MLUVITI PRAVDU

Brutální román o lásce k životu

JOSEF FORMÁNEK

Něco jsem žádal. Asi to byl smysl života. Vydal jsem se s Bernardem údolím utrpení na cestu k hoře poznání.

Často jsem byl plný tetelivé úzkosti, strachu a beznaděje.

Občas jsem se bál, jestli vůbec můžu jít dál.

Až když přestanete věřit, osud vám někdy nadělí něco z toho, o čem sníte.

Hodně štěstí na té cestě. Per aspera ad astra.

6

HLUBOKÁ NOC

Když jedu z baru na chalupu, zásadně se nenechávám taxíkem vozit až k ní. Aby nikdo nevěděl, kde ji mám. Stejné tak nerad mluvím nahlas na veřejnosti, neříkám tajné věci do telefonu, milenky si do něj ukládám zásadně pod mužskými jmény a sedmkrát kontroluji, jestli jsem zamkl.

Ten večer jsem účet od taxikáře, jak jsem od přírody nedůvěřivý, také několikrát zkontroloval, než jsem zaplatil a vyrazil pěšky domů. Když jsem už uhýbal za jednou vesnicí v Českém středohoří ze silnice na lesní cestu, u místního smetiště, z ničeho nic jsem si všiml takového světýlka. Přímo na smeťáku.

I když byla noc blízká úplňku, nebe plné roztrhaných mraků, neviděl jsem nic než obrys skládky a na jeho vrcholu čtverec světla. Až když jsem přišel blíž, uviděl jsem siluetu chatky.

Co to je?

Můj opilý mozek zvažoval ty nejšílenější dedukce, neboť ve dne a za střízliva, když jsem jezdil okolo, jsem si žádného lidského příbytku na té skládce nevšiml.

Marťani nebo co? Nebo co?

Hrabal jsem se po starých pneumatikách, suti a čemsi smradlavém k tomu zjevení.

Podotýkám, že kdybych byl střízlivý, jaktěživ bych si nedovolil v noci takhle někoho děsit.

Ťuk, ťuk

„Haló,“ zakřičel jsem. Uslyšel jsem nevzrušené šouravé kroky.

Otevřely se dveře, stlučené z nerovných prken, mezi nimiž prosvítalo světlo. Co asi bude? pomyslel jsem si.

Objevily se pronikavé oči a za nima vrásčitá tvář s bílým knírkem.

Se škytnutím jsem vyhrkl: „Co tady děláte?“

Ticho.

7

„Myslím jako na smetišti,“ doplnil jsem vyjeveně, ale s opileckou umíněností. „Občas tady jsem.“

„No tak to jo,“ důležitě jsem přikývl.

Mlčel a ty oči se na mě pořád dívaly. Snažil jsem se nahlédnout dovnitř, ale on mému pohledu zastoupil cestu.

„Tak dobrou, mladý muži,“ řekl rozhodné. Asi mi došlo, že je hluboká noc, neboť jsem rychle něco zadrmolil, ale to už si kvůli vypitému alkoholu moc nepamatuju.

Každopádně jsem si umínil, že musím celou tu věc další den prozkoumat.

*

Ráno mě bolela hlava. Měl jsem schůzku s nakladatelkou, ale nejraději bych ji odvolal. Třeštilo mi ve spáncích a stěží jsem se soustředil na jízdu. Přesto jsem u smetiště zpomalil a zkontroloval svůj včerejší objev.

Ne, nezdálo se mi to. Úplně nahoře trůnila chatka. Tam opravdu někdo bydlí, rozbolela mě hlava ještě víc. Nějaký bezdomovec?

Při cestě zpátky jsem u smetiště zastavil. Cítil jsem se sice jako šmírák, ale moje zvědavost úplně křičela: KDO TO JE? CO TAM

DĚLÁ?

Vtom se otevřely dveře obydlí a ten starý muž ze včerejší noci mě uviděl. Pátravě se na mě podíval a pak zase zabouchl.

Zasmál jsem se. Buď má z lidí strach, nebo se s nikým nechce bavit.

Probudil se ve mně sup. Moje fantazie pracovala naplno. Třeba má nějaké tajemství.

Nemohl jsem tehdy tušit, že skutečnost je mnohem syrovější, než bych si dovedl představit.

8

TICHÁ ZAHRADA

Uplynulo čtrnáct dní, kdy jsem měl pořád něco důležitějšího, a navíc jsem v sobě i sbíral odvahu se tam zastavit a znovu vyděsit toho starého muže. Že si ho ještě nevšimli ve vesnici, napadlo mě.

