře – černé oči, dlouhý orlí nos, korálově zbarvené rty. „Amanda je dcera Gwera Priceové.“

„A Benova exmanželka,“ dodala Amanda a natáhla ruku. „To jenom pro případ, že by se o tom zapomněl sám zmínit.“

Jennifer se bohužel bez zaváhání chopila její ruku a energicky s ní potřásla. „Ne, nezapomněl. Je mi líto, že se setkáváme za takových okolností.“

Je to velice těžké,“ souhlasila Amanda. „Sednete si k nám?“

Jennifer Grimesová mávla rukou ke dvěma kolegům! kteří na ni čekali mezi dveřmi. „Vlastně je dobře, že jsem tady na vás narazila. Podařilo se mi zjistit pár věcí, které jsi po mně včera večer chtěl.“ Vrhla na Amandu postranní pohled. „Byli jsme na takovém hrozně nudném večírku. Nevyprávěl vám Ben…?“

„Říkal, že by bylo nudné o tom vůbec mluvit,“ pí hodila s úsměvem Amanda.

Jennifeřiny tmavé oči se rozšířily. Obrátila svou pozornost zpátky k Benovi. „Vypadá to, že už mají první výsledky pitvy Johna Mallinse.“

„A?“ zeptali se Ben i Amanda naráz.

„A je tam několik velice zajímavých údajů.“

„Jako třeba?“ zeptal se Ben.

„Co myslíte tím „zajímavých?“ chtěla vědět Amanda.

„No, zatím to není průkazné, a taky samozřejmě budou potřebovat další testy.“

„Co myslíte tím „zajímavých‘?“ zopakovala jí Amanda.

„No, první věcí je, že náš pan Mallins je zřejmě starší, než se myslelo původně.“

„O kolik starší?“

„O deset, možná o patnáct let, jak o tom svědčí jeho vnitřní orgány.“

Ben se podíval na Amandu. „Tak to by byl asi…“

„…asi tak starý jako moje matka,“ řekla Amanda a vyslovila tak nahlas jeho domněnku.

Je to důležité?“ zeptala se Jennifer.

Pokrčili rameny.

„A je toho víc.“

„Pokračujte.“

„No, vypadá to, že pan Mallins podstoupil pár plastických operací.“

Jakých plastických operací?“

„Tvarování nosu. Obličejový lifting. Obojí zřejmě před dost dlouhou dobou.“

Amanda si opřela lokty o stůl a podepřela si bradu dlaněmi. Co to všechno znamená? Že byl John Mallins zoufalec, nebo prostě jen ješitný chlap? Že se snažil změnit svůj zjev?

„Chtěl, aby vypadal na ten věk, který měl uvedený v pase,“ uvažovala nahlas. V pase, který ukradl Johnu Mallinsovi, po tom, co ho zabil a připravil o jeho identitu. Dobrý bože, kdo byl ten muž?

„A ještě něco,“ ozvala se Jennifer.

„Co ještě?“ vyhrkli Ben i Amanda a jejich slova se slila v jediný výkřik.

Jennifer se zatvářila trochu udiveně. „Ptali jste se na datum narození.“

„Ano?“ přišla unisono odpověď.

„No, měli jste pravdu. Podle jeho pasu to bylo čtrnáctého července.“

„Doprdele,“ vydechla Amanda a ruce jí sklouzly do klína.

„Doprdele,“ opakoval Ben jako ozvěna a opřel se do židle.

Jak jste se to dozvěděli?“

Ani Ben, ani Amanda neodpověděli.

„Co se to tady děje?“ Další ticho.

„No, ráda bych si tu s vámi ještě povídala…“ pronese la Jennifer a tmavé oči jí zatékaly mezi těmi dvěma. Po chvilce ticha odsunula židli a postavila se. Ben okamžitě vyskočil. „Děkuju,“ řekl prostě. „Za co vlastně?“

„To přesně nevím.“

Jennifer se dotkla jeho tváře s něhou, a Amanda sebou trhla. Vzápětí žena natáhla stejnou ruku k ní. „B da jsem vás poznala, Amando. Doufám, že všechno dobře dopadne.“ Já taky.“

Amanda sledovala, jak si Jennifer stoupá na špicl a nastavuje Benovi rty k polibku. „Zavoláš mi potom? „Určitě.“

A pak odkráčela ke dveřím a nechala viset ve vzduchu vůni citrónového parfému.

„Přesně tady. Tady je to,“ řekla Amanda taxikáři, když přibrzdil na rohu ulic Bloorské a Palmerstonské. Podala mu pomačkanou purpurovou desetidolarovku a velkoryse mu nechala spropitné skoro čtyři dolary. No a co, sakra, pomyslela si, když vystoupila z auta do téměř deseticentimetrové pokrývky čerstvě napadaného sněhu. Stejně ty peníze vypadají, jako kdyby byly na hraní. Modré pětidolarovky, Červené desetidolarovky, zelené dvacetidolarovky, růžové padesátky, hnědé stovky. Nemluvě o jedno a dvoudolarových mincích, kterým se tady říkalo bláznovy plíšky. Peníze i její život, všechno jí teď připadalo jako ze vzdáleného snu.

Přehodila si kabelku přes rameno a cestovní brašnu přes druhé, a vydala se dolů Širokou ulicí, lemovanou vzrostlými duby a dekorativními, starodávně vyhlížejícími plynovými lampami. Sníh obalil větve stromů jako hustý sirup a zatížil je tak, že visely k zemi jako větve staré vrby. Amanda si představila stejné větve na jaře, nalité pupeny, jen rozkvést… a ucítila, jak se jí svaly v obličeji uvolňují v úsměvu.

Jaro bylo vždycky její oblíbená doba: postupná přeměna strnulosti k mnohem mírnějšímu klimatu, jak se zima zdráhavě vzdávala své vlády nad zemí; když se na konci března objevily první škádlivé záchvěvy horkého vzduchu, aby je na počátku dubna přepraly aprílové sněhové bouře; jak byl sníh konečně rozpuštěn v přívalech deště; kapky deště dopadající na zářivě žluté narcisy a jasně rudé tulipány, které vystrkovaly své tenké a přece překvapivě odolné pupeny z vlhké půdy a bojovaly o své místo na slunci.

Změna ročních období byla nejspíš tím, co Amanda na Floridě nejvíc postrádala. Tam byla hrozba hurikánů jedinou známkou, že jedno období ustupuje jinému Palmy byly neustále plné listí, slunce svítilo s monotónní pravidelností. V červenci bylo trochu víc vlhko, v lednu trochu chladněji, ale jinak, všeobecně vzato, byla Florida zemí věčného léta.

Což byl taky hlavní důvod, proč jsem se tam přestěhovala, připomněla si Amanda. Úmyslně zabořila podpatek kozaček do zamrzlé kaluže a dívala se, jak led praská jako sklenice a pak se tříští. Co to dělá? Kdo se stará o nějaké zatracené proměny ročních dob? Ano, možná že se kdysi nechávala unést prvním závanem‘ chladného větru uprostřed srpnového horka, a ano, možná se kochala prvními listopadovými bouřemi, které pokryly město měkkou sněhovou pokrývkou, ale zkušenost ji naučila, že chladný větřík mívá ošklivý zvyk proměnit se v rezavý vichr, a že panensky bílý sníh se brzy změní v rozčvachtanou břečku. Roční doj by se prostě hrozně rychle kazily.

Ne, její domov je teď na Floridě, a nebude uvažoval nad ničím jiným. Tam je přece všechno, připomněla si Amanda. Sundala si na chvilku tašku z ramene a protáhla si svaly na krku, než si hodila brašnu na druhé rameno a pokračovala v cestě ulicí. Je tam slunce, i když ona se mu vyhýbala přímo s náboženským zanícením; oceán, i když ona skoro nikdy nechodila na pláž a nikdy neplavala v těch nebezpečných vodách – když pomyslela na ty žraloky a vodní vši a všechno, co mohlo číhat pod hladinou, nemluvě o občasných ropných! skvrnách, které moře vyvrhlo na pláž, a k chodidlům se, vám nalepil dehet. Jsou tam nákupní střediska, i když tam prodávají úplně stejné zboží, jaké se dá koupit kdekoli na světě, a jeden obchod vypadá stejně jako druhý – sakra, Eaton Center je stejně dobrý obchod jako ty floridské. Je tam kultura – třeba Kravisovo centrum a divadlo Royal Poincianná – no dobře, ale co takhle, že počet divadel v Torontu je druhý nejvyšší hned po New Yorku? Co ještě? Výtvarné umění – ano, je tam úžasná Nortonova galerie a spousta malých galerií, které také vystavují báječné věci, ale kdyby měla vidět ještě pár dalších keramických žab, asi by začala vřískat. Ale vážně, jak něčemu takovému můžou říkat umění? „Co to zase dělám?“ okřikla se Amanda a slova jí sklouzla ze rtů do chladného vzduchu jako dítě na saních, téměř mohla sledovat, jak je její dech píše do vzduchu. „Miluju keramické žáby.“ Kromě toho:

Na Floridě nebyla její matka.

Na Floridě nebyl ani Ben.

Není to ten hlavní důvod, proč tam odjela?

Amanda pokračovala jižně po Palmerstonské směrem k Harbordu, a v duchu se divila, proč neřekla řidiči, aby ji dovezl až před matčin dům. „Protože s některými věcmi se musí začínat postupně,“ zahuhňala si do vyhrnutého límce bundy. „Něco se prostě musí dělat pomaloučku polehoučku. Jenom hlupák chvátá,“ šeptala a usmála se na staršího pána, který opatrně našlapoval proti ní po zasněženém chodníku.

„Zatracená zima,“ prohodil stařík, když ji míjel.

„Zatracená pravda,“ souhlasila s ním Amanda a vlekla se dál. A když už jsme u toho – zatracený Ben, zatracená matka, zatracená Jennifer. Odkud se ta ženská vůbec vzala? S tím svým moderním hladkým účesem a dokonalou pletí. S tím svým předkupním právem na polibek Benovi na přivítanou. Nemluvě už o tom naprosto zbytečném polibku na Benovy rty, když odcházela, jako by chtěla říct: Ten je teď můj. Zavoláš mi potom? Kvůli komu to dělala? Kvůli Benovi určitě ne. A Benova odpověď? Určitě. Vážně se dal tak lehko oblafnout? Copak nevidí, že pod tím Jennifeřiným vyrovnaným, zodpovědným zevnějškem je… co? Klidné a Zodpovědné nitro? No a co? Kdo hledá klid a zodpovědnost, když může mít chaos a zodpovědnost? Co je zábavnější? Zatraceně. Takovouhle ženskou přece nemůže Ben milovat!

Až na to, že asi může.

Amanda nakopla sněhovou hroudu a dívala se, jak se rozlétá jako dětský pudr. A co když ji opravdu miluje? Mění se tím snad pro ni něco? Ten fakt, že byli kdysi manželé – krátce, kdysi, když byli oba ještě příliš mladí a netušili, co chtějí od života, a už vůbec ne to, s kým by ho vlastně chtěli strávit – tenhle fakt jí nedává žádné právo, aby si dělala nároky na jeho city. Taky to neznamená, že by se s ní snažila soupeřit. Prostě se jen cítí takhle – ale jak se vlastně cítí? – vzhledem k okolnostem. Jen co se vrátí zpátky na Floridu, tyhle pocity vůči bývalému manželovi – ale jaké pocity vlastně? – zmizí nadobro. Prostě se cítí takhle kvůli tomu – jak se sakra cítí-, protože je zmatená a zranitelná a není zvyklá, aby jí muži říkali ne. Nemůžeš u mě zůstat, Amando, takhle jí to řekl. I když je možné, že by ještě změnil názor. Možná, začal potom, jenže to už se na scéně objevila klidná a zodpovědná Jennifer.

Možná co?

„Řekla bych, že to se asi nikdy nedozvíme.“ Amanda se zastavila před hnědým cihlovým domem s jasně žlutými dveřmi. Možná se nikdy nedozvíme spoustu věcí pomyslela si a vydala se k přednímu schodišti, které bylo úplné pohřbené pod přívaly sněhu. Opatrně našlapovala, hledala pod pohyblivou lavinou pevný beton. Možná se nikdy nedozvíme ani to, kdo byl ve skutetečnosti John Mallins, proč podstoupil všechny ty plastické operace, nebo co byl zač ten Turek, chlapík, kterého její matka očividně znala.

Je mi velice líto, že jsem byla tak špatná matkám Amando.

A co má sakra znamenat tohle?

Amanda se probrodila sněhem na verandu a zastaví la se před hlavními dveřmi, jako by čekala, až ji někdo pozve dál. Ještě není pozdě, napadlo ji. Mohla by se ještě vrátit na ulici, chytit si jiný taxík, nechat se odveze zpátky do centra, najít si hotel, jakýkoli hotel, třeba i Metropolitní kongresové centrum, zavolat zase Sugara a zeptat se ho, jestli by jí na jednu dvě noci nechtěl dělat společnost.

No ovšem, pomyslela si a setřásla ze sebe vzpomínky na jejich minulou noc, i když si z ní toho popravdě řečeno zase tak moc nepamatovala, až na ten konec. Byla příliš opilá; on byl příliš nedočkavý; a celá ta věc skončila až příliš rychle. Anebo možná ne dost rychle, opravila se a usmála se při vzpomínce na Benovu nenadálou návštěvu, na způsob, jakým uprostřed noci zabušil na její dveře, jak se přes její námitky vecpal do jejího pokoje a pak rozsvítil. A pak – ten užaslý výraz na jeho tváři, když mu došlo, že není sama, to překvapení v jeho očích, které vzápětí ustoupilo – čemu vlastně? Hněvu? Zklamání? Lítosti?

Co by se tu noc stalo, kdyby v její posteli neležel Jerrod Sugar?

„To se taky nejspíš nikdy nedozvíme,“ zopakovala a začala hrabat v kabelce, aby našla klíče k matčinu domu. Jak se mohla nechat od Bena přemluvit, aby se ubytovala tady? Jistě, je hloupé utrácet peníze za hotel, když matčin dům je prázdný, a jistě, bude mít další možnost prohledat matčiny věci ve větším klidu. Koneckonců, to první pátrání bylo jen zběžné, a ve světle toho, co zjistila během posledních čtyřiadvaceti hodin, pravděpodobně není tak špatný nápad prohledat celý dům znovu. Nikdy nevíš. Třeba najdeš ještě něco jiného, řekl jí Ben předtím, než ji posadil do taxíku a slíbil jí, Že se jí potom ozve. Zavoláš mi potom? Určitě.

„Doprdele – určitě,“ zamumlala Amanda, když odemkla hlavní dveře, strčila do nich, aby se otevřely, a zavrávorala na prahu, jako by stála na okraji nebezpečné propasti.

No tak, na co čekáš? uslyšela matku, jak na ni křičí shora ze schodů. Buď pojď dál, něho zůstaň venku. Pouštíš sem ten studený vzduch!

Jenže studený vzduch tady byl vždycky, pomyslela si Amanda. Položila si brašnu na podlahu haly a podpatkem boty za sebou přibouchla dveře.

Náhle k ní vykročil její otec, s prstem přitisknutým ke rtům, nabádal ji, aby byla zticha. Co to děláš? šeptal. Maminka odpočívá.

„Pořád jenom odpočívá,“ odpověděla nahlas Amanda stejně, jako protestovala tehdy, a sledovala vzpomínku na otce, jak se k ní obrací zády a odchází od ní, aby se postaral o její matku. „Totiž, pokud zrovna nezabíjí lidi.“ Zasmála se a prázdný zvuk smíchu se rozlehl tichým domem a vynesl jí další matčin křik, další otcovo zapřísahání.

Skopla z nohou boty a pověsila novou bundu na háček vedle šatny. Pak se vydala do obývacího pokoje a nepřítomně pohladila rukou šedožlutý potah pohovky, která zabírala v malé místnůstce nejvíc místa. Drobné malé tečky uprostřed drobných malých trojúhelníčků uprostřed drobných malých čtverců, a stejný vzor se opakoval i na obrubě dvou malých žlutých křesílek umístěných po stranách krbu. Krbu, který byl používán tak zřídka, jak si teď Amanda vybavila. Obdivně se zahleděla na vzrostlou květinu na druhém konci pokoje a vzpomněla si na připomenutí Corinne Nashové, že květiny budou jistě potřebovat zalít.

Sesula se do jednoho z křesílek a zadívala se skrz lehoučké vzdušné záclony na okně do ulice před domem. Jako dítě nikdy nesměla sedět v téhle místnosti, a už vůbec si tu hrát. Ne, když si chtěla hrát, měla jít dolů do suterénu, kde hluk, který jistě bude dělat, nebude rušit [ její matku. Amanda suterén nenáviděla. Byla tam zima a vlhko a ponuro, dokonce i když se rozsvítila všechna světla. A někdy se tam objevovaly stíny, které ji děsily, i když ji otec uklidňoval, že to vůbec nic není.

Jednou, když si tam dole hrála, našla krabici se starými maňásky. Někdo je i s bednou zastrčil za kotel na topení, a jejich tváře i oblečení byly tak zaprášené, že když je Amanda vzala do ruky, nezadržitelně se rozkýchala. Odnesla je nahoru do přízemí a tam je v kuchyňském dřezu pečlivě umyla. Jenže dřez se tím hrozně zašpinil a Amanda věděla, že matka bude zuřit, až ten nepořádek objeví, a ona se musí snažit, aby maminku za žádnou cenu nerozčilovala – copak jí to tatínek pořád neopakoval? Jenže tatínek byl v práci, maminka spala, a maňásci vypadali o tolik líp, když jim umyla tvářičky. To musí ocenit i maminka. I když vlasy měli ještě celé zacuchané. Budou potřebovat ostříhat. Amanda věděla, kde má matka schované nůžky, ale přece jim nemůže stříhat vlasy tady, v kuchyni, kde by ji matka mohla slyšet šramotit. A v suterénu na to bylo moc špinavo a neútulně. Ale obývací pokoj, tam by to šlo. Je tam koberec, který ztlumí její kroky, a dost světla od okna, aby na to viděla, a kromě toho, nebude jí to přece trvat dlouho. A možná, když ukáže mamince, jak hezky ty staré loutky upravila, její maminka přestane být tak smutná. Možná se usměje a bude šťastná. A to by jí pak Amanda třeba mohla zahrát s maňásky divadlo. Maminka se přece dřív smála, připomněla si, když nesla maňásky do obývacího pokoje a zařídila jim tam improvizovaný kadeřnický salon. Pak jim postupně začala stříhat vlasy a dívala se, jak jejich žluté kadeře padají na šedivý koberec jako zlatý prach. A teď se postará o to, aby se maminka zase smála.

Jenomže maminka se nesmála. Plakala a křičela a hodila maňásky přes pokoj s takovou zuřivostí, že plastová hlavička jednoho z nich odlétla od těla, a čerstvě ostříhané vlasy se rozstříkly všemi směry. Cos to udělala? vzlykala její matka, pořád a pořád dokola. Cos to udělala? Cos to udělala?

Jenom jsem chtěla, aby byly hezké, bránilo se dítě Amanda. Držela se za bříško, jako by jí někdo dal ránu pěstí, a snažila se dostat z matčina dosahu.

Cos to udělala? To byla matčina jediná reakce. Cos to udělala?

„Co jsem udělala?“ zeptala se teď Amanda a vyskočila. „Co jsem já udělala? Krucinál, vždyť mi bylo šest! Byla jsem malá!“

Ale už ne moc dlouho, pomyslela si. Uvědomila si, že tady zůstat nemůže. Vrátila se do haly, natáhla si kozačky, hrábla na věšák pro bundu. Její ruka narazila na cosi studeného a tvrdého. Když odhrnula stranou několik matčiných kabátů a bund, našla novou lopatu se zářivě červenou rukojetí. Z její dlouhé dřevěné násady ještě visela cedulka s cenou. Nikdy ji nikdo nepoužil, pomyslela si Amanda. Vytáhla lopatu zpoza šatstva a zkoumala ji v ruce. Kdepak – matka měla tolik práce se střílením lidí, že na odklízení sněhu ze schodů už jí nezbyl čas.

„Co je to se mnou, sakra? Radši bych měla začít sel svým životem dělat něco užitečného.“ Sundala z násady lopaty cenovku – 19,95 dolarů z Domácích potřeb m a vyšla na přední verandu. Nechala si otevřené dveře do domu, když zajela lopatou do sněhového příkrovu až k betonu, nabrala sníh a hodila ho na trávník. Pracovala rychle, jedna lopata sněhu následovala druhou. Ani ne za minutu byla veranda čistá a Amanda se přesunula ke schodům. Škrabala lopatou po každém schodu tak dlouho, dokud se jí ho nepodařilo úplně očistit. Proházet cestičku bylo těžší, protože sníh tam byl slehlejší, a několikrát málem upadla na ledu. Když se koi nečně proházela až k chodníku, měla tvář zarudlou a mokrou potem a v zádech jí nepříjemně škubalo. Teď potřebuje horkou koupel, napadlo ji a vzpomněla si na Benovo dřívější doporučení: Dej si horkou koupel, objednej si večeři a jdi spát. No jistě. „Co to tady sakra vyj vadím?“

„Promiňte,“ zavolal na ni hlas z druhé strany ulice. I Amanda se ohlédla po zvuku. A uviděla: mladou ženu v mývalím kožíšku a černém klobouku s kožešinovým lemem, která stála uprostřed chodníku na druhé straně ulice a tázavě se na ni dívala. „Ano? Říkala jste í něco?“ Žena se rozhlédla na obě strany, než vkročila do ulice. Amanda odhadovala, že budou asi stejně staré, i když bylo těžké určit přesně, jak žena pod kloboukem vypadá. Měla ale buclaté tváře a malý, vzhůru obrácený nosík, jehož Špička teď byla zbarvená do jasně rudé. „Omlouvám se, že vás ruším, ale moje babička vás viděla přes ulici a moc ji to vyděsilo. Trvala na tom, že musím jít ven a zjistit, kdo to u Gwen Priceové odhazuje sníh.“ Pokývla bradou k domu za svými zády.

Amanda se zadívala naznačeným směrem a pak zpátky na mladou ženu stojící před ní. Připadalo jí, jako by léta z její tváře odplývala, až se před ní objevila baculatá holčička s tvářemi jako jablíčko, velkýma hnědýma očima a dychtivým úsměvem.

„Sally?“

Obezřetnost ustoupila zvědavosti. „My se známe?“

„ Jsem Amanda. Amanda Priceová.“ Jméno jí připadalo tak cizí, jako by patřilo někomu jinému.

„Amanda! Amanda, bože, tak Amanda. Jak se máš?“

„Dobře. Totiž, pokud… no… předpokládám, že jsi slyšela o mé matce…“

„Ano. Nemůžu tomu uvěřit. Jak se jí vede?“

„Drží se dobře,“ prohodila Amanda. Lip než dobře, pomyslela si. „A jak se máš ty?“

„Docela dobře.“

„A tvoje babička?“

„Za moc to nestojí.“

„A co jí je?“

„Stručnější by bylo, co jí není.“

Amanda si představila starou paní MacGiverovou, s šedými vlasy a rukama protkanýma modrými žilami. Vždycky vypadala staře, už když Amanda byla malá. „To je mi líto.“

„No, co se dá dělat? Je jí už osmdesát šest.“

„A ještě peče?“ Amanda si vybavila citrónový koláč, který jim paní MacGiverová přinesla po otcově smrti.

„Už ne. Teď už většinou jen sedí u sebe v pokoji a kouká se na televizi. Ale myslíš, že uvažuje o tom přestěhovat se do nějakého domova pro seniory s asistenční službou, což by nám všem ulehčilo život?“ Očividně řečnická otázka zůstala viset ve vzduchu, následovaná výmluvným tichem.

„Ty s ní bydlíš?“

„Ne, to ne. Jenom jsem se stavila, jestli něco nepotřebuje. Zrovna tě uviděla a trvala na tom, že musím jít okamžitě zjistit, kdo to je.“

„To je dobře. Moc ráda tě zase vidím.“ Já tebe taky. Tvojí maminky je mi vážně moc líto. Ta měla nějaký záchvat nebo co?“

Nebo co, pomyslela si Amanda a spatřila, jak po schodech protějšího domu rychle sestupuje postava v dlouhé bílé flanelové noční košili a střapatých modrých pantoflích. „Bože můj, Sally, tvoje babička… Paní MacGiverová, počkejte. Jezdí tu auta…“ Řidič přijíždějícího vozu začal zběsile mačkat houkačku, když stará paní vkročila bez rozhlížení z chodníku do silnice. Její pantoflíčky se zabořily do sněhu. „Do hajzlu!“ zařval řidič otevřeným okénkem.

„Dej si pohov!“ zařvala stará paní nazpět, zabušila do kapoty auta a vyhnula se ochranitelské náruči své vnučky. Pak zamžourala proti chladnému slunci na Amandu. „Kdo jste?“

„Babičko, proboha živého! Musíš zpátky domů, nebo tady umrzneš.“

„Já vás znám,“ prohlásila paní MacGiverová a její vodná té oči se upíraly výhradně na Amandu.

„Babičko, musíme rychle zpátky dovnitř.“ Sally stí pokusila obejmout stařenku pažemi, ale ta před ní uhnula.

„Jsem Amanda Priceová,“ představila se Amanda. Teď, když to jméno opakovala, už jí nepřipadalo tak cizí. „Gwenina dcera.“ Sally si rychle stáhla kožíšek a přehodila ho babičce přes ramena. „Tak si vem aspoň tohleto.“

„Nenávidím mývalí kožichy,“ hudrala stařenka. „Prosím tě, babičko, mývali nepatří k ohroženým živočichům.“

„Ha! Pokud jde o mě, tak nejsou dost ohrožení. Já tyl potvory nenávidím.“

Amanda vybuchla smíchy. Ráda by věděla, jestli může být život ještě absurdnější. „Moc ráda jsem vás zase viděla, paní MacGiverová, ale myslím, že Sally má pravdu. Je moc velká zima na to, abyste byla tady venku v županu a pantoflích.“ Já mrznu,“ uzavřela Sally a zadrkotala zubama.

Paní MacGiverová popošla několika drobnými krůčky kupředu a natáhla kostnaté prsty k Amandině tváři. „Panenko?“ zeptala se.

Amanda se krátce nadechla a ucítila, jak ji mrazivý vzduch zastudil v plicích, když jí stará paní přejela vrásčitou rukou po tváři.

„Panenka,“ opakovala paní MacGiverová a ruka jí zůstala viset ve vzduchu, jako by držela za nitky neviditelné loutky. „Panenka, panenka. Kdopak je má malá panenka?“

„Tak už dost, babi. Já se tady z tebe vážně zblázním,“ zarazila ji Sally a otočila stařenku k sobě. „Pořád chodí sem a tam,“ prohodila přes rameno místo vysvětlení a kormidlovala babičku přes ulici k jejich domu. „Ráda jsem tě zase viděla, Amando,“ zavolala ještě a zamávala, než se jí podařilo vstrčit babičku do domu a zavřít za nimi dveře.

Amanda se snažila k té scéně nevracet. Ale i když už obě ženy dávno zmizely, i když se ona sama vrátila do matčina domu a zavřela za sebou hlavní vchod i dveře své staré ložnice, i když si zalezla do postele pod peřinu, neustále slyšela ozvěnu těch slov. Panenko, šeptaly stěny, když si přetáhla přes hlavu studenou růžovou pokrývku.

Panenka, panenka. Kdopak je má malá panenka?

Amanda překvapivě usnula a probudila se teprve v osm hodin večer. „To nemůže být pravda,“ užasla, vyhrabala se z postele a zamžourala ve tmě na hodinky. Poklepala netrpělivě na jejich vypouklé sklíčko a přiložila je k uchu, aby zjistila, jestli tikají. „To jsem blázen. To nemůže být pravda.“ Rozsvítila malou růžovobílou květinovou lampičku vedle postele a znovu překontrolovala čas. „Ne, to není pravda!“ Jenomže za okny už byla opravdu tma a měsíc stál vysoko na obloze, blýskavý srpek mezi jasnými hvězdami. Vážně je osm hodin? Večer?! Opravdu prospala celé odpoledne?

Amanda se vydala po schodech dolů do kuchyně Cestou rozsvítila všechna světla a překontrolovala čas na velkých bílých hodinách na stěně vedle spíže, jestli ukazují stejně jako kovové hodinky na její ruce. Zjistila I rozdíl pouhé tří minuty. „Nevěřím tomu,“ oznámila prázdné místnosti a uslyšela, jak její žaludek protestuje proti nedostatečnému přísunu potravin v poslední době. Otevřela ledničku a nakoukla dovnitř. Uviděla velkou krabici pomerančového džusu a malé balení odstředěného mléka, pár vajec, několik jablek a starý povadlý salát, který okamžitě vyhodila do odpadkového koše pod dřezem. „Nic k jídlu. Proč mě to nepřekvapuje?“ Prohlédla mrazák a probrala se několika balíčky mrak zeného hrášku a kukuřice, než našla balení Stoufferových makarónů se sýrem, zapadlé mezi mraženými preclíky. „Díky, Bože!“ řekla nahlas a uslyšela, jak jí v břiše zakručelo nedočkavým očekáváním, když strčila pokrm do mikrovlnné trouby. Za pár minut vytáhli jídlo z trouby a začala hltat nudle, pokryté rozteklým sýrem, přímo z krabičky. Strkala si do úst jedno sousto horkých makarónů za druhým a nakonec vyškrabala dno, aby tam nezůstala ani kapka omáčky. „A je to,“ prohlásila hrdě. Večeři spláchla sklenkou vody a rozhodla se, že je nejvyšší čas dopřát vodu taky květinám. Nic není tak depresivní jako dům plný uschlých květin, řekla si, našla konvičku a naplnila ji vlažnou vodou. Pak vylezla na židli a začala zalévat řadu květináčů, které stály na kuchyňské lince. Nakonec se svědomitě přesunula do jídelny a obývacího pokoje a provedla totéž s květinami tam.

Je to legrace, pomyslela si, když se vrátila do kuchyně, aby znovu naplnila konvičku. Nikdy by si nepomyslela, že je její matka taková obratná pěstitelka. Ale květinám se vedlo očividně dobře, měly silné stonky a šťavnaté zelené listy, stejnoměrné, zářivé a zdravé, tak dokonalé, že vypadaly téměř jako umělé. Jsou umělé, uvědomila si o vteřinu později, když voda začala vytékat přes okraj tmavomodrého porcelánového květináče a kapat z krbové římsy dolů na zem. „Kristepane, všechny jsou umělé. To snad není pravda!“ Utíkala do kuchyně, popadla hrst papírových utěrek a rychle se vrátila otřít vodu ze římsy, než tam zanechá skvrnu. Pak se i s utěrkami vrátila do kuchyně a ke všem květinám, které už zalila předtím, aby napravila škody, které tam voda mohla napáchat. Neustále se přitom ohlížela přes rameno, jako by se na schodech mohla každou chvíli objevit její matka a vynadat jí za její hloupost a nedbalost.

Když skončila, vrátila se do obývacího pokoje a posadila se se zkříženýma nohama na šedý koberec. Přemýšlela o tom, kdy přestala umět rozlišovat mezi tím, co je a co není reálné. Pravda je podivnější než fikce – tak se to přece říká, ne? Ale kdy pro ni začalo být tak těžké rozlišit jedno od druhého?

Nejspíš od chvíle, kdy její matka začala střílet naprosto cizí lidi v hotelových halách.

Až na to, že ten muž, který si říkal John Mallins, nebyl pro její matku vůbec cizí. Aspoň tím si byla Amanda naprosto jistá.

Zadívala se do haly a uvažovala nad tím, jestli by mě la zavolat Benovi. Určitě si už dělá starosti, co s ní je. Copak mu neslíbila, že zavolá, jen co se zabydlí? Vrátila se doprostřed přední haly, kam po příchodu někdy před osmi hodinami odhodila na zem svou cestovní brašnu a na ni kabelku, a vylovila z ní mobilní telefon. Pak na něj několik vteřin zírala, než ho zase znechuceně upustila nazpátek do kabelky. Sakra, přece zná její číslo. Ať jí zavolá on, jestli s ní chce mluvit. Což očividně nechce, usoudila, když znovu vylovila telefon a zkontrolovala, jestli v něm nemá nějakou zprávu. Žádnou nenašla. Tak co teď?

Už se dosyta vyspala, dala si k večeři mraženou hotovku a zalila umělé květiny. Ještě něco? „Co takhle skleničku po večeři?“ nadhodila a vydala se k baru v obývacím pokoji. Nenašla tam nic, jen sadu starých broušených sklenic a několik velkých mís na ovoce. „Ty tady nemáš žádný alkohol?“ oslovila prázdný dům, vrátila se do kuchyně a prohlédla skříňky v kuchyňské lince. A vůbec, kdy vlastně její matka přestala pít? To si tady nemohla schovat aspoň kapku něčeho ostřejšího pro případ, že by se u ní stavila nějaká společnost? A co všechny ty sáčky s bylinkovými čaji, které tady všude má? „No, ale nakonec proč ne?“ Ona sama nejspíš pije v poslední době až moc, usoudila, naplnila varnou konvici vodou, zapnula ji a počkala, až se voda začne vařit.

Pak usrkávala překvapivě dobrý malinovobroskvový čaj, a prohrabávala se jednotlivými zásuvkami v kuchyňské lince. V první, kterou otevřela, našla chaotickou sbírku starých novinových receptů, zažloutlých věkem a s mastnými skvrnami. Byl tam recept na krémovou polévku z avokáda, nad kterým se jí sbíhaly sliny, a další na brusinkovopomerančovou bublaninu, který zněl prostě božsky, ale i štos předpisů na nejrůznější jídla, která jde připravit z kuřete. Amanda se jimi poctivě pročítala a pokoušela se spojit si tyto recepty –které očividně někdo často používal – se svou matkou, ženou, která jen zřídkakdy vařila něco jiného než mražená jídla, a jejíž představě dezertu odpovídal ovocný koktejl, pokud si vůbec existenci něčeho jako dezert připustila.

V dalších dvou zásuvkách bylo obvyklé kuchyňské náčiní: nerezové příbory; barevné bavlněné utěrky; kulaté plastové prostírání s obrázky šťavnatých červených a purpurových plodů; bílé papírové ubrousky s modrými a růžovými kličkami po okrajích. Jedna zásuvka byla až po okraj přeplněná návody na používání nejrůznějších kuchyňských spotřebičů spolu se záručními listy; další zásuvka přetékala dřevěnými tyčinkami a plastovými příbory z nejrůznějších restaurací. V poličce pod telefonem ležel na velkém šanonu v plátěných deskách telefonní seznam. Amanda zápisník prolistovala, ale nepřekvapilo ji, když zjistila, že spousta jeho stránek je prázdných. Pod M nebyl žádný Mallins. Pod T žádný Turek. Ale Corinne Nashová byla napsaná jak pod C, tak pod N. Z náhlého popudu nalistovala stránku A a zjistila, že jméno AMANDA je napsáno tiskacími písmeny přes dvoustránku, na jedné straně AMA a za ohybem NDA. Pod oběma polovinami jejího jména byl sloupec telefonních čísel, která vystřídala od chvíle, kdy se odstěhovala z domova, jako by ji její matka sledovala z místa na místo, od jednoho muže k druhému, až k jejím současným telefonním číslům domů a do kanceláře na Floridě, i když ji matka ani na jedno z těch čísel nikdy nezavolala. Amanda pohrdlivě zamlaskala jazykem, odhodila zápisník zpátky do zásuvky a už už ji chtěla zavřít, když se rozhodla, že se podívá ještě do šanonu.

Jenom ztrácím čas,“ říkala si, když si vzpomněla, že se těmihle zásuvkami už před ní probíral Ben, ale nenašel nic. Jenomže to bylo předtím, než hovořila s Rachel Mallinsovou, než slyšeli jméno Turek, než se dcnj zvěděli překvapující závěry pitvy. Je docela dobře možné, že Ben, který neměl ani nejmenší představu, co vlastně hledá, mohl něco důležitého přehlédnout. Otevřela šanon a natočila si ho ke světlu, aby na papíry uvnitř lépe viděla.

Vysvědčení, uvědomila si a svezla se na lavici v kuchyňském koutě, kde snídávali. Pak rozložila listiny po laminované desce stolku. Palmerstonská státní škola. Jméno: Amanda Priceová. Hodnocení: A – výborný, B chvalitebný, C – dobrý, D – dostatečný, N – nedostatečný. A pak seznam známek: A ze čtení, kreativního psaní, pravopisu a matematiky. A z občanské nauky a studijních předpokladů. A jediné C: z účasti v diskusi. Amanda je tichá a svědomitá žákyně, kterou je radost mít ve třídě. V tomto pololetí opět odevzdávala vynikající písemné práce a její příběhy byly stylisticky vybroušené a nápadité. Domnívám se ale, že by se měla ve škole více projevovat i ústně.

Velice mě potěšilo, jaké Amanda udělala pokroky. Domácí práce vždy odevzdává včas a záznamy do sešitů si vede pečlivě, i když by si je měla po sobě bedlivěji číst, aby v nich nezůstávaly zbytečné chyby. Ve třídě je velmi tichá, i když se zdá, že s ostatními dětmi vychází bez problémů.

Amanda je tichá, příjemná a pracovitá žákyně a jsem velice ráda, že jsem ji v páté třídě mohla učit. Její referát o Japonsku byl pečlivě vypracován a zajímavě prezentován.

„Co to sakra je?“ vykřikla Amanda nahlas, když zjistila, že se probírá nekonečným seznamem třídních hodnocení, od mateřské školky až po maturitu. „Ona si je všechny schovávala? Ne, to prostě nemohla být matka,“ odpověděla si okamžitě sama. „Asi je schovával táta. Prostě se jen neobtěžovala tím, aby to všechno vyhodila.“ No jistě, to by ji stálo zbytečně velké úsilí, pomysle la si, když pročítala hodnocení učitelek, které se začínalo měnit, když nastoupila na střední školu – i když její studijní výsledky jsou dobré, trochu mi dělá starosti Amandin přístup – a rostoucí nelibost, kterou v nich evidentně vzbuzovala těsně před maturitou. Amanda by se měla poctivěji připravovat na vyučování. Zvykla si spoléhat se na své přirozené nadání a chybí jí disciplína. Měla by se zlepšit rovněž v docházce do školy.

„Ale prošla jsem, ne?“ namítla Amanda, shrnula papíry zpátky do pořadače a vyskočila. Pak zastrčila šanon i s jeho obsahem do nádoby na odpadky pod dřezem. „A dostala se na práva, co? A vystudovala skoro se samými výbornými. Ha!“ Co to kruci dělám? uvědomila si vzápětí. Pokorně vylovila pořadač z odpadků a odstranila z jeho desek několik přilepených listů salátu, než ho vrátila do zásuvky, kde odpočíval předtím. Blázním, to je to, co dělám. A proč taky ne? Je to dědičné,“ oznámila prázdnému domu. Vrátila se do haly, přehodila si přes jedno rameno kabelku a přes druhé cestovní brašnu, a vydala se po schodech nahoru. Kladla jednu nohu přes druhou a svaly ji bolely, jak se svým nákladem zdolávala příkré schodiště. Mohla bych jít klidně zase zpátky do postele, usoudila, jak ji náhle přemohlo vyčerpání.

Možná na mě něco leze, napadlo ji. Třeba jsem to chytila v letadle. Každý ví, že letadla jsou líhní bacilů. Ten jejich vydýchaný vzduch. Lidé se tísní na malém prostoru, neprodyšně uzavření, kašlají a kýchají. A pak ta extrémní změna teplot, ten mrazivý vzduch, kterému už dávno odvykla. Nemluvě o důvodech, kvůli kterým sem přijela, o shledání s matkou a bývalým manželem, o všech těch nevítaných připomínkách minulosti, o níž už myslela, že ji nechala dávno za sebou. A taky ten zatracený sníh, co dneska odklízela! Není divu, že ji bolí ruce a že má ztuhlá záda. Není divu, že je tak vyčerpaná. Není divu, že jediné, oč stojí, je zalézt do postele a spát.

Světlo v jejím starém pokoji pořád ještě svítilo. Vykročila přímo k oknu a zadívala se na příjezdovou cestu, která vedla mezi matčiným a sousedním domem. Vzpomněla si na chudáka pana Walshe a pokusila se vybavit si detaily jeho tváře. Ale kromě vrásek, které mu pokrývaly obličej jako pruhovaná záclona, a zbytku bílých vlasů, které mu visely zezadu na už jinak téměř holé hlavě, bylo tím jediným, co si dokázala vybavit, obrovské panděro, které mu napínalo látku mezi knoflíky košil s krátkým rukávem a viselo přes pásek strakatých bermud, které nosil v létě. I když prostředí kolem něj vnímala jasně, sám muž byl v jejích vzpomínkách podivně rozostřený a nejasný, jako na fotografii, kde je zaostřeno omylem na pozadí a sám objekt fotografování je rozmazaný. Amanda si dokázala přesně vybavit jeho tmavozelený sedan, který vždycky nechával uprostřed příjezdové cesty; viděla obrovský mroží knír muže, který se souká z auta; viděla kapičky potu na jeho plešatícím čele, když se otočil přes rameno a kradmo pohlédl k jejich domu; slyšela jeho posměšné odfrknutí. Na okamžik se jí dokonce zdálo, že vidí úšklebek, který mu pohrával kolem úst. „Cože, ty hajzle jeden!“ vykřikla nahlas. „Parkovals tam schválně!“ Není divu, že tě moje matka proklela.

„Prosím, neříkejte mi, že začínám chápat svoji matku,“ zasténala nahlas vzápětí. Vybalila si z brašny svoje věci a vyrovnala je na postel. „Teď už je to jisté. Jsem nemocná.“ Nejspíš se mě muselo zmocnit nějaké delirium, když jsem tohle všechno kupovala, pomyslela si, když před sebou přidržela svůj nový purpurový svetřík. Purpurový, prokrista! A mohérový. Kdy ho chce nosit? „Třeba do postele,“ rozhodla se, přetáhla si přes hlavu oblečení a oblékla si svetr. Vychutnávala si jeho hřejivou měkkost na nahé kůži.

S kartáčkem na zuby se vydala do koupelny a zadívala se v zrcadle nad umyvadlem na svůj obraz. S překvapením konstatovala, že jí nachová barva opravdu sluší, že dokonale kontrastuje s jejími plavými vlasy a lichotí její lehce narůžovělé pleti.

Nevím, jestli jsem ti někdy řekla, jak jsi krásná.

Ale teď rozhodně moc krásně nevypadám, usoudila Amanda. Vyčistila si zuby, umyla obličej a přiblížila svůj obličej ke sklu zrcadla, aby v něm pátrala po drobných vráskách. „Nikdy nejsi tak mladá, aby ses nemohla natřít nočním krémem,“ oslovila svůj odraz. Pak otevřela toaletní skříňku – a zůstala s vyvalenýma očima zírat na léky, vyrovnané v poličkách.

Mezi bezpočtem volně prodejných léků našla několik lahviček tylenolu a percodanu, pak předpisy na známá silná antidepresiva, o kterých se nedávno psalo v novinách, že vyvolávaly u alarmujícího počtu pacientů psychotické stavy. Patří snad mezi ně i její matka? Byla snad pod vlivem některých z těch silných narkotik, když zastřelila Johna Mallinse? Amanda si prohlížela data na krabičkách léků a zjistila, že většina z nich je už dávno prošlá. Je možné, že její matka užívala tyhle léky už dlouho, pak přestala, dostavily se u ní abstinenční příznaky, které způsobily chemickou nerovnováhu, a ta se projevila neschopností racionálního uvažování? Takže by měla sníženou schopnost sebeovládání a nebyla prostě zodpovědná za své jednání?

Amanda se vrátila do ložnice, vyndala z kabelky mobilní telefon a málem už vytočila Benovo číslo, aby se s ním podělila o svůj poslední objev a omluvila se mu za to, že ji nenapadlo prohlédnout toaletku v koupelně už tenkrát, když sem přišli spolu. Co to s ní je? Jak mohla přehlédnout něco tak výmluvného?

Jenomže:

Co se změní tím, jestli její matka opravdu nadužívala všechny tyhle prášky, když sama matka bude dál trvat na tom, že věděla, co dělá a že to není správné? Jaký je v tom rozdíl, jestli její matka měla absťák, nebo jestli užívala léky s prošlou záruční dobou, když ona se stejně odmítne hájit sníženou příčetností, což by nepochybně udělala?“ Ale stejně…

Amanda navolila Benovo číslo a poslouchala, jak telefon opakovaně zvoní. Vzdala to těsně předtím, než naskočil záznamník. Nechávat mu vzkaz nemá žádný smysl. Nejspíš půjde stejně rovnou do postele, až se dostane domů. S Jennifer, která se nepochybně přitulí k jej ho boku. A proč ne? Proč by neměli být spolu? Jennifer je atraktivní a chytrá, u ní nehrozí, že by její matka pochodovala po hotelových halách a střílela tam po hostech. Je to prostě rozumná volba, mnohem bezpečnější sázka. Benově matce by se rozhodně líbila. A jeho otci, pomyslela si a představila si pohledného pana Myerse staršího, který je teď na svatební cestě s její bývalou dějepisářkou.

Je legrační, jak někdy věci dopadají. Benův otec bude přibližně stejně starý jako její exil manžel Sean, napadlo ji a zašklebila se při té znepokojující myšlence, když vstoupila do matčiny ložnice a rozsvítila. Co ji to popadlo, že se za Seana vůbec provdala? Anebo spíš, co to popadlo Seana, že se oženil s ní? Jistě, byla mladá a hezká, ale Florida je plná hezkých mladých žen, a chytrý a kultivovaný člověk jako Sean se tím nedá jen tak omámit. Co na ní viděl? A jak ji mohl milovat – jak ji vůbec nějaký muž mohl kdy milovat? – když vlastnímu otci byla tak lhostejná? Když se její vlastní matka na ni dívala, jako by byla průhledná, jako by tím jediným pohledem odhalila, že Amanda není její lásky hodná.

Vykročila směrem k výklenku vedle matčiny postele a prohlížela si pečlivě skleněné drobnůstky, uspořádané na polici. Zlehka pohladila prstem křišťálového pudlíka s droboučkými černými korálky místo očí a Čumáčku. „Tak už dost. Tohle není k ničemu.“ Přešla k matčině prádelníku a začala netrpělivě vytahovat jednotlivé zásuvky. „To samé, co tady bylo, když jsem sem koukala minule,“ zamumlala, zavřela poslední zásuvku a podívala se k oknu, za kterým byl vidět dům paní MacGiverové.

Někdo sedí u okna v patře, uvědomila si a trochu ucouvla, aby měla lepší výhled. „Paní MacGiverová, jste to vy?“ zašeptala a naklonila se zpátky k oknu, opřela si čelo o jeho chladné sklo. Postava v protějším domě ucouvla od okna a ztratila se v záhybech závěsu. Za okamžik světlo v protější místnosti zhaslo.

Amanda zůstala několik minut zírat do tmy a přemítala, kolik z jejich starých sousedů tady ještě bydlí, a kolik z nich ji zrovna teď pozoruje. Možná by si s nimi mohla jít zítra pohovořit, popovídat si s lidmi, kteří znají její matku. Možná že by jí někdo z nich mohl sdělit leccos zajímavého. Lidé toho často vědí víc, než sami tuší. I když zkušenost ji naučila, že toho spíš většinou vědí míň.

„Dobře, tak už dost,“ řekla těm, kteří ji snad pozorovali. „Pro všechny, které to zajímá: jdu momentálně do postele. Mimochodem, jak se vám líbí můj svetr? Co říkáte té barvě? Nemyslíte, že je ta purpurová až moc výrazná? Dobře. Fajn. No spěte sladce a krásné sny.“ Zhasla světlo, vrátila se do svého pokoje a zalezla si do postele. „Komu to chci co namlouvat? Vždyť tady nemůžu nikdy usnout,“ pronesla. Poslední slova jí splynula ze rtů jen okamžik předtím, než se Amanda ponořila do bezvědomí.

Amando?

Amanda otevřela oči a uviděla hubeného chlapce s dřevěnou hlavou a vysokým účesem černě malovaných vlasů, jak kráčí k ní. Měl na sobě pomačkanou bílou košili, zastrčenou do tuhých džínsů. Měl zelené oči a na tváři se mu rozléval široký úsměv.

Zatancuj si se mnou, vyzval ji a jeho ruce se natáhly do tanečního úchopu. Amanda slezla z postele a uklonila se. Chlapec odpověděl hlubokou úklonou. O vteřinku později už vězela bezpečně v jeho dřevěné náruči a on s ní začal kroužit po dlouhém jevišti.

Líbí se mi tvůj nový svetr, říkal jí, když jí po tváři přejel závan chladného vzduchu a zmrazil její úsměv, její pokožku tak, že byla tvrdá jako led.

Její nohy a ruce se pohybovaly s bezstarostnou mechaničností, bez jediné myšlenky, bez grácie. Nejdřív se zvedlo do vzduchu její levé koleno, pak pravé, pak obě nohy najednou. Pak se její ruce roztáhly do stran, její ústa se zavírala a otevírala, ale hlas, který z nich vycházel byl cizí.

Panenko, panenko, skandoval neznámý hlas a svaly v Amandiných zádech se začaly kroutit, jako by se jí mezi lopatky zabodnul rybářský háček. Kdopak je má malá panenka?

„Doprdele,“ vyjekla Amanda, posadila se a natáhla se po lampičce na nočním stolku. Její sen se v ostrém světle rozplynul. Prohrábla si rukama vlasy a pokusila se uklidnit, zatímco jí srdce divoce bušilo a všechny svaly v těle ji bolely. „Měla jsem se na ten zatracený sníh radši vykašlat!“ Ale i když už teď byla dokonale probuzená, neznámý hlas kdesi v hloubi její hlavy nepřestával zvučet kdesi v hloubi její mysli. Čí je to hlas? přemýšlela. Vyklouzla z postele, vyšla do chodby a protahovala si přitom svaly, narovnávala ramena, aby se zbavila toho nepříjemného pocitu, že někdo ovládá její tělo jal loutku. Nebo jako panenku.

Amanda se odšourala do koupelny, kde roztočila kohoutek a našplíchala si na obličej několik hrstí studené vody. S úžasem si uvědomila, že její tváře už byly mokré předtím – od slz. „Kvůli čemu sakra brečím?“ vyjekla netrpělivě na svůj obraz v zrcadle. Viděla, jak se její hlava chvěje, jak poskakuje dopředu a dozadu, až se jí vlasy lepí k očím, jako pár rukou, když se jejich majitel chystá zakřičet překvapení – „Hádej, kdo to je?“ –a hrozný obraz se vytratil. Několik vteřin zůstala bez hnutí, s hlavou skloněnou a vlasy přilepenými k mokré kůži. Dech jí pulsoval rytmickými výkřiky, které číhaly v hrdle, jen jen vybuchnout, jako by jí v hrudi tikala bomba. Natáhla se slepě po ručníku a zastřeným zrakem se zastavila na hodinkách, které si zapomněla sundat, když v lezla do postele. Překvapilo ji, když si uvědomila, Že je teprve jedenáct. Ještě ani není půlnoc,“ zabručela, osušila si obličej pomačkaným bílým ručníkem a naplnila vodou plastový růžový kelímek. Pak ji vypila jediným dlouhým douškem. „Co proboha budu dělat do rána?“ Napadlo ji, že by mohla sejít dolů do kuchyně a připravit si něco k jídlu, ale pak se rozpomněla na stav matčiny lednice a usoudila, že z jablek Granny Smith se nic moc uvařit nedá. Moc zdravé. Na tebe až moc dobré, a hlavně až moc zdravé pro tohle krizové období, kdy se potřebuje nacpat něčím tučným a nezdravým a překypujícím kaloriemi, jako byly ty makaróny se sýrem, které předtím zhltla. Mohla by se samozřejmě obléct a vydat se ven najít nějaké potraviny s prodejem nonstop, ale nebyla si jistá, jestli v Torontu vůbec mají takové obchody. Taky by si mohla prostě objednat pizzu. Určitě tady jsou nějaké restaurace, které připrav a doručují pizzu i v tuhle noční hodinu. Vždyť ještě a není půlnoc. Anebo, to je ještě lepší, by mohla zavolat Švýcarskou boudu. Jak už je to dlouho, co si dopřála jedno z těch jejich jídel s půlkou kuřete a hranolky, z kterých stékala ostrá omáčka? Už je to strašně dávno usoudila a vrátila se do pokoje, aby vylovila z kabel: mobil. Cítila, jak se jí už sbíhají sliny nedočkavost Otevřela telefon a chtěla vytočit číslo informací a zeptat se na číslo do řetězce restaurací, když uviděla, že má zprávu v hlasové schránce.

„Ahoj. To jsem já, Ben.“ Nahraný vzkaz zněl naprosto nevzrušeně, i když v tom, že jeho autor cítil nutnost připojit své jméno, byla nepřiznaná výčitka. Jenom ‚ jsem chtěl vědět, jak se ti daří, ale když jsi někde venku a tak, tak asi dobře.“ Krátká odmlka, a pak: „Zavolej mi ráno.“

„Někde venku a tak,“ opakovala Amanda Benovým kanadským dialektem, takže to znělo jako venkůůů a táák. Jasně, jsem venkůůů a tááák a je mi dobřééé.“ Měl bys mě teď vidět, v tomhle novém mohérovém L svetru, jak v noci pochoduju po matčině domě jako nějaký velký purpurový duch, pokračovala v duchu. Jak mi tečou sliny, když si jen představím pěkně tučné jídlo z rychlého občerstvení, už druhé tenhle večer, mimochodem, protože s mou chutí k jídlu je očividně všechno v pořádku, což nejspíš znamená, že je mi dobře, takže díky moc za tvůj zájem.

Přehrála si Benův vzkaz třikrát, než ho vymazala. „A kdy vůbec volal?“ zeptala se malého aparátu se vztekem, že Šla tak brzy spát, že nevyndala tu zatracenou věc z kabelky, že ji neslyšela zvonit. Ještě jednou zkontrolovala hodinky a usoudila, že ještě není tak pozdě zavolat mu zpátky. Zcela určitě nechodí do postele před půlnocí.

Zavoláš mi potom? Určitě.

Navolila jeho číslo a prst měla připravený na červeném tlačítku, aby stopla zvonění předtím, než si hovor převezme hlasová schránka.

„Ano?“ ozval se Ben dřív, než doznělo první zvonění. Jeho hlas byl srdečný, vstřícný. Chtělo se jí schoulit se do něj.

„To jsem já.“ Na rozdíl od svého exmanžela se nepokoušela specifikovat, kdo to „já“ znamená. „Právě jsem si poslechla tvůj vzkaz.“

„Kde jsi?“

„Doma,“ odpověděla a to slovo na jejím jazyku nemotorně zavrávoralo. „U matky,“ opravila se okamžitě. „Kdy jsi volal?“

„Už je to pár hodin.“

„Usnula jsem. Vůbec jsem neslyšela telefon zvonit.“

„Cítíš se dobře?“

Jo. Jen jsem trochu hladová.“

Rozesmál se.

„Asi by se ti už nechtělo jít si někam něco sníst?“

„Nemůžu,“ odpověděl, aniž jí nabídl vysvětlení.

Příšerný zvyk, usoudila Amanda a představila si Jennifer, jak se na Bena podezíravě dívá z druhého konce místnosti a tázavě naklání hlavu, jako by se chtěla zeptat, Kdo to proboha volá v tuhle hodinu? Mávla zápěstím, aby tu nevítanou představu zaplašila, a viděla jennifer, jak plachtí vzduchem a po dopadu vybuchuje jako laciná rachejtle, kterou vzápětí pohltí temná noční obloha.

„A mělas čas se tam trochu rozhlédnout?“ zeptal se Ben, zatímco Amanda se snažila vybavit si detaily uplynulého dne. „Našla jsi něco, co jsme minule přehlédli?“

„Ano,“ přitakala a hlas jí zazněl vzrušením, jak se před jejím vnitřním zrakem jasně objevila sbírka matčiných léků. „Našla jsem prášky.“

„Prášky?“

„Aspoň deset lahviček. Antidepresiva, léky proti bolesti – všechno, co tě v téhle souvislosti napadne, je v matčině toaletce. Spousta z nich už je dávno prošlá, ale to neznamená, že je nemohla pořád užívat. Zmínila se ti někdy o tom, že by něco užívala?“ Jediným lékem, o kterém tvoje matka mluvila, bylo to kalcium,“ prohlásil Ben a Amanda ho skoro viděla před sebou, jak vrtí hlavou.

„Myslíš, že bychom to mohli nahrát na sníženou rozlišovací schopnost při činu?“

„Rozhodně to můžeme vzít v úvahu. Ještě něco?“

„Nic,“ odpověděla Amanda. „Leda to, že všechny květiny v domě jsou umělé.“

Ben se znovu rozesmál, srdečným smíchem, který pronikl telefonní frekvencí a zahřál ji na tváři.

Náhle ucítila, že Ben už se chystá zavěsit, že už mu sdělila všechno potřebné a teď už ho na ní nic nezajímá. „Ty máš kytky?“ zeptala se najednou a těsně sevřela telefon, jako se jí chtělo držet Bena.

„Jen pár. Ale moc dobře mi nejdou. Nejspíš je tady moc slunce.“

Amanda se pokusila představit si Benův byt v Harboside, s francouzskými okny s výhledem na jezero. Ale místo toho si představila malý dvoupokojový byt v prvním poschodí na Vaughton Road, kde kdysi bydleli spolu. Byl ve starém žlutém cihlovém domě, který měl svá nejlepší léta už dávno za sebou. Nebyl v něm žádný výtah, žádná klimatizace, žádná myčka na nádobí. Ložnice byla stěží tak velká, aby se do ní vešla manželská postel, ale museli z ní vstávat postupně. Obývácí pokoj nebyl o moc větší, sotva dost velký na to, aby do něj mohli nastěhovat rozvrzanou starou pohovku, kterou přivezli z charitativního výprodeje. Soused, který bydlel pod nimi, neustále bušil do stropu smetákem, což byl jeho způsob, jak jim dát najevo, že pouštějí svou stereosoupravu – jediný kousek zařízení v jejich domácnosti, který měl aspoň nějakou cenu – moc nahlas. „Pamatuješ se ještě na náš byt na Vaughan Road?“ uslyšela se.

Krátká pauza předtím, než odpověděl. „Kdo by na něj mohl zapomenout?“

„Byl odporný.“

„To tedy byl.“

„Ale stejně jsem ho měla ráda.“

Já taky.“

Další pauza. Delší než první. Amanda se polekala, že je přerušili. „Bene?“

„Ano?“

„Nic.“ Zavrtěla hlavou, jako by ji mohl vidět. Jen jsem měla strach, že už tam nejsi.“

„Jsem tady.“

Amanda se smutně usmála. Udělala ve všem takový zmatek, pomyslela si. Zatoužila se mu omluvit za to, že ho opustila tak, jak ho opustila, za to, jak narušila jeho život, za bolest, kterou mu způsobila. „Tak co podnikneme dál?“ řekla místo toho.

„Zítra ráno mám jednání u soudu,“ prohlásil a jako obvykle se vyhnul dalšímu vysvětlování. „Ale odpoledne bychom nejspíš mohli zajet za tvou matkou na návštěvu, pokud ti to tak vyhovuje. Rád bych si vyjasnil to s těmi prášky.“

„V kolik hodin?“

„Můžeš se stavit u mě v kanceláři ve dvě?“

„Ovšem.“

„Dobře. Takže zatím.“

„Tak zatím,“ zopakovala Amanda, které se ještě nechtělo ukončit konverzaci.

„Spi dobře, Amando.“

„Ty taky.“

A pak to strašné ticho, které nastane, když ten druhý zavěsí. Amanda několik vteřin naslouchala nevítanému praskotu a toužila, aby to na druhé straně byl Benův dech, neschopná smířit se s jeho nepřítomností a zaklapnout telefon, schovat ho do kabelky. To poslední ale nakonec zamítla. Rozhodla se, že si telefon položí na noční stolek vedle postele, pro případ, že by Ben ještě zatelefonoval.

Svezla se na nízkou postel a zůstala zírat na Renoirovu reprodukci na druhé stěně. Byl to veselý obraz mladé ženy v dlouhých nabíraných šatech, balancující na houpačce v přelidněném parku. Její tělo se vzlínalo ke slunci, růžový obličej zářil vyrovnaností, naprostou spokojeností s její privilegovanou existencí, jako by takové štěstí bylo jakýmsi způsobem její povinností. Amanda záviděla té dívce, která nesla svůj úděl tak h dě a snadno jako tmavomodré mašle, které zdobily pře dek jejích krémově bílých šatů, dívce s takovou sebe důvěrou, že se klidně postaví na houpačku. Kolikrá během dětství si už pomyslela, jak ráda by si s ní vy měnila místo, jak ráda by se stala kráskou na houpačce obklopenou hloučkem obdivovatelů, a přestala být ti dítětem, co se každou noc chvěje pod peřinou?

Když byla hodně malá, vážně si představovala, žeí pokud se dostane dost blízko k obrázku, mohla by doopravdy projít dovnitř, takže si jednou večer vylezla na stůl a klekla si před reprodukci. Pak přitiskla nos k obrazu tak těsně, až to bolelo, a sklo, které krylo tisk, se zamlžilo jejím horkým dechem. Ale dívka na houpačce si Amandiny existence stále ještě naprosto nevšímala, a Amanda ji v duchu proklínala za její sobectví. „Doufám, že spadneš a rozbiješ si nos,“ zasyčela na obraz a pak se vrátila do postele a brečela tak dlouho, až z toho usnula. Ale druhý den ráno dívka pořád ještě stála na houpačce a tvářila se stejně vyrovnaně a tvrdohlavě jako předtím. Amandina schopnost proklínat se zcela očividně nevyrovnala matčině.

„Chceš se vsadit?“ zeptala se teď Amanda a začal svým zrakem tlačit dívku z jejího pohodlného bidýlka. Viděla ji, jak padá do trávy, jak se jí nabaluje hlína na nabírané šaty, na čele se jí rozevírá rána a do něžných impresionistických barev se vylévá jasně rudá krev. Amanda si lehla na postel a zavřela spokojeně oči. Jen se zeptejte Bena, kdo má větší sílu. Zeptejte se Seana. Zeptejte se jejího otce.

Amanda slyšitelně zasténala a převrátila se na břicho, jak se snažila najít si pohodlnější pozici. Ale vina, jako milenec, který Si uzurpuje víc než spravedlivou polovinu sdílené postele, se k ní nepřestávala lísat. Amanda se asi deset minut neklidně převalovala z boku na bok, jak se pokoušela vyhnout jejím dotekům, a nakonec se vzdala všech myšlenek na to, že by mohla usnout. Možná by se měla podívat na televizi. Třeba tam zase bude nějaký hokejový zápas, pomyslela si, slezla z postele a vrátila se do přízemí.

Neměla vůbec v úmyslu chodit do prostřední ložnice, a tak ji překvapilo, když se přistihla, jak bere za kliku jejích dveří. Neměla vůbec v úmyslu chodit do šatny, a tak ji překvapilo, když se přistihla, jak stojí před ní a natahuje ruku k dveřnímu knoflíku. Neměla vůbec v úmyslu vyndávat jeviště s loutkami a přenášet ho doprostřed místností, takže užasla, když se přistihla, jak sedí na podlaze a rozmotává provázky marionet a pak je věší přes vysoké, dřevěné jevištní pozadí. „Ahoj, děcka,“ pozdravila je a dívala se, jak se loutky zdvořile u klanějí.

Ahoj, fešando, odpověděla jí loutka chlapce a pokývla svou dřevěnou hlavou.

Kde jsi byla? zeptala se loutka dívky zdvořile.

Amanda pokrčila rameny a roztočila loutky po jevišti.

Pohybovaly se lehce, plachtily ladně vzduchem, dívčina hlava spočívala na chlapcově rameni, chlapcovy ruce ochranitelsky objímaly dívčina ramena, končetiny měli propletené, jejich nitky se začínaly proplétat a omotávat se kolem nich, až se ze dvou loutek stávala jediná, až se už nemohli rozdělit, aniž by došlo k nezvratnému poškození. Opravdová láska, pomyslela si toužebně Amanda a představila si samu sebe v Benově náruči. Cítila, jak si opírá tvář o jeho, jak ji on tiskne rukama těsně pod lopatkami.

Nikdo před ním a nikdo po něm v ní nedokázal vyvolat to, co cítila s Benem. Jako by tím, že ji objímal, sahal až dovnitř její duše.

Až na to, že ona přece nechtěla, aby do ní někdo takhle viděl. Protože kdyby mohl nahlédnout přímo do ní, možná by uviděl, že tam nic není. Nic, co by stálo za to poznat. Nic, co by stálo za to milovat. Protože když vás nemiluje ani vlastní matka…

„Co to zase dělám?“ vyhrkla Amanda hlasem člověka, který se probudil z dlouhého transu. „Co to krucinál dělám?“ Pustila loutky z rukou a pokusila se jim rozplést nitky a oddělit je. Nakonec je znechuceně odhodila přes místnost. Viděla, jak se odrazily ode zdi a spadly na postel, jedna přes druhou, jako by se rozhodly dokončit to, s čím si začaly. Amanda vyskočila a začala bezmocně rázovat po pokoji v kruzích. Její zděšení s každou další otočkou rostlo. „Zatraceně. Co je to s tebou?“ Sehnula se a sebrala ze země jeviště. Pak s ním mrštila proti oknu, jako když atlet hází koulí. Divadélko se místo do okna trefilo do zdi a vyštíplo díru do růžového nátěru, než se rozprsklo na třísky. Kousky dřeva plachtily vzduchem jako trosky domu po výbuchu.

Amanda zůstala zírat na tu spoušť. Drobné dřevěné úlomky zůstaly ležet na stole a připomínaly jí dřívka od nanuku, které jako malá sbírala. Podlaha jeviště se oddělila od jeho stran a celé se nebezpečně kymácelo na okraji stolu v předtuše pádu. Dřevěné třísky byly úplně všude. „Skvělé,“ zamumlala Amanda. „Další zmatek.“ Opustila místnost a zamířila po schodech do kuchyně, aby našla vysavač. Nejdřív kytky a teď tohle. Já jsem prostě pochodující živelná katastrofa.“ Možná že matka měla pravdu, když si ji tak držela od těla.

Když se vrátila do místnosti s vysavačem a zeleným pytlem na odpadky, jeviště se už odlepilo od desky stolu a teď leželo na zemi na šedém koberci a z jeho útrob se jako krev vyřinuly piliny. „Promiň mi to,“ omluvila se Amanda a už chtěla nacpat kusy divadla do pytle na odpadky, když si všimla, že z trosek kouká něco bílého. Z třísek trčela obchodní vizitka. „Co to je?“ Pomalu a opatrně vylovila kartičku z jejího úkrytu.

AAA Čistírny odpadních vod, oznamovala vizitka tučnými černými písmeny. Walter Turofsky, prodejní manažer.

„Co to sakra zase znamená?“ Amanda sklepla kousky dřeva a zjistila, že se na podlahu sypou další vizitky. Svezla se na kolena a začala prohlížet jednu za druhou.

– Správa nemovitostí INC., George Turgov, ředitel.

– Podlahové krytiny, Milton Turlington, obchodní zástupce.

– Voděvzdorné materiály Inc., Rodney Tureck, zástupce ředitele

„O co tady jde?“ Amandiny oči těkaly z jedné vizitky na druhou. Co znamenaly všechny tyhle společnosti? A kdo byli všichni ti muži? Turofsky, Turgov, Turligton, Tureck? „Turek,“ konstatovala, jako by to jméno vyklouzlo z hlubin jejího žaludku. „Turek,“ opakovala a jméno jí explodovalo na jazyku. „Do háje, já vím, že jsi to ty!“ Ten muž, který si najal skutečného Johna Mallinse předtím, než mladík zmizel. „Co tady děláš?“ Amanda se pokusila prohlédnout úzkou škvírou do útrob jeviště, jestli tam neobjeví ještě něco dalšího. Ale prostor uvnitř byl tak tmavý a malý, že si tím nebyla jistá. Když kusem dřeva zatřásla, neslyšela nic. „Ale ksakru!“ zaklela a třískla jevištěm o roh stolu. Dřevo se rozlomilo na dva kusy. Náhle jí před oči skočil svítivý kousek papíru, vykoukl z vnitřku toho, co bývalo jevištěm loutkového divadla. Amanda ho opatrně vytáhla a dávala pozor, aby ho neroztrhla. Pak ho rozložila. „Bože můj, co je tohle?“ užasla. Pak se sesula na podlahu plnou třísek.

Co Amanda uviděla: fotografii.

I když snímek byl vybledlý, pomačkaný a poškrábaný, jeho obsah byl nezpochybnitelný. Byla to fotografie muže s malou holčičkou na klíně. Oba se šťastně usmívali, jako by se právě podělili o nějaký soukromý žertík. Muž byl tím člověkem, kterého její matka zastřelila. Děvčátko byla jeho dcera Hope.

Co její matka dělala s touhle fotkou? Kde ji vzala? Proč ji měla? Jak dlouho ji tady schovávala?

Když se na ni podívala pozorněji, viděla, že fotka je asi tři nebo čtyři roky stará. Hope tam vypadala asi devíti nebo desetiletá, i když už měla stejný výraz, jaký u ní Amanda viděla před několika dny, stejné tmavé vlasy, stejně pronikavý pohled. Její otec byl štíhlejší a hezcí než na pasové fotografii, která vyšla v novinách, i když mastná skvrna na papíře vypadala, jako by měl na tváři jizvu. „Turek?“ zeptala se Amanda usměvavého obličeje. Jsi to ty, vid?“ Mužův úsměv na snímku se rozšířil, jako by si ji dobíral.

Co je na té fotce špatně? přemítala Amanda.

Já to zjistím,“ slíbila mu. Prohlížela fotografii, abw našla nějaké vodítko, ale neviděla nic. Jen to, co bylo zřejmé na první pohled: otec s dcerou pod nějakým velkým stromem, zřejmě u někoho v zahradě; mají letní oblečení, ale jinak dost nepopsatelné; v pozadí nejsou žádné známé budovy, u nohou jim nekvetou žádné vzácné květiny – jsou tam jen oni a modrá obloha bez mráčku. Já zjistím, jestli jsi George Turgov nebo Rodney Tureck nebo Milton Turlington nebo Walter Turofsky, nebo jak sis to ještě říkal. Zjistím, cos udělal s Johnem Mallinsem. A zjistím, jak moje matka přišla k téhle fotce,“ pronesla s odhodláním, které ji samotnou překvapilo a ohromilo. „I kdyby mě to mělo zabít.“

O pět minut později si už Amanda natáhla i své černé kalhoty a rozběhla se po schodech dolů s kabelkou přes rameno a mobilním telefonem přitisknutým k uchu. „Kruci, tak to zvedni,“ mumlala, když se v hale začala shánět po kozačkách. „Dělej, Bene. Zvedni to. Nemám na to celou noc.“ Po čtvrtém zazvonění telefon někdo zvedl. „Haló?“ ozval se ospalý hlas. Ženský hlas, uvědomila si Amanda, a vysoká hladina adrenalinu v její krvi okamžitě odplavila náznak zklamání.

Jennifer, ahoj. Omlouvám se, Že volám tak pozdě. Potřebuju mluvit s Benem.“

„Kdo je to?“

„Tady Amanda,“ odpověděla a nesnažila se skrývat své znechucení. Co je to s tou ženskou? Kdo jiný by asi mohl volat Bena takhle uprostřed noci?

„Kdo?“

Jennifer, dej prostě Benovi ten pitomý telefon! Je to naléhavé.“

„Vy voláte Bena a Jennifer? To si snad děláte legraci?“ vyhrkla žena a telefon v Amandině ruce oněměl.

„Bena a Jennifer – hovno!“ vykřikla Amanda do ticha, které následovalo. V hlavě se jí roztančily bezděčné představy stejnojmenného hollywoodského páru. „To je teda perfektní. Naprosto perfektní.“ Odehnala od sebe ten obraz prudkým zavrtěním hlavy a začala znovu mačkat čísla na telefonu a dávala pozor, aby to tentokrát nepopletla, včetně místního volacího kódu – ten před osmi lety nepotřebovala. Povedlo se jí to jen proto, aby si vyslechla další výzvu, že má zavolat později.

„Ale já nechci volat později!“ Upustila telefon do kabelky, opatrně, aby nepomačkala fotografii a vizitky, které zastrčila do kabelky v růžové obálce s květinovým okrajem – věci ve spodní poličce jejího starého prádelníku se přece jen ještě k něčemu hodily. Vsunula bosá chodidla do vysokých kozaček a jejich podšívka je teple, měkce objala. Pak sáhla na věšák pro bundu, přehodila si ji přes ramena a otevřela domovní dveře. Teprve když vykročila ven, vsunula si ruce do rukávů. Studený vítr jí vehnal do očí spršku sněhu. „Nedalo by se prosím něco udělat s tím počasím?“ vykřikla k temné obloze, zatímco pospíchala po schodech a po cestičce, kterou předtím odházela, směrem k silnici. Na Bloorské bude spousta taxíků, usoudila a rozhodla se, že Benovi už nebude zkoušet volat. Lepší bude, když u něj rovnou zazvoní a ukáže mu svůj objev. A jestli tam má Jennifer, no tak co? Mění se tím snad něco? Do pátku už bude s tímhle blázincem konec a ona bude sedět v letadle na Floridu. A už nikdy, nikdy se s ním neuvidí, ať její matka zastřelí lidí, kolik bude chtít.

Vlastně to bude dobře, jestli bude u Bena Jennifer,! usoudila, když doběhla na roh ulic Palmerstonské a Bloorské a očima zkoumala okolí, jestli neuvidí nějaké taxíky. Nebyl tam ani jeden. Aspoň to udělá rázný konec všem těm jejím romantickým představám, jednou provždy. Stejně nikdy na žádnou romantiku moc nebyla.

Amanda zahlédla svítící cedulku taxíku vyčnívat za přijíždějícím autem a zamávala bouřlivě rukama nad hlavou v úsilí přitáhnout řidičovu pozornost, ale ten ji buď neviděl, nebo ji úmyslně ignoroval. Každopádně neĚ zastavil. Ani další, kterého uviděla, ale ten, jak si všimla, už kohosi vezl na zadním sedadle. „Zatraceně,“ zamumlala a zadupala. Cítila, jak jí bosými chodidly i přes teplou vložku bot začíná pronikat mráz. Měla jsem si vzít ponožky, napadlo ji, když se vydala po Bloorské směrem na východ. „Tak honem,“ zamumlala, když jij minulo několik dalších aut. „Kde jsou sakra ty taxíky?“J

Konečně jeden zahlédla, ale na druhé straně ulice, jak míří směrem na sever. „Ne!“ vykřikla zuřivě, skočila do silnice a začala vzrušeně mávat rukama před sebou. „Tam ne. Tady. Pojeď sem!“ Auto zastavilo a ona se k němu doklouzala po uježděném sněhu. „Děkuju!“ zašeptala chraptivě a nastoupila dovnitř. Automaticky si zkontrolovala jméno řidiče na identifikačním štítku. Napadlo ji, jestli by nebyla vážně psina, kdyby se jmenoval třeba Walter Turofsky nebo George Turov nebo Milton Turlington nebo Rodney Tureck? A skoro se rozesmála nahlas, když si přečetla, že se jmenuje Igor Lavinský.

„Kam to bude?“ zeptal se muž přes rameno. Měl nezdravě bledou vrásčitou pleť. Řídké hnědé vlasy mu padaly přes čelo až k nepřirozeně tmavým očím. Navzdory cedulce na palubní desce, nabádající pasažéry, aby v autě nekouřili, mu ze rtu visela napůl vykouřená cigareta.

„Harborside,“ informovala ho Amanda a zavrtěla nohama v botách v úsilí trochu si je zahřát. Opřela se zpátky do sedadla a zhluboka si povzdechla. Viděla, jak se její dech zhmotňuje ve vzduchu jako džin vypuštěný z lahve.

„Jste v pořádku?“ zeptal se řidič a jeho oči ve zpětném zrcátku se soustředily na ni. „Doufám, že se mi tady nepozvracíte v autě.“

„Ne. Ne, určitě se nepozvracím. Je mi jenom hrozná zima.“

„Jo. Jo, je tam hrozný chladno. Ale ta bunda vypadá dost teple.“

„To ano,“ souhlasila Amanda a nevědomky napodobila mužův silný ruský přízvuk, když si přitáhla límec parky blíž ke krku. „Bunda je vážně teplá.“

„Je moc krásná,“ prohodil řidič. Pak už se z rádia ozvalo melancholické zaúpění saxofonu, které ohlásilo konec konverzace.

O pět minut později Amanda vystoupila z taxíku a rozeběhla se k velkým proskleným dveřím domu, kde bydlel Ben. Vichr, který fičel od jezera, jí rozcuchal vlasy do stovky tenkých pramínků, které ji jako bičíky švihaly do tváře, a ztěžoval jí tak úsilí otevřít těžké dveře. Nakonec za ní vletěl i do haly, kam se zoufale vrhla, aby konečně unikla mrazu. Amanda se roztřásla a odhrnula si vlasy z očí, aby si mohla přečíst jména na zvoncích. Konečně našla Benovo a stiskla jeho kód.?

„Pojď nahoru. Deset dvanáct, pokud už nevíš,“ ozval se v domácím telefonu a vůbec se neobtěžoval zeptat, kdo to je. Viděl ji snad oknem, jak vystupuje z taxíku? Měl snad rohový byt, takže mohl vidět jak na jezero Ontario, tak jezero Shore Boulevard? Zazněl bzučák, který odemykal vnitřní dveře, a Amanda vešla do velké mramorové haly. Všimla si vkusného zařízení i zářivého, moderního gobelínu, který visel na stěně vedle výtahů. Výtah už naštěstí čekal s otevřenými dveřmi, když nastoupila dovnitř a stiskla knoflík pro desáté poschodí.

Než dojela až do desátého poschodí, začala už zasej trochu cítit prsty v botách. Teď bych potřebovala šálek toho skvělého malinovobroskvového čaje, pomyslela si a dychtivě zaklepala na Benovy dveře.

„Co tě tak dlouho zdrželo?“ zeptal se, když otevřel dveře. Pak se zarazil a tvář mu ztuhla překvapením. „Amando!“

„Copak nevíš, jak je nebezpečné pouštět lidi do budovy a ani se nezeptat, kdo to je?“

„Myslel jsem, že vím, kdo to je.“ Pohlédl do chodba přes její rameno.

„Nemáš myslet. Copak tě na právech nic nenaučili? Pozveš mě dál, nebo ne?“

Ben se znovu podíval do chodby, jako by zvažoval variantu „nebo ne“, a pak ustoupil, aby ji nechal projít. „Co tady děláš?“ zeptal se a díval se, jak se opírá o černý stolek pod oválným zrcadlem a stahuje si kozačky. „Bože můj – ty jsi šla v tomhle počasí ven bez ponožek?“

„Spěchala jsem.“ Sundala si bundu. „Můžeš mi to někam pověsit?“

„Můžeš mi říct, co tady děláš?“

„Musím ti něco ukázat.“

„Kromě těch omrzlých prstů u nohou?“

„Aspoň mi ladí se svetrem,“ zažertovala Amanda a popošla do obývacího pokoje. Cítila se tu podivuhodně příjemně, navzdory všem okolnostem. Koneckonců, je napůl zmrzlá, je skoro půlnoc a stojí v bytě svého exmanžela bosá, se zarudlými ztuhlými prsty… v bytě exmanžela, který evidentně a nedočkavě čeká na příchod své nové přítelkyně. Nehledě na kabelku, která ji na rameni tíží všemi těmi zmatenými novými nálezy. Ale přesto se cítí… jak vlastně? Šťastná. Klidná. Dokonce vyrovnaná. Jako Renoirova dívka na houpačce, uvědomila si a naklonila se k imaginárnímu slunečnímu paprsku.

Jsi opilá?“ zeptal se Ben, který vešel do obývacího pokoje za ní.

„Vůbec ne, i když mi připadá, že by to nebyl špatný nápad.“

Pokrčil rameny, jako by si uvědomil, že už tady přestává být pánem situace. „Co si dáš?“

„Co takhle čaj?“

„Ty chceš čaj?“

„Malinovobroskvový, jestli máš.“

„Malinovobroskvový,“ opakoval, zavrtěl hlavou a odešel do kuchyně.