Zatímco jsem jezdil občas okolo, začalo se něco dít. Na skládce se objevily různé hromádky a vrchol kopce zbavený odpadků byl bez nich najednou podivné nahý. Při každé další jízdě jsem ostřil zrak a zjišťoval, že jedna hromada je plná kastrolů, jiná, větší, zase pneumatik. Je to nějaký bláznivý ekolog? Ne, na to byl moc starej a sám.

A tak jsem konečně vystoupil z auta a šel tam.

*

Mám rád japonské zahrady. Tady ale nebyly vodou ohlazené kameny jako v Kjótu, poskládané v kamennou řeku, ani jezírka či pečlivě zastříkané stromy, ale něco velmi podobného. Jen objekty co skládaly atmosféru rozjímání, nebyly člověkem vyzdvižené výtvory přírody, ale vyhozené věci.

Jeden strom, který zřejmě dřív rostl mezi tím smetím, měl teď hlínu mezi obnaženými kořeny učesanou hráběmi, větve ozdobené oprýskanými cedníky pokroucenými naběračkami, rezavými kleštěmi. V na první pohled ledabylých, ale dokonalých shlucích rostly na smetišti květiny a podél cesty vlnící se mezi hromadami roztříděného bordelu byly položeny kameny a rozbité cihly. Pod korunou dalšího stromu trůnila roztrhaná kožená sedačka. Když jste si do ní sedli, uviděli jste se v prasklém zrcátku pověšeném na protější větvi.

Vypadalo to spíš jako skladiště času či scéna z podivného filmu než jako zakázaná skládka. Jo, a ještě tam byla houpačka z rozříznuté pneumatiky.

Jen ten chlap tam nebyl.

9

Uslyšel jsem zvuk náklaďáku. Červená tatra couvala k velké hromadě neroztříděného bordelu, z auta se vyklonil člověk v pruhovaném tričku a snažil se přeřvat motor: „Hej, šéfe, neviděl jste starýho?“ Zavrtěl jsem hlavou, ale pro jistotu jsem se rozhlédl.

Zpoza hřbetu skládky se vynořila známá tvář. Ukázal jsem tím směrem. Poděkoval a šel za ním.

O něčem se dohadovali. Starý muž vytáhl z kapsy přehnutý balíček tisícikorun, odpočítal z něj dvě a podal je řidičovi. Všiml jsem si, jak mu zasvítily oči, když sledoval starcovy ruce.

Potom šli k hromadě a začali z ní házet odpad na korbu. Staré kolo. Buchl Sudy s něčím zatvrdlým uvnitř. Buch! Buch! Pak nemohli zvednout těžký trám, a tak jsem šel pomoct.

Jak jsme ho naložili, chlap v proužkatém triku řekl, že zbytek toho drobného svinstva už tam nahází sám.

Starý pán s bílým knírkem mi pokynul směrem k chatce: „Nedáte si něco k pití?“

„Vy tady bydlíte?“ vyzvídal jsem cestou nahoru.

„Ano i ne.“

„Nevyděsil jsem vás tenkrát v noci?“ Neodpověděl a místo toho otevřel dveře tajemné kůlny. Nic tam nebylo, jen postel, polička, stůl a židle.

Chvíli jsme přeřvávali tatrovku zdvořilostními řečmi, a teprve když ten hlučící stroj odjel, mohl jsem mu položit skutečnou otázku, po níž ale přišlo ticho.

Tak jsem to řekl jinak: „Ne jako že byste byl blázen. Mně to přijde sympatický, ale moc lidí by smetiště neuklízelo.“

„Milej chlapče, kašlu na to, co vám přijde sympatický. Dáte si ještě jednu?“ Přikývl jsem.

Najednou vstal, mrknul na mě, zvedl pravou ruku s vodkou před obličej, levou ruku dal za záda a řekl: „Prozit.“ Stoupl jsem si, 10

hodil do sebe štamprle a zeptal se ironicky: „To hledáte poklad?“

„Možná,“ zasmál se.

„A nebojíte se říkat to cizímu člověku?“ odmítl jsem pokračovat v pobaveném tónu, neboť mi v zádech zvláštně zatrnulo.

Zvážněl: „Myslíte si, že kdybych tady hledal poklad, tak bych vám to vyprávěl? Proč bych to dělal? Takhle hloupej nejsem.“

Všiml jsem si jeho zvláštního přízvuku i toho, jak některá slova těžce hledá. Ale něco mi říkalo, že cizinec to není. Byl jsem stále zvědavější, a tak jsem mu nabídl: „Ať děláte cokoliv, třeba bych vám mohl nějak pomoct. Jsem bejvalej novinář a mám spoustu kontaktů.“

Překvapilo mě, když řekl, že si o tom zítra popovídáme.