Amandiny oči klouzaly po promyšleně zařízeném obýváku a jídelním koutě. Stěny byly vymalovány krémovou barvou. Pohovka byla potažená bezovým semišem, s nímž ostře kontrastovaly černé kožené polštáře. Obdélníkový stůl v jídelním koutě obklopovalo šest kouřově šedých židlí a na stěně viselo několik abstraktních, geometrických obrazů. Protější stěnu tvořila vysoká francouzská okna, jimiž bylo vidět na jezero dole. Amanda popošla k oknům, opřela si o sklo hlavu a zadívala se do tmy. Zdálo se jí, že téměř slyší hukot, s jakým se pod jejíma nohama převalovaly ledové vody jezera Ontario.

„Malinovobroskvový čaj jsem nenašel,“ oznámil jí Ben z kuchyňských dveří. „Ale mám tady Red Rose.“

„Tak Red Rose.“ Amanda popošla ke kuchyni a ode dveří se dívala, jak Ben natáčí vodu do konvice a připravuje sáčky s čajem do džbánku se slunečnicovým dekorem.

„Líbí se mi tady,“ řekla mu a usadila se k malému kuchyňskému stolu.

„Proč jsi přišla?“

„Vím, kdo je Turek.“

„Cože? Kdo?“

„Něco jsem našla. V matčině domě.“

Ben sklouzl na židli vedle ní, opřel se o lokty a soustředěně se na ni zadíval. Měl na sobě džíny a modrou košili, u krku rozepnutou, a Amandu napadlo, že se jí ještě nikdy nezdál tak hezký. „Cos našla?“

„Tohleto.“ Amanda vylovila z kabelky růžovou obálku, vysypala z ní vizitky a rozložila je po stole.

„Co je to?“

„Tak se podívej.“

„Tři A Čistírny odpadních vod, Walter Turofsky, prodejní manažer,“ četl Ben a jeho oči soustředěně klouzaly z jedné vizitky na druhou. „Tři A, Podlahové krytiny, Milton Turlington, obchodní zástupce… Rodney Tureck,… George Turgov.“ Ben zvedl oči k Amandě.

„Turek,“ řekla, když se jejich pohledy setkaly.

„Kde jsi to našla?“

„V ložnici pro hosty,“ odpověděla prostě Amanda, která se rozhodla ušetřit ho krvavých detailů o tom, jak přesně se jí podařilo vizitky najít. „Musela jsem je poprvé přehlédnout.“

„Bylo tam ještě něco?“

Amanda k němu přistrčila fotografii. „Tohle je náš chlapík se svou dcerou Hope. Je to focené asi tak před čtyřmi lety.“

„Odkud to tvá matka má?“

„To nevím.“

„Myslíš, že to fotila ona?“

„Nevím.“

„Tak co přesně teď víme?“

„Nevím.“

Usmál se. „Tak dobře. Prima. Hned je z čeho vycházet.“ Ozvalo se zahvízdání, které jim napovědělo, že voda už je hotová. Ben si odsunul židli a slil vařící vodu do připravené konvice. „Mléko, cukr?“

Amanda přikývla. „No a co ty myslíš, že tohle znamená?“ Objala rukama horkou konvici před sebou a ucítila, jak k ní kopretiny pod jejími dlaněmi vysílají teplo.

„Znamená to, že máme další věci, na které se musíme matky zeptat.“

„A ty myslíš, že nám něco řekne?“

„Asi ne.“ Střelil očima na hodinky. „Dej si čaj.“

„Snažíš se mě zbavit?“

Dlouhá odmlka, jejíž tíhu zmírnil Benův úsměv. „Popravdě řečeno, pořád ještě nevím, proč jsi přišla.“

Amanda ukázala na svoje nálezy, poházené po stole. „Ty myslíš, že tohle nestálo za menší výlet?“

„Myslím, že by to klidně počkalo do rána.“

Na Amandu jeho mírná výtka zapůsobila stejně, jako by ji chytil za ramena a zatřásl s ní. Má pravdu, samozřejmě. Tohle by přece klidně počkalo do rána. Nebylo vůbec nutné, aby se k němu hnala uprostřed noci. Nejspíš si její vzrušení vyložil úplně jinak, myslí si, že sem přišla kvůli němu, ne kvůli matce. Udělala ze sebe hlupáka, uvědomila si a náhle se uviděla jeho očima. To, co viděla, jí připadalo politováníhodné, dokonce – nepoužil snad to slovo už jednou? – zoufalé. Musí odtud pryč. Obrátila do sebe šálek čaje a ucítila, jak jí tekutina spaluje jazyk, zatímco oči se jí naplnily horkou párou, až se rozslzely. „Do háje. Spálila jsem si jazyk.“

„Říkal jsem, ať si dáš čaj, ne ať se s ním opaříš.“

„Dělám všechno špatně, vid?“

„To jsem neřekl.“

„Podívej, mně je jasné, že chceš, abych vypadla. Tak dobře. Už padám.“ Vyskočila, ruce se jí třásly vzteky, a pokusila se neúspěšně narvat vizitky a fotografii zpátky do růžové obálky. Po několika vteřinách to vzdala a naházela je do kabelky jen tak. „Díky za čaj. Promiň, že jsem tě vyrušila.“ Rozběhla se do obývacího pokoje a praštila se do boku o roh skleněného stolu. „Doprdele!“ vyjekla. Představila si tu malebnou purpurovou modřinu, která se jí tam udělá, a pokračovala ke dveřím.

Ben ji dohonil a chytil ji za loket. „Amando, počkej. Co to vyvádíš?“

„Chci vypadnout, než dorazí další směna.“ Vytrhla sej mu a pokračovala přes obývací pokoj do chodby. Toho se přece bojíš, ne? Že by mě tady našla Jennifer a vyvodila by si z toho nesprávné závěry?“ Strčila nohu í do jedné z ještě ledových kozaček a začala zápasit s druhou.

„Amando, počkej,“ vyzval ji znovu.

„Na co?“ Vzhlédla k němu, kozačku jen napůl nataženou.

„Byly by ty závěry opravdu tak nesprávné?“ zeptal sel prostě.

Na okamžik bylo slyšet jen zvuk jejich dechu. „Co tím chceš říct?“

„Podívej, asi jsem se v tobě nikdy neuměl moc vy znát. Třeba jsem teď úplně mimo.“

Jsi mimo,“ potvrdila Amanda.

„Ale když se objevíš u mě v bytě takhle uprostřed noci…“

„Myslíš, že půlnoc je fakticky půlka noci?“

„…s informací, která je možná zajímavá, ale…“

„Omlouvám se, že jsem tě otravovala. Myslela jsem, že by tě to mohlo zajímat.“

„…ale mohla by počkat do rána.“

„Když jsem ti naposledy zatajila jinou informaci, zuřils.“

„Zuřil jsem kvůli tomu, že ses do toho tak zbrkle sama pustila. Zuřil jsem, protože se ti mohlo něco stát.“

„Teď se mi ale nic stát nemůže,“ doplnila Amanda.

„A nejsem to já, kdo zuří.“

Amanda skopla botu, která jí napůl visela z chodidla. „Fajn. Tohle nikam nevede. Nikdy jsem neuměla moc rafinovaně argumentovat, tak toho nechme. Co chceš doopravdy říct? Že jsem tě sem přišla svádět?“

„A přišlas?“

„Přišla jsem, protože jsem našla něco, o čem si myslím, že by to mohlo být důležité. A možná to mohlo počkat do zítřka, nevím. Ale já nemohla. A možná to bylo sobecké, ale byla jsem vzrušená a zmatená a věděla jsem, že bych stejně neusnula. Snažila jsem se ti zavolat, ale nejdřív jsem vytočila špatné číslo, a pak jsem to zkusila ještě jednou, jenomže jsem zapomněla na to, jakou má tahle oblast předvolbu, a prostě jsem už nedokázala zůstat v tom domě ani minutu. Začínám z toho bláznit. Musela jsem odtamtud vypadnout. A kam jinam jsem mohla jít než sem? Ale je mi to moc líto. Je mi líto, že jsem tě otravovala. Je mi líto, že sis to vysvětlil jinak. Je mi líto, co jsem ti tenkrát provedla.“ Je ti líto, že sis mě vzala?“

Ta otázka ji zastihla nepřipravenou a na chvíli jí vyrazila dech z plic. Zavrtěla hlavou. „Ne. Toho nelituju.“

Usmál se. „V tom případě se tvé omluvy přijímají.“

Amanda se pokusila usmát se na něj, ale podařilo se jí jen nepatrně pohnout rty. „Děkuju.“

Já se taky omlouvám.“

„Za co?“

„Že jsem byl tak mimo a tak egoistický.“ Pokrčil rameny a zvedl ruce do vzduchu. Zůstaly viset v prostoru mezi nimi, jako by nevěděly, jaký pohyb se od nich čeká dál. „Nejspíš bylo přání otcem myšlenky.“

Amanda znovu cítila, že nedokáže popadnout dech. „Co to říkáš?“

„Co myslíš?“

Já už sama nevím, co si mám myslet. Radši bys mi to měl říct.“

„Říct ti co? Že tě chci tak moc, že ani nedokážu normálně uvažovat? Že se mi chce strhat z tebe ten stupidní červený svetr od chvíle, cos sem přišla?“

„Tobě se červená nelíbí?“ Amanda sáhla po spodním okraji svého mohérového svetru a jediným pohybem si ho přetáhla přes hlavu. Pak ho odhodila na nízký černý stolek pod zrcadlem. Zůstala stát před svým bývalým manželem, jednu nohu strčenou uvnitř černé kozačky, druhou bosou, a její nahá ňadra se zvedala a klesala očekáváním. „A můžu tě teď začít svádět?“ Najednou byla v jeho náručí, jeho rty se tiskly k jejím, její ústa se otevírala, aby vpustila dovnitř jeho něžný jazyk, a připadalo jí, jako kdyby se líbali poprvé, každý polibek v ní vybuchoval s touž naléhavostí, ale zároveň byl ještě sladší, protože jeho ruce se jí teď dotýkaly s obratností a důvěrnou znalostí, jako by se jí nikdy ani dotýkat nepřestaly, jako by se oni dva nikdy nerozdělili, jako by tak byli navždy, jako by tak měli zůstat až navěky.

Zabzučel zvonek.

Ben s Amandou se od sebe odtrhli.

Věčnost byla u konce.

„Doprdele,“ zamumlal Ben a sklopil oči.

„Doprdele,“ souhlasila Amanda a podívala se na něj.

Zůstali mlčky stát, dokud se zvuk zvonku neozval znovu.

„Nemusíš jí otevírat,“ řekla.

„Když neotevřu, odejde.“

„To je příjemná myšlenka.“

„A ty?“ zeptal se. Odtrhl oči od podlahy a podíval se; přímo na ni. „Kdy odejdeš ty?“

Amanda se prudce nadechla. Chtělo se jí odpovědět nikdy, ale místo toho řekla: „V pátek. Nejpozději ale v sobotu.“

Ben zvedl ze stolku její svetr. „To jsem si myslel,“ řekl, když se zvonek ozval potřetí.

„Vysvobozena příslovečným zazvoněním zvonu.“ Amanda si od něj vzala svetr a přetáhla si ho přes hlavu ve chvíli, kdy Ben stiskl tlačítko intercomu.

„Jennifer?“ uslyšela s hlavou pohřbenou v měkkém tlustém mohéru, jako želva, když stáhne hlavičku do krunýře. Jemné chloupky ji šimraly v nose a nutily jí kýchnout.

Chodba se naplnila Jennifeřiným hlasem „Tady jsi! Už jsem měla strach.“

„Promiň. Byl jsem v koupelně. Pojď dál. Byt deset dvanáct, vždyť víš.“

„Už jsem na cestě.“

„Už je na cestě,“ napodobila ji Amanda, vykoukla ze svetru a vyplivla několik jemných chloupků, které jí uvízly v puse. Popadla boty z podlahy, bundu z věšáku, rozrazila dveře bytu a vystoupila do chodby. „Neboj. Dám pozor, aby mě neviděla.“

„Kam půjdeš?“

„No, určitě najdu někoho, kdo se se mnou vyspí.“

„Amando…“

Jsem v pořádku, Bene. Byla to jen taková chvilka. Stejně by to nefungovalo. Ne dlouho. Vážně.“

Chápavě přikývl. „Uvidíme se zítra?“

„Přesně ve dvě.“ Amanda vykročila pryč, aniž by se s ním rozloučila. Zastavila se za ohybem chodby, na druhé straně za výtahy, až uslyšela, jak kabinka přijíždí a dveře se otevírají. Na koberci se ozvaly drobné, tiché krůčky. Vzdálené dveře se otevřely.

„Ahoj,“ pozdravil roztouženě ženský hlas.

„Ahoj,“ odpověděl mu ten Benův.

Hlasy se ztratily za dveřmi bytu a Amanda stiskla knoflík výtahu. Dveře se okamžitě rozevřely a ona nastoupila do kabinky, plné jemné citrónové vůně.

Amanda se nazítří probudila s trhnutím v půl desáté ráno a nevěděla (a) co je vlastně za den, (b) kde to je a (c) kdo je. Na první dvě otázky si po chvíli dokázala odpovědět vcelku snadno. Byla středa, a ona ležela v matčině obývacím pokoji, kde strávila hodiny po půlnoci tím, že ležela na nepohodlné pohovce, dívala se na umělohmotné květiny na krbové římse a přemýšlela o tom nočním fiasku u Bena. „To jsem prostě nemohla být já,“ usoudila nakonec důrazně, vstala a přešla k oknu. Když odtáhla špinavé závěsy, zamžourala přímo do překvapivě jasného slunce.

Co uviděla: opuštěnou ulici, která vypadala jako zmrazená v čase, jako obrázek na vánoční pohlednici Bílý sníh pokrýval trávníky před domy na obou stra nach ulice a třpytil se jako kov. Ze silnice byly chaoticky odhrnuty kupy sněhu k obrubníkům a teď tam stál jako opilé stráže, takže zaparkovat u chodníku se témě nedalo. Několik parkujících aut tak stálo téměř upro střed silnice a jejich zadní části nebezpečně trčely d prostoru. „Asi je zima,“ zamumlala Amanda a obtočila s ruce kolem těla. Cítila měkký dotek mohéru a pokusil‘ se zaplašit všechny vzpomínky na Benovy prsty, jak se dotýkají její pleti přes jemnou vlnu.

Co ji to posedlo?

„Potřebuju sprchu,“ oznámila Amanda do prázdna a zamířila do schodů, na jejichž zdolání byla už včera v noci moc ospalá a moc vystrašená – i když to, čeho se vlastně tolik bála, bylo teď za denního světla opravdu tajemstvím. Myslela si snad, že ji loutky napadnou v posteli, odvetou za to, že tak zničila jejich domov? Nebo se bála toho, že by mohla najít na dalších nepravděpodobných místech další nepravděpodobné věci? „Třeba svoje srdce?“ uchechtla se, vyhnula se ložnici a zamířila rovnou do koupelny. „To zní teda zatraceně nepravděpodobně!“ Roztočila kohoutek a natáhla ruce pod starodávnou hubici. Vzpomněla si, že vždycky trvalo celou věčnost, než se voda ve sprše ohřála, a usmála se, když na její ruku vyšplíchl ledový proud. Vzdáleně ji uklidnilo, Že aspoň některé věci se vůbec nezměnily. Prohlédla si odraz své tváře v zrcadle nad umyvadlem. Všimla si, jak se vedle purpurové barvy svetru odráží modř jejích očí. Pak si přetáhla svetr přes hlavu a hodila ho vedle do chodby, stejným pohybem, jako to udělala včera večer.

„Ach Bože,“ zasténala a obrátila obličej ke stropu. Vybavila si dotek Benových rtů, hlazení jeho rukou po ňadrech, jeho prsty, rozepínající zip jejích černých kalhot… „Krucinál,“ zavrčela, hrubě si stáhla kalhoty a zůstala v matčině koupelně úplně nahá. Ještě štěstí, Že se Jennifer objevila právě ve chvíli, kdy se objevila. Její život byl už tak dost zmatený. Poslední věc, po které prahla, byla zkomplikovat si to ještě víc tím, že by se vyspala se svým bývalým manželem.

Ale stejně. Už si ani nepamatovala, kdy naposledy po někom tak neovladatelně zatoužila.

Tak proč si pak prostě nevzala taxíka do Metropolitního kongresového centra a nepřekvapila Jerroda Sugara další noční návštěvou? Jako by se stalo,“ zamumlala s pokrčením ramen, když se malá koupelna začala plnit horkou párou. Kromě toho, další noční překvapení by taky mohlo způsobit, že Jerrod Sugar skončí se srdečním kolapsem. Usmála se, když si vlezla do vany a zatáhla za sebou závěs, protože si představila mužův užaslý výraz, když uprostřed noci do jejího pokoje tak nečekaně vtrhl Ben. „Takže jsme si kvit,“ prohodila a ponořila si hlavu pod horký proud vody, až jí natekla do otevřených úst. Jedna nečekaná noční přepadovka od tebe, jedna nečekaná noční přepadovka ode mě.“

Kruh se uzavřel. Konec. Finito. Jenomže to tak nebylo, a ona to dobře věděla. Vymáčkla z poloprázdné tuby trochu šamponu a rozetřela si ho do vlasů i do očí, jako by potřebovala, aby ji mýdlová pěna donutila zaslzet. „To je pitomost. Začínáš se chovat jako pitomec,“ oslovila se vztekle, když si hrubě masírovala kůži hlavy. „Nemůžu věřit tomu, že jsi jako posedlá po chlapovi, cos mu sama dala kopačky.“ Šampon jí splýval z vlasů na krk jako hedvábná šála pak stekl ještě níž, až k bradavkám. Ucítila, jak se jich něžně zmocňují Benovy prsty, a prudce si šampon setřela, jako by odstrkovala ruce svého exmanžela. Jako by se stalo, nevzpomínáš si?“ Amanda se vykoupala a utřela se tlustou bílou osuškou. Pak ve skříňce pod umyvadlem zapátrala po fénu na vlasy. To je prostě jenom žárlivost, co jí nedovolí, aby po něm přestala toužit, ne nějaké nepřiznané city, řekla si pevně. Prostě se jí nelíbí pomyšlení, že ho má jiná žena. Nic jiného v tom není.

Našla stařičký vysoušeč pod neotevřeným balíčkem vatových tamponů, asi desítkou igelitových čepic do sprchy a velkým balením toaletního papíru. Nic dalšího, důležitého ve skříňce nebylo. „Díky, Bože,“ zašeptala, zamířila fénem na svou hlavu, přecvakla spínač na ON, jako by tiskla spoušť pistole, a ucítila horký proud vzduchu na spánku. Mokré vlasy se rozlétly a přilepily se jí na tvář. Jako včera v noci před Benovým domem. „Ach ‚ bože, ne. Musím s tím už přestat.“ Dosušila si vlasy a přinutila se přitom nemyslet na nic, vnímala jen uklidňující hučení motorku. Pak si oblékla své nové námořnicky modré kalhoty a bleděmodrý svetr. Uvědomovala si, že by měla douklidit v pokoji pro hosty, protože tam zůstalo na podlaze ještě rozlámané jeviště, nemluvě o samotných loutkách, které zůstaly ležet celou noc na posteli, zatímco toužily i vrátit se do svého úkrytu v Šatně, toužily, aby je někdo ‚ ujistil, že je všechno v pořádku. „Potom,“ slíbila, zamířila do kuchyně a udělala si omeletu ze tří vajec a snědla jedno z jablek, když prohledávala kabelku a schraňovala vizitky, které do ní včera naházela. Rozložila si je na kuchyňském stole a začala si prohlížet jednu po druhé. Walter Turofsky, Milton Turlington, Rodney Tureck, George Turgov. Falešné vizitky, které zřejmě muž, co si říkal Turek, k něčemu potřeboval. Ale kdo z nich byl opravdu on? Anebo nebyl ani jedním z těch mužů, byl někým úplně jiným? A existoval vůbec nějaký způsob, jak to zjistit. „Mysli,“ nařídila si energicky. Jsi přece chytrá holka. Ty na to přece přijdeš.“ Přes místnost na ni škádlivě zamrkala malá žena s kaštanovými vlnitými vlasy.

„Ráchel Mallinsová,“ vyhrkla Amanda a vyskočila od stolu, aby našla telefonní seznam. „Malcolm, Malia, Mallinos… Mallins, A… Mallins, L… Mallinsová, R.“

Telefon se spojil hned po prvním zazvonění, skoro jako kdyby Ráchel na její zavolání čekala. „Prosím?“

„Ráchel, tady je Amanda Travisová.“

„Měla jsem pravdu, viďte?“ zeptala se okamžitě Ráchel.

„Probrala jsem všechna úmrtí za poslední měsíce. Není tam žádná žena, která by mohla být matkou Johna Mallinse.“

„A co ten člověk? Dokázala jste nějak zjistit, kdy se narodil?“

„V jeho pase bylo datum narození čtrnáctého července. I s tím jste měla pravdu.“ Ticho. „Ráchel? Haló, jste tam ještě?“

Jsem tady,“ ozval se hlas, ztěžklý pláčem, který v něm číhal na krajíčku. Ještě něco?“

„Výsledky pitvy zřejmě prokázaly, že oběť byla o deset až patnáct let starší, než tvrdil její pas, a že podstoupila lifting obličeje a úpravu nosu.“

„Takže ten hajzl mi opravdu zabil bratra.“

„Ráchel, nezmínil se vám někdy bratr o někom jménem Walter Turofski?“

„Ne“

„A co Milton Turlington?“

„Ne.“

„Rodney Tureck… George Turgov?“

„Ne. Co jsou zač?“

„Přemýšlejte,“ vyzvala ji Amanda. „Turofsky, Turlington, Tureck, Turgov…“

„Turek,“ vydechla Ráchel, a její hlas zněl jako šepot. „Myslíte, že jsou to jeho další jména?“

„Zločinci bývají většinou líní a nemají moc velkou představivost. Mají proto tendenci zůstat u toho, co dobře znají.“

„Kde jste ta jména vzala?“

„Našla jsem v matčině domě několik falešných obchodních vizitek.“

„V domě vaší matky?“ V hlase Ráchel zazněl šok. „Co s tím má vaše matka společného?“

Její šok se přenesl na Amandu. „Moje matka?“ O čem to Ráchel mluví? „O čem to mluvíte?!“

„Řekla jste, že jste našla falešné vizitky v matčině domě.“

„Matčině? Ne. Říkala jsem klientčině.“

Ticho. „Aha, promiňte. Přeslechla jsem se. Tak co teď? Vrátíte se k těm záznamům o úmrtí?“

„Cože?“ Amanda slyšela, jak se jí roztřásl hlas. Opravdu řekla matčině? „Proč bych měla zase prohlížet černou kroniku?“

„Přemýšlejte,“ opakovala po ní Ráchel to, co jí Amanda řekla předtím. „Minule jste hledala ženu jménem Mallinsová. Ale pokud tomu muži opravdu zemřela matka, pak se nejspíš jmenovala Turlingtonová nebo Turgovová nebo jak byla ta další jména.“

„Tureck a Turofsky.“

„Každopádně tak, aby tam bylo Tur.“

Amanda si povzdechla, protože se jí moc nechtělo chodit znovu do studovny.

„Potřebujete pomoc?“ zeptala se Ráchel, která její povzdech pochopila.

„Ne,“ namítla rychle Amanda. Bylo to něco, co musí udělat sama. Kromě toho, už takhle toho řekla až moc. Opravdu se tak přestala hlídat, že řekla slovo matka místo klientka? Ještě štěstí, že Ráchel, stejně jako spousta jiných lidí, byla ochotná ignorovat i to, co slyšela na vlastní uši.

„Ozvete se mi, jak se to vyvíjí?“

„Samozřejmě.“

„Děkuji. Aha, a Amando?“ vyhrkla, když se už Amanda chystala zavěsit.

„Ano?“

„Až příště uvidíte svou matku, pořádně ji za mě obejměte, ano?“

A spojení se přerušilo.

„Do hajzlu.“ Amanda zavěsila. „Do hajzlu!“ Několik vteřin zůstala sedět bez hnutí. „Pořádně ji za mě obejměte,“ opakovala užasle. „To tedy bude den.“ Náhle cítila, jako by se jí kolem těla sevřely matčiny paže.

Nevím, jestli jsem ti někdy řekla, jak jsi krásná.

„Konec bláznění.“ Znovu popadla telefonní seznam, nalistovala modře zbarvenou část s adresami státních úřadů uprostřed a našla městskou radnici. Musí být nějaká snazší cesta, než se zase probírat celou černou kronikou, pomyslela si. Určitě existuje něco jako centrální evidence. Navolila číslo a čekala, až se jí ozve automat a předhodí jí seznam dalších možností.

„Městská radnice. U telefonu Davia.“

„Davia? Chcete říct, že jste opravdová?“

„Z masa a krve,“ odpověděla žena a před Amandinýma očima se zhmotnila další nevítaná představa, tentokrát Bena. Amanda ji okamžitě nahradila vykalkulovanou představou Davie, která, jak se Amanda rozhodla, bude vysoká bruneta s rovnými dlouhými vlasy, vysokým čelem a bujným poprsím. „Kam vás mohu přepojit.“ zeptala se Davia.

Amanda zaváhala. Její mysl byla tak plná nezvaných představ, že si najednou nedokázala vzpomenout, proč vlastně telefonuje.

„Haló? Jste tam ještě?“

„Máte tady něco jako registr zesnulých?“ Otázka vystřelila z Amandiných úst jako náboj z pušky.

„Ne, bohužel nic takového nemáme,“ odpověděla nevzrušeně Davia, jako by na podobné otázky odpovídala každý den.

„A jak bych mohla ověřit, jestli jistá osoba tady v Torontu minulý měsíc zemřela?“

„Nejlepší způsob bude zřejmě projít oznámení o úmrtích v místních novinách,“ sdělila jí Davia přesně to, co Amanda čekala. „V Městské knihovně mají kompletní novinový archiv.“

Amanda se málem rozesmála, protože to už věděla sama. „A co když to nikdo nedal do novin?

„Tak to byste se snad mohla obrátit na registr zesnulých v rámci provincie. Jenže tam myslím vyžadují periodu sedmdesáti let po smrti dotyčného.“

„Sedmdesáti let? Ne, tahle osoba zemřela nedávno. Poslyšte, já nechápu, proč je to tak složité. Copak úmrtí není veřejná informace?“

„Ne, vlastně ne.“

„Je to tajné?“

„To ne, jen to není veřejně dostupné.“

„Aha.“

„Lituji, že vám nemůžu pomoct.“

„Děkuju,“ rozloučila se Amanda místo pozdrave „Takže musím do knihovny, co se dá dělat.“ Když si natahovala bundu a boty, napadlo ji, že by mohla zavolat Benovi. Jenže on je u soudu, a kromě toho, co mu to vlastně chtěla tak nutně říct? Idiote – propásl jsi svou šanci? „Tak to radši ne,“ řekla nahlas a otřásla se ještě předtím, než otevřela hlavní dveře. Pak sklonila hlavu a skryla si obličej před fičícím větrem, Až na to, že dneska žádný vítr nefičel. Vlastně jen tak slabě pofukovalo. A i když teplota měla k „vlahé“ ještě dost daleko, byla rozhodně mnohem příjemnější než včera. Dobré znamení, pomyslela si, když vykročila po chodníku. Už už by zabočila na ulici Bloorskou, když uviděla starou paní MacGíverovou, jak se na ni dívá z předního okna. „Ignoruj ji,“ zašeptala do vyhrnutého límce bundy. „Běž dál.“

Ale navzdory odhodlání Amanda zjistila, že stojí na schodech k domu paní MacGiverové a tiskne její zvonek. „Co to sakra provádím?“ okřikla se. Když nikdo nepřicházel otevřít, zadívala se k oknu do obývacího pokoje, ale neviděla nic. Možná jsem ji vyděsila, pomyslela si Amanda. Možná mě ta stařenka viděla, jak pochoduju k jejím dveřím, a umřela z toho hrůzou. A co potom? Budou se její příbuzní, kteří už teď mají pocit, že žila příliš dlouho, obtěžovat s tím, aby dávali do novin úmrtní oznámení?

Ozval se zvuk rachtajícího zámku a pak se dveře otevřely. Jen na škvírku, V ní se objevila stařičká hlava, korunovaná řídkými bílými vlasy, které jí jako plevel v chumáčích rašily z růžové kůže lebky.

„To jsem já, Amanda, dcera Gwen Priceové,“ ohlásila se Amanda. Jdu do města, a tak mě napadlo, jestli nechcete něco koupit nebo přinést.“

„Chtěla bych červené boty,“ odpověděla stařena. „Cože?“

„O víkendu bude ples v Royal Yorku,“ oznámila jí paní MacGiverová a její tvář tak ožila, že žena otevřela dveře úplně. Měla na sobě staré žluté domácí šaty se skvrnami od kávy a tlusté, šedobílé proužkované punčochy. Je to můj maturitní ples, víš, a letos ho zrovna pořádají v Royal Yorku. Hrozně se na to těším.“

„Paní MacGiverová…“

„Tatínek mě nejdřív nechtěl nechat jít. Je tak přísný. Moc přísný,“ opakovala se zavrtěním hlavy. Očividně jí byla zima. „On totiž nemá rád Marshalla MacGivera. Ale maminka si myslí, že je to moc milý mladík, a domluvila tatínkovi, aby mě nechal jít. Dokonce mi koupila nové šaty.“ Podívala se dolů na svoje chodidla. „Ale jak můžu jít na maturitní ples, když nemám žádné střevíčky?“

„Omlouvám se, ale dneska do obchodu s obuví nemůžu. Možná zítra,“ zakoktala Amanda a ucouvla, aby se dala na ústup.

„Kam jdeš?“ Tón paní MacGiverové byl náhle úsečný, téměř obviňující.

„Do knihovny.“

„Já žádné knížky nepotřebuju.“

„Ano. Já vím. Myslela jsem, jestli třeba nechcete přinést pomerančový džus nebo mléko nebo možná čaj.“

Žena se usmála a odhalila přitom bezzubou horní dáseň. „Čaj bych ráda.“

Amanda vydechla úlevou. „Dobře, tak fajn. Donesu vám nějaký čaj.“

„Ano, čaj bych moc ráda. Nejlépe Red Rose, jestli ho budou mít.“

Amanda cítila, jak ji do jazyka pálí čaj z včerejšího večera. „Takže Red Rose.“

„To jsem nevěděla, že v knihovně mají potraviny,“ podivila se paní MacGiverová.

„Měla byste se vrátit do domu. Ať se nenastydnete.“

„No, je zima,“ souhlasila rozumně stařena. „Děkuju, že ses zastavila. Jsi hodná holčička, Panenko.“

A dveře se Amandě přibouchly před nosem.

Městská knihovna je působivá budova ze skla a červených cihel na Yonge Street 789, jeden blok dál od Bloorské. Koncem sedmdesátých let ji navrhl architekt Raymond Moriyama a schraňuje 4,5 milionu svazků, které si ročně přichází prohlédnout milion návštěvníků. Amanda se tyto věci dozvěděla při své první návštěvě před dvěma dny a znovu si je připomněla, když velkými skleněnými dveřmi prošla do rozlehlé haly, která sloužila i vypadala jako kryté náměstíčko. Kráčela přes světlé atrium, které se kolem ní zvedalo do výšky pěti pater, kolem průzračné fontánky, která zabírala většinu dolní haly a byla obklopená, jak Amanda s potěšením zaznamenala, skutečnými květinami. Slyšela, jak voda příjemně zurčí po kamenech a betonu a dopadá do fontánky, a cítila vůni kávy, která k ní zavanula z baru vlevo, i když cedule před turnikety varovala návštěvníky, že dál se už nesmí nosit jídlo ani pití.

Informační tabule visela přímo před ní, ale Amanda už teď věděla, kudy se má vydat. Šla po bezovém koberci kolem dvou skleněných výtahů k točitému schodišti, potaženému purpurovým kobercem. Překvapilo ji, že víc než stovka počítačů v hlavní hale je obsazena a u těch s připojením na internet dokonce čeká pořádná fronta lidí.

Jak mohla žít v tomhle městě tolik let, a nikdy nevkročit do téhle impozantní budovy? Je to ironie, že v posledních pár dnech toho o městě, kde prožila své dětství a mládí, zjistila víc než za dvacet let předtím. Jak to, že nikdy nedokážeme ocenit to, co máme, dokud to neztratíme? Podivila se a potřásla hlavu, aby z ní vypudila to otřepané klišé, aby se zbavila představy Benova obličeje, kterou jí fantazie vykouzlila na tváři mladíka, který šel proti ní.

Tiskový archiv Toronto Star (vyslov stááár) byl umístěn u paty schodiště. Rozlehlý otevřený prostor obklopený sklem a plný světla, navzdory tomu, že byl vlastně na úrovni suterénu. Před vstupními dveřmi byla umístěna abstraktní maketa novin z drátů, rozfoukaných imaginárním závanem větru. Amanda strčila do dveří a zadívala se vlevo, kde byla studovna zařízená čtrnácti zlatopurpurovými koženými křesly před zdí s výklenky, obsahujícími tiskoviny z celého světa. Hlavní místnost, potažená zlatopurpurovým kobercem a rozdělená na jednotlivé úseky panely s ukázkami prvních stran historických novin, byla plná skleněných pultíků, které vypadaly jako rozevřené knihy upevněné v ocelových stojácích, a kolem nich byly rozestavěny moderní dřevěné židle. Stojánky byly uspořádány vždy po šesti, tři a tři z každé strany, a byly dost velké na to, aby si na nich mohl člověk rozložit celé noviny. Podél stěn byly upevněné pultíky s běžícími počítači a archiv pokračoval dál ještě dalším oddělením, kde bylo možné prohlížet si mikrofilmy. Amanda při své poslední návštěvě zjistila, že v archivu mají fyzicky výtisky všech torontských deníků za poslední tři měsíce. Jenomže když tu byla posledně, hledala v nich ženu jménem Mallinsová.

Dnes bude hledat Turlingtonovou, Tureckovou, Turgovovou nebo Turkofskou. Měnil si jen křestní jména, pomyslela si, když přistoupila k postarší ženě za pultem. Kvůli ochraně nevinných, nebo kvůli utajení zločinů?

„Dobrý den. Tak už jsem tady zase,“ řekla ženě za výpůjčním pultem, i když netušila, jestli si ji z minulé návštěvy mohla zapamatovat. „Potřebuji výtisky Globu a Stáru za měsíc dozadu, ale datováno od začátku minulého týdne. Už zase,“ dodala a zadoufala, že jí dá žena nějak najevo, že ji poznává.

„Můžete si najednou půjčit jenom výtisky za dva týdny,“ informovala ji žena stejně, jako při první návštěvě. „Aha. No jistě, já zapomněla.“

Knihovnice, která se podle Štítku jmenovala Wendy Kearnsová, se bezvýrazně usmála a odešla dozadu, aby přinesla zmíněné noviny. Vrátila se za okamžik se stohem deníků, jejichž hřbety byly zataveny do plastové fólie. Podala je přes pult Amandě. „Tady prosím.“

„Děkuju.“ Amanda si naskládala štos novin do náručí a přidržovala si ho bradou, když se pokusila zakormidlovat k nejbližšímu prázdnému místu. Upustila je na skleněný pultík tak opatrně, jak to šlo, i když muži, který seděl vedle, se to evidentně dost opatrné nezdálo. „Promiňte,“ omluvila se mu šeptem, ale on už zase zabořil nos do novin. Doslova. Nejspíš je krátkozraký, usoudila Amanda, sundala si bundu a přehodila si ji přes opěradlo židle. Zhluboka se nadechla, než otevřela první výtisk. „No, tak jdeme na to.“ Muž vedle ní si významně, hlasitě odkašlal. „Promiňte,“ omluvila se znovu rychle Amanda. „Budu se snažit být zticha.“ Začala projíždět údaje o narození a úmrtích, které byly v Globe na zadní straně sportovní přílohy; pomyslela si, že někdo tam má zřejmě dost divný smysl pro humor, a projížděla pečlivě jména. Avisonová Laura, Danylkiw Dimitri, Parnassová Sylvia, Ramone Ricardo, Torreyová Catherine, Tyrrell Stanley. Nikde žádný Turlington, Turgov, Tureck ani Turofsky. Jasně že ne,“ zašeptala si káravě. „To jsem si vážně myslela, že to bude tak jednoduché?“ Probrala i Star a našla tatáž jména, a ještě nějaká další, jako by Star byly noviny, které si příbuzní pro oznámení úmrtí vybírali častěji. Amanda pročetla jeden výtisk po druhém, nenašla nic a tak se vrátila k výpůjčnímu pultu, aby si vyžádala výtisky za další dva týdny. Zkoumala je zepředu i zezadu, zase nic nenašla, a tak si se zaklením rozhodla prozkoumat celou nabídku studovny, noviny tři měsíce nazpátek. Jména zesnulých defilovala před jejíma unavenýma očima. Taggart, Timmons, Toolsieová, Trent, Vintner, Youngová… Asi nejpodobnější jí přišlo jméno Margaret Tulleové, která zemřela 2. prosince. Podlehla po dlouhém boji rakovině ve věku jednapadesáti let.

Takže to nemohla být ta žena, kterou hledá. „Nenašla jste to?“ zeptala se Wendy Kearnsová, když Amanda hodila na její pult poslední várku novin.

„Byl to jen pokus.“ Amanda pokrčila rameny. „Máte tady Zlaté stránky?“

Wendy Kearnsová sáhla pro telefonní seznam do spodní poličky pod pultíkem.

„Můžu si ho vzít tamhle?“ Amanda ukázala na studovnu s purpurovozlatými křesílky.

Žena přikývla a podala jí objemný svazek. Amanda si ho odnesla do vedlejší místnosti, posadila se do křesílka až na konci stěny, pod zarámované novinové výstřižky. Otevřela seznam a zasmála se, když jí automaticky naskočila rubrika Právníci. „Nepotřebuju žádného z těch pacholků,“ zašeptala a ohlédla se ke čtyřem dalším čtenářům v místnosti. Ale zdálo se, že všichni jsou pohrouženi buď do četby, nebo do pochrupování. To taky není špatný nápad, pomyslela si a ucítila, jak se jí unavené oči samovolně zavírají. „Později,“ zašeptala a začala se probírat stránkami. A, B, C, D… obracela rychle stránky. Daňoví poradci, Deníky, Divadla, Dopravci… „Sakra. Musela jsem to přehlédnout,“ Vrátila se zpátky. Domovy azylové, Domovy dětské, Domovy důchodců. „Zkusím tohle,“ rozhodla se a vylovila z kabelky mobil. Vyťukala první číslo z dlouhého sloupce možných voleb a v duchu se divila, co jim chce vlastně říct.

„Domov Bayview,“ odpověděla jí okamžitě jakási žena.

„Promiňte, mohla bych se vás zeptat na jednu paní, která u vás možná bydlela?“ odvážila se Amanda.

„Promiňte. Nechápu, jak to myslíte.“ Silný východoevropský přízvuk ženy na druhém konci drátu zněl ostražitě.

„Snažím se něco zjistit o ženě, která u vás možná nedávno bydlela.“

Jak se jmenovala?“

„Buď Turlingtonová, nebo Turgovová nebo Turecková nebo Turofská. Prostě jméno, které začíná Tur. Haló?“ zkusila to, když se nedočkala odpovědi.

„To je nějaký vtip?“

„Ne. Prosím, věřte mi, já si nedělám legraci.“

„Kdo je u telefonu?“

„Podívejte, já chápu, že je to dost divná otázka, ale je to opravdu velice důležité. Jenom vás prosím, jestli byste mi mohla říct, jestli u vás někdy minulý měsíc nezemřela žena, která se jmenovala Turlingtonová nebo Turgovová nebo –“ Spojení se přerušilo.

„Tohle bude fakt zábava.“ Amanda si ztěžka povzdechla, a pak vytočila další číslo ze seznamu.

A pak další. A další. A další.

Jmenovala se Rose Turecková a zemřela na ucpání srdeční tepny ve věku devadesáti dvou let letos třicátého prvního ledna,“ řekla Amanda, když přesně ve dvě odpoledne vtrhla do Benovy kanceláře na dvacátém čtvrtém poschodí Royal Bank Tower. Její hlas zněl energicky a živě, tak, jak si to trénovala už od chvíle, kdy odešla z knihovny. Její tón říkal: včera večer se nic podstatného nestalo. Její tón napovídal: nemusíš si o mě dělat starosti – nejsem ani nešťastná, ani zraněná. Její tón říkal: náš vztah je jen profesionální.

Ben za stolem prudce vyskočil a shodil spis, který měl před sebou otevřený, na zem. „O čem to mluvíš?“

„Rose Turecková, matka Rodneyho Turecka neboli Turka. Myslíš, že by mi tvoje sekretářka mohla donést šálek kávy, než vyrazíme za mou matkou?“

Ben se tvářil, jako by ho právě převálcoval náklaďák. „Sandy,“ zavolal otevřenými dveřmi. „Můžete donést paní Travisové kávu, prosím? Se smetanou a s cukrem.“

„Samozřejmě,“ zavolala na něj Sandy. „Chceš mi říct, co se děje?“ Ben jí ukázal na malé soudkovité křesílko se zeleným potahem, které stálo z druhé strany jeho psacího stolu z třešňového dřeva.

Amanda sklouzla do křesílka, odhrnula si vlasy z čela a zadívala se Benovi přímo do očí. I tohleto si nacvičovala od chvíle, co vyšla z knihovny. Přímý pohled, který jejímu exmanželovi dával jasně najevo, že on pro ni znamená málo, že to, co dělá se svým životem, je jen a jen jeho věc, že to, co se mezi nimi stalo minulou noc, co se mezi nimi skoro stalo, co se mezi nimi mohlo stát, je už zapomenuté. „Byla jsem dneska dopoledne zase v knihovně,“ začala.

Jsi v pořádku?“ přerušil ji nečekaně. Amanda cítila, jak jí tuhnou ramena. Jak je možné, že mu unikla ta profesionalita v jejím hlase, že přehlédl lhostejnost v její tváři. „No jistě, jsem. Proč bych neměla?“

„Ta včerejší noc…“

„…je pryč. Případ je uzavřen. Pokračujte, pane obhájce.“ Usmála se. Ten úsměv říkal, neber si to tak. Děláš si s tím moc těžkou hlavu. Vždycky sis dělal.

Benův úsměv byl slabý a netrval dlouho. „No, takže jsi byla v knihovně,“ opakoval. Usadil se na židli, opřel se a čekal, až bude pokračovat.

Amanda si přehodila nohu přes nohu. „Šla jsem do knihovny, protože jsem doufala, že bych mohla mezi úmrtími najít jméno Turlingtonová, Turgovová, Turecková nebo Turofská.“

„A našla jsi Rose Tureckovou?“

„Našla jsem prd,“ opravila ho rychle Amanda. „Strávila jsem asi hodinu tím, že jsem procházela ty zatracené torontské deníky za poslední tři měsíce, a myslíš, že jsem našla jedno z těch pitomých jmen?“ Skoro se rozesmála. Opakovala ty čtyři jména tak často, že jí to skoro připadalo jako název nějaké rockové skupiny.

Ve dveřích se objevila Benova sekretářka. Mladá malá dívka v hnědé kožené minisukni přešla přes kancelář a podala Amandě šálek kouřící kávy. „Doufám, že jsem tam toho cukru nedala moc.“

„Určitě to bude perfektní. Děkuju.“ Amanda se zhluboka napila a na jazyku jí ulpěl nerozpuštěný cukr jako piliny. Zavřela oči, napůl únavou a napůl proto, že se obávala, že pokud by se ještě chvíli dívala do Benovy nádherné tváře, musela by vyskočit z křesílka a vrhnout se mu do náruče, popřít svoje předchozí chování a způsobit jim oběma rozpaky. Ať jde sakra k čertu. Jak může v tom obleku s jemným proužkem vypadat stejně hezky, jako vypadal v džínách?

„Kolik si vlastně počítáš?“ zeptala se.

„Prosím?“

„Honorář za hodinu. Kolik to dělá?“

„Dvě stě dolarů. Proč?“

Pokrčila rameny a otevřela oči. Jenom mě to zajímalo.“ To ona vydělává víc, pomyslela si a napila se přeslazené kávy. Snažila se, aby se po tom neotřásla.

„No, vypadá to, že jsi opravdu na něco narazila,“ prohodil Ben, jako by ji pobízel, aby pokračovala dál.

„Ale ne v oznámeních o úmrtí,“

„A řekneš mi kde, anebo mě necháš škemrat?“

„Ráda bych tě slyšela škemrat.“

Rozesmál se. „Dobře. Prosím, prosím.“

Amandin úsměv byl teď konečně upřímný. Už podruhé se jim podařilo prolomit ledy a obnovit ten důvěrný vztah, jakoby navzdory jim samým. „No tak dobře. Když jsem neuspěla s novinami, rozhodla jsem se, že zkusím obtelefonovat domovy důchodců a zeptám se tam. Hayley Mallinsová mi řekla, že sem její manžel přijel, aby uspořádal pozůstalost po matce. Takže jsem usoudila, že jeho matka už mohla být dost stará, a že pravděpodobně žila sama, když se nikdo z rodiny neobtěžoval dát oznámení do novin. Napadlo mě, že je pravděpodobné, že možná žila v domově důchodců nebo v nějakém dome s pečovatelskou službou. Každopádně mi přišlo, že by stálo za to to zkusit. Takže jsem začala u A. Vlastně ne, abych byla upřímná, začala jsem u Bayview, protože měli velký inzerát, ale pak jsem se vrátila zpátky a pokračovala, až dokud jsem se nedostala ke K. Ke Kensingtonskému parku, abych byla přesná. Díkybohu jsem už nemusela pokračovat u L, kde byly všechny ty domovy, co měly v názvu Lesní. Napadlo by tě, že jich je tolik? No, každopádně v Kensingtonském parku bydlela žena, která se jmenovala Rose Turecková. Bydlela tam dva roky, a věř nevěř, měla syna jménem Rodney, který žil v Anglii, a kterého měli informovat v případě její smrti. Rodney Tureck, alias Turek, alias…“ John Mallins,“ konstatoval Ben a záblesk v jeho očích prozradil, že není zdaleka tak klidný, jak napovídá jeho hlas.

„Rozhodně to tak vypadá.“

Ben vyskočil, obešel svůj stůl, vzal Amandě šálek z ruky a postavil ho na sekretářčin stůl, když vycházeli z kanceláře. „Tak si o tom tedy jdeme promluvit s tvojí matkou.“

O půl hodiny později zaparkovali auto před torontskou vazební věznicí. „Pozor,“ připomněl Ben Amandě, když otevřela dvířka. Bylo to první slovo, které pronesl od chvíle, kdy nasedli do auta a zapnuli si bezpečnostní pásy. „Klouže to,“ upozornil ji a ona mu odpověděla přehnaným zívnutím, jako by mu chtěla naznačit, že se ještě neprobudila z hlubokého spánku, který předstírala na sedadle spolujezdce.

Takhle to bylo snazší, pomyslela si. Ušetřila je násil né nezávazné konverzace, anebo ještě něčeho horšího: rozebírání toho, co se stalo minulou noc. Takže míst toho zavřela oči a předstírala spánek, a šla dokonce ta daleko, že přidala i malé předstírané zachrápání. Snaži la se přitom nemyslet na to, co se dělo v Benově bytě poté, když včera odešla.

Teď se snažila předstírat i to, že si nevšimla, jak jí Ben nabízí rámě, aby zase neupadla na namrzlém parkovišti. Prošli obvyklou identifikační procedurou, kdy strážný předvedl scénku s podrobným zkoumáním jejich řidičských průkazů, než je nechal jít dál, pak známá pochůzka v rámech detektorů kovu, prohlídka kabelky a kufříku a pak cesta v doprovodu dlouhou zatuchlou chodbou do komůrky bez oken, která sloužila jako návštěvní místnost pro zadržené a jejich obhájce.

„Není ti nic?“ zeptal se Ben, stejně jako se už ptal několikrát předtím.

Proč se na to pořád vyptává? podivila se Amanda. Vypadám snad nějak špatně? Nebo si jeho ego nemůže připustit, že bych se v jeho přítomnosti necítila slabá jako čajíček? Je mi fajn.“ Sundala si bundu, přehodila ji přes opěradlo jedné ze židlí a pak začala rázovat po betonové podlaze sem a tam. Co to sakra pořád má? „Proč?“

„Co proč?“

„Proč se pořád vyptáváš, jestli mi něco není?“

Ta otázka ho zastihla nepřipraveného. Jen tak.“

„Jen tak?“

Zavrtěl hlavou. „Snaž se nevyvolávat konflikty,“ vyzval ji mírně.

„Připadá ti, že vyvolávám konflikty?“

Já nemyslel mezi námi.“

„A jaks to myslel?“

„Myslel jsem mezi tebou a tvou matkou.“ hernám naprosto v úmyslu vyvolávat s matkou konflikty.“

„Bezva.“

„Proč říkáš takové věci?“

„Amando…“

„Vážně, Bene. Chci to vědět. Proč myslíš, že se s ní chci hádat?“

„Koukni, tohle je zbytečná debata.“

„Tak proč jsi o tom začínal?“

„Protože si myslím, že se na to chystáš,“ připustil po chvilce.

„Myslíš, že se na to chystám?“

„Možná se pletu.“

„Vážně?“

„Tak dobře. Pletu se. Omlouvám se. Promiň.“

„Co to sakra meleš?“

„Snažím se mluvit jako její právník.“

„Ale mluvíš jako osel.“

Ben sebou škubl, jako by mu vrazila políček. „Fajn. Myslíš, že se můžeme pohnout dál?“

„Pohnout kam?“

„Od téhle zatracené diskuse o ničem.“

„Ty jsi s tím začal.“

„Jo, a teď s tím končím.“

„Fajn.“

„Dobře.“

„Dobře.“

Měřili se pohledy z protějších rohů místnosti. „Co se to stalo?“ zeptal se konečně Ben. Amanda se zhluboka nadechla a pomalu, přerušovaně vydechla. „Myslím, že jsme se poprvé pohádali.“

„Kvůli čemu?“

„To nemám ponětí.“ Oba se rozesmáli, i když to byl tlumený smích, v němž zaznívaly rozpaky. „Myslíš, že mužem zkusit to řešení „pusu na to a do smrti dobrý‘?“ Usmál se.

„To tě bude stát dolar.“

„Dolar? To je sakra levné. Jako právník bereš víc než jako milenec, co?“

Jako právník jsem taky mnohem větší parchant,“ prohlásil.

Tentokrát se Amanda rozesmála upřímně a od srdce. „Promiň mi to. Byla to moje vina.“

„Ne. Já jsem to neměl říkat.“

„Byla to jen dobrá rada.“

„Byla to provokace.“

Amanda přikývla. „Tak dobře. Ty jsi provokatér a já jsem hádavá.“

„Prosté dokonalá dvojice.“

Ano, to přesně jsme, pomyslela si Amanda a uhnula pohledem.

Zvuk kroků. Dveře do místnosti se otevřely. A dovnitř vstoupila Gwen Priceová.

„Ahoj, Bene, ahoj, Amando.“ Její rty se tázavě zkrou tily. „Za co vděčím té nečekané návštěvě?“ Strážný za ní přivřel dveře a Gwen narovnala ramena v ošklivé zelené uniformě a postoupila ke stolku uprostřed místnosti. Ben jí okamžitě odtáhl židli a žena se posadila, zkřížila ruce a obezřetně si je měřila očima, čekala na to, co i jí odpoví.

„Chceme se vás zeptat na pár věcí,“ prohlásil Ben. „Zásah.“ Gwen se rozesmála. „Promiňte. To jsem asi neměla říkat.“

„Připadá ti to legrační?“ zeptala se Amanda.

„Amando…,“ ozval se varovně Ben.

„A na co jste se to chtěli zeptat?“

Amanda vytáhla z kabelky tři z falešných vizitek a rozprostřela je na stole před matkou.

Gwen se na ně krátce podívala a pak zvedla oči k dceři. „Co je to?“

„Vypadá to jako pár falešných vizitek,“ odpověděla Amanda. Přitáhla si židli proti ní a snažila se v matčině tváři bez jakéhokoli výrazu odhalit aspoň nepatrný náznak praskliny.

„A měly by něco znamenat?“

„To mi řekni ty.“

„Nevím, co chceš ode mě slyšet.“

„Walter Turofsky, George Turgov, Milton Turlington,“ zarecitovala pomalu Amanda. „Ta jména pro tebe nic neznamenají?“

„Ne. Nic.“

Amanda sáhla pro poslední vizitku a položila ji na stůl. „A co tahleta?“

Gwen Priceová zbledla, i když se v její tváři nepohnul ani jediný sval.

„Rodney Tureck,“ vyslovila pečlivě Amanda. „Nic ti to nepřipomíná?“

„Ne.“

„Tomu nevěřím.“

„To je mi jedno.“

„Řekni mi, kdo to je, mami.“

Já nevím, kdo to je!“

„Ale hovno.“

„Amando…,“ opakoval znovu polekaně Ben.

„Rodney Tureck, známý taky jako John Mallins. Ještě pořád ti to nic neříká?“

„Nezastřelila jsem někoho, kdo se jmenoval John Mallins?“

John Mallins, jinak taky známý jako Rodney Tureck,“ zopakovala pevně Amanda a nevšímala si sarkasmu v matčině hlase. „Syn Rose Tureckové.“

„Zkurvysyn,“ zavrčela Gwen Priceová sice tiše, ale tak, že to nešlo přeslechnout.

Amanda se podívala na Bena, aniž pohnula hlavou. „Kdo je to, mami?“

„Kde jsi našla ty vizitky?“

„V domě.“

„V mém domě?“

„No, taky jsem v něm kdysi žila. I když na to se už ty pravděpodobně nemůžeš pamatovat…“

„Amando,“ okřikl ji Ben potřetí. „Nemáš právo hrabat se mi ve věcech!“

„A ty nemáš právo střílet po lidech!“ Gwen Priceová odstrčila židli. „Tak jsme domluvili. Je mrtvá, víš.“

„Kdo? Kdo?“

„Rose Turecková. Zemřela před pár týdny. Ucpání srdeční tepny. V devadesáti dvou letech.“ Gwen strávila poslední informaci mlčky. „To je taky důvod, proč sem její syn přijel. Uspořádat matčinu pozůstalost.“

„Nechápu, co to má společného se mnou,“ pronesla tvrdohlavě Gwen.

„Ty jsi toho muže zabila, mami.“

„Tak jsem ho zabila. Aspoň na něčem se shodneme. Můžu už teď jít?“

Amanda se okatě začala hrabat v kabelce. „Ne, dokud nám nevysvětlíš, kde jsi vzala tohle.“ Vytáhla na stůl fotografii Rodneyho Turecka s dcerou.

Do Gweniných očí vyhrkly slzy, když vzala fotografii do třesoucích se prstů. Kupodivu se je tentokrát nepokusila setřít. „Kde jsi to našla?“

„Záleží snad na tom?“

„Musíš s tím přestat,“ vyhrkla její matka. „Přestat s čím?“

„Přestat strkat nos do věcí, do kterých ti nic není.“

„A ty s tím musíš začít. Musíš začít spolupracovat, jinak ti nemůžeme pomoct.“

Já o vaši pomoc nestojím!“ vykřikla nahlas Gwen.

„Copak to nedokážeš pochopit? Chci, abyste šli pryč a nechali mě na pokoji!“

Jistěže to chceš!“ vykřikla na ni Amanda na oplátku. „To je přece to jediné, cos ode mě vždycky chtěla.“

„Ne.“ Její matka zuřivě zavrtěla hlavou. „Ne, to není pravda.“

„Ale ovšemže to je pravda. A věř mi, ve chvíli, kdy mi zodpovíš moje otázky, skočím na první letadlo, které mě odsud odveze. Už mě nikdy neuvidíš.“

„A ty si myslíš, že to je to, co chci?“

„Já nevím, co chceš.“

„Prosím,“ vyrazila ze sebe matka. Teď už plakala naplno. Já vím, že mi chceš pomoct a vážím si toho, opravdu…“

„Nepotřebuju, aby sis toho vážila.“

„…ale jenom to děláš všechno ještě horší!“

Jak by to mohlo být ještě horší?“

„Prostě protože mohlo.“

Amanda si bezmocně odhodila vlasy z obličeje. Zaklonila hlavu a ucítila, jak jí brada letí do vzduchu. „Tak dost, mami. Tohle prostě víme. Víme, Že ten muž, kterého jsi zastřelila, nebyl ve skutečnosti John Mallins. Víme, že skutečný John Mallins se ztratil před pětadvaceti lety, když se dal dohromady s mužem, který si říkal Turek. Víme, že jeho skutečné jméno bylo Rodney Tureck, a že pravděpodobně zabil Johna Mallinse a ukradl mu jeho totožnost. Z výsledků pitvy víme, že podstoupil plastické operace, možná aby zapůsobil na svou mladou ženu, ale mnohem spíš proto, aby vypadal mladší, protože podle pasu na jméno John Mallins mu mělo být čtyřicet sedm let. To je to, co víme jistě.“ Vydechla, než se odhodlala k pokračování. „Ale nevíme, jak do toho všeho zapadáš ty.“

„Možná do toho vůbec nezapadám. Možná je úplně jedno, jestli se jmenoval John Mallins nebo Rodney Tureck nebo George W. Bush. Faktem je, že ať to byl kdokoli, já ho neznala.“

„Faktem je, že jsi měla jeho fotku schovanou u sebe doma. Takže tu svoji historku, že jsi poslala do pekel úplně cizího člověka, si můžeš strčit za klobouk.“

„Poslala jsem ho, kam si zasloužil,“ prohlásila Gwen. Otřela si slzy a zadívala se na stěnu před sebou.

Ticho.

„Takže připouštíte, že jste ho znala?“ zeptal se po chvilce tiše Ben.

„Nepřipouštím nic, jen to, že jsem ho zabila.“

„A co všechny ty prášky, které jsi užívala?“ přidala Amanda.

„Prášky?“

„Našla jsem ve skříňce v koupelně spoustu lahvice‘ s antidepresivy.“

„Už dávno jsem nic takového neužívala.“

„A proč jsi je vůbec užívala?“

„Do toho ti nic není.“

„Ale proboha živého…“

„Paní Priceová,“ přerušil ji klidně Ben, „víte přece, že cokoli nám řeknete, budeme považovat za důvěrné.“

„To mě opravdu uklidňuje. Ale já už vám opravdu řekla všechno, co jsem chtěla.“

„Fajn.“ Amanda rozhodila rukama v gestu, které vyjadřovalo zároveň vzdor i bezmoc. „Když s námi nechceš mluvit ty, možná že Hayley Mallinsová vnese trochu světla do toho, kým byl ve skutečnosti její manžel.“ Strhla z opěradla bundu a vyrazila ke dveřím. „Pojď, Bene. Tady jen ztrácíme čas.“

„Ne!“ vykřikla její matka, když Amanda sáhla po klice. „Počkejte!“

Amanda zadržela dech v plicích. Téměř se nedokázala přinutit, aby se ohlédla.

„Není zapotřebí zatahovat do toho chudinku paní Mallinsovou. Pochybuji, že by věděla něco o manželových pokoutních aktivitách.“

Teprve teď se k ní Amanda pomalu obrátila. „A ty jsi, o nich věděla?“

„To bych měla,“ odvětila její matka. „Byla jsem za toho člověka provdaná víc než deset let.“

Amanda vklopýtala zpátky do místnosti a sesula se do židle. Netušila, co vlastně od matky čekala za přiznání, ale ať už to bylo cokoli, rozhodně to nebylo tohle. „Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že tady máš nejspíš motiv vraždy.“

Amanda se podívala na Bena, který se tvářil stejně ohromeně jako ona. „Myslím, že bys nám to radši měla vysvětlit,“ vypravila ze sebe Amanda a zdráhavě se vrátila pohledem zpátky k matce.

„No, to bych asi měla,“ souhlasila matka, ale nic víc už nedodala.

„Byla jste provdaná za Johna Mallinse?“ zeptal se tiše Ben, jako by naváděl k výpovědi neochotného svědka.

„Johna Mallinse, Waltera Turofského, Miltona Tlum lingtona, George Turgova, Rodneyho Turecka,“ vyjmenovala apaticky Gwen. „Ale jeho pravé jméno bylo Rodney Tureck. Aspoň pokud vím.“

„Takže vy jste o těch ostatních totožnostech věděla: zeptal se znovu Ben. Amanda mu vděčně pokývla. Jí samotné se hlas vzpříčil v krku jako příliš velké sousto nerozžvýkaného masa.

„Když jsem si ho brala, tak ne.“

„A kdy to bylo?“ zeptala se Amanda. Vypravila ze sebe tu otázku spolu s prudkým odkašláním. Hlas, který jí vyšel z hrdla, byl chraplavý a sípavý. „To už je dávno.“ Jak dávno?“

„Bylo mi devatenáct, když jsem si ho brala.“ Usmál se na Amandu úsměvem, který říkal: Právě tolik, jak bylo tobě, když sis brala Bena.

Amanda se otřásla a uhnula pohledem. „Asi jsem ho měla znát líp,“ pokračovala Gwen, „ale co můžu říct? Byl to šarmantní, charismatický muž, jak podvodníci většinou bývají. Instinktivně vědí, jaké knoflíky mačkat, jaká slova používat. Připadal mi ohromně přitažlivý. Všem tak připadal. Dokonce i má matka si myslela, že je úžasný. Až do chvíle, než připravil mého otce o jeho životní úspory, samozřejmě.“ Amanda konečně zaostřila pohledem na matčina ústa, když mluvila, a sledovala vrásky nad jejím výrazným horním rtem, jako by to byly uvozovky před jejími slovy. Všimla si i hlubokých rýh u spodních koutků rtů, které dodávaly její pleti vzhled země, vyprahlé pod krutým pražícím sluncem. Z pokožky pod bradou jí sem tam vyrůstaly miniaturní nazlátlé chloupky a pleť měla ochablou a průsvitnou věkem. Snad poprvé v Životě vypadala Gwen Priceová opravdu na svůj věk, na dvaašedesát let. Ale přece v její tváři zůstávaly stopy po krásné dívce, kterou kdysi bývala, zvlášť ten intenzivní pohled jejích světlemodrých očí. Amanda na sobě cítila jeho palčivost i ve chvíli, kdy přenesla pozornost k matčiným ústům. „Na tvoje rodiče si nepamatuju,“ prohlásila, když se pokusila vydolovat ze starých vzpomínek jejich tváře.

„To ani nemůžeš. Umřeli, ještě než ses narodila.“

„A jak Rodney Tureck připravil vašeho otce o jeho životní úspory?“ ozval se Ben, který se mihl na periferii Amandina vnímání.

„Obelhal ho stejně jako všechny ostatní. Falešné firmy, falešná investiční schémata. Přemluvil otce, aby vložil své peníze do nové čistírny odpadních vod, o které tvrdil, že právě začíná, a tvrdil mu, že návratnost investic mu víc než pokryje výlohy na matčino léčení. Moje matka tenkrát podstupovala chemoterapii, takže otec tehdy zřejmě nebyl tak opatrný a rozvážný jako za normálních okolností.“

„A o kolik přišel?“

„Skoro o všechno. Asi o sto tisíc dolarů.“

„To je stejná částka, jakou máš uloženou v bezpečnostní schránce,“ konstatovala Amanda a vybavila si před očima balíčky stodolarových bankovek.

„To byl poslední hřebíček do rakve, pokud šlo o naše manželství,“ pokračovala Gwen Priceová. Ignorovala Amandino přerušení, zkřížila si ruce na prsou a hněvivě si hryzala spodní ret. „Už předtím mě samozřejmě mnohokrát podvedl, a byl pořád drzejší a drzejší. Později jsem zjistila, že měl kromě mě ještě dvě další přítelkyně, a že ho hrozně bavilo, když se s nimi mohl ukazovat na stejných místech, kam vodil mě. Měl dokonce i poměr s jednou citově nevyrovnanou mladou ženou, která žila v našem domě. Byly to právě její zběsilé telefonáty uprostřed noci, co mě nakonec přimělo sbalit si kufry. Tenkrát už byla matka po smrti, a o měsíc později umřel i tatínek. Jednou odpoledne ztratil vědomí na ulici a zemřel dřív, než dorazila záchranka.“

„Takže jste v relativně krátké době přišla o manžela i o oba rodiče. Muselo to být těžké se s tím vyrovnat,“ pronesl soucitně Ben. „Není divu, že jste měla deprese.“

„Dostala jsem se z toho.“

„Ale vinila jsi Rodneyho Turecka z otcovy smrtí,“ doplnila ji Amanda. „Tak proč jsi ho prostě neproklela ja ko starého pana Walshe?“

„Já jsem proklela pana Walshe?“ zeptala se s úsměvem matka. „Na to si nepamatuju.“

Amandu napadlo – no ovšem. Jeden z klíčových zážitků mého dětství, a ona si na to nepamatuje.

To sedí, uzavřela.

„A ty peníze ve tvé bezpečnostní schránce?“ uslyšela se ptát.

„Co je s nimi?“

„Kde jsi je vzala?“

„Chápala jsem to jako takové malé porozvodové vypořádání.“

„A bylo to?“

„Záleží na tom, jak to jeden vezme.“

„A jak to má jeden brát“ nevzdala se Amanda.

„Rodney Tureck byl darebák,“ pronesla matka po dlouhé odmlce, během níž si několikrát olízla rty, načechrala si vlasy a změnila polohu na židli. „Ukradl ty peníze mému otci, a tak jsem si je prostě vzala nazpátek.“

„Co tím myslíš, že sis je vzala nazpátek?“ Další olíznutí rtů, další dotek ve vlasech. „Rod v jednom kuse něco kupoval a prodával. Trval na tom, aby mu všichni platili v hotovosti, a my platili zrovna tak. Pokud jsme tedy vůbec za něco platili. Já nevím. Pořád nám byli v patách nějací vymahači dluhů. Rod mi vždycky namlouval, že to je jen omyl, že si nemám dělat starosti, že se o všechno postará. Problémy vždycky nabobtnaly, a pak se zase najednou vyřešily. Nikdy jsme neměli bankovní účet jako normální lidé. Dával mi každý týden peníze v hotovosti. Býval velkorysý… a já byla hloupá. Co můžu říct? Asi jsem se nezměnila.“

„Pokračujte,“ vyzval ji mírně Ben, když Amanda protočila podrážděně panenky.

„Rod měl hotové peníze rozstrkané po celém městě. Stejně jsme nikdy nezůstávali někde bydlet moc dlouho, kvůli všem těm věřitelům a dalším divným existencím, co nám zvonily u dveří. Ale Rod mel pro to samozřejmě naprosto přijatelné vysvětlení. Tvrdil mi, že má neklidnou povahu. Nedokáže prostě být moc dlouho na jednom místě. A co mi na tom vadí? Copak nemám žádný smysl pro dobrodružství? Copak se ráda neseznamuju s novými lidmi, nenavazuju nová přátelství? Až na to, že sotva se mi podařilo navázat nějaké nové přátelství, Rod vyvedl další ze svých kousků a museli jsme se zase stěhovat. Ale on samozřejmě tvrdil, že nic z toho není jeho vina. On přece nikdy neudělal nic špatného. Nikdy nikoho nepodvedl. A pokud nemáme žádné přátele, je to proto, Že všichni žárlí na to, jak je úspěšný. Těch pár přátel, které se mi sem a tam podařilo najít, jsem se naučila držet od něj dál.“

„Ty peníze, mami,“ připomněla jí Amanda, aby tu neznámou ženu vrátila k tématu, aby k ní nemusela cítit soucit.

„Ano. Ano, už se k tomu dostávám,“ prohlásila zdráhavě Gwen Priceová. „Uvědomila jsem si, že je to jen otázka času, kdy bude s naším manželstvím amen, a začala jsem dělat jisté kroky, abych se chránila. Otevřela jsem si bankovní účet na svoje jméno a začala si tam pomalu střádat peníze. Ne moc, samozřejmě. Ne tolik, aby to v Rodovi vzbudilo podezření. Jen sem tam nějakou tu stodolarovku. Nakonec jsem měla pět tisíc dolarů. Dala jsem se trochu do řeči s jednou z těch úřednic v bance, se ženou, která měla taky problémy v manželství. Ta mi řekla, že Rod má u nich v bance bezpečnostní schránku. Tak jednou večer, když odjel z města nejspíš zase provádět nějaké ty svoje čachry, troch jsem to doma proslídila a našla krabici od doutníků kde měl různé klíče od bezpečnostních schránek. Měl schovanou pod svetry vzadu v prádelníku a jednotlivé klíče měl pečlivě označené, takže jsem snadno našel ten, který jsem potřebovala. Přítelkyně mě pustila d sejfu. A já odtamtud odnesla všechny ty peníze.“

„Ukradla jsi svému exmanželovi sto tisíc dolarů?“ zeptala se Amanda. Začala se jí z toho zmocňovat závrať. „Byly to peníze mého otce,“ namítla omluvně Gwen. Amanda se skoro bála ptát dál, ze strachu, co by jej matka mohla ještě prozradit.

„A potom?“ ujal se toho Ben.

„Otevřela jsem si svou vlastní bezpečnostní schránku v jiné bance, uložila si tam peníze a vrátila původní klíč do Rodový krabice. Už nikdy jsem další jeho peníze nehledala. O to mi nešlo.“

„Řekni mi,“ vyzvala ji Amanda. „O co přesně ti šlo?“

„Šlo mi o to, abych měla něco stranou,“ zdůraznila její matka.

„A co na to Rodney Tureck?“

Matka lhostejně mávla rukou. „Než zjistil, že peníze jsou pryč, bylo už pozdě. Byli jsme už rozvedení, moje přítelkyně z banky se přestěhovala do Chicaga, a on to dost dobře nemohl nahlásit na policii.“

„Takže tě z toho nikdy neobvinil?“

„Ovšemže mě obvinil. Předstírala jsem nechápavou. Řekla jsem mu, že nemám ani ponětí o tom, o čem to mluví. Jaká bezpečnostní schránka? Jaké peníze? Vypadám snad, jako bych si žila na vysoké noze? Pracovala jsem jako sekretářka a měla sotva na živobytí. Ale to je jedno. Řekl mi, že ví, že jsem mu ty peníze ukradla, a že za to jednou zaplatím.“

„Vyhrožoval ti?“

Gwen se zadívala ke dveřím a neodpověděla.

„Proto jsi ho zastřelila, mami?“ zeptala se Amanda, „Protože ses bála o svůj život?“

„Zastřelila jsem ho, protože to byl mizerný zkurvysyn, který si zasloužil chcípnout za všechno, co lidem způsobil.“

„Ne,“ namítla Amanda a obhájkyně v ní se pevně ujala vlády nad situací. „Ne, poslouchej mě. Zastřelila jsi ho, protože když jste se viděli naposled, vyhrožoval ti smrtí, a když jsi ho uviděla v hale hotelu Four Seasons, byla jsi přesvědčená, že se vrátil kvůli tomu, aby svoje výhrůžky splnil.“ Snažila se, aby to neznělo moc spokojeně. „To zní jako docela dobrý argument pro čin v sebeobraně, co myslíš, Bene?“ Zadívala se na Bena, jako by chtěla slyšet jeho schválení.

„Ale to všechno se stalo už hrozně dávno,“ namítla její matka dřív, než se Ben zmohl na odpověď. „Nevěřím, že by porota mohla vzít v úvahu…“

„Nech mluvit Bena. Ten porotu přesvědčí,“ přerušila ji Amanda.

„Nikdo nebude věřit tomu…“

„Věřit čemu? Ze sis vzala tak nemorálního muže, že dokázal obrat o životní úspory i svého vlastního tchána? Ze krádež otcových peněz vedla bezprostředně k jeho předčasné smrti? Ze jsi léta musela brát antidepresiva, aby ses vyléčila z depresí způsobených Rodovým emocionálně urážlivým chováním k tobě, jak po dobu manželství, tak i po rozvodu? Že ti vyhrožoval? 2e jsi se celý život musela ohlížet přes rameno, neustále se bát dne, kdy přijde, aby splnil svoje výhrůžky? Jak by porota mohla nevěřit tomu, že jsi zpanikařila, když jsi ho znovu uviděla? Ze jsi ho zastřelila zbraní, kterou jsi celé ty roky měla pro svou osobní ochranu? Nechtěj mi tvrdit, že tomuhle porota neuvěří,“ vyhrkla Amanda s náhlým návalem nadšeného rozrušení. Jistě, že tomu uvěří!“

„Ty myslíš?“ zapochybovala matka. Amanda se opřela do židle. Její nadšení rychle pominulo. „Proč ne? To přece dává smysl.“

„Na to jsem se neptala.“

„Nezáleží na tom, čemu kdo věří,“ uzavřela Amanda. „Záleží jen na tom, jestli dokážeme porotu přesvědčit, aby to spolkla.“

Její matka zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Co chceš říct tím ne?“

„Chci říct, že já s tím nesouhlasím.“

„Jak to myslíš, že s tím nesouhlasíš?“

„Protože to není pravda.“

„A co teda sakra je?“ vyštěkla Amanda.

„Amando…“ přerušil ji Ben.

„Nech mě, ať to shrnu. Takže ty nemáš problém s tím, krást peníze a zabíjet, ale dělá ti problémy vypovídat něco, co není tak úplně pravda. To se mi tady pokoušíš namluvit?“

„Podívejte, teď máme aspoň něco, s čím můžeme předstoupit před žalobu,“ pronesl klidně Ben. Je tady několik polehčujících okolností, které může zvážit, ještě než dojde k soudu. Možná bychom mohli uzavřít nějakou předběžnou dohodu.“

„Museli byste mu říct, co jsem vám tady teď vyprávěla?“

„Ano, ovšem.“

„Ale ty jsi mi tvrdil, že je to všechno důvěrné.“

„Musíme je přece seznámit s fakty, mami!“

„Ne.“

„Ne?“

„Pokud jde o vyšetřování, chci zůstat bláznivou starou ženskou, která zastřelila cizince v hotelové hale. To mi vyhovuje.“ Matka se podívala ke dveřím, jako by uvažovala, jestli nemá zavolat strážného.

„No, aspoň v něčem je policejní verze pravdivá,“ konstatovala Amanda. Jsi bláznivá.“

„Amando…“

„Mohl bys prosím téhle šílené ženské říct něco rozumného?“ Amanda vyskočila ze židle a začala znovu pochodovat po místnosti.

„Paní Priceová,“ začal Ben a přesunul se na Amandinu uvolněnou židli. „Můžete nám prosím vysvětlit, proč tak tvrdohlavě odmítáte, abychom se pokusili o nějakou obhajobu?“

Gwen se na svého bývalého zetě mile usmála. „Protože jsem vinná,“ prohlásila. „Zastřelila jsem člověka. Žádné polehčující okolnosti neexistují. Nebyla jsem pod vlivem žádných antidepresiv. Nebála jsem se o svůj život. Prostě jsem ho chtěla zastřelit. Byl to špatný člověk a zasloužil si umřít. Je to takhle jednoduché.“

„Nic jednoduchého na tom tedy nevidím,“ namítla Amanda.

„Jenom proto, že to neustále musíš komplikovat.“

„Já něco komplikuju?!“

„Vím, že to myslíš dobře, drahoušku…“

„Drahoušku?!“

„Amando…“

„Ty o mně nic nevíš.“

„To je nejspíš pravda,“ připustila matka a snažila se, aby to znělo upřímně zkroušeně. „Ale zato vím jistě, že jsem zastřelila muže v hotelové hale a že si zasloužím jít do vězení. Nemůžeme to tak nechat?“

Je tady ještě něco, co jsi nám neřekla,“ ozvala se Amanda a postavila se těsně před matku, jako orel, když si vyhlíží svou kořist.

Matka zavrtěla hlavou. „Ne, řekla jsem vám všechno.“ Jak dlouho jsi byla rozvedená, než jsi potkala otce?“ zeptala se Amanda, aby to zkusila z jiného konce. „Asi rok. Proč? Záleží na tom?“

„Pověz mi o tom něco.“

„O čem?“

„O mém otci,“ upřesnila Amanda a opřela se o zeď, jako by doufala, že jí to pomůže zůstat na nohou, nespadnout na podlahu.

„Nevím, jestli chápu, kam tím míříš.“

„Prosím,“ vydechla Amanda, téměř neschopná říct i toho víc.

Matka si souhlasně povzdechla a rty se jí zvlnily úsměvem. „Tvůj otec byl báječný Člověk. Moc jsem ho milovala.“

„Věděl, že jsi předtím byla vdaná?“

„Jistě. Nikdy jsem to před ním neskrývala.“

„Věděl o těch penězích?“

„Ne.“

„Takže nevěděl ani o tom, že ti Rod Tureck vyhrožoval?“

„Věděl, že se ho bojím.“

„A kde jsem byla v té době já?“

„Ty? Byla jsi batole. Byly ti sotva dva roky.“

„Tenkrát jsi začala brát ty antidepresiva?“

Matka uhnula očima. Neodpověděla.

„Mami?“

„Už se nepamatuju.“

„Proč jsi měla deprese, mami?“

„Nepamatuju se.“

„Tak teď ti řeknu já, na co se pamatuju,“ pronesla Amanda, aby naposledy přitlačila na pilu. „Pamatuju si smích.“ Odmlčela se, aby umožnila paměti rozhrnout oponu, aby ironie toho všeho mohla volně vytrysknout mezi ně. „To je moje fakticky první vzpomínka. Že se směju. Divné, ne? Hrajeme si spolu, a ty mě lechtáš po obličeji s nějakými maňásky. A obě se smějeme.“ Amanda se náhle zarazila. Byla ta vzpomínka skutečná, nebo to bylo něco, co si jen představovala? „A taky si pamatuju, jak jsi mě zvedla nad hlavu a tancovala se mnou, a říkalas mi, že jsem tvoje malá panenka. „Kdopak je má malá panenka?‘ škádlilas mě, a já se smála a odpovídala: Já, to jsem já!‘ A byly jsme šťastné. Já vím, že jsme byly. A pak se najednou všechno změnilo. Pak už si pamatuju jen to, jak všichni křičí a pláčou. Proč se to stalo, mami?“

„To nevím.“

„To sakra víš.“

„Amando…“ umravňoval ji Ben.

„Co se stalo, mami?“

„Co ti mám říct?“ povzdychla si Gwen. „Prostě jsme se přestaly smát.“

„Proč?“

„Co na tom záleží?“

„Proč to přestalo?“

Matka si povzdychla a podívala se na Bena, jako by čekala, že jí pomůže. Ale ten se díval na Amandu a mlčel. „Brala jsem ty zatracené prášky,“ pronesla konečně. „Udělaly ze mě chodící mrtvolu. A když jsem se s nimi pokoušela skončit, bylo mi ještě mnohem hůř. Buď jsem byla omámená, nebo jsem zuřila. Bylo to jako noční můra.“

„Proč jsi začala brát antidepresiva, mami?“

Další povzdech. Další dlouhá odmlka. „Vždyť už jsem ti to řekla. Měla jsem toho za sebou až moc. Ztratila jsem oba rodiče a rozvedla se…“

„Jenže to už jsi byla znovu vdaná. Za báječného muže, kterého jsi moc milovala. A měla jsi také malou holčičku.“

„Trpěla jsem poporodními depresemi.“

Jestli to není pohodlné?“ vyštěkla Amanda.

„Bylo to všechno, jen ne pohodlné, to mi můžeš věřit.“

„Je zajímavé, že nikdy předtím ses o tom nezmínila.“

„Časy se mění. Dřív se o něčem takovém nemluvilo. Nebylo to jako dneska.“

„Ale ty ses nezměnila,“ namítla Amanda a zopakovala tak matčin výrok.

Gwen přikývla. „A pak mě Rod začal vyhrožovat, a myslím, že toho už bylo na mě trochu moc.“

Amanda zírala nevěřícně na matku s otevřenými ústy. „Trochu moc lží, chceš říct.“

„Amando,“ zaprosil Ben.

„S kým myslíš, že teď mluvíš, mami? S policií? Snad si nemyslíš, že my ti tyhle kecy budeme věřit?“

Matka se odvrátila beze slova stranou.

„A víš, proč ti to nevěříme?“ Amanda udeřila pěstí do stolu, aby upoutala matčinu pozornost. „Protože to nedává žádný smysl!“

„Je mi líto, že to bereš takhle.“

„A nejenom to nedává smysl, ale ani to nevysvětluje, proč jsi měla doma tohle.“ Amanda zvedla fotografii Rodneyho Turecka s dcerou a zamávala s ní matce před obličejem. „Co jsi dělala s tou fotkou, mami? Kde jsi ji vzala?“

Matka se místo odpovědi ztěžka postavila. „Omlouvám se, ale jsem už hrozně unavená. Bylo to pro mě dost vyčerpávající.“ Popošla ke dveřím a zabušila na strážného.