POKLAD

Ještě ten večer jsem si šel sednout do hospody ve vesnici pod smetištěm. Byla skoro prázdná, ale tak ponurá je vždycky. Od průvanu se u stropu lehce pohupovala nahatá žárovka na drátu a na podlaze plavaly stíny židlí a lidí.

Z rohu, kde seděli tři chlapi, zaznělo: „Jardo! My tady chcípnem žízní!“

Ze skladu se ozval smích hostinského.

Pak se ztišili, přesto jsem slyšel skoro každé slovo. Takové lidi nechápu. Sám nerad mluvím hlasitě na veřejnosti, protože si myslím, že by mě někdo mohl slyšet.

I vy byste si na to měli dávat pozor. Někdo pořád naslouchá.

Ti chlapi mluvili o pokladu. Přísahal bych, že jsem úplně jasně slyšel slovo POKLAD. Párkrát se na mě nedůvěřivě podívali a pak pokaždé na chvíli ztichli. Hrál jsem si se zapalovačem a předstíral, že mě nezajímá nic jiného.

11

To téma je tak zaujalo, že po chvíli opět začali vzrušeně mluvit polohlasem o smeťáku a o tom starým náckovi. I kdyby nemluvili o skládce, bylo by mi to jasný.

Když mi konečně hostinský přinesl pivo, potichu jsem se ho zeptal: „Se tady někde našel poklad?“ Teatrálně se nadechl a schválně nahlas řekl: „Zajímaj vás poklady, mladej? Ty, co jsou v zemi, a nebo naše drahý polovičky? To jsou poklady! Jen je vykopat.“

Muži u stolu v rohu se zasmáli, ale vzápětí jsem koutkem oka zaznamenal, jak se po mně jejich obličeje znechuceně podívaly.

Nikdy mě tady neměli rádi. Vždycky jsem pro ně byl a budu přistěhovalec z města. Kašlu na ně, řekl jsem si a schválně jsem v tom tichu srkavě dopíjel to jejich hnusný lounský pivo. Stejně bylo víc slyšet ticho. Ticho všude kolem, na stole, pod stolem, v rohu, u crčící pípy, v hlasitém tajemství vedlejšího stolu.

NÁCEK

„Vy tady máte poklad! Slyšel jsem v hospodě chlapy, jak o tom mluvěj,“ obvinil jsem ho, hned jak jsem druhý den přišel.

„Co myslíte pokladem?“

„Hodně peněz,“ řekl jsem, aby věděl, že mě to mlžení nebaví.

„Mám hodně peněz, chcete nějaký? Chcete nějaký?!“

zopakoval s ironickou naléhavostí. Než jsem mohl říct A, šel k židli v rohu a zpod pečlivě srovnané kupičky kalhot a svetru vzal docela velkou hromádku peněz – až jsem polkl. Aniž by je přepočítal, odebral z nich část a podal mi je. Díval jsem se na něj a jeho ruka s penězi pořád trčela ve vzduchu.

„Jestli si je nevezmete Jděte pryč, mladý muži. Na shledanou,“ a otočil se.

„Ne, počkejte.“

Zastavil se, ale zůstal ke mně zády.

12

„Říká se o vás, že jste prej nácek, tedy bejvalej německej voják, co není tak divnej, aby uklízel smeťák jen tak. Všichni si myslej, že jste si tady před koncem války zakopal, co jste si na“

„Nakrad? Nácek, co si nakrad?“ otočil se ke mně.

„Ale ne“

„Jmenuju se Mares,“ napřáhl ke mně ruku. Představil jsem se, to mu však nestačilo: „Ale kdo jste, bývalý novináři?“

„Nepíšící spisovatel.“

„To zní hrdě!“ rozesmál se: „Víte, kdo napsal Divokýho Billa a Dlouhána Dicka?“

„Ne.“

„Panečku! Will Peters. A kdo napsal Vojnu a mír?“

„Lev Nikolajevič Tolstoj.“

„A co napsal ten Dickens?“

„Charles? – Oliver Twist. Dobrý?“

„Něco bych pro vás měl,“ zkoumal mě očima.