Já s tím ještě neskončila,“ vykřikla Amanda k matčiným zádům a uviděla, jak žena ztuhla.

Pak se dveře otevřely a strážný vyvedl její matku z místnosti.

„Věřil bys tomu?“ zašeptala Amanda mezi sevřenými zuby, když s Benem kráčeli ven chodbou vazební věznice. „Nejenom toho chlapa znala, ale byla za něj dokonce vdaná! Deset podělaných let! Věřil bys tomu?“

„Myslím, Že bychom to měli probrat až v autě.“ Ben pokývl hlavou směrem ke strážnému, který je pozoroval ze své skleněné kukaně vedle vchodu.

„Ukradla mu sto tisíc dolarů!“

„Opravdu myslím, že bychom měli počkat…“

„Byla závislá na drogách! Měla absťáky!“

„Amando…“

„Nejdřív jsme neměli motiv, proč ho zabila. Teď máme motivů, kolik chceme, ale to je všechno!“

„Nějaké problémy?“ Strážný se zhmotnil vedle nich, přilákán Amandiným vzrušeným hlasem. Vypadal, jako by nějakým kouzlem vystoupil přímo ze stěny proti nim, a blížil se k nim s rukou položenou na pouzdru s pistolí.

„Ne, v pořádku.“ Benovy prsty se zaťaly do rukávu Amandiny bundy, pronikly měkkou látkou až k její paži a pevně ji začaly směrovat k východu. „Žádné problémy.“

„Řekla mi drahouškův Amanda strčila do dveří na parkoviště a prošla ven. Pak se najednou zarazila, otočila se na podpatku, a vybuchla v gejzíru vzteklých slz. „Co je to sakra za ženskou?“

Ben chápavě přikývl, i když jeho vlastní oči věrně odrážely Amandin zmatek.

Teď bych si tvoje objetí opravdu užila, pomyslela si Amanda a nahnula se k němu.

Skutečně k ní natáhl ruku, ale místo aby ji konejšivě přitáhl na svou hruď, chytil ji za loket a vedl ji rozježděnou sněhovou břečkou parkoviště k autu, jako by plachtili mezi nebezpečnými vlnami, klíčky ke corvettě připravené mezi prsty druhé ruky. „Není ti nic?“ zeptal se jí, když se usadili na předních sedadlech a motor starého auta začal vypouštět do už tak znečištěného vzduchu šedivé obláčky. „Snad ne.“

„Co si o tom příběhu myslíš?“

„Myslím, že na takovou psychopatku je až překvapivě špatná lhářka.“

„Ty myslíš, že všechno, co vykládala, byla lež?“ Amanda zavrtěla hlavou. „Ne, myslím, že byla opravdu vdaná za Roneyho Turecka. Myslím, že to byl opravdu podvodník, který jí zahýbal a okradl jejího otce. Myslím, že mu jistě ukradla ty peníze. Ale stejně je to všechno pořád nějaké zamlžené.“

„Rozhodně je toho ještě dost, co si nechala pro sebe.“

„Ale jak zjistíme, co to je?“

Ben si nechal chvíli na rozmyšlenou. Amanda se dívala, jak jeho oči těkají sem a tam po předním skle auta, jako by z něj předčítal nějaké možnosti. „Uděláme přesně to, co nám tvoje matka řekla, abychom nedělali.“ Odmlčel se a čekal, až jí to dojde.

„Navštívíme Hayley Mallinsovou,“ pronesla tiše Amanda. Pak se natáhla pro svůj bezpečnostní pás a zacvakla ho do přezky.

Na Gardinerské dálnici došlo k nehodě – vyboural se tam kamion a zůstal ležet přes všechny pruhy dálnice, vedoucí na východ. Benovi a Amandě proto trvalo téměř dvě hodiny, než se dostali zpátky do centra. Bylo to ještě horší než I 95, pomyslela si Amanda, ale nahlas to neřekla, protože ve skutečnosti vlastně nic nemohlo být horší než I 95. A nehledě k tomu, že říkat cokoli teď nemělo smysl, protože Ben měl nahlas puštěné rádio.

Známý signál, připustila chápavým kývnutím hlavy. Takže se mu nechce mluvit. Znamená to, že chce být sám se svými myšlenkami, anebo to možná znamená, že se mu vůbec nechce přemýšlet. Amanda si vybavila Bena z jejich společných mladých let a usmála se. Přála si, aby si dokázala vyhnat z hlavy všechno stejně snadno jako on. Zkusila to tak, že si začala opakovat mantru, za kterou její přítelkyně Ellie zaplatila na čtyřdenním kursu transcendentální meditace tisíc dolarů: Kirrel, kirel, kirel. Ale buď byla příliš netrpělivá, nebo to bylo proto, Že ta mantra patřila Ellii a ta na její používání zřejmě uvalila nějakou kletbu, nefungovalo to. Kirrel, kirrel. Ani ne po půl minutě byla Amanda zpátky v té malé vydýchané místnosti se svou matkou a poslouchala její vyprávění o tom, jak byla vdaná za Rodneyho Turecka alias Johna Mallinse víc než deset let – kirrel, kirrel, že okradl jejího otce o životní úspory –kirrel, kirrel, že ona mu je ukradla nazpátek – kirrel, kirrel, že on jí vyhrožoval – kirrel, kirrel! A že její následné deprese vedly k tomu, že upadla do noční můry závislosti na antidepresivech. Kirrel, kirrel, kirrel!!! Doprdele odvádí jako mantra mnohem lepší práci. Amanda se na mantru vykašlala, vypustila ji z úst jako obláček páry, který ulpěl na předním skle. Někde v celém tom příběhu chybělo něco, co by ho pasovalo na upřímnou pravdu.

Na pravdu, celou pravdu a nic než pravdu, pomyslela si vyčerpaně. „Nic než pravdu,“ řekla nahlas a když si uvědomila, že mluví hlasitě, střelila pohledem po Benovi. Ale ten ji buď neslyšel, nebo předstíral, že ji neslyší, protože se jejích hněvivých vývodů během první hodiny v autě cestou z vazební věznice naposlouchal až až. Teď seděl a díval se přímo před sebe, popojížděl, když se před ním udělalo místo, a poklepával prstem na volant v rytmu rockové hudby z autorádia. Spíš folkrockové, pomyslela si, ale nebyla si tím jistá. Popravdě řečeno, s moderní hudbou, kterou poslouchala její generace, ztratila úplně kontakt.

Chceš říct, že tobě se to doopravdy líbí? vzpomněla si na Seanovo školení, když jí v autě přelaďoval stanice na ty, které hrály klasickou hudbu. To bylo ale pořád lepší než ty příšerné country písničky, co jinak poslouchal on. To je Amerika, odpovídal na její hlasité protesty a zpíval refrén pokaždé, když se v něm vyskytovaly nevěrné ženy nebo rychlé tiráky. Tohle je její srdce.

Tohle je šílenost, pomyslela si. Ale stačily čtyři roky manželství, a už zpívala refrény s ním. „Vidím, že máš ještě naději,“ žertoval Sean. Možná proto cítila tak nutkavě, že od něj musí odejít. Moje druhé manželství má na svědomí country, usoudila a ušklíbla se. O tomhle by měl někdo napsat country písničku.

Jenomže koneckonců, tohle taky nebyla pravda, celá pravda a nic než pravda. Jejich manželství nezkrachovalo proto, že měli rozdílný vkus v hudbě nebo ve filmech, ani proto, že byl mezi nimi takový věkový rozdíl, a dokonce ani proto, že měli protichůdné názory na založení rodiny. Ne, jejich manželství bylo odsouzeno ke krachu už od chvíle, kdy řekla Ano. Protože pravda, celá pravda a nic než pravda byla, že měla říct Ne.

Amanda zavřela oči a spatřila matčin obličej. Byla jsem za toho muže provdaná deset let. No, zřejmě se tendence vdávat se víckrát za sebou v téhle rodině dědí, pomyslela si a rozesmála se nahlas.

„Něco k smíchu?“ zeptal se Ben a ztlumil trochu rádio.

„Vlastně ani ne.“

Přikývl, jako by ji naprosto chápal.

Když přijeli do hotelu Four Seasons, obloha pozdního odpoledne už ustupovala houstnoucímu soumraku. „Opravdu myslíš, že je to dobrý nápad?“ zeptala se Amanda. Náhle cítila nechuť, a jakousi přecitlivělou zdráhavost, vůči konfrontaci s Hayley Mallinsovou.

Ben zastrčil klíče do peněženky a vstoupil s ní do haly. „Máš nějaký lepší?“

Amanda se zadívala k přeplněnému baru po jejich levici. „Dala bych si něco k pití.“

„Tak to je rozhodně lepší nápad.“ Minuli luxusní sedací soupravy, kde Amandina matka čekala s revolverem v kabelce na svého bývalého manžela, a pak vyšli po několika schůdcích do baru a usadili se u malého stolku u okna. „Co si dáš?“ zeptal se Ben.

„Broskvovomalinový čaj,“ řekla Amanda, když k nim přistoupil číšník.

Ben se rozesmál. „Takže jeden broskvovomalinový čaj a jednou suché červené do dvojky,“ objednal si u mladíka, než obrátil svou pozornost zase k Amandě. „Nikdy mě nepřestaneš překvapovat.“

„A to je dobře, nebo špatně?“

Pokrčil rameny a přešel její otázku. „Určitě nechceš něco ostřejšího?“

„Myslím, že bych si měla zachovat jasnou hlavu.“ Přikývl. „Dobrý nápad.“

„A co přesně vlastně řekneme Hayley Mallinsové?“

„No, jako předkrm jí můžeme prozradit, jak se její manžel jmenoval doopravdy. Uvidíme, jakou reakci to u ní vyvolá.“

„A co když má matka pravdu? Co když Hayley Mallinsová opravdu o manželově minulosti nic netuší?“

„Opravdu si myslíš, že by to tak mohlo být“

„Já už nevím, co si mám myslet. Nic z toho mi nedává smysl.“

„Všechno to dává smysl,“ opravil ji Ben. Jenom jsme ho ještě neobjevili.“

Číšník se vrátil za několik minut s nápoji a poskládal je na kulatý stolek mezi nimi. Amandu zašimrala v nose něžná vůně ovocného čaje. „Mňam! 2e to voní úžasně?“ Ben ponořil nos do sklenice s rubínovou tekutinou. „To tedy ano.“ Zvedl sklínku a cinkl s ní o Amandin šálek. „Tak na zdraví.“

„Na zdraví.“ Amanda si s ním přiťukla a podivila se, proč si vlastně připíjejí. „A co až propíchneme Hayley Mallinsové její bublinu, co pak?“

„To závisí na tom, co nám Hayley Mallinsová řekne.“

„A když neřekne nic?“

„Ukážeme jí fotografii.“

„Dokážeme tak platnost přísloví, že obraz hovoří beze slov?“

Ben přikývl a napil se vína.

„A co když o tom přece jen nebude nic vědět? Když nebude mít nejmenší představu, kde moje matka vzala tu fotku nebo co s ní dělala? Co když jediné, čeho dosáhneme svou návštěvou, bude, že potrápíme tu chudinku, která už je takhle dost utrápená? Chci říct, třeba má matka pravdu. Bude to k něčemu, že jí uděláme čáru přes rozpočet?“

„Opravdu ti nic není?“ zeptal se Ben už poněkolikáté a zamžoural na ni přes okraj sklenky.

„Ne. A proč?“

„To ani nejsi ty, že by ti vadilo dělat někomu čáru přes rozpočet.“

„To máš pravdu,“ souhlasila Amanda. Co to s ní je? Vážně vypustila z úst, že by její matka mohla mít pravdu – ať už šlo, oč chtělo? „To asi dělá ten čaj.“

„Podívej,“ ozval se Ben, „i kdybychom nezjistili nic důležitého, můžeš to brát tak, že vlastně prokážeme službu společnosti.“

„Službu společnosti?“

„Aspoň se Hayley Mallinsová dozví o dědictví po své tchyni. Třeba se vrátí do Anglie jako bohatá žena.“

„Myslíš?“

„Myslím, že bys měla dopít ten čaj.“ Ben dopil zbytek vína a postavil se. Jdeme rozjet show.“

O několik minut později vystoupili z výtahu na dvacátém čtvrtém poschodí. „Tudy,“ ukazovala Amanda a vykročila do chodby.

„Amando, počkej,“ zavolal na ni Ben. „Slib mi, že se nenecháš unést.“

Bez zastavování se ohlédla přes rameno. „Slibuju, že nebudu tlačit na pilu.“

„Musíme na to jít pomalu a od lesa.“

Amanda přistoupila ke dveřím Mallinsová apartmá. „Nedělám to tak snad vždycky?“

„Hovno,“ slyšela zamumlat Bena, když zvedla ruku, aby zaklepala.

„Mami!“ ozval se o vteřinu později zevnitř chlapecký hlas. „Někdo klepe.“

Kroky – váhavé, napjaté. A ženský hlas – bojácný, ostražitý. „Kdo je to?“

„Tady je Amanda Travisová, paní Mallinsová. Už jsme spolu jednou mluvily…“

Dveře, zajištěné mosazným řetízkem, se pootevřely. Do haly vykouklo pronikavé černé oko a rozšířilo se, když spatřilo, že Amanda není sama. „Kdo je to?“

„To je Ben Myers, který –“

„– který zastupuje ženu, co zastřelila mého manžela,“ doplnila Hayley Mallinsová.

„Mohli bychom si s vámi na pár minut pohovořit, paní Mallinsová?“ zeptala se Amanda. Je tu pár věcí, které bychom s vámi chtěli probrat.“

Jako?“ Řetěz zůstával neústupně na místě.

Jako tohle.“ Amanda sáhla do kapsy a vytáhla z ní fotografii otce s dcerou a podržela ji u škvíry dveří. Jediné oko se rozšířilo ještě víc a naplnilo se obavami. Pak se dveře před Amandinou tváří prudce přibouchly.

„Tolik k tématu pomalu a od lesa,“ pronesl Ben.

„Promiň. Nemohla jsem si pomoct.“ Amanda zvedla ruku a odhodlaně znovu zaklepala.

„Běžte pryč,“ ozvala se odhodlaná odpověď.

„Paní Mallinsová… Hayley… prosím…“

„Jděte pryč, nebo zavolám policii.“

„To je v pořádku,“ zavolal hlasitě Ben. „Myslím, že policii bude ten snímek velice zajímat.“

Odmlka, v níž se zdálo, že nikdo ze zúčastněných ani nedýchá. Pak zvuk, jako když se řetěz uvolňuje ze zámku, otočení knoflíku, a dveře se otevřely. Hayley Mallinsová ustoupila, aby jim umožnila vejít dál.

„To bylo dobré,“ zašeptala Amanda obdivně Benovi, když překročila práh a rozhlédla se po místnosti. První věc, které si povšimla, byla, že Hayleyina normálně bledá pleť je teď smrtelně bílá, jako by zrovna vystoupila z bělicí lázně, a že rukávy jejího příliš velkého, mechově zeleného svetru jí visí až k chvějícím se prstům na rukou. Svetr ochable splýval k bachratým hnědým manšestrákům, a vlasy jí visely jako splihlé hnědé nitě k bradě. Všechno na jejím zjevu bylo nějak nejasné a mlhavé, dokonce i její rysy jako by se roztěkaly, připravené sklouznout jí z tváře, která jako by tála. Amanda se dívala, jak žena nervózně těká očima k ložnici vlevo. Ty si nemyslíš, že si Victor zaslouží vědět pravdu? dožadoval se ženský hlas na druhé straně dveří. Prosím, odpovídala jí jiná žena. Ty nevíš, co děláš.

Amanda rozeznala hlasy z jedné telenovely, kterou kdysi ráda sledovala, a pocítila jisté uklidnění nad tím, že aspoň něco se nezmění nikdy. Ženy něco utajovaly před Victorem v každém díle už od počátku času. Nakonec Victor vždycky poznal pravdu, ale někdo za jeho klamání draze zaplatil. Člověk by řekl, že už by se to mohly naučit nedělat. Jak se daří dětem?“ zeptala se.

„Hrozně se už chtějí vrátit zpátky do Anglie.“ Hayleyiny ruce pod rukávy svetru se sevřely v pěst a zase se rozevřely. „Co ode mě chcete?“

„Našli jsme tu fotku v domě naší klientky. Máte nějakou představu o tom, jak se k ní mohla dostat?“ zeptal se Ben, vzal si od Amandy snímek a nabídl ho ženě.

Hayley Mallinsová se na okamžik tvářila, jako by už už chtěla omdlít. Chňapla po okraji nejbližšího zlatopurpurového křesílka a zvolna se do něj svezla.

„Je vám dobře, paní Mallinsová? Nechcete trochu vody?“

Hayley zavrtěla hlavou. Do tváří se jí pomalu vracela barva, když obrátila obličej k fotografii, i když její oči se odmítaly pohnout. „Co to má znamenat?“

„To doufáme, že řeknete vy nám.“

Hayley zírala do klína a mlčela.

„Našli jsme tam ještě něco,“ začala Amanda. „Několik starých falešných vizitek.“

„Nechápu.“

„Jméno Rodney Tureck vám nic neříká?“ Slyšitelné zalapání po dechu. Slabá červeň, která se vrátila do Hayleyiných tváří, rychle odtekla. „Ne. Nic.“

„Můžeme vám říct, co jsme ještě zjistili?“ zeptala se Amanda.

„Mě vůbec nezajímá, co si myslíte, že jste zjistili,“ zaprotestovala Hayley.

„Víme, že pravé jméno vašeho manžela nebylo John Mallins.“

„To se pletete.“

„Víme, že se jmenoval Rodney Tureck.“

„To je absurdní.“

„Měla jste pravdu, že sem manžel přijel uspořádat pozůstalost,“ pokračovala Amanda, „ale jeho matka se jmenovala Turecková, ne Mallinsová.“

„Možná se vdala podruhé. To vás nenapadlo?“

„Víte, že pitva vašeho manžela odhalila, že byl o deset až patnáct let starší, než tvrdil, a že podstoupil několik plastických operací obličeje?“

„Lžete.“

„Zavolejte na policii. Zeptejte se jich.“

„Myslím, že už byste měli jít.“

„A je tady ještě něco,“ vyhrkla Amanda. Ještě něco, v Čem se pletete,“ trvala důrazně na svém Hayley.

„Víme, že váš manžel nebyl pro Gwen Priceovou cizincem. Byla za něj kdysi provdaná.“

Hayley vyskočila na nohy a hlava se jí zběsile kývala ze strany na stranu. „Jste úplně mimo.“

„Je to pravda.“

„To vám namluvila ta žena? Protože pak buď lže, nebo je šílená. Jak vůbec můžete věřit něčemu z toho, co vám tvrdí?“

„Dá se to snadno dokázat,“ namítl Ben. „Chci, abyste šli pryč. Hned teď.“ Dveře ložnice se otevřely. Do obývacího pokoje vešel chlapec se starší sestrou v závěsu. Její ruce nervózně spočívaly na bratrových ramenou. Byli oblečení podobně, v šedých svetrech a džínách, a oči jim horečnatě těkaly mezi matkou a návštěvníky. Za zády se jim ozýval hněvivý hlas. Nevěřím, že jsi tu ženu pustila do našeho domu po tom, co nám udělala!

„Ahoj, Spensere, Hope,“ pozdravila je Amanda.

„Pamatujete si na Amandu Travisovou?“ ozvala se zdvořile Hayley, jako by jim připomínala starou přítelkyni.

„A tohle je Ben Myers, můj –“

„Kolega,“ Ben skočil Amandě rychle do řeči a natáhl k dětem ruku. Jak se máte?“

„Děje se něco?“ zeptala se Hope matky a ignorovala Bena i Amandu. „Slyšeli jsme, že se tady hádáte, i přes televizi.“

„Všechno je v pořádku, miláčku. Tihle lidé už odcházejí.“

„Potřebujeme si s vámi ještě pár minut promluvit,“ ozval se Ben.

„Ale vypadá to, že mamka s vámi nechce mluvit už ani minutu,“ řekl mu Spenser, který se odtáhl od sestry a postavil se před matku, jako by ji chtěl chránit.

„Spensere…“ začala Amanda.

„Běžte pryč, nebo se budu nucen obrátit na policejní oddělení.“

Amanda se téměř usmála tomu, jak takový malý kluk s britským přízvukem a tím svým formálním slovníkem dokáže najednou jednat úplně dospěle.

„To je v pořádku, Spensere,“ zarazila ho Hayley a v hlase jí zazněla oprávněná mateřská hrdost. Já to zvládnu sama. Vraťte se s Hope k televizi.“

Hope se obrátila zpátky ke dveřím ložnice. Za to může Victor, a ty to víš! „Myslíš to vážně, mamko? Jsi v pořádku?“

Jistě. Hned přijdu za vámi.“

Dívka přikývla a ukázala bratrovi posunkem brady, že ji má následovat. Ale Spenser se rozkročil, zkřížil si ruce na prsou a odmítl se pohnout.

„Jsem v pořádku,“ ujistila Hayley Mallinsová syna. „Zvládnu to tady sama. Běž už za Panenkou.“

Amandě se do uší nahrnula krev. Místnost vybuchla tichem.

„Co jste to řekla?“ vyhrkla Amanda, když zase po chvilce našla svůj hlas.

Spenser trochu ucouvl, vylekaný jejím tónem. „Co se děje?“ zeptala se Hayley, když vycítila změnu atmosféry, a podívala se obezřetně na Bena.

„Spensere,“ oslovil Ben hocha, „co kdybys šel za sestrou?“ Nebyla to otázka, byl to rozkaz. „Běž, miláčku,“ vyzvala ho matka. „Ale já nechci.“

„Prosím. Neboj se. Jsem v pořádku.“ Ale chlapec pořád ještě váhal. „A zakřičíš, když budeš potřebovat pomoc?“

„Ujišťuju tě, že to nebude potřeba,“ uklidnil ho Ben, když viděl, že Amanda zatíná pěsti, aby nezačala křičet sama.

Hoch se konečně zdráhavě odtrhl od matky a odloudal se do ložnice.

„Co jste to řekla?“ zeptala se Amanda, vydala se za ním a přibouchla dveře.

„Nechápu,“ vykoktala Hayley a obrátila se pohledem očima k Benovi o pomoc.

„Řekla jste mu, aby šel za Panenkou.“

„No, asi ano. Proč?“

„To řekněte vy mně.“

„Nechápu, o co vám jde. Je to prostě taková dětská přezdívka.“

„Jenom přezdívka?“

„Obávám se, že nechápu.“

Amanda se odmlčela, aby se dala aspoň trochu dohromady. Je vůbec možné, že by Panenka byla mnohem běžnější dětská přezdívka, než si myslela? Stejně jako Brouček a Pusinka? Že se používá napříč zeměmi a kulturami? Že to, že ji Hayley používá, je prostě jenom obyčejná shoda náhod? Je něco takového možné? „Tak mi říkala matka,“ hlesla Amanda, „když jsem byla malá.“

„Vážně?“ Hayley uvízl hlas v hrdle, takže její slova zněla sotva slyšitelně. „No, asi to není zase tak neobvyklé.“

Já myslím, že spíš je,“ nesouhlasila Amanda a zodpověděla si tak otázku, kterou si předtím v duchu položila.

„No…“ nadechla se Hayley, ale už nic dalšího nedodala.

„Když jsem byla malá, ráda jsem si hrála s loutkami… nebo maňásky…, říkala jsem jim panenky. A moje maminka mě brávala za konečky prstů a říkala Panenko, Panenko…“

Odstín Hayleyiny pleti přešel v smrtelnou bledost. „Kdopak je má malá panenka?“ zašeptala. Jejich pohledy se setkaly, jejich dech zazněl v jediném rytmu a naplnil místnost jako dunění bubnů. „Kdo jste?“

„Jmenuju se Amanda Travisová,“ pronesla zvolna Amanda a obezřetně odměřovala každé slovo. Odmlčela se, ne kvůli dramatickému efektu, ale protože zjistila, že se jí nebezpečně nedostává dechu. „Gwen Priceová je má matka.“

Hayley doklopýtala zpátky do nejbližšího křesílka a chytila se za hrudník. „Mandy?“ To jméno jí vylétlo z úst jako zalapání po dechu.

Amanda cítila, jak se jí ježí všechny chlupy na těle, jako by dostala elektrickou ránu.

„Bože můj.“ Hayleyiny oči se rozšířily tak, že vnímaly každý detail Amandiny tváře. „Nechápu, že mi to nedošlo.“

Amanda popošla dopředu. „Jak, nedošlo?“

Hayley si nechala několik vteřin na odpověď a její zrak těkal mezi Amandou a dveřmi z apartmá, jako by uvažovala o tom, že by měla utéct. „Znala jsem vás je-i nom jako Mandy. Bože můj. Pamatujete si na mě?“

„Měla bych?“

Hayley zavrtěla hlavou. Její oči se odmítaly uklidnit. „Ne, no jistě, to nemůžete. Když jsme se viděly naposledy, byla jste maličká.“

„Kdo jste vy?“ zeptala se Amanda stejnými slovy jako předtím Hayley.

„Vaše matka vám nic neřekla?“

Amanda pomalu zavrtěla hlavou. „Kdo jste?“ zeptala se znovu.

Hayley zaváhala a zadívala se k oknu, jako by hledala odpověď ve světlech, jimiž zářilo noční Toronto. Pak, tiše, zajíkavě řekla: Jmenovala jsem se Hayley Walshová.“

„Walshová?“

„Bydleli jsme na Palmerstonské vedle vás.“

Amanda spatřila mroží knír mohutného muže, který na ni mrkal ze společné příjezdové cesty mezi jejich domy. „Dcera starého pana Walshe?“

„Chodila jsem tě hlídat, když jsi byla maličká. Říkala jsem ti moje malá panenka, protože jsi byla blázen do panenek a do těch zatracených loutek.“

„Takže to jste byla vy, kdo mě nosil po domě?“

„Panenka, panenka, kdopak je má malá panenka?“ zazpívala Hayley a z očí jí náhle vytryskly slzy, které jí stékaly po bledých tvářích. Dívala se na Amandu, jako by se jí chystala celou spolknout.

Amanda doklopýtala k pohovce, svezla se na měkké polštáře a bojovala s touhou natáhnout se na záda a tvrdě usnout. Připadalo jí, že všechno, co se jí děje, musí být jen sen, a že když se prostě natáhne a zavře oči, tahle surrealistická epizoda se vypaří v okamžiku, kdy je zase otevře. Ale když za pár vteřin znovu otevřela oči, Hayley Mallinsová byla pořád tady, seděla v křesílku vedle a kotníky jí zbělely od toho, jak svírala podničky. „Nepamatuju se, že by měl pan Walsh dceru,“ vypravila ze sebe konečně Amanda a zdráhavě přijala to, že všechno kolem je skutečně reálné. Marně se pokoušela srovnat si v hlavě poslední odhalení.

„To ani nemůžete. Byla jste malinká, když jsem se odstěhovala.“

„Odstěhovala?“

„Utekla,“ opravila se Hayley.

„Utekla jste? Proč? Kam jste šla?“

Hayley sklonila hlavu a zírala do klína. „Do Anglie.“ Ticho v místnosti rušil jen její dech. „S Rodneyem Tureckem.“

Amandě trvalo několik vteřin, než strávila to, co zrovna slyšela. „To nechápu,“ řekla nakonec a obrátila se k Benovi. Jak jste se seznámila s Rodneyem Tureckem? Moje matka s ním přece už dávno nežila, když bydlela na Palmerstonské. Vzala si mého otce.“

„Pana Price, já vím.“ Hayleyiny rty zvlnil nepatrný úsměv. „To byl moc milý pán.“

„Umřel před jedenácti lety.“ Amanda se pokusila potlačit slzy, které se jí neodbytně draly do očí.

„Já vím. V novinách psali, že je vaše maminka vdova. Je mi to opravdu moc líto.“

„Proč by vám to mělo být líto?“

„Protože jsem měla vašeho tatínka moc ráda. Byl ke mně vždycky tak laskavý.“

„Ale nic z toho nevysvětluje, jak jste se mohla seznámit s Rodneyem Tureckem,“ namítla Amanda, sama udivená netrpělivostí ve vlastním hlase. „Záleží na tom?“

„Rozhodně.“

Hayley přikývla a vypadalo to, že si v hlavě rovná myšlenky. „Potkala jsem ho jednou odpoledne, když jsem se vracela ze školy. Nesla jsem učebnice a zakopla o obrubník chodníku před vaším domem, a všechny ty knížky se rozletěly po dlažbě. A on se tam najednou objevil, klekl si na kolena a pomohl mi to posbírat.“ Odmlčela se, jako by se pokoušela vybavit si přesné pořadí událostí. „Každopádně tam přišel, aby se sešel s vaší matkou, a já mu řekla, Že vás chodím hlídat, a tak jsme si povídali, on vtipkoval, já se smála, a najednou, já nevím, jsem cítila, že máme něco společného.“ Zastrčila si vlasy za ucho a plaše se usmála. „Byla jsem zrovna v tom pubertálním rebelantském věku. Ta představa, že o mě stojí starší muž – takový, co mě poslouchá a bere mě vážně – no, ta pro mě byla prostě okouzlující. A on byl velice šarmantní,“ pokračovala a použila přitom stejný výraz jako Gwen Priceová o pár hodin předtím. Jeho pozornost mi hrozně lichotila.“ Amanda si vzpomněla na Seana Travise a navzdory sama sobě musela s Hayley sympatizovat. „A pak jste se zřejmě zase sešli.“

„Zavolal mi, když jsem vás hlídala. Nejdřív předstíral, že volá proto, aby si promluvil s vaší matkou, ale pak přiznal, že chtěl mluvit se mnou. Řekl mi, že ho naše rozmluva moc pobavila, a že mu připadám tak svěží a sladká a milá, a všechny ty věci, které jsem tak zoufale toužila slyšet. Pak jsme se začali scházet, samozřejmě potají. Říkal, že by to lidé nechápali, a měl naprostou pravdu.“

„A co ještě vám řekl?“

„Že jsem krásná, že jsem na svůj věk velice moudrá, že mám starou duši, vedle které si on sám připadá mladý, a že sám osud určil, že musíme být spolu. Tyhlety věci.“

„A přesvědčil vás, abyste s ním utekla?“

„Nemusel mě ani moc přesvědčovat. To už jsem ho bláznivě milovala.“ Hayley zavrtěla hlavou. Je to legrační, protože na něm vlastně nic nebylo. Ne doopravdy. Ale když se mi zadíval do očí, měla jsem pocit, že jsem ta nejkrásnější žena na světě, že jsem jediný člověk na světě, na kterém mu záleží.“

„Takže jste s ním utekla do Anglie.“

„Ano. Bylo to tak strašně romantické. A překvapivě snadné.“

„A řekl vám někdy něco o mé matce?“ zeptala se Amanda.

Ta otázka ženu zaskočila. „Jako co?“

„Jako třeba, proč sem chodil za ní na návštěvu, proč jí volal?“

Hayley se zhluboka nadechla, pak úmyslně pomalu vydechla, jako by vyfukovala kouř z cigarety. Vypadala, že by na tuto otázku radši neodpovídala. „Říkal, že si s ní musí něco vyřídit.“

„Co vyřídit?“

„Prý mají nějaké nedořešené záležitosti,“ vypravila ze sebe Hayley s dalším hlubokým výdechem.

„To je?“

„Podívejte, do toho se já opravdu nechci pouštět.“

„Ale já ano.“

„Vaší matce to stejně nepomůže.“

Jaké nevyřešené záležitosti?“ naléhala Amanda.

Hayley vstala z křesla, přešla k oknu a zadívala se na tmavnoucí oblohu. „Tvrdil, že vaše matka je zlodějka, že mu ukradla spoustu peněz. Chtěl, abych se po nich podívala, když tam půjdu hlídat dítě, jestli bych něco nenašla.“ Amanda ucítila ostré bodnutí na prsou a uvědomila si, že zapomněla dýchat. „Jako co?“

„Vkladní knížky, klíče od bezpečnostních schránek, takovéhle věci.“

„A udělala jste to?“

„Ne, nepřipadalo mi to správné. Řekla jsem mu, že to nemůžu.“

„A co vám na to odpověděl?“

„Ze to jenom dokazuje, jaká jsem čestná a úžasná dívka, a že mě miluje ještě víc.“

„To byl ale muž!“ Amanda si složila hlavu do dlaní a pokusila se vyhnat si ze spánků neodbytné tepání bolesti.

„Co se stalo, když jste odjeli do Anglie?“ pokračoval Ben.

„Z Rodneyho Turecka se stal John Mallins,“ odpověděla Hayley. „Několikrát jsme se stěhovali. Nakonec jsme skončili v Suttonu.“

„Severně od Nottinghamu,“ dodala tiše Amanda a masírovala si kořen nosu.

„Koupil tam malý krámek, vzali jsme se, narodily se nám děti.“

„A žili šťastně, dokud neumřeli,“ řekla Amanda hlasitěji, než měla v úmyslu.

„Přesně tak,“ souhlasila Hayley.

Amanda se zadívala přes její hlavu na Bena. Ten se díval zpátky na ni. „Proč jste to neřekla policii?“ zeptali se pak oba najednou.

„A jak bych mohla?“

„Proč byste nemohla?“ nechápala Amanda.

„Přemýšlejte trochu,“ vyzvala ji Hayley. „Co bych jim asi tak měla vykládat? Že před pětadvaceti lety, když jsem byla ještě nezletilá, jsem utekla s exmanželem své sousedky, že jsme si změnili jméno a skrývali se před úřady, že skutečné jméno mého manžela bylo Rodney Tureck a že byl pravděpodobně hledaný policií? Proč bych jim to měla vykládat?“

„To nevím. Protože je to pravda?“ nabídla možnost Amanda. Pravda, pomyslela si. To je tedy výraz.

„Když mi policie oznámila, že byl John zastřelen, byla jsem moc šokovaná, než abych vůbec dokázala promluvit. John tenkrát ráno odešel. My jsme s dětmi čekali, až se za námi vrátí do hotelu. Pak se ozvalo zaťukání na dveře, a já si pomyslela: To je divné, já myslela, že John má vlastní klíč. A tak jsem se zeptala, kdo je. Protože John byl úplně posedlý tím, že nemám otvírat dveře, dokud si nejsem stoprocentně jistá, kdo je za nimi. A pak mi takový hluboký hlas odpověděl: Paní Mallinsová, tady je policie.‘ No, mě nejdřív napadlo, že Johna zřejmě zatkli, že odhalili jeho skutečnou identitu, a že mě jdou taky zatknout. Prostě milion myšlenek najednou. Ale žádná nebyla ta správná. Stalo se vám to někdy? Ze si vymyslíte milion možností, ale přece žádná z nich není ta pravá? Že skutečnost je vždycky ta možnost, o které vás vůbec nenapadne přemýšlet?“ Amanda souhlasně přikývla. Přesně věděla, co má Hayley na mysli.

„Když mi policie řekla, že je John po smrti, že ho zastřelili v hotelové hale, trvala jsem na tom, že to musí být omyl. Ptali se mě na milion věcí, proč jsme přijeli do Toronta, jestli tady ve městě někoho známe, jestli mě napadá, kdo by mohl chtít Johna zabít. Ale já jen opakovala to, co mi John říkal, že mám každému tvrdit, kdyby se někdo náhodou vyptával: Že jsme tady na dovolené.“

„A když jste zjistila, že ta žena, která zabila vašeho muže, je Gwen Priceová?“

„Nevím, co jsem si pomyslela. Asi to, že ta jim jistě vypoví, jak to všechno bylo.“

„A když to neudělala?“

Hayley polkla a odhrnula si z tváře několik zatoulaných pramínků. „No, tak to už bylo moc pozdě. Co jsem měla dělat? Běžet na policii s tím, že jsem jim lhala? Že celý můj život je jedna velká lež? A co moje děti,“ připomněla a ztišila hlas téměř do šepotu, když se ohlédla ke dveřím ložnice. „Právě ztratily otce. To se měly navíc dozvědět, že nebyl tím mužem, za jakého ho pokládaly, že ta žena, která ho zabila, byla jeho bývalá manželka, žena, které jsem chodila hlídat dítě? Tolik jsem se bála.“

„Čeho jste se bála?“

„Že mi policie odebere děti.“

„Nikdo vám nemůže odebrat děti,“ ujistil ji Ben.

„Mám už jenom je,“ vzlykla Hayley a setřela si z očí čerstvý příval slz.

„Vůbec nikdo vám je nemůže vzít,“ opakoval pevně Ben.

„Když jsme se vzali, okamžitě jsem otěhotněla,“ řekla Hayley, jako by mluvila spíš pro sebe než k Benovi s Amandou. „Ale potom, po čtyřech měsících, jsem o dítě přišla. Pak se to opakovalo ještě víckrát. Dvakrát se mi narodilo mrtvé dítě. To bylo nejhorší. Prožít celé těhotenství až do konce… mít prsa nalitá mlékem, ale nemít koho kojit. Nedokážu to popsat… Chci odvézt děti zpátky do Anglie.“

„Proč myslíte, že Gwen Priceová neřekla policii celou pravdu?“ zeptala se Amanda a přerušila tak Hayleyino vzpomínání.

„To nevím. Možná ten důvod, proč ho zastřelila, není tak důležitý.“

„A vy nejste zvědavá?“

Hayley zavrtěla hlavou. „Měli společnou minulost,“ vyslovila, jako by to všechno vysvětlovalo. Ozvěna jejích slov se na několik vteřin odrážela od stěn jako sprška štěrku. „Už musím jít,“ hlesla. „Prosím. Moje děti si tam vedle dělají starosti.“

„Myslím, že na jeden večer už jsme si toho řekli dost,“ souhlasil Ben a Amanda se pomalu, zdráhavě zvedla.

„Neřeknete o tom nikomu, viďte že ne?“ zeptala se Hayley a následovala je ke dveřím. „Víte, to by jenom otevřelo plechovku plnou červů, a myslím, že by to nikomu neprospělo. Vaše matka to očividně chápe stejně. Prosím,“ zaúpěla a zadržela rukou Amandu, která se právě chystala otevřít dveře. „Prosím, Mandy.“ To jméno skáplo z jejích rtů na Amandinu pokožku jako kapka kyseliny. Zapálilo ji na kůži a proniklo až I k jejímu mozku, jeho zvuk jako by vytěsnil všechny ostatní zvuky v místnosti. Zdálky slyšela Benův hlas. „Zůstaneme v kontaktu,“ říkal – nebo se jí to aspoň zdálo.

Prosím, Mandy.

Někde daleko se zavřely dveře. A další se otevřely.

Prosím, Mandy.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se kdosi.

„Fajn,“ odpověděl mu někdo jiný.

„Určitě?“ Hlas zazněl blíž a hlasitěji.

„Cože?“

Prosím, Mandy.

„Ptám se, jestli ti nic není,“ ozval se Ben.

Amanda se s trhnutím vrátila zpátky do přítomností, jako by ji tam někdo přitáhl elastickým páskem. „Proč by mi mělo něco být?“ prohodila a vstoupila do kabiny výtahu, jejíž dveře se právě otevřely. Pak stiskla knoflík do přízemí. Jenom proto, že jsem právě zjistila, že jediná hezká vzpomínka, kterou jsem měla na matku, není vůbec na matku? Že je na holku, co mě chodila hlídat! Na zatracenou holku od sousedů. Na holku, co šukala mámina exmanžela.“

„Amando, to nejsi ty,“ zarazil ji Ben. Jsem v pořádku.“

„Doprdele v pořádku, nebo prostě v pořádku?“ Usmála se. Je mi fajn, Bene. Nebo mi bude, až si dám něco k jídlu.“

„Dobře. Tak zajdeme někam na večeři, co říkáš? Zkusíme si stanovit náš další postup.“

„Myslíš, že nějaký postup bude?“ Pokrčila rameny. V kapse se mu rozezvonil mobilní telefon.

„Mají společnou minulost,“ vybavila si Amanda, zatímco Ben stiskl příjem. „No, myslím, že to je stejně dobrý důvod k vraždě jako každý jiný.“

„Ahoj,“ říkal Ben do telefonu a trochu se od Amandy odtáhl, takže okamžitě pochopila, že na druhém konci drátu je Jennifer, ještě dřív, než uslyšela vzdálený ženský hlas. „Cože? Kdy se to stalo?“

„Co se stalo?“ vyhrkla Amanda, vyděšená změnou jeho tónu.

„Je v pořádku?“

„Kdo jestli je v pořádku?“

„Aha… dobře. Díky. Oceňuju to… ovšem. Zavolám ti později.“

„Co se děje?“ zeptala se Amanda, když Ben zastrčil mobil do vnitřní kapsičky své kožené bundy.

„Tvoje matka se pokusila o sebevraždu,“ řekl tiše, aniž dodal něco dalšího. „Cože? Jak?“

„Zřejmě spolykala nějaké pilulky.“

„Pilulky? Jak se k nim dostala?“

„To nevím. Odvezli ji do Etobicokské všeobecné.“

„Můžeme ji navštívit?“

Dveře výtahu se otevřely a Ben vyvedl Amandu přes halu ven z hotelu. „Můžeme to zkusit.“

Teď už cesta na západ města připadala Amandě tak důvěrně známá, že by ji snad mohla absolvovat poslepu. Jenomže nyní dost pochybovala, že by se jí ještě někdy povedlo usnout. Hlava jí připadala jako skleněná dóza plná starých mincí – těžká a nemotorná, s rizikem, že se každou chvíli rozprskne na tisíc kousků, a nejspíš taky bezcenná. Myšlenky v ní jako pence cinkaly mozkem a kutálely se před jejím zrakem: její matka je šílená její matka umírá; její matka zastřelila úplného cizince její matka zastřelila svého exmanžela; Hayley Mallinsová je ta příslovečná holka odvedle holka odvedle, která od prvního dne všem lhala.

Tak proč by vlastně Amanda měla věřit, že teď říká celou pravdu?

Dívala se oknem do tmy a snažila se soustředit svou pozornost na nové obytné domy, které vyrůstaly na pobřeží jezera jako houby po dešti. Ve městě se toho za posledních osm let tolik změnilo, pomyslela si s nadlidským úsilím nedodat k té myšlence už nic dalšího. Jestli to nezvládne, jestli dovolí, aby se jí do mysli vkradlo ještě něco jiného než venkovní temnota, jasná světla, projíždějící auta a zdánlivě nekonečné staveniště, pak její hlava jistě exploduje.

Její matka spolykala nějaké pilulky. Proč? Kde je vzala? Co ji přimělo to udělat?

„Tolik nových domů,“ slyšela se. Její hlas zazněl nepřirozeně hlasitě, jako by se tak snažila zaplašit nebezpečné úvahy.

„Město se pořad rozrůstá,“ odpověděl jí Ben stejně zvučně, jako by v jeho hlavě probíhal podobný souboj.

Myslíš, že bude matka v pořádku? „Myslíš, že je to dobře?“ Myslíš, že by moje matka mohla umřít?

„No, pokrok se asi nedá zastavit,“ prohodil smířlivě Ben.

To nebyla matka, ale chůva, kdo ji vodil za konečky prstů jako loutku.

„Nikdy jsem moc nehorovala pro život na předměstí,“ zamumlala.

„A to je legrační, nezdá se ti?“ pronesl Ben napůl jako otázku, napůl jako konstatování.

Dozvěděla se její matka vůbec někdy, že její bývalý manžel utekl s jejich chůvičkou? A záleželo jí na tom vůbec?

„Co je legrační?“

„No, není snad Florida jedno předměstí vedle druhého?“

Amanda si vybavila jihovýchodní pobřeží, trefně přezdívané Sluneční stát, a viděla, jak jedno satelitní městečko přerůstá plynule ve druhé: Hobe Sound, Jupiter, Juno Beach, Palm Beach Gardens, Pal Beach Proper, Hypoluxo, Manalapan, Delray… „Asi ano.“ Panenka, panenka. Kdopak je má malá panenka?

To nebyla matka.

To bylo děvče na hlídání.

Amanda se chytila za hlavu a sevřela si spánky. Povídejte mi něco o tom, že vzpomínky nelžou.

„Bolí tě hlava?“

„Strašně.“

„Máš na to něco?“

Amanda zavrtěla hlavou. To byla chyba. Přestala s ní okamžitě pohybovat.

„Snad ti něco dají v nemocnici.“

„Možná bych si mohla něco půjčit od matky.“ Amanda si zakryla oči rukama. „Bože, nemůžu věřit, že jsem to řekla.“

„Bude určitě v pořádku, Amando.“

„Já vím,“ souhlasila. Její matka je přírodní úkaz. Chtělo by to mnohem víc než jen krabičku léků, aby byl konec. „Říkala tvoje pntelkyně něco o tom, co si matka vlastně vzala?“

„Myslím, že to asi neví.“

„A ví, kde se to stalo?“

„Zřejmě je ukradla jedné ze svých spoluvězeňkyň.“

„Té feťačce, co celou noc uklízela.“

„Taky si myslím.“

„A myslíš si něco o tom, proč takovou pitomost vůbec udělala?“ Amanda si uvědomila, že je napůl vyděšená a napůl rozzuřená. Vyděšená, že by její matka mohla zemřít, a rozzuřená, že se nechala tak vyděsit. Co kdyby se matce sebevražda povedla? Pravda je, že pro Amandu byla mrtvá celá léta. „Myslíš, že to udělala kvůli naší návštěvě? Protože si uvědomila, jak blízko k pravdě jsme se dostali?“

„Ty za to nemůžeš, Amando. Nezačínej se z toho obviňovat.“

„Já se neobviňuju,“ vyštěkla Amanda a přesměrovala svůj hněv ze sebe na svého bývalého manžela. Bylo to mnohem pohodlnější. „Vyjasníme si jednu věc, ano? Ať udělá moje matka, co chce, je to jen a jen její věc. Jestli se chce zabít, tak prosím. Takže si prosím nevytvářej falešné představy, že mi na tom záleží. Leda hovno.“

„Nezáleží?“

„Vůbec se nestarám o to, jestli se matka chtěla zabít. Mě zajímá jenom proč. A nepotřebuju od tebe slyšet žádnou lacinou psychoanalýzu. Za nic se neobviňuju, a ty jsi právník, ne terapeut. A taky už dávno nejsi můj manžel.“

„To máš naprostou pravdu,“ ozval se po odmlce, když se rozhodl nepřijmout výzvu a nezačít hádku, po níž toužila. Pevné ztuhnutí jeho spodní čelisti bylo jedinou známkou toho, že možná zašla až moc daleko. „Do hajzlu, to ten křáp nemůže jet trochu rychleji?“

„Už takhle jedu o dvacet kilometrů víc, než je povolená rychlost.“

„Zkus pětadvacet.“ Jedeme dost rychle.“

„Podívej, jestli je opravdu na smrtelné posteli a my se tam dostaneme dřív, než exne, možná ji přesvědčíme, aby nám řekla celou pravdu.“

Ben se na ni ze strany podíval. „To jsou pořádně drsná slova.“

„No, já jsem taky pořádně drsná holka.“

„To bych neřekl.“

„Tak to máš hodně krátkou paměť.“

Ben významně přikývl a jeho stisk na volantu zesílil. „Ještě chvilku.“

O deset minut později zatočili na parkoviště Etobicokské všeobecné nemocnice. Amanda následovala Bena hlavním vchodem do rozlehlé haly a pak k přijímacímu pultu vlevo. Snažila se nevnímat příliš svoje okolí, protože nemocnice jí nikdy moc neseděly. Místo toho se soustředila na vlhké šlápoty, které zůstávaly po příchozích na podlaze haly. Ale ani tak si nemohla nevšimnout obchůdku se suvenýry, lékárny a malé samoobsluhy s potravinami. Jako by přišla do obchodního domu, a ne do nemocnice. Jenom ten pach je tu jiný, pomyslela si a snažila se nevnímat smíšené aroma lékařského alkoholu a květin, krve a voňavek, a všudypřítomný zápach dezinfekce. A nemocí. Strachu. Ztráty sebekontroly.

Prchavé aroma vlastní smrtelnosti.

„Čtvrté poschodí,“ informoval ji Ben a vydal se svižně k výtahům. Neobtěžoval se s tím, aby ji vzal za ruku anebo zpomalil natolik, aby mu stačila.

Ranila jsem ho, pomyslela si. I když to nikdy nepřipustí. Otevřela staré rány, strhala obvazy z jizev, které se teprve začínaly hojit. Na jedné straně byl on, pokoušel se chovat soucitně a chápavě, a ona… Toužila dostat se od něj co nejrychleji pryč, jít kamkoli pryč, jen ne tam. Stejně, jako to udělala před osmi lety, když vypochodovala z jejich manželství. Nefunguje to, řekla mu jednou v noci. Leželi v posteli, bylo to chvilku po tom, kdy se domilovali.

Co nefunguje?

Celý tohle manželství.

O čem to mluvíš?

Chci pryč.

Nechápu. Co jsem ti udělal?

Nic.

Tak proč? Nemůžeme si o tom aspoň promluvit?

Není o čem mluvit. Je to za námi. Chci pryč.

A bylo to. Nehádal se s ní. Nenutil ji, aby s ním zůstala. Udělal to, co dělal vždycky – vzal ji za slovo. A tak stačilo pár vět a jejich manželství bylo rozvedeno, bylo zrušeno, bylo po něm. Použila skoro stejný scénář, když skoncovala s manželstvím se Seanem. Nefunguje to, řekla mu, když se strojili na návštěvu u přátel. Jako by je tou větou přetáhla přes hlavu.

A taky to tak bylo, pomyslela si Amanda, když sledovala Bena, jak mizí za rohem. Divila se, proč ona cítí odpovědnost za jeho city. Nemá vůbec čas hýčkat pošramocené mužské ego, nemá zájem chovat se hezky nebo hrát čestně. Kromě toho, Ben je sám zodpovědný za svoje zmatky. To nebyl její nápad. Ona mu nikdy nic neslibovala. Jenom to, že mají „společnou minulost“, přece neznamená, že by mu ona něco dlužila. A to, že na něj v autě štěkala, ještě neznamená, že by se teď musel tvářit tak, aby v ní vzbuzoval pocity viny. Ona nemá absolutně žádný důvod k tomu, aby se cítila provinile. Ani proto, že mu ublížila. Ani proto, že se její matka pateticky pokusila o sebevraždu. Nic z toho jí přece nikdo nemůže klást za vinu.

Neřekl jí to předtím v autě?

To není tvoje chyba, Amando. Přestaň se obviňovat.

Zatraceně, to musí být vždycky Pan spravedlivý?

„Omlouvám se,“ řekla, když ho dohnala u výtahů. Jsem mrcha.“

Pokrčil rameny a neřekl nic. Ale když výtah dorazil, ucítila jemný, uklidňující stisk jeho ruky nad loktem, když ji v kormidloval dovnitř. Výtah se rychle naplnil lidmi nejrůznějšího věku i barvy pleti. Ruce v rukavicích se přes ni hrubě natahovaly, jako by tam Amanda ani nestála, ke knoflíkům s čísly poschodí. Za chvíli už svítily všechny. Amanda se přitiskla k Benovi, když kolem ní ostatní lidé přešlapovali a snažili se získat trochu místa. Přilnula mu k boku a ucítila jeho ochranitelskou ruku, jak se jí klade kolem ramen. Nadechla se podivně konejšivé vůně jeho kožené bundy.

Vystoupili z výtahu na čtvrtém poschodí a kráčeli chodbou k ošetřovatelkám. „Pokoj 426?“ zeptal se Ben hloučku žen v sesterských stejnokrojích, které se bavily mezi sebou za dlouhým pultem, ozdobeným vázami s doručenými květinami.

Sestry se k nim naráz ladným pohybem obrátily. Jedna z nich, žena středního věku s lesklou hnědou pletí a kudrnatými černými vlasy, se vydělila z hloučku. „Hledáte Gwen Priceovou?“

Je v pořádku?“ zeptala se Amanda se zatajeným dechem.

„Jste příbuzní?“ Jsem její dcera.“

Ošetřovatelka se podívala na Bena. „A vy?“

„Její právník.“

Jděte na druhou stranu, zatočte doleva, a poslední pokoj vpravo.“

Amanda se vytrhla z Benova sevření a rozběhla se na druhou stranu od pultu.

„Nevím jistě, jestli jí dovolí návštěvu!“ zavolala za ní sestra.

Strážného, který seděl na židli před pokojem, uviděli okamžitě, jakmile zahnuli za ohyb chodby. Měl světle hnědou pleť a nakratičko ostříhané tmavé vlasy. Amanda si pomyslela, že není moc vysoký, když se vztyčil ze židle. Ale měl vypracované svaly pod nažehlenou uniformou, a oči v pohledné tváři byly tmavé a ostražité. Jeho výraz byl varovný, jako by je vyzýval: Pojďte blíž, jestli si troufáte. „Co pro vás můžu udělat,“ zeptal se tónem, který jim napovídal, že by raději neměli plýtvat jeho časem.

„Jsem Ben Myers, právník Gwen Priceové,“ představil se Ben a ukázal mu svou průkazku. „Tohle je Amanda Travisová, její dcera. Rádi bychom navštívili paní Priceovou.“

Amanda podala policistovi svůj řidičský průkaz a když ho začal zkoumat, zahleděla se ke dveřím nemocničního pokoje. Matka je tam uvnitř, pomyslela si. Leží v posteli. Možná umírá.

Proč?

„Vydržte minutku,“ vyzval je policista a popošel o pár kroků dál, aby si zavolal ze svého mobilního telefonu.

Proč se chtěla její matka zabít? Proč chtěla radši umřít, než aby jí řekla pravdu?

Amanda se zhoupla na patách. Protože je to moje matka, proto, pomyslela si. Copak snad někdy udělala něco, co dávalo smysl?

„Tak dobře,“ strážný se vrátil k nim a zastrčil si telefon do pouzdra na pásku. „Můžete jít dál. Ale jen na pár minut.“

„Jak jí je?“ zeptal se Ben.

„Bude v pořádku. Ale měl bych vás upozornit…“

„Upozornit na co?“ skočila mu do řeči Amanda.

„Má spoustu modřin.“

„Modřiny? Od čeho má modřiny? Upadla?“

„Pokud jsem pochopil, její spolubydlící se s krádeží drog jen tak nesmířila. Začala být poněkud útočná.“ Vydal ze sebe tichý zvuk, něco mezi odfrknutím a smíchem. „Ten zmatek nejspíš zachránil vaší matce život.“

Amanda se pokusila představit si svou matku, jak zápasí s jinou ženou. Viděla ji sraženou na zem, viděla, jak na ni dopadají něčí pěsti, jak se její jemná kůže zbarvuje modřinami. Ta představa jí tak roztřásla kolena, že se začala hroutit k zemi. Ben ji zachytil v poslední chvíli. Jde to pořád líp a líp,“ zamumlala, když se vytáhla zpátky do stoje a vymanila se z jeho ochranitelského sevření.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se jich policista.

„Cítíš se na to, abys mohla jít dovnitř?“ zeptal se jí Ben.

„Nic mi není.“

„V pořádku,“ odpověděl Ben strážnému a obrátil se od něj zpátky k Amandě. „Opravdu?“

Amanda místo odpovědi otevřela dveře matčina pokoje a vstoupila dovnitř.

Co uviděla: drobnou ženu, zamotanou do bílých nemocničních pokrývek, s tváří, která připomínala rozzlobenou paletu plnou rudých a purpurových skvrn. K paži měla připevněné množství hadiček a z průhledného vaku na stojanu vedle postele jí do žíly zvolna odkapávala tekutina.

Postava sedící v nohou matčiny postele okamžitě vstala, aby dala najevo svou přítomnost.

Co tady děláš? zeptala se Amanda otce.

„To je dcera Gwen Priceové a její právník,“ vysvětlil policista sestře, která odložila brožovaný román, do kterého byla předtím zahloubaná, na židli.

Proč je maminka v posteli?

„Jak se matce vede?“ zeptala se Amanda sestry.

Odpočívá.

„Vypadá špatně, protože je potlučená,“ odpověděla sestra.

Proč odpočívá? Je nemocná?

„Museli jsme jí samozřejmě vypumpovat žaludek,“ pokračovala ošetřovatelka. „Ale měla štěstí. Ty prášky nezůstaly v jejím těle moc dlouho. Do rána jí bude líp.“

Do rána jí bude líp.

„Jak dlouho si ji tady necháte?“

Mazej pryč, Mandy. Nechceš ji přece probudit.

„Jen přes noc.“

Ano, chci. Chci, aby si se mnou hrála.

„Můžeme s ní zůstat pár minut o samotě?“

Teď ne, Amando. Možná, až jí bude líp.

„Obávám se, že to nejde,“ odpověděl policista.

Člověk by řekl, že jsem na matku v posteli zvyklá, pomyslela si Amanda, a mávnutím ruky zaplašila vzpomínky na dětství. Jenomže jsou věci, na které si člověk nikdy nezvykne, ať je mu kolik chce let, ať se mu ten druhý odcizí, jak chce. Matky by se měly starat o druhé. Ne být v jednom kuse nemocné. A taky by se neměly zabíjet. „Proč jsi to udělala?“ zašeptala a chytila se rukou za kovové čelo postele, když se sklonila k matčině tváři.

A taky by neměly střílet po lidech.

„Co je tohle?“ Amandiny oči zaostřily na strašlivou jizvu na spodní straně matčina zápěstí. Ostře se nadechla, jako by už předem věděla, jaká bude odpověď.

„Myslím, že během rvačky se svou spolubydlící utrpěla několik ošklivých kousanců,“ odpověděl strážný.

Amandino tělo strnulo. „Takže je jich víc?“

„Má ještě jeden na levém rameni, ale ne tak ošklivý,“ řekla jí sestra. „Vyčistili jsme jí je a dostala protitetanovou injekci. Lidské kousance jsou ošidné. Nakonec by to pro ni mohlo být nebezpečnější než ty prášky, které spolykala.“ Amanda si vybavila kousance Dereka Clemense na zádech Caroline Fletcherové. Nenávidím jizvy po kousancích, pomyslela si. Jak dlouho už spí?“ zeptala se.

„Asi hodinu.“

„A zítra ji pošlete zpátky do vězení?“

„Není žádný důvod, proč by tady měla zůstat déle.“

„Umístíte ji do jiné cely, předpokládám,“ řekla Amanda s pohledem upřeným přímo na policistu, který stál rozkročený ve dveřích a sledoval obezřetně všechny jejich pohyby.

„To taky předpokládám,“ souhlasil důstojník. A pak: „Obávám se, že vám mohu povolit pouze několik minut.“

Amanda se obrátila zpátky k matce a přitáhla si židli blíž k její posteli. Jedno se ti musí nechat, mami – ty vážně víš, jak na sebe upoutat pozornost. Bůh ví jak, ale se mnou se ti to povedlo.“ Pokusila se zasmát, ale z hrdla jí vyšel jen přidušený sípot. „Zvláštní, vid? Skoro deset let jsme spolu neměly co do činění, a teď se vidíme každý den. A na takových zajímavých místech. Zvlášť pro ženu, která dřív skoro nikdy nevycházela z domu, aspoň když jsem byla malá.“ Posunula se s židlí k matčině hlavě. „Byli jsme navštívit Hayley Mallinsovou,“ zašeptala a předstírala, že otírá matčino čelo, i když se její prsty jen letmo dotkly jemné kůže. Sledovala matčin obličej, hledala známky toho, že ji matka slyší a vnímá. Ale nenašla nic. „Řekla nám spoustu zajímavých věcí.“

„Promiňte, ale nesmíte se tolik přibližovat k posteli,“ ozval se policista.

„Řekla nám všechno,“ pokračovala Amanda a zdráhavě odtáhla židli dál. Postavila se a sehnula se nad matkou, sledovala její nehybnou tvář. Žádný náznak pozornosti. „Dobře, tak jdeme.“ Vykročila ke dveřím a naposledy se ohlédla na ženu, ležící na posteli. Na tu vzdálenost si tím sice nebyla jistá, ale zdálo se jí, že se z matčiných zavřených víček vyloupla osamělá slza a pomalu stekla do záhybů jejího polštáře.

Sotva se vrátili do domu na Palmerstonské ulici, Amanda objednala pizzu a Ben rozdělal oheň v krbu v obývacím pokoji. „Myslím, že ho nikdo nepoužil od doby, kdy jsem byla dítě,“ podivila se Amanda a nastavila své tělo teplu plamenů. Představila si v duchu matku, jak sedí na pohovce, nevšímavá k horkým uhlíkům, které jí padají k nohám.

„Vypadá, že hoří bez problémů,“ usmál se Ben a zamířil ven z pokoje.

„Kam jdeš?“

„Najít vývrtku.“

„Na co? Žádné víno tady není.“

„Ale ano, je.“ Vrátil se s vývrtkou v jedné a lahví drahého bordeauxského ve druhé. „Mám v autě celou bedničku,“ předešel jejím dotazům. „Pořád si ji zapomínám odnést do bytu.“

Amandu napadlo, že je to lest, že si tenhle večer s vínem a hořícím krbem naplánoval předem a že ji tím chce svádět. Nebo v to aspoň zadoufala, když sledovala, jak vytahuje zátku. Ona přinesla z kuchyně pár sklenic. Koneckonců, byl to dlouhý, únavný den plný nečekaných překvapení. Jedna silná, něžná náruč by se teď hodila. Dost něžná na to, aby dokázala přivolat příjemné vzpomínky, dost silná, aby od ní zaplašila ty nevítané. Sklopila bradu, zvedla k němu oči a plaše se usmála. Vzpomeň si, jak nám spolu bylo dobře, napovídal ten úsměv.

Ben jim nalil každému sklenici vína a zvedl tu svou k tichému přípitku. I on se usmál. Vzpomínám, odpovídal tím úsměvem.

O čtyřicet minut později seděli v obývacím pokoji na podlaze, hřáli se u ohně se zády opřenými o pohovku a pochutnávali si na velké, tenké pizze s dvojitou porcí sýra a kousky rajčat. To už měli v sobě druhou láhev vína. „To je nádhera,“ prohlásila Amanda a vychutnávala si šimrání nahoře na páteři. „Tohle jsem potřebovala.“

„Byl to dlouhý den.“

„To tedy ano.“

„Tvoje matka…“

„Nechci se o ní bavit.“

„Tak nebudeme,“ souhlasil Ben.

„Ani o Hayley ani o Rodneym Tureckovi ani o žádném z těch ostatních hlupáků.“

„To zní dobře.“

„A ani o Jennifer.“

Ben souhlasně cinkl sklenkou o Amandinu. Jennifer byla společně odsunuta.

Jejich pohledy se setkaly, zaklesly se do sebe, setrvávaly tak. Zahihňala se, protože věděla, že není zdaleka tak opilá, jak předstírala. Zajímalo by ji, jestli to Ben taky předstírá. Mírná opilost před nimi stavěla množství lákavých možností. Mohli si navzájem říkat věci, které byly normálně zapovězené. Mohli překračovat neviditelné hranice, zasmát se a zase couvnout. Mohli odvádět pozornost k větru fičícímu za okny a nebo ji naopak vracet k pokušení, které je oba lákalo, které se jich drželo jako magnet od chvíle, kdy vystoupila z letadla…, a podlehnout mu by znamenalo pomilovat se vášnivě rovnou tady, na předložce u krbu. To to víno, mohli by říct zítra ráno, mohli by se stáhnout do svého vlastního světa a vrátit se do svých životů. „Tak o čem budeme mluvit?“ zeptala se. Dávala mu tak tři minuty, než se ji pokusí políbit.

„Proč ne třeba o tobě?“

„Ale ne, bože můj, o ní ne. Je tak nudná.“

„Dá se toho o ní říct spousta,“ opravil ji Ben, „ale nudná rozhodně není.“

„To říkáš jen proto, že ji moc dobře neznáš.“

„Jenom proto, že se u mě moc dlouho nezdržela.“

„Tak tos měl štěstí.“

Ben se zadíval do své sklenky. „Přemýšlela jsi někdy o tom, že by ses přestěhovala zpátky sem?“ zeptal se jí po chvilce mlčení.

Ta otázka Amandu překvapila. Ucítila, jak se jí záda prohýbají v oblouku jako kočce, která se připravuje k obraně, všechny instinkty v pohotovosti. „A proč bych měla?“

„Protože jsi tu doma.“

„Už dávno ne.“

„Protože bys tak měla příležitost poznat se líp se svou matkou,“ nabídl další možnost.

„Opakuju: proč bych to měla chtít?“

„Protože je to tvoje matka.“

„Přece jsme si řekli, že nebudeme mluvit o mé matce, pamatuješ?“ Amanda dopila zbytek vína ve sklence a natáhla se pro další.

„Promiň. Já zapomněl.“

Dotkla se prsty jemně hřbetu jeho ruky. Neudělal nic, neodtáhl se. Dvě minuty, pomyslela si.

„Každopádně, co bych tady dělala, i kdybych se chtěla vrátit?“ namítla.

„Totéž co na Floridě.“

„Ale tady by mi byla větší zima.“

„Jenom v zimě.“

„Která tu trvá zatracených šest měsíců.“

„Tři,“ opravil ji a přidržel jí svou sklenici, aby mu dolila.

„To jen podle kalendáře.“

„Myslel jsem, že máš ráda změny ročního období,“ řekl.

Přikývla a před očima se jí objevily nalité jarní pupeny. „Nemám licenci, abych mohla praktikovat v Kanadě,“ připomněla mu. Pupeny vybuchly a roztříštily se ve vzduchu jako zrnka pylu, když se naklonila nad láhev a rozdělila jim zbytek vína.

„Dalas mi víc,“ upozornil ji Ben.

„Nedala.“

„Dej si ještě.“

Amanda rychle upila a dolila si sklínku. „Tak, a jsme si kvit.“

Ben se rozesmál. „Mohla bys jít do školy, na rok, a udělat si zkoušky.“

„Další zkoušky?“ Znova se napila. „Myslela jsem, že to už mám za sebou.“

„Možná bychom mohli praktikovat společně,“ prohodil se smíchem Ben, jako by si sám uvědomoval, jak směšný návrh to je. „Bůh ví, že je tady kolem spousta kriminálníků,“ dodal, aby jí poskytl možnost uvažovat o tom, že to možná koneckonců není zase až tak úplně směšná představa.

„Bůh ví, že máš pravdu,“ souhlasila Amanda a vyhnula se tak tomu, aby si musela vybrat jednu z interpretací. Zadívala se na prázdnou krabici u jejich nohou. „Kam se poděla ta pizza?“

„Řekl bych, že jsme ji snědli.“

„Tak rychle?“

Ben dopil víno, postavil sklenici na podlahu a naklonil se k ní. „A je tu ještě jeden důvod, proč by ses měla vrátit,“ řekl jí tiše.

Třicet vteřin, počítala Amanda a obrátila do sebe jediným douškem zbytek vína. Tak je to tady, letělo jí hlavou. A vůbec to není moc brzy. Srdce jí prudce tlouklo, že měla pocit, jako by měla každou chvíli zkolabovat. „A to je?“ Naklonila se přes něj a dala si záležet na tom, aby se ho její prsy dotkly ve chvíli, kdy stavěla svou sklenici na zem vedle jeho. Pak se mu vyčkávavě zadívala do očí. A pak, nenápadně, pomyslela si, se její tělo nakloní k jeho. Deset vteřin… devět… osm…

„No, je tady dům,“ ozval se najednou Ben a jeho hlas zněl náhle naprosto prakticky. Opřel se zpátky o pohovku a zíral do ohně. „Pokud tvá matka půjde do vězení, což je velice pravděpodobné, budeš ho asi muset prodat.“

„Cože?“

„Řekl jsem…“

„Slyšela jsem tě,“ odsekla Amanda. Jenom jsem myslela, že nebudeme mluvit o matce.“

„Máš pravdu. Je mi to líto.“

„To ti teda sakra není. Co je to s tebou?“

„O čem to mluvíš?“

„Ty víš zatraceně dobře, o čem mluvím. Usadils mě.“

„Čím jsem tě usadil?“

„Nedělej ze mě pitomce. Udělals to schválně.“

„Co jsem udělal schválně?“

„Musím platit za to, co jsem řekla v autě, vid?“

„Promiň, ale nepamatuju se, cos řekla v autě.“

„To ti nevěřím.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš,“ trval na svém.

„Jo, jasně. Hm, tak já půjdu do postele.“ Nejistě se vyhrabala na nohy. Opravdu se pletla? Vážně neměl Ben ani ponětí, proč se tak vzteká? Že pustila uzdu své fantazii, byla až příliš sebevědomá? Ne, usoudila Amanda, když zachytila slabý úsměv, který mu pohrával v koutcích úst. Ví až moc dobře, o čem je tady řeč.

Jsi právník, ne terapeut, řekla mu v autě. A už dávno nejsi můj manžel.

Máš naprostou pravdu.

Amanda vyběhla do haly, zarazila se, vrátila se do pokoje. „Nemáš pravdu, víš?“

„Nemám? A v čem?“

„Nejsi zmetek jen jako právník.“ Otočila se na podpatku a rozběhla se do schodů. „Vyprovoď se sám!“ zakřičela na něj z odpočívadla. „Hajzle,“ vyjekla, když za ní zapadly dveře ložnice a ona sebou mrskla na postel. Přitiskla si polštář na hlavu, nechtěla mu dopřát to uspokojení, aby ji slyšel vzlykat. Jak dlouho ji už tak ponižuje? zoufala si. Od dnešního odpoledne? Nebo od chvíle, co přiletěla do Toronta? Nebo co odjela?

Slyšela, jak se hlavní dveře otevřely a zavřely, a popošla k oknu. Ben se snažil zastrčit klíčky do zámku své bílé corvetty. Jsi moc opilý, pitomče,“ zamumlala, vrátila se do postele a doufala přitom, že ho zastaví hlídka a zařízení v opilosti ho odvezou rovnou do vězení. Anebo, to bude ještě lepší, ať s tím krámem naboří někde do stromu… „Ne!“ vykřikla, jako by chtěla spolknout tu tichou kletbu. „Nechci, aby tě zastavila policie. Nechci, aby ses zranil. Nechci, aby se ti stalo něco špatného. Nikdy. Slyšíš mě? Beru to zpátky!“ Vrátila se k oknu, ale auto už bylo pryč. „Beru to zpátky!“ vykřikla, skočila zpátky do postele a přetáhla si přes hlavu pokrývku. „Beru to zpátky, všechno. Slyšíš mě? Beru to zpátky.“ Vzbudila se ve dvě hodiny ráno s bolestí hlavy. Já myslela, že po dobrém víně se tohle člověku nestává,“ zamumlala a uvažovala, jestli by měla vylézt z postele a vzít si nějaký prášek. Nakonec se rozhodla nedělat nic. Má bolavou hlavu, protože si to zaslouží. Nebylo by fér, kdyby se tomu pokoušela utéct.

Ben má pravdu, když ji nenávidí. Pokořila ho, když před osmi lety odešla bez jediné omluvy nebo vysvětlení, a od chvíle, kdy přijela zpátky, ho bezostyšně využívá. Jestli se jí to včera pokusil jen trochu vrátit, no, tak byl v právu. Řekla si o to. Každopádně to, co se stalo včera ve dne, a to, co se nestalo včera v noci, pomohlo objasnit jednu jedinou věc: tím, že se tady bude zdržovat, nedosáhne vůbec ničeho. Ben ji nepotřebuje. Její matka o ni nestojí. Co jiného tady dělá, než že všem kolem sebe ubližuje? Ráno zavolá na letiště a zamluví si první volný let.

Vyškrabala se z postele, přešla k oknu a zadívala se na prázdnou příjezdovou cestu mezi jejich a sousedním domem. „Vážně doufám, že jsi dojel domů v pořádku,“ zašeptala a napadlo ji, jestli by mu neměla zavolat. Ale telefon měla v kabelce, a kabelka byla v přízemí, a ona neměla dost energie, aby tu trasu absolvovala. Ale je tu ještě telefon v matčině ložnici, vzpomněla si a přešla malou chodbu. „Zase ho probudím,“ oznámila přijímači a začala vymačkávat Benovo číslo. Zavěsila v okamžiku, kdy jí nahraný hlas oznámil, že zapomněla zadat oblastní předvolbu. Stejně bude s Jennifer, pomyslela si a najednou uviděla, jak ze stínů ve zdi vystupuje Sean Travis, paži kolem ramen své těhotné manželky, která se také jmenovala Jennifer. Tolik Jennifer, pomyslela si, když se výplody její imaginace rozplynuly ve stínech. „K tobě jsem se taky nezachovala hezky,“ připustila si a ještě jednou se natáhla po telefonu. Tentokrát zadala číslo i s předvolbou.

Telefon zareagoval po dvou zazvoněních. „Haló?“ Známý hlas byl huhňavý a zastřený spánkem.

„Seane?“ Představila si svého bývalého manžela, jak si sedá na posteli a omotává si pokrývku kolem svého nahého trupu.

„Kdo je to?“

„Tady Amanda.“

Pauza. „Amanda?“

„Promiň, že volám tak pozdě.“

„Stalo se ti něco? Jsi zraněná?“

„Ne, nic mi není.“

„Tak máš nějaké potíže?“

„Ne.“

„Jsi opilá?“

„Ne.“

„Pak to nechápu. Proč voláš?“

„Děje se něco?“ ozval se náhle vedle něj rozespalý hlas Jennifer.

„Jsem v Torontu,“ odpověděla Amanda.

„V Torontu?“

„Pamatuješ, jak jsi mi jednou řekl, že si musím dát do pořádku záležitosti se svou matkou, jinak nikdy nedospěju?“

„Pamatuju si, jak tě to rozzuřilo,“ připustil po chvilce.

„No, někdy je těžké slyšet pravdu.“

Další pauza. „A jak ti to jde?“

Rozesmála se. „Nebude to snadné.“

„To asi ne. Ale vím určitě, že ty to zvládneš.“

Amandiny oči se naplnily slzami. „Seane?“

„Ano?“

„Chtěla jsem se ti omluvit.“

„To nic. Já stejně spal jen napůl.“. „Ne že jsem tě vzbudila. I když to si taky můžeš připsat na seznam.“

„Žádný seznam neexistuje, Amando.“

„Ne? Ale měl by.“

Ticho.

„Seane?“

„Nemusíš se omlouvat.“

Amanda zavrtěla hlavou. „Byla jsem tak mizerná manželka.“

„Prostě jsme se k sobě nehodili,“ opravil ji velkoryse Sean.

„Nikdy jsem ti nedala šanci.“

Další ticho. A potom: „To už je všechno za námi. Jsem teď moc šťastný.“

„Kdy se to narodí? V létě?“

„Osmnáctého července.“

Amanda přikývla. „Víš, že ti přeju všechno dobré.“

„Vím. A já přeju totéž tobě.“

„Hodně štěstí, Seane.“

„Sbohem, Amando.“

Amanda zůstala několik minut ležet na matčině posteli a držela sluchátko, teď celé mokré od jejích slz. Ta omluva Seanovi měla pořádné zpoždění. Stejně jako ta pro Bena, ale s tou to bude muset ještě do rána počkat, usoudila. Vrátila se do chodby a ucítila, jak ji do tváře udeřil žár z krbu. Copak ho zapomněli uhasit? Nebo snad přeskočil žhavý uhlík na koberec? Rozběhla se dolů po schodech a před očima jí vyskakovaly novinové titulky. Právnická uhořela v domě vražedkyně. Ale kolik lidí to dojme?

Vtrhla do obývacího pokoje a okamžitě uviděla, že mřížka je na místě. Odtáhla ji stranou a prohrábla doutnající uhlíky pohrabáčem.

„Co to děláš?“ ozvalo se za ní. Amanda zaječela a upustila pohrabáč, otočila se po zvuku.

„Pozor,“ pokáral ji Ben, vstal z pohovky a zvedl pohrabáč z podlahy. Vrátil ho do stojanu vedle krbu.

„Co tady děláš?“

„Zkouším spát.“ Ben ukázal na pomuchlané polštáře na pohovce.

„Myslela jsem, žes odjel.“

„Promiň, Amando. Byl jsem moc opilý na to, abych dokázal řídit.“

„Kde je auto?“

„Dal jsem ho do garáže.“ Protáhl se a uhladil si vlasy. „Ale už jsem trochu střízlivější. Hned vypadnu.“

„Ne,“ přerušila ho rychle Amanda. „Nechci, abys nikam chodil. Prosím – zůstaň.“

Na Benově tváři se roztančilo světlo z krbu a ozářilo jeho rozpaky. „Nevím, jestli ti rozumím.“

„Já myslím, že ano.“

Dlouze se odmlčel. „Měla jsi pravdu,“ přiznal. „S tím, že jsem tě usadil.“

„Já vím.“

„Ale upřímně, já to neplánoval. Prostě mě to najednou popadlo.“

„Na tom nezáleží.“

Jak to myslíš, že na tom nezáleží?“ Oba k sobě váhavě vykročili.

„Nevím, jak to myslím,“ řekla Amanda. „Vím jenom, co chci. Chci tebe. A nemá to žádný podtext. Prostě je to revanš za tu noc u tebe, jestli se pak budeš cítit líp.“

„Revanš,“ opakoval ochraptěle. Naklonil se a odhrnul jí z obličeje zatoulané pramínky vlasů.

„Ať žijou staré časy.“

„Ať žijou.“

„Nebo je to taky způsob, jak se konečně přestat hádat. Jednou provždy,“ zašeptala, když jí zaklonil hlavu a začal ji líbat do koutku úst.

Jak se přestat hádat,“ zopakoval a políbil ji na rty.

Jednou provždy,“ dodala Amanda.

A pak už nikdo z nich nic neříkal.

Když se Amanda v sedm hodin ráno probudila, Ben už byl pryč.

„Sakra,“ zavrčela a zabalila se do růžové pokrývky, kterou ji Ben zřejmě přikryl, když odcházel. Pak se zvedla z podlahy. „Sakra.“ Odhrnula si z tváře vlasy a vybavila si něžnost Benových doteků, tvrdost jeho těla, nenucený způsob, jakým se jejich těla znovu spojila, jako by se nikdy nerozdělili. Ještě teď ho cítila, jak se pohybuje mezi jejími stehny, a musela se podržet pohovky, aby se jí nepodlomila kolena.

Co to udělala?

Nebyla to zrovna ona, kdo mu řekl, že to nic neznamená, že je to jen na revanš a kvůli starým časům, něco, co jim pomůže skoncovat s hádkami? Byla vážně takový blázen? „Kčertu s tebou, Bene,“ zašeptala a uslyšela, jak kdosi buší na přední dveře. „Bene?“ Rozeběhla se ke dveřím a prudce je otevřela.

Za nimi stála paní MacGiverová v zeleném tvídovém kabátu a červených vinylových kozačkách. „Přišla jsem si pro čaj,“ oznámila. Nevypadala, že by si všimla toho, že má na sobě Amanda jenom omotanou růžovou pokrývku.

„Paní MacGiverová…“

„Nepozveš mě dál?“

Amanda ustoupila a nechala stařenu, aby kolem ní prošla do domu. V tu chvíli uslyšela, jak se v koupelně v patře rozezněla sprcha. „Ben,“ uvědomila si. Musela bojovat s touhou shodit ze sebe pokrývku, rozběhnout se nahoru a přidat se k němu. Je tady. Neodešel! „Promiňte, paní MacGiverová,“ vydechla a pokusila se ovládnout široký úsměv, který se jí rozlil po tváři. Já na váš čaj zapomněla.“

„Ty jsi zapomněla?“

„Včera to všechno probíhalo trochu jinak, než jsem plánovala.“

„Zapomněla jsi na můj čaj,“ opakovala nedůvěřivě stařena.

V Amandině paměti se začaly jedna po druhé odvíjet události včerejšího dne, jako když člověk přetáčí videokazetu. Viděla matku, jak leží na posteli v nemocnici, míle stavenišť podél Gardinerské dálnice, halu v hotelu Four Seasons a Hayley Mallinsovou, která stála u okna svého hotelového apartmá. Ne, Hayley Walshovou.

„Potkala jsem včera někoho, na koho se možná budete pamatovat,“ řekla Amanda paní MacGiverové v pokusu o zdvořilou konverzaci, během níž by ji mohla vykormidlovat z domu. „Hayley Walshovou, dceru pana Walshe. Pamatujete se na ni? Bydleli tady vedle.“

„Ten zatracený zmetek,“ pronesla paní MacGiverová s udivující přesvědčivostí. Jistě že si ho pamatuju. Byl to ten typ chlápka, co se jim říká zkurvysyn.“

„No, moje matka ho taky neměla moc ráda.“

„Říkalo se o něm, že prý mlátí svoji ženu. A také svoje syny, aspoň dokud nevyrostli tak, že mu to dokázali vrátit.“

Není divu, že jeho dcera utekla do Anglie, pomyslela si Amanda. Nejspíš se od toho chlapa chtěla dostat co nejdál.