„Jako příběh, jo? Každej si myslí, že ten jeho příběh je nejzajímavější ze všech.“

Uraženě mi řekl: „Moje matka, moje povedená matka,“

podíval se, jestli mě to zajímá, a pokračoval: „ ale já jsem neměl matku. Odložila mě před stánkem božím, ale i tak jsem strávil dlouhou dobu bez Boha. Byl jsem svědkem špatnejch věcí, to říkám rovnou. Válka. Vězení. Pořád jsem utíkal. Ale životu neutečeš. Sloužil jsem u SS i v Rudý armádě. Taky v český, ale to byla sranda. Vy máte armádu na hovno.

Byl jsem odsouzenej k smrti a přežil jsem to. Stal jsem se pak krajským tajemníkem vaší slavný KSČ v padesátejch letech. Taky mně to dali pěkně sežrat. Kriminály, tábory. Skoro dvacet let.

Valdice, Jáchymov, Ruzyně, Ostrava. Jó, hochu“

Lákal mě ten příběh, i kdyby na osudu toho divnýho chlapa bylo jen půl pravdy: „Jak jste to všechno přežil pane Mares?“

usmál jsem se.

13

„Já ti dám Mares, ještě jednou to řekneš, a vezmu tě holí.

Jmenuju se Mares! Es na konci. Jste vůl, že to neslyšíte?“

Pochopil jsem, že přechází z vykání do tykání podle nálady a způsob oslovení používá stejně jako intonaci. Začal se mně líbit.

„No tak se omlouvám. To je dost zajímávej příběh.“

„Když jsem přiletěl do Západního Německa jako poslední německý voják, který se vrátil ze zajetí, Rudolf Augstein, zakladatel Spiegelu, mi za můj příběh nabídl padesát tisíc marek.

Ale já se bál, že jak promluvím, tak po mně půjde rozvědka StB.

Nabízelo se mi i několik pisálků, že z toho uděluj knihu.

Všechny jsem odmítl. Desítky let jsem mlčel.“

„A proč?“ zeptal jsem se.

„To se dozvíš.“

Přitáhl si mě za rukáv a pošeptal mi, jako by mi říkal bůhvíco tajného: „Všechno má svůj čas. Je čas mlčení i čas mluvení.“

„A proč?“ trval jsem na svém.

„To poznáš, až ti to celé řeknu. My jsme se museli potkat, byla to vůle boží.“

„Tak to jo,“ usmál jsem se. „Ale nemám čím zaplatit. A ani nechci.“ Přemýšlel jsem o tom, jestli to je dobrá volba, jestli jsem se nedostal do spárů nějakého egocentrického dědka, a navíc to strašné slovo SS mně uvízlo v krku jako rybí kost.

„Zaplatíš mi pravdou. Pravdu za pravdu. A můžeš mi pomoct někoho najít,“ zasmál se a pokračoval: „Nedumej o tom, chlapče, a radši si napiš, koho hledám.“ Zmateně jsem se šacoval.

„Vy jste mi pisálek,“ a podal mi tužku, staré noviny a pak vyslovil to jméno: „Sophie Rubinsteinová za svobodna, ale může mít znovu to jméno, i když pochybuju. Teď se asi jmenuje Kopáčková. O čtyři roky mladší než já. Bydlela v Ústí. V týhle chatě před tím než vyhořela, jsme měli takový dostaveníčka lásky,“ usmál se. „Kde je teď, čert ví. Možná nežije. Možná má dítě. Teď by mu bylo okolo padesáti? Nevím“

14

„A proč jste to tomu časopisu neprodal?“

„Jste blbej nebo co? Říkal jsem, že jsem se bál. A teď už běž a najdi mi tu ženu a dítě.“

Padesátileté nebo šedesátileté dítě, usmíval jsem se, když jsem odcházel. Ještě než jsem za sebou zavřel dveře, nedalo mi to a zeptal jsem se: „A teď se nebojíte?“

„Už je mi to jedno. Zítra přijďte, budu vám vyprávět. A vy si připravte něco, co mi budete říkat na oplátku. Něco zajímavýho.

Žádný kecy, ale pravdu.“

INZERÁT

Stejně je to zajímávej chlap, říkal jsem si. Ale proč to vypráví mně a zrovna teď? Co za tím je? Chce bejt slavnej? Proč? Otázky bez odpovědí mně tepaly v hlavě. Na chalupě jsem si na záchod vzal ty starý noviny od něj, protože tam já přečtu všechno, včetně zadního textu na umělohmotný láhvi Sava. A když jsem si tam v teple lebedil, cosi jsem objevil. Jeden z inzerátu v těch novinách mně byl totiž povědomý:

Milá Sophie, hledám tě už tolik let. Chtěl bych tě jen vidět a říct