„Tak tys viděla jeho ženu?“ podivila se paní MacGiverová. Já myslela, že už je mrtvá.“

Jeho dceru,“ opravila ji Amanda.

„Ne.“ Paní MacGiverová zavrtěla hlavou. „Walsh neměl dceru.“

Nahoře v poschodí se sprcha náhle zastavila.

„Ale ano. Chodila mě hlídat, když jsem byla malá. Říkala mi Panenko.“ Amandina ruka vzlétla v posunku, jako by vodila hadrovou pannu. „Pamatujete – Panenka, panenka, kdopak je má malá panenka?“

Paní MacGiverová zírala na Amandu, jako by se mladá žena úplně zbláznila. „To nebyla dcera pana Walshe.“

„Jak to myslíte?“

Paní MacGiverová se rozesmála a zahrozila Amandě před obličejem třesoucím se prstem, jako by ji její sousedka úmyslně napálila. „To byla Lucy.“

„Lucy? Kdo je sakra Lucy?“

Na vrcholku schodiště se náhle objevil Ben s osuškou omotanou kolem nahého trupu. „Co se děje?“

„Kdo je to?“ zeptala se paní MacGiverová, a náhle se jí zablýsklo v očích. „Marshalle MacGivere, jsi to ty?“

„Kdo je Lucy?“ opakovala Amanda.

„Nevím.“

„Ale víte.“

„Nevím.“

Stará paní zamávala na Bena a prsty se jí zatřepotaly jako flirtující slečince.

„Kdo. Je. Lucy?“ opakovala Amanda potřetí a vyslovila každé slovo jako oddělenou větu, zatímco Ben sešel ze schodů a postavil se vedle ní.

Paní MacGiverová si koketně povzdechla. „Ale Marshalle, ty víš dobře, že bys sem neměl chodit. Co si pomyslí moji rodiče, až zjistí, že tady slídíš kolem?“

„Paní MacGiverová…“

„Zlobíš, Marshalle.“

„Kdo je Lucy, paní MacGiverová?“

„Lucy?“ Stařenka se zatvářila zmateně. Vodnaté oči se jí zalily slzami. „Asi myslíte Sally.“

„Paní MacGiverová…“

„Ty nejsi Sally.“ Stařenka se začala otáčet kolem své osy jako rozkutálené víčko, které se naklání ke stranám. „Co jste udělali s mou vnučkou? Kde je?“

„Paní MacGiverová, uklidněte se…“

Stařenka najednou skočila ke dveřím. „Chci jít domů. Hned teď.“ Zvedla okraj noční košile, který jí uvízl na červené kozačce, trhla dveřmi a rozeběhla se přes ulici. Amanda a Ben v růžové pokrývce a bílé osušce se jen bezmocně dívali, jak stařenka dobíhá ke dveřím, otevírá je a přibuchuje. Ze stříšky nade dveřmi se snesla sprška sněhu jako důrazná tečka za jejím odchodem.

„Kam jdeš?“ zeptal se Ben a těžce se vlekl sněhem za Amandou.

Amanda rázovala po příjezdové cestě k sousednímu domu a třikrát stiskla zvonek u dveří. „Přece tu musí bydlet někdo, kdo není úplně šílený. Někdo, kdo tady bydlel, když jsem byla malá. Snad nám něco řeknou.“

„A co konkrétně chceš zjistit?“

„Tak zaprvé, jestli měl pan Walsh dceru.“

„A dál?“

Amanda stiskla znovu zvonek. „Kdo je ksakru Lucy.“

„Pokud existuje,“ dodal Ben. „Ta stará paní už je očividně zmatená.“

„Ale není úplně mimo.“

„Nosí noční košili a červené kozačky,“ připomněl jí Ben, jako by to vysvětlovalo všechno ostatní.

Amanda zazvonila popáté. „Vypadá to, že nikdo není doma.“ Přešla přes zasněžený trávník k sousednímu domu a už chtěla zazvonit, když se dveře před ní prudce otevřely.

„Ach,“ vyhrkla mladá žena, kterou evidentně překvapilo, že na druhé straně někdo stojí. Zavrávorala s kroutícím se miminkem v náručí. U nohou jí poskakovalo batole. Všichni tři měli na sobě těžké modré bundy a jejich výrazy neměly daleko k hysterii. „Kdo jste?“

„Jmenuji se Amanda Travisová, a bydlím…“

„Promiňte,“ přerušila ji žena. Dítě u nohou ji tahalo za bundu a miminko se snažilo vykroutit z náručí. „Tohle není nejvhodnější doba. Jak vidíte, zrovna se chystáme ven, a dávali jsme toho tolik o Vánocích, že teď už vážně není vhodná doba na vybírání nějakých příspěvků.“

„My nic nevybíráme.“

Ženě se jediným zvednutím vytrhaného obočí podařilo dát najevo zmatek, únavu a obavy, to všechno najednou.

„Asi jsme tady špatně,“ připustila Amanda.

Žena vděčně přikývla a volnou rukou zvedla batole ze země. Pak začala vláčet obě děti dolů ze schodů a směrem k silnici.

„Tahle tady evidentně před pětadvaceti roky nebydlela,“ usoudila Amanda a vykročila k dalším dveřím.

U dalších pěti domů se situace téměř doslova opakovala. Jejich obyvatelé Amandu ujistili, že nechtějí ani nic kupovat, ani dávat peníze na sbírky, a jejich přijetí byla mrazivá jako venkovní vzduch. Jeden muž začal hlasitě lamentovat, že je nemocný a že už má plné zuby Svědků Jehovových, kteří ho tahají ven, zrovna když je v koupelně, a přibouchl Amandě dveře přes nosem dřív, než vůbec stačila otevřít pusu. Nikdo z lidí, které oslovili, tady nebydlel déle než deset let. Nikdo nepřipadal Amandě ani vzdáleně povědomý.

„Kolik domů chceš ještě vyzkoušet?“ zeptal se Ben trpělivě, když přistoupili k rozlehlému cihlovému stavení s bílými sloupy kolem.

Ještě pár na téhle straně,“ prohodila Amanda. „Možná i pár na hlavní silnici.“

Ben jí nabídl rámě, aby ji provedl cestičkou, která nebyla proházená, ale Amanda se ani nepohnula. „Děje se něco?“

Amanda zírala na starý dům, který v ní náhle začal vzbuzovat stejně zlověstné předtuchy, jako když byla dítě. Pokusila se představit si ženu, která v něm žila, ale slyšela jen matčino příkré odsouzení: Je to puncovaná ježibaba. „Amando?“ Amanda se nadechla, rozhodla se a vykročila na neproházenou cestičku. Její matka není zrovna žena, na jejíž soud by se dalo spoléhat. A kromě toho, tenhle dům jistě jako většina ostatních v ulici změnil za poslední desetiletí několikrát svého majitele. Znovu se zhluboka nadechla a stiskla zvonek u domovních dveří.

„Kdo je?“ ozval se zevnitř ženský hlas.

„Jmenuji se Amanda Travisová,“ zavolala na ni Amanda. „Bydlím tady v ulici. Ráda bych s vámi na pár minut mluvila.“

Dveře se otevřely. Před ní se objevila žena, stylově oblečená do černých kalhot a pestrého korálového svetru, ruce s prsteny si opírala o štíhlé boky. Bylo jí mezi šedesáti a sedmdesáti, a mezi jejími černými vlasy zastřiženými do délky pod bradou se táhl bílý pruh, jako dělící čára mezi pruhy na dálnici. Jako u skunka, pomyslela si Amanda a vzdáleně si vybavila chladné zelené oči a úzký patricijský nos.

„Paní Thompsonová?“ zeptala se a vylovila jméno z dávné vzpomínky s překvapivou snadností. Pak bezděčně ucouvla nazpátek a ucítila Bena za svými zády.

„Ano? Kdo jste?“

„Amanda Travisová,“ odpověděla Amanda. „A tohle je Ben Myers.“ Paní Thompsonová mezi nimi zatékala očima.

„Moje matka žila tady v ulici,“ Amanda mávla rukou směrem k jejich domu. „Asi se na mě nepamatujete.“

„Měla bych?“

„No, ne. Nejspíš ne. UŽ jsem s matkou dost dlouho nebydlela, a hodně jsem se změnila.“

„A co chcete?“

Amanda si odkašlala. „Jen se vás zeptat na pár věcí.“

„Na co?“

„Možná bychom mohli jít dál?“

„Co chcete?“ zeptala se znovu žena a ignorovala Amandinu prosbu.

Amanda polkla chladný vzduch. Ucítila kdesi z domu vůni kávy. Teď by si dala pořádný doušek. „Paní Thompsonová, moje matka je Gwen Priceová.“

Ticho. Ženiny oči se zaleskly, když poznala jméno. A pak: „Pořád nechápu, co po mně chcete.“

Ani já, souhlasila s ní v duchu Amanda. Nahlas řekla: „Určitě si pamatujete pana Walshe. Žil v domě vedle mé matky.“

„Pana Walshe? Ne, v životě jsem o něm neslyšela.“

„Takže si ani nepamatujete, jestli měl dceru?“ Hloupá otázka, pomyslela si Amanda, když žena sešpulila rty a protočila panenky.

„Když si nepamatuju jeho, jak bych si mohla pamatovat jeho dceru?“ Pokud to bylo vůbec možné, ženin hlas byl ještě ledovější než namrzlá cesta.

Amanda přikývla. Její matka měla pravdu.

„A co paní MacGiverová?“ ozval se Ben. „Bydlí tamhle před ulici.“

„Ta bláznivá stará rašple? Ta, co pobíhá po ulici v noční košili?“

„Ano, to je ona.“

„A co je s ní?“

„Zmínila se o někom jménem Lucy,“ pokračovala Amanda. „Zajímalo by mě, jestli…“

Paní Thompsonová náhle zpozorněla. Ramena jí trhla dopředu a dozadu, jako by chtěla zamávat křídly.

„Co to tady hrajete za hru?“ vyštěkla hněvivě.

„Prosím?“

„Na tohle já nemám čas.“ Pokusila se přirazit před nimi dveře, ale Ben ji zadržel.

„Já to nechápu,“ řekl mírně. „Co se stalo?“

„Kdo je Lucy?“ opakovala Amanda.

„Vy vážně nevíte?“ zamumlala paní Thompsonová v nevěřícném údivu.

„Ne.“ Amanda ucítila ostré bodnutí uprostřed hrudníku, jak zadržovala dlouho dech.

„Vy mi chcete namluvit, že neznáte svou vlastní sestru?“ vyrazila žena.

„Cože?“

Dveře se jí přibouchly před nosem.

Bílá corvetta ujížděla po Blong Street směrem k hotelu Four Seasons. „Co se to sakra zase děje, Bene?“

„Zatím se s tím netrap, Amando.“ Ale i sám Ben byl ohromen prohlášením paní Thompsonové.

„To přece nedává vůbec žádný smysl.“ Amanda netrpělivě bubnovala prsty, a světla na semaforu křižovatky Bloorské a Spadiny náhle přeskočily ze zelené na oranžovou a pak červenou. Jeď, kašli na to!“ vyzvala Bena. Ten ji ignoroval a prudce zastavil. „Dělej!“ vybídla Amanda tvrdohlavý semafor a netrpělivě podupávala do podlahy. „Co je s tím zatraceným krámem? Copak zamrznul?“

„Je to jen pár vteřin.“

„Tak už jeď, sakra. Nikdo nepřechází.“

„Klid, Amando. Musíme se tam dostat celí.“

Je možné, že by stará paní MacGiverová měla pravdu? Ze pan Walsh neměl dceru? Ze ta žena, která ji zvedala do náruče a vodila ji za prstíky jako marionetu, byl někdo jménem Lucy?

Naskočila zelená. Jeď,“ vykřikla Amanda, dřív než měl Ben čas zareagovat.

Je možné, že paní Thompsonová mluvila pravdu? Je tahle Lucy její sestra?

„Hayley Mallinsová by nám měla odpovědět na pár otázek.“ Amanda zírala z předního okna, rozhořčená množstvím aut, která se kolem nich náhle vynořila, jako by měla v úmyslu je prostě zpomalit. „Nehnu se z jejího pokoje, dokud mi neřekne pravdu.“ Ale pokud Hayley Mallinsová není dcera pana Walshe, ale někdo jménem Lucy, a Lucy je její sestra…

„Vzpomeň si, že na med chytneš víc mušek než na ocet,“ připomněl jí Ben.

„Cože?“

Jenom říkám…“

„Já vím, co říkáš, ale až budu chtít slyšet Moudrosti našich předků, pustím si to v televizi.“

… tak to tedy znamená, že Hayley Mallinsová je její sestra.

Benovy prsty se pevně sevřely kolem volantu. „Za dvě minuty jsme tam,“ informoval ji a zíral přímo před sebe.

A to není možné.

To nedává žádný smysl. A proč štěká na Bena, který je tou jedinou jistotou v jejím životě?

Copak to, co se mezi nimi včera v noci stalo, taky nemělo žádný smysl?

„Promiň,“ omluvila se Amanda a vybavila si měkkost jeho rtů, když se tiskly k jejím, spolehlivost jeho objetí. Potřásla hlavou, aby ty představy zaplašila. Jak na něco takového může myslet zrovna teď?

„To nic,“ uklidnil ji. Ruce mu volně spočívaly na volantu. „A jen pro tvou informaci, Moudrosti našich předků už dávno neběží. Teď se ten pořad, kde ti radí, jmenuje Drahá Ellie.“

Amanda přikývla. „Tak já jí napíšu.“

Drahá Ellie, mám opravdu veliký problém. Vis, má matka, kterou jsem už dávno neviděla, zabila v hotelové hale naprosto cizího muže. Až na to, že ona teď tvrdí, že ten muž byl její exmanžel, kterému ukradla spoustu peněz. A teď se zdá, že manželka toho mrtvého muže je moje sestra. A ještěk tomu je tady fakt, že jsem se zřejmě zamilovala do svého vlastního exmanžela, který je náhodou laky matčiným obhájcem. Co mám dělat? Mám následovat své srdce, nebo mám následovat matčin příklad a zastřelit všechny, co jsou do toho zapletení? Nešťastná z Toronta.

Jakási překážka na cestě zpomalila pohyb aut do šnečího tempa. „Kde se tady berou všechna ta auta?“ procedila Amanda mezi stisknutými zuby.

Je špička,“ připomněl jí Ben.

Kdyby tak jenom nenabízela té praštěné paní MacGiverové, že jí dojde koupit čaj! Kdyby tak neotevřela na to klepání na dveře. Kdyby se jenom nezmínila o tom zatraceném panu Walshovi. Ona S Benem se k sobě ještě pořád mohli tulit u krbu, místo aby seděli v autě, uvízlém na Bloorské v dopravní špičce. Amanda se po dívala na hodinky. Ještě nebylo ani osm. „Tady je asi špička pořád,“ zamumlala. Světla na křižovatce Bloorské a ulice St. George přeskočila ze zelené na oranžovou. „Šlápni na to, Bene! To stihneš!“ Ben přidupl pedál plynu a vletěl rovnou do zadku tmavomodré toyoty, která před ním prudce přibrzdila. „Doprdele,“ vybuchl, když se ozval třesk kovu.

Já tomu nevěřím,“ zamumlala Amanda.

Jsi v pořádku?“ zeptal se Ben Amandy. Z toyoty vyrazil rozzuřený řidič a hnal se přímo k nim, ruce mu vztekle vlály v mrazivém vzduchu.

„Nevěřím tomu,“ zašeptala. Auta za nimi začala netrpělivě troubit.

„Kam si sakra myslíte, že se tak ženete?“ obořil se na ně řidič toyoty. Bylo mu kolem čtyřicítky a na sobě měl černý semišový kabát a černý klobouk s kožešinovými klapkami na uších. Vidět z něj byl vlastně jenom nos, velký, zarudlý zimou. Začal pochodovat sem a tam před jejich autem a mával rukama jako obrovský havran.

Ben vystoupil z auta. „Promiňte. Myslel jsem, Že to ještě projedeme.“

„Už tam byla zasraná červená.“

„Je to moje vina,“ přiznala Amanda, vyškrabala se z auta a obhlížela škody. Viděla ale jen pár škrábanců, a všechny na nárazníku Benovy corvetty. Díky bohu, pomyslela si. Takže nemusíme volat policii ani pojišťovnu. Stačí se omluvit a můžeme jet dál. „Vypadá to, že vaše auto je v pořádku,“ řekla řidiči toyoty. „Měl jste štěstí.“

„Já měl štěstí? Mám pro vás špatnou zprávo, dámo. Mám nemocnou páteř. Jen Bůh ví, co tohle se mnou udělá.“

To přece nemůže myslet vážně, pomyslela si Amanda a snažila se udržet svůj temperament na uzdě. „Na člověka s nemocnými zády se pohybujete dost mrštně,“ prohodila přezíravě. Na tohle tedy nemá čas. Musí se dostat do hotelu Four Seasons. Musí vidět Haylley Mallinsovou, alias Hayley Walshovou, alias Lucy, alias…

Kdo to kčertu je?

„Vašemu autu se nic nestalo, a vy jste taky v pořádku,“ řekla nekompromisně muži.

„Ale? Vážně? Jste snad doktorka?“

„Ne, jsem právnická. Oba jsme právníci. Takže pokud uvažujete o žalobě, což je pocit, který z vás mám, pak my o ní budeme uvažovat rovněž.“

„To má být výhrůžka?“

„Amando…“

„Já na tyhle pitomosti nemám čas, Bene. Jestli tady chceš zůstat a dohadovat se s tím hňupem, tak prosím. Je to na tobě. Ale já musím pryč.“

„Dámo, vy jste fakt praštěná.“

„Myslíte? Tak to byste měl znát zbytek mé rodiny.“

„Amando. Uklidni se. Zavolám na policii. Budou tady za pár minut.“

„Já nemám pár minut.“ To už se otočila a rozeběhla se ulicí pryč.

„Amando…“

„Víš, kde mě najdeš!“ zakřičela přes rameno, aniž zpomalila tempo.

Výtah zastavil na dvacátém čtvrtém poschodí hotelu Four Seasons. Amanda vyrazila ven a zadržel ji jen imaginární dotek Benovy ruky na jejím rameni. Na med chytneš víc mušek než na ocet, slyšela ho říkat.

Zastavila se, nadechla se zhluboka jednou, podruhé. „Dobře, budu poslouchat Bena. Zklidni se. Zpomal.“ Pak se svižně vydala chodbou a znovu se zhluboka nadechla, než zaklepala na apartmá 2416. Žádná odpověď. Po chvilce Amanda zaklepala znovu, tentokrát trochu důrazněji.

Je ještě brzo, připomněla si. Možná spí. Dej jim pár minut, aby se probudili, aby si uvědomili, že je někdo za dveřmi. „Tak honem,“ zašeptala a tentokrát zabušila hlasitěji. „Honem. Nemám na to celý den.“

Žádná odpověď.

„Hayley!“ vykřikla Amanda. „Hayley, tady je Amanda Travisová! Otevřete!“ Kopla do dveří.

Pořád nic.

„Neodejdu, dokud si s vámi nepromluvím.“ Amanda přitiskla ucho ke dveřím a čekala, jestli se odtamtud ozve sebemenší zvuk. Ale po několika minutách došla k názoru, že uvnitř opravdu nikdo není. Je možné, že by truchlící rodina odešla na snídani? A pokud ano, tak kam?

Amanda se vrátila zpátky k výtahům a držela prst na tlačítku až do chvíle, než výtah skutečně dorazil. Pak prošla dveřmi ještě předtím, než se úplně otevřely, a vletěla do náruče dvou mužů, kteří stáli uprostřed kabinky. Za normálních okolností by se místo omluv pustila do choulostivého žertování a vystupovala by s pozváním na snídani alespoň od jednoho z nich. Jenže tohle nebyly normální okolnosti. „Promiňte,“ řekla stručně, nepodívala se ani na jednoho z mužů a stiskla tlačítko do kavárny na druhém podlaží.

Studio Café byla úzká, dlouhá místnost s množstvím oken, z nich bylo vidět na módní ulici Yorkville Avenue. Byla zařízena moderním nábytkem, na zdech visely abstraktní malby a na poličkách stály barevné výrobky ze skla. Uvnitř si pochutnávalo na snídani kolem deseti hotů. Vůně jídla připomněla Amandě, že dnes ještě neměla nic v ústech.

„Dobré ráno, slečno.“ Číšník k ní zamířil s několika jídelními lístky v kožených deskách. „Přijde s vámi na snídani ještě někdo?“

„Já vlastně někoho hledám.“ Amandiny oči zatékaly po místnosti z jednoho konce na druhý. „Ženu a dvě děti. Chlapci je deset a dívce asi třináct.“

„Vypadá to, že jste tu první,“ ohlásil číšník důstojně. „Usadím vás, jestli chcete.“

„Ne, díky. Podívám se po nich v přízemí.“

„Ovšem,“ souhlasil blahosklonně vrchní, jako by ho žádala o schválení.

Amanda skočila na eskalátor, který vedl z restaurace do haly. U jeho paty byla další restaurace, ale jediný rychlý pohled Amandě napověděl, že ani Hayley, ani její děti tam nejsou. „Bože, neříkej mi, že je vzala do McDonalda,“ zašeptala si Amanda do límce bundy. Na Bloorské jeden minula. Je možné, že by šli jíst tam? Ze si dávali vejce McMuffins a sladké brambory, zatímco ona prchala od dopravní nehody?

Představila si Bena, jak stojí vedle své milované corvetty. Vždycky se o ni tak dobře staral. Nikdy neboural, nikdy ani škrábnutí. To kvůli ní to nabořil do té stupidní toyoty, a teď se musel dohadovat s tím zatraceným protivou. A co ona? Řekla mu, že na to nemá čas, a utekla. Udělala to, na co by už Ben mohl být zvyklý, pomyslela si a uvažovala, co teď.

V okolí bylo asi deset restaurací. Nemohla je dost dobře zkoumat jednu po druhé. To bylo beznadějné. Měla by se prostě posadit v hale, udělat si pohodlí a čekat, až se vrátí. Přesně jako matka, uvědomila si s téměř slyšitelným zaúpěním. Místo toho se rozhodla provést šetření u recepčního pultu. Třeba je někdo viděl odcházet a všiml si směru, kterým šli. Možná že sama Hayley mluvila s recepčním a řekla mu, kam se chystá. Nejspíš jsou to zbytečné naděje, ale otázky nic nestojí.

I když někdy ano, opravila se v duchu. Někdy stojí bolest toho, koho se člověk vyptává. Stačilo pomyslet na její matku nebo na Hayley Mallinsovou. Někdy otázky ubližují.

Přešla halu a prakticky přepadla usmívající se mladou ženu za recepčním pultem. Je to naléhavé,“ vyhrkla na ni a recepční polekaně ucouvla. „Pokouším se najít Hayley Mallinsovou. Vím, že bydlí v apartmá 24l6, ale tam už jsem byla a doma není, a ani nikde tady. Musím se s ní urychleně setkat. Neviděla jste ji?“ Mladá žena rychle něco vyťukala do počítače. „Bohužel, paní Mallinsová se odhlásila.“

„Jak to myslíte, odhlásila? To není možné.“

„Zdá se, že se odhlásila včera večer.“

„A řekla, kam jede?“

„Obávám se, že ne.

Amanda cítila, jak se jí svírá žaludek. Je možné, že by vzala děti a utekla s nimi do Anglie? „Doprdele. Doprdele,“ opakovala, podruhé dost hlasitě.

„Nějaký problém?“ zeptal se muž, který přistoupil ke své kolegyni a zadíval se na obrazovku počítače. Štítek se jménem ho identifikoval jako Williama Garnicka, hotelového manažera. „Mohu vám v něčem pomoci?“

„Potřebuju se setkat s Hayley Mallinsovou. Musím ji nutně najít.“

„Obávám se, že paní Mallinsová se odstěhovala.“

„Vím, to už jsem slyšela. Ale jistě tu nechala nějaké číslo, kde bude k zastižení.“

„Bohužel vám nemůžu pomoci.“ Tón Williama Granicka napovídal, že by jí nepomohl, ani kdyby to šlo.

„Ale já nechápu…“

„Amando!“ ozval se náhle kdesi za ní Benův hlas.

Otočila se a uviděla ho, jak kráčí k ní. Měl zarudlý obličej z toho, jak stál dlouho venku na mraze. „Bene, díky bohu!“

„Co se stalo?“

„Včera večer se odhlásili.“

„Toho jsem se bál.“

„Co je s autem?“

„Ten chlapík se nakonec rozhodl, že nechce volat policii. Pěkně jsi ho vyděsila.“

Amanda se usmála, ale její úsměv se okamžitě změnil v zamračení. „Myslíš, že se vrátili zpátky do Anglie?“

„Myslím, že to je dost pravděpodobné.“

„A jak je najdeme?“

„Pojď, dáme si kávu.“ Ben vedl Amandu směrem k baru v hale. „Dvě kávy, prosím,“ objednal si. Pak sáhl do kapsy pro mobil, podíval se na hodinky a začal volit čísla. „Ahoj, to jsem já,“ uslyšela jeho hlas, nepřirozeně tichý. Z provinilého nahrbení jeho ramen usoudila, že mluví s Jennifer. „Ano, já vím, omlouvám se. Dostal jsem se domů až hrozně pozdě… no, vlastně jsem se vůbec nedostal domů,“ připustil upřímně podelší pauze. A pak: „Ano, je pořád tady. Ano, jsem teď s ní.“ Další pauza, tentokrát ještě nepříjemnější než první. Amandu by zajímalo, jestli se při tom Jennifer cítí stejně mizerně jako Ben. Viděla jeho tvář, smutek v jeho očích, slyšela lítost v jeho hlase. Rozmýšlí si to? Ale s kým – s Jennifer? Nebo s ní? „Můžeme to nechat na později?“

„A je ještě o čem mluvit?“ slyšela Amanda jasný ženský hlas.

„Je to složité,“ namítl Ben. A pak: „Potřeboval bych od tebe jednu laskavost.“

Ale zřejmě ne tu, v níž Jennifer očividně doufala, pomyslela si Amanda a zadržela dech. Modlila se, aby byla Jennifer aspoň dost zvědavá na to Bena vyslechnout.

„Mohla bys zjistit, jestli se Hayley Mallinsová vrátila zpátky do Anglie? Jsme teď v hotelu a ona se zřejmě včera večer odhlásila.“ Ben čekal několik vteřin. Pak ukončil hovor a položil telefon na stolek mezi nimi. „Zavěsila.“ Číšník jim přinesl kávu a zeptal se, jestli si dají ještě něco jiného.

Ben se díval oknem ven.

„Ne, díky, to je všechno,“ řekla Amanda číšníkovi. Je mi to líto,“ dodala k Benovi.

„Neboj, mám ještě jiné možnosti. V devět hodin zkusím někam zavolat.“

„Myslela jsem kvůli Jennifer.“

Pokrčil rameny, a pak ještě jednou, jako by chtěl říct, mně je to taky líto.

„Nemusels jí říkat, že jsi se mnou.“

„Ale ano, musel.“ Ben se napil kávy. „A kromě toho, ona by to stejně brzy zjistila sama.“

„Je mi to líto,“ opakovala Amanda.

Vzduch kolem nich zhoustl ozvěnou lítosti. „Pořád ještě plánuješ odlet?“ položil jí nakonec Ben zásadní otázku. Jako prokurátor, který už zná odpověď předem.

„Co jsem to udělala? To, po čem jsem toužila – ale vypadá to, že to zranilo všechny kolem. „Až to všechno skončí.“ Opravdu chtěla říct tohle? „Myslím, že to bude pro všechny lepší.“

Ben přikývl a zadíval se oknem ven. „A včerejší noc?“

„Včerejší noc byla…“

„…skoncování s hádkami jednou provždy,“ doplnil ji.

Spíš to bylo dočasné bláznovství, pomyslela si Amanda. „Ona tě miluje, Bene,“ pronesla. Myslela tím Jennifer. „Když ji za pár dnů zavoláš, vysvětlíš jí, jak to bylo…“

Jako v odpověď na její proslov Benův telefon zazvonil. „Prosím?“

„Hlavně se mě neptej, proč to dělám,“ slyšela Amanda Jennifeřin hlas.

„Možná ani nebude muset pár dnů čekat, usoudila Amanda, když se dívala, jak Ben poslouchá a oči se mu zužují soustředěním. „Tak dobře. Zavolám ti později. Dobře, ano. Ahoj.“

„Dobře, dobře, ano?“

„Zřejmě jsme včera Hayley vyděsili. Získala od policie svolení vrátit se do Anglie.“

„Ale ne.“

„To je v pořádku. Máme štěstí. Letadlo jí letí teprve dnes večer.“

„Takže je pořád tady?“

„V Hiltonu na letišti.“

„Jdeme!“

Letištní hotel Hilton přesně vystihovala tato tři slova a obsahovala vlastně všechno, co jste se o něm potřebovali dozvědět, uvažovala Amanda, když s Benem rázovali přes halu k výtahům. Funkcionalisticky atraktivní budova v odstínech béžové a zelené byla umístěna poblíž letiště, jeden z těch hotelů, které si vybírají extrémně zaměstnaní lidé, kteří buď nemají čas na to, aby si hledali jiné ubytování, nebo cestující, kteří jen přesedají na ranní letadlo. Hala byla plná žen v klasických na míru šitých kostýmcích a mužů, kteří za sebou táhli těžké kufry, a každý vypadal tak hrozně uspěchaně, pomyslela si Amanda a ustoupila, aby mohl výtah vyvrhnout svůj náklad cestujících.

„A co když tady nebude?“ zeptala se Amanda Bena, když stiskli tlačítko pro třetí poschodí. Je tady.“

Výtah se nečekaně zastavil už ve druhém poschodí a otevřené dveře odhalily dvojici v mileneckém objetí, obklopenou kufry. Dva milenci se k sobě tiskli tak pevně, že Amanda téměř viděla, jak mladý muž vsunuje partnerce do pusy svůj jazyk. Diskrétně se odvrátila a snažila se nemyslet na to, jaké to bylo, když si Benův jazyk něžně pohrával s koutky jejích úst, jen před několika hodinami.

Přitiskla si prsty ke rtům v představě, že jsou Benovy. Nedokázala ho odehnat ze vzpomínek. Jen před pár hodinami byl u ní a v ní, jeho ruce něžně přidržovaly její stehna kolem jeho boků. A tak to taky mělo být. Čekal snad od toho něco jiného?

A co ona?

Amanda si odkašlala do dlaně a dvojice se od sebe odtrhla. Ženina brada a pleť kolem úst byla zarudlá od mladíkova ranního strniště.

„Zrovna jsme se vzali,“ prohodil stydlivě mladý muž a usmál se, když začal stěhovat těžký kufr do kabinky. Jeho tvář měla tvar obráceného trojúhelníku a přes široké čelo mu padaly tmavé vlnité vlasy.

Jedeme na Bahamy.“ Dívka se zachichotala a zavěsila se do svého novomanžela. Medově zlaté, dlouhé vlasy jí splývaly podél srdíčkovitého obličeje, v němž zářily velké hnědé oči. Vypadají stěží na dvacet, pomyslela si Amanda. Stěží o moc starší než my s Benem, když jsme se vzali. Jenomže oni s Benem si samozřejmě nemohli dovolit líbánky na Bahamách ani nikde jinde. Svatební noc strávili na matraci v Benově malé, stroze zařízené garsonce. Ale dodnes si vzpomínala na ten báječný pocit, když se probudila a zjistila, že Ben leží vedle ní. Konečné jsem doma, pomyslela si tehdy. A nikdy neodejdu.

Jenomže právě to udělala.

A teď to chce udělat znovu.

Novomanžel stiskl tlačítko do haly.

„Promiňte, my jedeme nahoru.“

Mladík pokrčil rameny. „Tak my taky.“

„V kolik hodin vám to letí?“ zeptala se Amanda, aby přehlušila zmatené myšlenky, které jí kroužily hlavou.

Nevěsta zvedla mladíkovo zápěstí, podívala se na hodinky, a hlasitě zasténala. Ještě pár hodin. Máme takovou fůru času!“

Já myslím, že je lepší být tam o trochu dřív, než se přihnat na poslední chvíli,“ řekl nejistě mladík.

Amandě bylo jasné, že se takhle dohadují už od chvíle, kdy se vzali, a že podobné diskuse a argumenty budou provázet celé jejich manželství. Moc by ji zajímalo, čí trpělivost přeteče dřív, kdo první bouchne dveřmi. „Hodně štěstí,“ popřála jim, když se výtah na třetím poschodí otevřel.

„Vám taky,“ odpověděli novomanželé unisono.

Amanda se ještě krátce otočila, a než se dveře spojily, zahlédla, jak se jejich těla k sobě opět nezadržitelně naklánějí, ruce se natahují, prsty se zatínají do vzduchu, jako by pro ně byl bolestný každý okamžik, kdy se jejich těla musí od sebe oddělit. Bolí to, pomyslela si a cítila, jak se jí svírá žaludek touhou, která metastázovala do celého těla jako rakovina. Bojovala s pokušením vykřiknout na Bena, který kráčel od ní pryč chodbou, aby se zastavil, otočil, aby se k ní vrátil. Tohle může počkat, chtěla mu říct. Všechno může počkat.

Jenomže tohle nemohlo.

Ona nemohla.

A on nemohl.

„Jaký je to pokoj?“ slyšela jeho otázku, když ho dohnala.

„Právě tenhle.“ Zastavil se před číslem 312 a s tichým důrazem zaklepal na dveře. „Ředitel hotelu,“ ohlásil se, dřív než se mohli obyvatelé na něco zeptat.

Z pokoje se ozval napjatý hlas. „Stalo se něco?“ Hayley Mallinsová otevřela dveře na úzkou škvírku a její oči se rozšířily hrůzou, když si uvědomila, kdo je na druhé straně. Pokusila se dveře zase přibouchnout, ale Ben byl zvyklý na lidi, kteří mu přibuchují dveře před nosem, a včas vsunul do mezery nohu.

„Ne!“ sykla Hayley a opřela se o dveře rameny. Jděte pryč!“

„Prosím,“ ozvala se Amanda. „Chceme si jenom popovídat.“

„Spensere, zavolej dolů!“ vykřikla žena. „Řekni, ať sem pošlou ochranku!“

„Myslím, že to není potřeba,“ prohlásil Ben a opřel se do dveří tak silně, že Hayley nezbylo než ustoupit a nechat je vejít.

Místnost byla čistá a anonymní, zařízená vlastně jen dvěma velkými dvoulůžky. Ben popošel ke Spenserovi, který stál u okna, bojoval s pláčem a mačkal v ruce telefon. Chlapec, stále ještě v pyžamu, při pohledu na Bena upustil aparát na zem a vrhl se k mamince.

„Neboj se, Spensere,“ oslovil ho chlácholivě Ben. „Nechceme vám ublížit.“

„Tak co od nás chcete?“ ozval se hlas a Amanda i Ben se po něm otočili.

Na posteli seděla Hope, také v pyžamu. Dívala se na Bena s Amandou s chladným vzdorem.

„Běžte pryč!“ zavřískl chlapec na vetřelce a objal matku kolem pasu. „Běžte pryč a nechte nás na pokoji.“

„To nemůžeme,“ namítla Amanda.

„Nemusím s vámi mluvit, to přece víte,“ namítla Hayley. „Policie řekla, že nemám žádnou povinnost bavit se s vámi.“

„Pak bude stačit, když budete jen poslouchat.“

„Mě nezajímá, co mi tady chcete vykládat.“

„Stejně budete poslouchat.“

„Prosím,“ zaúpěla Hayley. „Děláte to jenom horší!“

„Váš manžel je mrtvý a moje matka je ve vězení,“ připomněla jí Amanda. „Co by mohlo být ještě horšího?“

„Mohlo by,“ odpověděla prostě Hayley a svezla se do nohou nejbližší postele, Spenser okamžitě skočil vedle ní. Žena měla na sobě stejný mechově zelený svetr jako den předtím, a vlasy jí držely za ušima dvě velké sponky. Nebyla vůbec nalíčená a její pleť byla bledá, téměř s nádechem do šedivá. Přikývla, jako že se vzdává. „Nechci, aby u toho byly děti,“ řekla tiše.

„Co kdybych je vzal dolů na snídani?“ navrhl Ben.

„Ne,“ zaprotestoval Spenser a přitiskl se pevně k matčinu pasu.

„Nikam nejdeme,“ přidala se k němu Hope.

„Dát si snídani je moc dobrý nápad,“ pronesla klidně Hayley. „Vždyť jsi před chvilkou říkal, Spensere, že máš hlad. Že by sis dal ten dobrý borůvkový koláč.“

„Chci jít, jenom když půjdeš ty,“ chlapec se rozplakal.

„A já chci, abyste se se setřou oblékli a šli s panem Myersem.“

„Benem,“ opravil ji Ben.

„Jděte s Benem napřed, a já za vámi přijdu, jak jen to půjde. Slibuju,“ Hayley se usmála, i když její úsměv byl nucený a rozechvělý. „Prosím, zlatíčko. Není se čeho bát. Slibuju. Tahle paní mi musí povědět něco důležitého a neodejde, dokud mi to nepoví. Tak to prostě tak necháme, ano?“ Držela Hope v šachu očima. „Prosím, Panpusinko. Běž se obléknout.“ Hope se zdráhavě vyhrabala z postele. Vyškubla ze skříně svoje šaty a zmizela v koupelně.

„Taky se oblékni, Spensere,“ vyzvala matka syna.

„Já nevím, co si mám vzít.“

„To, cos měl včera.“

„Já to nechci.“

„Tak co ten nový hnědý svetr? Ten ti moc sluší.“

Spenser sklouzl z postele a vytáhl z prádelníku svetr. Přetáhl si ho přes pyžamový vršek. Ohrnul si rukávy, uhladil vlasy a zadíval se na Amandu s výrazem, který přesně vypovídal o tom, co si o ní myslí.

Amanda se zadívala na Bena. „Děkuju,“ šeptla. Nechtělo se jí nechat ho odejít, stejně jako se Hayiey zdráhala nechat odejít děti.

Po několika minutách se z koupelny vynořila Hope v džínách a světle růžovém svetru, dlouhé tmavé vlasy stažené do culíku.

„Vypadáš báječně,“ řekla jí Amanda upřímně. Vzpomněla si, že růžová byla vždycky matčina oblíbená barva. Hope poklonu ignorovala a zaujala Spenserovu předchozí polohu na posteli vedle matky. Hayiey dceru objala kolem ramen a políbila ji do vlasů. Měly podobný tvar obličeje, pomyslela si Amanda, zatímco se Spenser odešel převléknout do koupelny. Stejné vysoko posazené lícní kosti, stejný plný spodní ret, stejné pronikavé tmavé oči.

Já nemám moc hlad,“ prohlásila Hope, když se Spenser zase vynořil.

„Tak si dej jen to, na co máš chuť,“ řekla Hayiey.

„Prý tam mají moc dobré studené občerstvení,“ prohodil Ben.

„Tak už běžte,“ pobídla děti. Já se k vám připojím později.“

„Jestli za námi nepřijdeš do dvaceti minut, zavolám policii,“ vyhrožoval Spenser.

„Za dvacet minut,“ potvrdila Hayiey a podívala se na Amandu.

„Dvacet minut stačí,“ souhlasila Amanda.

Ben otevřel dveře a díval se, jak Spenser a Hope vycházejí společně do chodby. Hope se ještě zastavila, než stačil zavřít dveře, a otočila se zpátky. „Uvidíme se za dvacet minut,“ opakovala. Její intenzivní pohled jako by zůstal v pokoji ještě poté, co odešla.

„Bezvadné děti,“ prohlásila Amanda.

Hayleyiny oči se naplnily slzami. „Jak jste nás našli?“

„Záleží na tom?“

„Asi ne. A co chcete?“

„Myslím, že to víte.“

„Myslím, že byste měla přestat chodit kolem horké kaše a jít už sakra k věci,“ vyštěkla Hayiey, jako by poprvé ztratila trpělivost, a sepjala ruce v zoufalém gestu.

„Vím, že nejste dcera pana Walshe,“ řekla jí Amanda. „Pan Walsh žádnou dceru neměl.“

„To vám řekla matka?“

„Matka mi nic neřekla. Je v nemocnici.“

„V nemocnici?“

„Pokusila se o sebevraždu.“

„Cože?“ Hayiey to očividně zasáhlo. „Bože můj. A je v pořádku?“

„Bude,“ ujistila ji Amanda, překvapená Hayleyiným upřímným zájmem. „Proč to udělala, Hayiey? Proč chtěla radši umřít, jen aby ochránila svoje tajemství?“

„Jak bych to mohla vědět?“

„Nevím jak, ale víte to.“

Hayiey se polekaně zvedla a začala pochodovat kolem postele sem a tam. „Musíte odejít. Hned teď. Než ublížíte ještě dalším lidem!“

„Povězte mi, kdo jste.“

„Nemůžu.“

„Neodejdu, dokud se to nedozvím.“

Hayleyiny oči se naplnily slzami. „A vy to nevíte?

„Opravdu to nevíte?“ zeptala se stejně jako paní Thompsonová.

„Vím, že se nejmenujete Hayley.“

„Ne. To není pravda.“

„Vím, že vaše pravé jméno je Lucy.“

„Ne, prosím. Nevíte, o čem mluvíte!“

„Vím, že jste moje sestra,“ odvážila se Amanda a předem se obrnila proti dalším protestům.

Žádné nepřišly.

„Ach Bože,“ zaúpěla žena a přitiskla si ruku k břichu. „Ach, Bože. Ach, Bože.“

„Jste moje sestra,“ opakovala Amanda nedůvěřivě, když jí druhá žena klopýtla o nohy a vrhla se do koupelny. O vteřinu později se zevnitř začaly ozývat dávivé zvuky. Amanda se přinutila sedět klidně a nemyslet na nic, vůbec na nic, dokud se Hayley nevrátí. Ujišťovala se, že je to jen hra, kterou na ni Hayley zkouší, aby se jí pomstila. Já to nechápu,“ pronesla, když se žena konečně vynořila z koupelny s červenými skvrnami na obličeji a ubrouskem před ústy. Jak to?“ Hayley se svezla na postel. „To jste ještě neodhalila?“

„Řekněte mi to.“

Hayley zavrtěla hlavou. „To nemůžu. Prosím. Nemůžu.“

„Jak můžeme být sestry?“ naléhala Amanda. „Mně je dvacet osm. A vám… tobě… je kolik?“

„Bude mi čtyřicet jedna,“ odpověděla monotónním hlasem Hayley.

„To je rozdíl víc než dvanáct let. Moji rodiče se vzali rok předtím, než jsem se narodila, takže nemůžeme mít stejného otce.“

Hayley přikývla. Neřekla nic.

„A než si matka vzala otce, byla vdaná za…“

„Mého manžela.“

„Takže chceš říct, že matka měla ještě dalšího exmanžela, o kterém nic nevím?“ Jaká matka, taková dcera, pomyslela si.

„Ne, to říct nechci.“

„Potom vážně nechápu. Kdo byl tvůj otec?“

„Můj otec,“ opakovala Hayley, jako by těm slovům nerozuměla.

„Ano. Kdo byl tvůj otec?“

Odmlka trvala celou věčnost. Pak přišla odpověď, která byla stěží šepotem. „Můj manžel.“

Amanda si na vteřinu pomyslela, že Hayley té otázce nerozuměla. Jak jinak si měla vysvětlit tu podivnou odpověď? Nemůže přece myslet, že by snad… Amanda se zarazila, dech jí přestal vycházet z plic. Ne. To ne. To není možné. To je víc než nemožné. Chvějícími se prsty hmátla do kapes své nové bundy. Vytáhla fotografii, kterou našla v matčině domě. Zvedla si ji ke svým šokovaným očím.

Co Amanda viděla: Johna Mallinse, alias Rodneyho Turecka, muže, jehož zastřelila její matka, jak drží na klíně svou malou dceru. Dívence bylo kolem osmi devíti, měla pronikavé oči a černé vlasy. „Ach můj bože,“ vykoktala Amanda a ucouvla dozadu, jako by ji někdo udeřil. Ta malá holčička není Hope. Je to ta žena, která sedí před ní.

„John Mallins byl tvůj otec?“ vypravila ze sebe Amanda. Její hlas zněl tak nízko, jako by vycházel z podlahy.

„John Mallins byl můj manžel,“ opravila ji druhá žena. „Předtím se jmenoval Rodney Tureck.“ Ze rtů se jí odloupl ostrý výkřik a vznesl se do vzduchu. „Můj otec.“

Amanda otevřela ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Pokusila se pohnout, ale její ruce a nohy se odmítaly podřídit. Zarazila se, když spatřila Hayley, jak se choulí na podlaze.

„Prosím, nedovol, aby mi vzali děti,“ zaprosila Hayley a pohupovala se sem tam. „Nesmíš jim dovolit, aby mi vzali moje děti.“

Celá hrůza té situace začala teprve teď prosakovat do Amandiny duše. „Tvoje děti? Bože můj. Jeho děti.“

„Řekl mi, že se to nikdy nikdo nesmí dozvědět, jinak mi seberou děti.“

Amanda se svezla na zem vedle schoulené postavy. „Nikdo ti nemůže vzít děti. Slyšíš mě?“

Hayley pokývala hlavou, ale výraz její tváře nebyl zdaleka přesvědčivý.

„Musíš mi povědět, jak se to stalo. Prosím, Lucy,“ Amanda vyslovila poprvé ženino skutečné jméno a viděla, jak jí roky odplývají z tváře, jako by z ní náhle sňala strašlivé břemeno. „Prosím, pověz mi, co se stalo.“

„Byl to můj otec a já jsem ho milovala. Taky jsi milovala svého otce, ne?“ zeptala se Lucy naříkavě.

„Hrozně moc.“

„Ano, tvůj otec byl výborný člověk. Ke mně byl taky moc hodný.“

Amanda přikývla a pokusila se vybavit si otcovu laskavou tvář.

„Ale můj otec to nebyl. Tatínek mi hrozně scházel. Byl to vždycky můj hrdina, vždycky stál při mně, když jsem měla nějaké problémy s maminkou. Ona řekla, že něco nemůžu mít, a on hned šel a koupil mi to. Ona mi něco zakázala, a on mi to dovolil. Myslela jsem si samozřejmě, že je to ten nejlepší tatínek na světě. Ale pak se s maminkou rozvedli a on zmizel z mého života. Tak najednou… byl prostě pryč. A pak si maminka vzala pana Price a narodila ses ty. A pak jsem tatínka postrádala ještě víc.

A pak se najednou objevil, stál před domem, když jsem se vracela ze školy. Moje matka mi zakázala se s ním stýkat, a tak jsme se museli skrývat. Řekl mi, že matka je zlá, že mu ukradla peníze, hodně peněz, a chtěl po mně, abych mu je pomohla najít. Já se snažila, ale nic jsem nenašla, a on řekl, že bude muset zase odjet. Ta myšlenka, že ho zase ztratím, byla strašlivá, a tak jsem ho zapřísahala, aby mě vzal s sebou. Řekl, že si budeme muset změnit jména a schovávat se. Zdálo se mi, že to zní báječně, jako velké dobrodružství. Odjeli jsme do Anglie a jezdili z místa na místo a nejdřív bylo všechno prima. Ale brzo se mi začalo stýskat po mamince a po kamarádech, a hlavně po tobě. Řekl, že se domů už nikdy nevrátíme, že by ho zatkli za únos a že já bych mohla za to, že by pak strávil zbytek života ve vězení. A pak řekl, že mi jednou dá moje vlastní miminko.“ Amanda si skryla hlavu do dlaní, neschopná ubránit se rostoucímu zhnusení.

„Musíš pochopit, že jsme byli hrozně izolovaní. Dva roky jsme jen jezdili z místa na místo. Neměla jsem žádné přátele. Nikoho, jen jeho. Nikdy jsme se nerozdělili. Byl pro mě vším. Můj otec, můj učitel, můj nejlepší přítel. Později můj milenec. A nakonec manžel. Usadili jsme se v Suttonu. Koupil malý krámek. Po čase jsem si začala připadat skoro… normálně. Měla jsem několik potratů a dvakrát jsem porodila mrtvé dítě, ale říkala jsem si, že to je boží trest. A pak jsem otěhotněla s Hope a všechno šlo dobře. Byla v pořádku. Ne, byla úžasná. A pak přišel Spenser. A pak, no, co jsem mohla dělat? Vzala jsem si vlastního otce. Měla jsem s ním děti. Měl určitě pravdu – kdyby to někdo zjistil, museli by mi děti vzít.“

„Děti ti nikdo vzít nemůže,“ ujistila ji znovu Amanda.

„A pak umřela Johnova matka. A John trval na tom, že musíme jet sem a uspořádat dědictví. Říkal, že v tom je spousta peněz a že tentokrát už by to mělo být bezpečné. Děti byly tak nadšené! Nikdy jsme ze Suttonu nikam nejezdili. A najednou jsme přijeli do Toronta, do Four Seasons.“

„A moje… naše matka seděla v hale a pila čaj.“

„Ano. Umíš si to představit? Dávala si tam s kamarádkou čaj.“ Lucy se přes slzy usmála. „Říkej si tomu, jak chceš – náhoda, osud, boží prst. Prostě tam klidně seděla a pila čaj.“

„A pak uviděla tebe a děti…“

„A pochopila, co se stalo.“

„A druhý den se vrátila a zabila ho.“

„V tu chvíli, kdy se u dveří objevil policista a řekl mi, že je mrtvý,“ pokračovala Lucy, „jsem věděla, že to byla ona.“

„Jak jsi to mohla vědět?“

„Protože bych udělala totéž.“ Lucy prudce vydechla, jako by ten doušek vzduchu zadržovala celých dvacet pět let.

Možná že ano, pomyslela si Amanda a objala sestru pažemi. „To by udělala každá matka,“ zašeptala a přitáhla si ji blíž. „Každá matka.“

Když Amanda v pátek spatřila matku, hlavou se jí honily nejrůznější myšlenky: že její matka vypadá překvapivě dobře na potlučenou dvaašedesátiletou ženu, které nedávno vypumpovali žaludek; že ta ohavná barva její teplákové soupravy docela dobře ladí s barvou modřin v jejím obličeji; že za těmi modřinami může vysledovat vzdálenou podobu své sestry, kterou tam právě teď objevila; a že touží vzít matku do náručí a zlíbat ji na ty modřiny, říct jí, že už chápe.

„To byla ale zatracená mrcha, cos ji oškubala,“ řekla místo toho, tvrdohlavě odmítající cítit soustrast s tou ženou, uvolnit místo pocitu, že v houbi duše ji začíná chápat a soucítit s ní. Soucit neznamená smazání viny. Pochopení může přemostit průrvy, ale jen některé. A ona byla na svou matku rozzuřená tolik let, že to nemohla jen tak mávnutím ruky nechat plavat. Ten hněv ji naplňoval od chvíle, kdy byla malá. Byla to součást její osobnosti. Kdyby se ho zbavila, kdo by tam stál místo ní? Kým by se stala?

„Ano, byla to hloupost,“ souhlasila její matka a podívala se z Amandy na Bena. Stáli v chodbě nového soudu, téměř na stejném místě jako před týdnem. Z diskrétní vzdálenosti je pozorovalo několik strážných. Soud se teprve scházel.

„Jak se cítíte, paní Priceová?“ zeptal se Ben.

„Mnohem lépe, děkuju ti. Už to chci mít rychle za sebou.“

„Musíme si promluvit, mami.“

„Já vím.“

Ospravedlňoval snad fakt, že matka přišla o jednu dceru, její lhostejnost ke druhé? Dávalo jí to právo opíjet se do němoty a cpát se prášky? Dávalo jí to právo vzít zákon do vlastních rukou?

„Proč se neposadíme?“ Ben je zavedl k lavičce u vzdálenější stěny.

Amanda se připravila na námitky, ale žádné nepřicházely. Zůstala stát uprostřed chodby, zatímco Ben odváděl její matku k dřevěné lavici, a nejistě se rozhlédla kolem, než se vydala za nimi. Když se svezla vedle matky, uvědomila si, že se sama celá třese. Ben si sedl z druhé strany.

„Mluvili jsme s Hayley Mallinsovou,“ začala Amanda. „Víme…“

„Všechno,“ přerušila ji měkce Gwen. „Ano, já vím, říkalas mi to v nemocnici.“

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Co jsem ti přesně měla říct?“

„Všechno,“ opáčila Amanda a opakovala tak matčino slovo, jediný výraz, který se dal vzhledem k okolnostem použít.

„A co jsem měla říct? Odkud jsem měla začít?“

„Co takhle s tím, že Hayley Mallinsová je moje sestra?“

Gwen Priceová přikývla a z očí se jí náhle po ztlučených tvářích začaly koulet slzy. „Jak se jí daří?“

„Je pochopitelně hrozně rozrušená.“

„Musí mě nenávidět.“

„Ne. Vůbec ne.“

„Opravdu? Je to pravda?“

Amanda pokrčila rameny. Kdo může říct, co je vlastně pravda?

„A děti? Jak jsou na tom?“

„Drží se. Pořád ještě nevědí celou pravdu.“

Gwen znovu přikývla. Jsou ještě moc malé, aby to mohly pochopit.“

„Všichni jsme moc malí, abychom to mohli pochopit,“ prohlásila Amanda. „Vím, že se s tím nedokážu vyrovnat, ať si to opakuju, kolikrát chci, ať se snažím přesvědčit, že to všechno dává smysl. Mami, řekni mi, jak se něco takového může stát? A jak jsi to přede mnou mohla tolik let tajit?“

„A co jsem ti měla říct?“ bránila se matka. „Když jsi byla maličká a tvoje sestra najednou zmizela? Když se týdny měnily v měsíce a měsíce v roky a policie se začala věnovat jiným, naléhavějším případům? Když jsem začala být v jednom kuse opilá nebo zdrogovaná antidepresivy? Když jsem byla moc omámená na to, abych vůbec vylezla z postele, a moc opilá, abych dokázala vnímat jasně? Když pokaždé, když jsem se na tebe podívala, jsem viděla tvou sestru?

„Proto ses o mě přestala starat? Kvůli tomu?“

Matka sklonila hlavu. „Je mi to líto.“

„No, takže to už je asi všechno v pořádku,“ odsekla Amanda.

„Nečekám, že bys to mohla pochopit.“

„Nikdy jsi mi nedala šanci, abych to chápala.“

„Byla jsi dítě.“

„Moc dlouho ne, to si piš. O to ses postarala.“

„Je mi to líto,“ opakovala matka.

Amanda ji ale nehodlala ani za nic nechat vyklouznout jen s omluvou. „A co později? Když už jsem byla dospělá. Proč jsi mi to neřekla? Proč to neudělal táta?“

„On chtěl,“ vyslovila prostě matka. Já mu to nedovolila. Donutila jsem ho, aby mi přísahal…“ Hlas se jí zlomil. „Kromě toho už bylo stejně pozdě. Byla jsem zahořklá, vznětlivá ženská se zahořklou, vznětlivou dcerou, která se mnou nechtěla mít nic společného.“

„Chceš říct, že byla moje vina, že jste mi nic neřekli?“

„Ne. Panebože, to ne,“ vyhrkla matka a rychle se natáhla po Amandině ruce. Jak by to mohla být tvoje vina? Byla to moje vina. Všechno byla moje vina. On mě varoval. Řekl mi, že když mu nevrátím ty peníze, co jsem mu ukradla, ukradne něco on mně. Řekl mi to, a já mu nevěřila. Netušila jsem, že by mohl být tak bezcitný. Tak zlý.“ Amanda cítila, jak ji dotek matčiných prstů zapálil do kůže jako rána elektrickým proudem. Vyskočila a zastrčila si ruce do kapes modrých kalhot. „A tak… co? Co teď čekáš? Že tě budu litovat? Že ti odpustím?“

„Nečekám, že mi odpustíš.“

„Dobře. Protože to se nestane. Věř mi – to se nikdy nestane.“

„Povězte nám o tom odpoledni, kdy jste uviděla Rodneyho Turecka se svou dcerou v hotelu,“ vmísil se mezi ně klidně Ben.

Gwen Priceová se opřela zátylkem o krémově vymalovanou stěnu a zavřela oči. „Šla jsem z kina se svou přítelkyní Corinne. A zašly jsme do Four Seasons, jako jsme to dělaly každý týden. A když jsme dopily a už se sbíraly k odchodu, prostě, už si to těžko dokážu vybavit přesně… Uslyšela jsem dětský smích, a podívala se doprostřed haly. A tam jsem je uviděla.“

„A poznala jsi je, po všech těch letech?“

Gwen otevřela oči a zadívala se na protější stěnu, jako by tam tu scénu viděla promítnutou na plátně. „Nejdřív jsem viděla tu holčičku. Bylo to, jako bych viděla ducha. Vypadala přesně jako její matka, když jí bylo tolik let. No, viděli jste to na fotografii. Na vteřinu jsem si opravdu myslela, že je to Lucy, ale pak mi došlo, že je to nesmysl. Uteklo už dvacet pět let. Nemohla to být Lucy.“ Gweniny oči zatékaly sem tam. „Myslela jsem, že mě klame zrak, že mám halucinace, jako když jsem ještě pila, a otočila jsem se, že půjdu pryč, a pak jsem uviděla Roda. A ano, toho jsem poznala okamžitě. Je to, jako když vrazíte do spolužáka, co jste ho neviděli celá desetiletí, a zjistíte, že se vůbec nezměnil. Ať si s tím obličejem zkoušel provést cokoli, stejně jsem neměla pochyb.“ Zamnula si čelo, jako by si ten obraz chtěla vyhnat z hlavy. „Pak jsem uviděla malého chlapce a ženu, která ho držela za ruku. Jeho matku. Svoji dceru. A najednou jsem věděla naprosto jasně. Měla jsem strašnou, naprosto zřetelnou jistotu.“

„Proč jsi je neoslovila?“

„Musíš pochopit, že se to všechno odehrálo ve zlomku vteřiny. Byla jsem příliš užaslá, než abych dokázala něco udělat,“ přiznala matka. „A pak, než jsem se vzpamatovala, byli pryč. Byla jsem úplně mimo. Nevím ani, jak jsem se dostala domů. Pamatuju si, že jsem stála před svou skříňkou s léky a držela je všechny v ruce, všechny ty lahvičky, které mi připomínaly, jak hluboko jsem klesla a jak daleko jsem zašla. A myslela jsem jen na to, že se potápím pořád hloub a hloub, že všechno je ještě mnohem horší, než jsem si kdy představovala. A myslela jsem si, že spolykám všechny ty prášky a konečně s tou bolestí skoncuju.“ Zasmála se; byl to ostrý zvuk, který zazněl jako štěkot. „Pak jsem si uvědomila, že jsou všechny prošlé a že mi z nich pravděpodobně bude jenom špatně. A jakou to mělo cenu?“

„Takže ses ho rozhodla místo toho zabít?“

„Nepamatuju se, že bych se k něčemu rozhodla. Nepamatuju se, že bych hledala revolver nebo ho brala do ruky. Byl to jeho revolver. Ironie, co? Koupil si ho po svatbě, na obranu. Každopádně první věc, na kterou si pamatuju, je, jak jsem seděla druhý den v hotelové hale. A pak jsem ho viděla, jak prochází těmi otočnými dveřmi, a tak jsem mu šla naproti. A pak se ke mně bezděčně otočil, ale viděl jen nějakou starou ženu, která jde přes halu. Potom jsem uviděla, jak se mu zablesklo v očích, když mu náhle svitlo, kdo jsem. Zablesklo se, jako když člověk stiskne kohoutek.“ Zhluboka se nadechla, než dokázala pokračovat. „A pak se ozvalo několik hlasitých výstřelů a on najednou ležel na zemi a lidé vřískali a on krvácel na ten krásný koberec, no, a zbytek už znáte.“

„Proč jsi neřekla policii pravdu?“

„Co jsem jim měla říct?“ zeptala se Gwen Priceová dcery. Jak bych to mohla udělat Lucy? Byla to moje vina, že ji odvezl. Všechno, co se jí stalo – všechno to byla moje vina. Nechápeš, že když už jsem ji nedokázala ochránit, to poslední, co jsem pro ni mohla udělat, bylo moje mlčení?“

„A to sis vážně myslela, že když se přiznáš, nikdo už nebude pátrat po ničem dalším?“

„Nikdo by nepátral,“ trvala na svém matka. „Policie měla všechno, co potřebovala. Nikomu nezáleželo na tom, proč jsem to udělala. Jenom tobě.“ Usmála se. „Už jsem zapomněla, jak umíš být tvrdohlavá.“

„Jak bys o mně mohla něco vědět?“ zeptala se Amanda a v hlase jí znovu zazněl starý hněv. „Celou dobu, co jsem byla pryč, ses se mnou nikdy nepokusila spojit. Nikdy ses mě nepokusila navštívit.“

„Trvalo mi celá léta, než jsem se dala trochu dohromady,“ prohlásila matka. „Když jsem už byla vyléčená z alkoholismu i z drog, najala jsem si soukromého detektiva. Našel tě na Floridě. Koupila jsem si letenku, a další, a ještě jednu. Ale nikdy jsem nenastoupila do letadla. Říkala jsem si, že proto, že si beze mě vedeš tak dobře, a jaký by mělo smysl otevírat staré rány? Uklidňovala jsem se myšlenkou, že na rozdíl od tvé sestry aspoň vím, kde jsi. Mohla jsem tě sledovat zdálky. Ale pravda je, že jsem byla vyděšená. Věděla jsem, jak strašný zmatek jsem ze všeho udělala. Věděla jsem, jak jsem se k tobě chovala odporně, zvlášť když umřel tatínek. Věděla jsem, že to sebelepší omluvy nemůžou nikdy napravit.“ Matčino příkré odsouzení se valilo na Amandu jako lavina, dopadalo na ni jako sekyra, která jí roztínala duši vejpůl. S dcerou jako ty není divu, že tatínek dostal infarkt.

„Řeklas mi, že můžu za tátovu smrt.“

„Ach bože. To nebylo fér. Nebyla to pravda. Miláčku, jestli někdo mohl za tatínkovu smrt, tak jsem to byla já, ne ty.“

Amanda zavrtěla hlavou. „Byla jsem noční můra.“

„Byla jsi mladá. Já byla noční můra.“

Amandiny oči se naplnily slzami. Já jsem ho zklamala. Den za dnem, pořád jsem mu působila jenom zklamání.“

„Ne, miláčku,“ trvala na svém matka. „To on zklamal tebe.“

„Cože?“

„Tolik ho zaměstnávalo, že se staral o mě, až zapomněl, že jeho nejdůležitějším úkolem je starat se o tebe. Nezáleží na tom, jak moc jsi byla nezávislá, jak silná jsi vypadala, nehledě na to, jak jsi dávala najevo svůj vzdor. Tys byla jeho holčička a jeho úkol byl chránit tě. I když to znamenalo, že tě měl chránit přede mnou.“ Natáhla ruku, a když si jí Amanda nevšimla, zase ji spustila dolů. „To nebyla tvoje vina, Mandy. Nic z toho nebyla tvoje vina.“ Slova Amandu zvolna obtáčela, obalovala ji jako kukla. Připadala si jako vězeň, který po dlouhých letech vyjde ven a mhouří oči proti jasnému slunci. Najednou, nečekaně, byla očištěna a ospravedlněna. Byla volná.

To nebyla tvoje vina, Mandy. Nic z toho nebyla tvoje vina.

Amanda se svezla na lavici. Není vinna.

„Je mi to líto, miláčku,“ pokračovala matka. Je mi líto, čím vším sis musela projít, lituju všech těch hrozných věcí, co jsem ti kdy řekla. Kdyby bylo něco, co bych mohla říct nebo udělat, jak bych mohla odčinit tu bolest, kterou jsem ti způsobila…“ Amanda zírala do matčina potlučeného obličeje. Vypadá tak krásně, pomyslela si. „Něco bys udělat mohla,“ slyšela se.

„Co?“

„Nepřiznávat vinu.“

„Co?“ zeptala se znovu její matka.

„Nevěděla jsi, co děláš. Žádná porota na světě tě neodsoudí, když uslyší tvůj příběh.“

Její matka zavrtěla horlivě hlavou ze strany na stranu. „Žádná porota můj příběh nikdy neuslyší. Nikdo ho neuslyší.“

Je pozdě,“ namítla Amanda.

„Cože? Jak to myslíš?“

„Policie už ho slyšela.“

„O čem to mluvíš?“ Matka náhle zpozorněla, zaťala prsty do záhybů kalhot. „Na to jsi neměla právo. Nemělas právo jim nic vykládat!“

„Ona nic neřekla,“ ozval se Ben.

„Cože? Tak kdo potom…?“

„Lucy šla včera večer na policii.“

„Lucy šla na policii?“

„Řekla jim pravdu.“

„Ne. Vy lžete! Snažíte se mě obelstít!“

„Ne, mami,“ řekla unaveně Amanda. „Lží už bylo dost.“

„Ach bože. Moje děťátko. Jak jí je?“

„Proč se jí nezeptáš sama?“ zeptala se Amanda. Ben vstal a popošel k postranním dveřím.

A tam náhle stála, uprostřed chodby, zalitá slunečním světlem z blízkého vysokého okna. Hayley Mallinsová, dospělá žena, která se kdysi jmenovala Lucy Turecková.

Dcera její matky.

A moje sestra, pomyslela si Amanda, když se k nim žena váhavě přiblížila. Na sobě měla světle růžový svetřík a tmavošedé kalhoty, tmavé vlasy měla pečlivě zastrčené za ušima. I když měla oči trochu opuchlé pláčem a rty se jí znatelně chvěly, Amanda si uvědomila, že ji obklopuje jakási aura klidu. Vyrovnanosti, jako tu Renoirovu dívku stojící na houpačce.

Matka se pomalu vyštrachala na nohy. Nejistě vykročila, jako by ji držela neviditelná ruka, jako by si ji k sobě dcera přitahovala neviditelným vodítkem. „Lucy,“ vyslovila její ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk.

„Mami,“ ozvala se tichá odpověď.

Dvě ženy si padly do náruče. Matčiny ruce se zabořily do měkké vlny Lucyina svetru, Lucyiny prsty se zaťaly do záhybů hrubé látky matčiny teplákové soupravy. Po několika minutách se od sebe odtáhly, pomalu, zdráhavě, jejich oči pátraly v obličeji té druhé po stopách času, prsty hladily nové, neznámé vrásky. Amanda tu scénu sledovala z dálky a dívala se, jak matka líbá její sestru na tváře. Snažila se nepředstavovat si, jak musí dotek těch rtů působit. „Miluju tě,“ slyšela. „Miluju tě,“ zazněla šeptaná odpověď.

Amanda si setřela nechtěné slzy, když si ženy znovu padly do náruče a začaly se kolíbat v jakémsi pravidelném rytmu. Zavrtěla netrpělivě hlavou. Co se to sakra děje? Snad nežárlí? Nebo je rozčilená? Bůh ví, že ona na tyhle sentimentální výjevy není. Tak co jí na tom tak vadí? Proč si připadá tak odstrčená? Proč brečí nad dvěma ženami, které sotva zná, a které ani nechce znát? Všechno přece dopadlo dokonale. Její matka a sestra se znovu shledaly. Není pochyb o tom, že žalobce bude souhlasit s dohodou. A ona bude moci tohle zatracené město konečně jednou provždy opustit. Tak to je. Všichni vyhráli. Všechno dobře dopadlo.

Všechno je doprdele v pořádku.

„Panenko?“

To oslovení k ní připlulo vzduchem jako pokývnutí prstem. Amanda s úžasem sledovala, jak se kruh tvořený matkou a sestrou rozevírá jako okvětní lístky, a jejich paže se toužebně natahují k ní. Ne, pomyslela si. Já tam nechci. Není tam pro mě dost místa. Upadnu. Je to moc nebezpečné. Je to děsivé.

Ale i když zavrtěla hlavou, její tělo se samo pohnulo kupředu. Cítila, jak ji sestřina ruka chytá zezadu za loket. Cítila, jak ji matčina paže objímá na zádech. Dvě ženy ji přitáhly k sobě. Amanda se zhoupla mezi ně.

Na letiště jeli mlčky. Byl nádherný slunečný den bez jediného mráčku, na sytě modré obloze viselo jako velký žlutý míč slunce. Takovéhle dny vásošálí tím, že to vypadá, jako by bylo mnohem tepleji, než je doopravdy, pomyslela si Amanda a zastrčila ruce do kapes parky. Zajímalo by ji, jestli ji někdy na Floridě vezme na sebe. Utratila tolik peněz za něco, co už teď vůbec neužije, pomyslela si. A navíc, ze všech barev, zrovna červená! Co ji to pro všechno na světě popadlo?

Nebyla očividně ve své kůži. To bylo moje horší já, pomyslela si s tichým úšklebkem. Nebo lepší. Každopádně to, které souhlasilo s tím, aby ji Ben odvezl na letiště, když se v půl sedmé ráno zjevil v matčině domě, navzdory tomu, že se rozloučili už večer předtím. Nedohodli se snad, že to bude pro oba snadnější, ne tak bolestné a rozhodně dospělejší, když se klidně a vyrovnaně rozloučí na závěr toho zběsilého a vzrušeného týdne? Přece se včera cudně objali a popřáli si upřímně všechno nejlepší. Neslíbil jí snad, že ji bude informovat o vývoji matčina případu? Neslíbila mu, že s ním zůstane v kontaktu? Nepogratulovali si navzájem k tomu, jak skvělou práci odvedli?

Státní návladní tvrdohlavě několik dnů odolával, ale včera ráno zvítězil zdravý rozum a on se s Benem dohodl na tom, že matce bude uznána jako polehčující okolnost dočasná ztráta příčetnosti a že stráví minimální nutnou dobu ve státním psychiatrickém zařízení. Než ji propustí, což bude patrně za šest měsíců, Lucy si uspořádá svoje záležitosti v Anglii a vrátí se s dětmi do Toronta. Díky skonu Tureckovy matky teď měla dokonce i nějaké peníze v bance. Nemluvě už o těch 100 000 dolarů, uložených v bezpečnostní schránce v North Yorku.

Takže to by bylo. Případ byl uzavřen. Mise úspěšně završena. Její úkol tady byl u konce.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Ben a prolomil tak dlouhé ticho. Hlas měl pevný a ovládal se, jako by se vyrovnal s jejím rozhodnutím vrátit se na Floridu, jako by se s ní opravdu vypořádal jednou a provždy.

Amanda přikývla. Téměř se bála vyslovit to nahlas. Pravda je, že svůj vlastní hlas v posledních dnech stěží poznávala, a po tom, co všechno se minulý týden stalo, kdo ví, co by jí vlastně vyšlo z pusy? Do města přijela jako virtuální sirotek. A teď odjíždí jako něčí dcera, něčí sestra, něčí teta. A její bývalý manžel je teď zřejmě jejím nejbližším přítelem. Diví se snad někdo, že ona sama už stěží ví, kdo je vlastně zač?

Potřebuje čas, aby dokázala strávit všechno, co zažila. Potřebuje odstup. Potřebuje zjistit, kdo je Amanda Priceová Myersová Travisová vlastně zač.

Hovno! okřikla se netrpělivě a podívala se na Bena. Ví moc dobře, kdo je. Nepotřebuje čas. Nepotřebuje odstup. Všechno, co potřebuje, sedí teď vedle ní. Potřebuje jediné, pohřbít svou vlastní hrdost a říct mu, že změnila názor, že i když Jennifer může být úžasná státní zástupkyně a úžasná žena, rozhodně to není žena pro něj, že jediná žena pro něj je ona sama, a že tahle žena chce ještě jednu šanci.

„Kdy dáš auto do opravy?“ zeptala se místo toho.

„Myslím, že zavolám do servisu v pondělí,“ odpověděl Ben, oči upřené na silnici před sebou. „Doufám, že to nebude moc stát.“

Amanda znovu kývla. Napadlo ji, že by mu nejspíš měla zopakovat svou omluvu, nebo se aspoň nabídnout, že zaplatí za opravu – ta nehoda, to byla vysloveně její vina. Jenže už se mu jednou omluvila, a nabídku na zaplacení by určitě odmítl, tak jaký by to mělo smysl? Ben je stejně hrdý jako tvrdohlavý.

Zapomněla jsem, jaká umíš být tvrdohlavá, řekla její matka.

Měli toho s Benem vážně hodně společného.

Není to ten důvod, proč jsi odjela? zeptal se jí jednou.

Tehdy to bylo správné rozhodnutí, a dneska taky, rozhodla se. Člověk musí jít dál, dopředu. Nemůže se vracet zpátky časem. Je omyl pokoušet se o to.

Dálnice nebyla tak přeplněná jako při jejich poslední cestě, i když na silnicích už jezdila spousta aut. Amandu by zajímalo, kam všichni jedou, už takhle v sedm ráno? Stará corvetta poskakoyala po výmolech. To je ten problém s auty, co mají podvozek tak nízko nad silnicí, pomyslela si. Cítíte pak každý kámen.

„Máš hlad?“ zeptal se Ben, když minuli Letištní hotel Hilton.

Amanda zavrtěla hlavou a vybavila si mladou dvojici, která se líbala v Hiltonu u výtahů. Doufala, že si to na Bahamách užívají. Doufala, že spolu budou žít dlouho a Šťastně.

„Můžeme něco zakousnout na letišti, když budeš chtít.“

„Ne,“ vyhrkla hlasitěji, než zamýšlela. „Promiň,“ omluvila se rychle.

„Co mám prominout?“

„Nemůžeme to vzít všechno jedním vrzem?“

Ben se usmál. „Opravdu. Žádnou omluvu mi nedlužíš, Amando.“

„Myslím, že ano.“

„Jsem už velký kluk. Věděl jsem, do čeho jdu.“

Ještě že aspoň jeden z nás to věděl, napadlo ji. Dívala se oknem ven, jak Ben zatáčí k terminálu 2. „Stačí, když mě tady vysadíš,“ navrhla mu. „Nemusíš se mnou chodit dovnitř.“

„Tak dobře,“ souhlasil a zabočil na parkoviště. Objeli několik ramp, než nakonec našli volné místo na pátém podlaží, blízko mostu, kterým se šlo k odletům. Ben vypnul motor, vytáhl klíčky ze zapalování a obrátil se k ní s milým úsměvem. „Tak jsme tady.“

„Tak jsme tady,“ opakovala po něm.

Vystoupil z auta, vyndal její brašnu ze zadního sedadla a otevřel jí dveře dřív, než si stačila rozepnout pás.

„Jsi zatraceně veselý,“ obvinila ho, když vystoupila a věnovala poslední pohled na rozloučenou starému vozu. Pak vykročila za Benem. Jsi rád, že se mě konečně zbavíš?“

Usmál se. „Všechno hezké musí jednou skončit.“

Amanda bojovala s touhou shodit ho z eskalátoru. Místo toho šla za ním do přeplené haly. „Bože, kam to všichni letí?“

„Na Floridu,“ odpověděl Ben. Vedl ji kolem řady automatů. „Máš kreditku?“

„Mám.“ Amanda vytáhla kreditní kartu a zastrčila ji do otvoru. Pak navolila všechny potřebné údaje a z přihrádky vyjel její palubní lístek. V tichosti čekali, až bude transakce u konce. „No, a je to,“ uzavřela s nuceným úsměvem Amanda.

„Máme čas,“ upozornil ji Ben. „Můžeme si dát kafe.“

„Radši už půjdu. Musím přes americkou celnici a projít bezpečnostní prohlídkou. Bůhví, jak dlouho to může trvat.“

Ben sklopil oči k zemi a pak se podíval na ni. „No, takže to je všechno,“ řekl s nezřetelným otazníkem na konci.

„To je,“ souhlasila.

Sklonil se a jeho rty přilnuly k její tváři. „Dávej na sebe pozor, Amando.“

Odolala nutkání dotknout se místa, kam ji políbil, schovat si polibek navždy. „Ty taky.“

„Zavoláš mi, kdybys něco potřebovala?“

„Rozhodně. A ty mi zavolej, co je nového s matkou.“

„Můžeš za ní kdykoli přijet, víš,“ připomněl jí.

Přikývla. Tohle už všechno probírali. „Musím zjistit, kdy se budu moct uvolnit. Asi to nebude hned tak.“

„Kdykoli,“ zdůraznil Ben. Vykročili spolu k americké celnici. Lidé tam už čekali ve frontě. „Myslím, že musíš vyplnit nějaké formuláře.“ Ukázal na štos papírů na stojánku hned za dveřmi.

„Aha, ano. To budu muset.“

„Palubní vstupenku, prosím,“ vyzvala je strážná v uniformě a natáhla k nim ruku.

„Takže, teď už je to opravdu všechno,“ zopakovala se smíchem Amanda.

„Opravdu.“

„Sbohem, Bene.“

„Sbohem, Panenko.“

A pak si najednou leželi v náručí a on ji líbal do vlasů, na tváře, na oči, na rty. I ona ho líbala, líbala a plakala a držela ho v náručí, jak ho toužila držet po zbytek života. Nenechávej mě odejít, letělo jí hlavou. Prosím. Nenechávej mě odejít.

„Překážíte v cestě,“ napomenula je žena v uniformě. „Ustupte si, prosím.“

Amanda se zdráhavě vymanila z Benovy náruče. Zhluboka si vzdychla, pokoušela se vzpamatovat. Je čas jít dál, připomněla si. Čas přesunout se jinam. „To je v pořádku. Jsem připravená.“ Nabídla strážné palubní lístek. Ta se rozhlédla kolem a potom na ni kývla, že může vejít. Amanda prošla dveřmi a pak se otočila k Benovi. Řekni mi, ať zůstanu, prosila ho v duchu. „Zavolej mi někdy!“ vykřikla nahlas a viděla, jak se ztrácí v davu. A je to, pomyslela si. Teď už definitivně.

Vyplnila všechny nezbytné formuláře a postavila se do fronty. Kirrel, opakovala si a příjemná otupělost ji začala polévat od hlavy až po špičky nohou. Kirrel. Kirrel. A pak náhle začal zvonit něčí mobil, jakoby v rytmu mantry. Můj mobil, uvědomila si a vytrhla ho z kabelky.

„Volám moc brzy?“ promluvil jí do ucha Benův hlas.

„Kde jsi?“

„V autě. A věř tomu nebo ne, už zase sněží.“

Amanda se zadívala k dlouhému oknu vepředu v místnosti. Opravdu začalo sněžit.

„A tak mě napadlo,“ pokračoval lehce Ben, „že už jsem dávno neměl dovolenou, a že bych si opravdu moc rád zajel na pár týdnů někam do tepla.“

„Na Floridě je nádherně,“ vydechla.

„No, nevím. Asi bude problém sehnat tam dobrý hotel…“

„Znám jedno báječné místo, kde můžeš bydlet. Nádherné. Přímo nad oceánem.“

„No, budu si muset upravit rozvrh, podívat se, kdy se můžu uvolnit…“

„To bys měl,“ skočila mu rychle do řeči Amanda a postoupila o krok ve frontě. „A možná že mezitím bys mohl taky zjistit, co musí člověk udělat, aby mohl v Kanadě složit advokátské zkoušky. Víš, možná tam budu muset začít trávit daleko víc času. Někdo bude muset dohlížet na matku, aby zase někoho nezastřelila.“

„Myslím, že to je vážně moc dobrý nápad.“

Nastala dlouhá odmlka. Co to dělám? pomyslela si. „Miluju tě,“ řekla nahlas.

Já tebe taky,“ zazněla prostá odpověď.

„Další,“ oznámila strážná a ukázala Amandě k přepážce číslo 15.

„Samá práce?“ zeptal se celník a sarkasticky ukázal na telefon v její ruce.

„Cože? Ale ne.“ Upustila mobil do kabelky a podala muži svůj pas: Snažila se trochu potlačit svůj široký úsměv. „Vlastně si skvěle užívám.“

Asi o hodinu později seděla u okýnka v přeplněném tryskáči. Pilot právě oznámil, že letí ve výšce dvanácti kilometrů. Upozornil cestující, že i když obloha vypadá jasná a bezmračná, zřejmě je cestou čekají jisté turbulence. Amanda si opřela hlavu o okénko a nechala se pohltit nekonečnou modří oblohy.

Co Amanda viděla: budoucnost.

Joy Fieldingová

Z anglického originálu Puppet PANENKA (Atria Books, New York 2005) přeložila Jana Jasová Redigovala Marcela Nejedlá Odpovědná redaktorka Petra Diestlerová Technický redaktor Jiří Staněk Obálku navrhla Jana Šťastná Vydala Euromedia Group, k. s. – Ikar, v roce 2005 jako svou 3171. publikaci Počet stran 384 Vydání první Sazbu zhotovily Spojené Grafické Továrny, Dobříš

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai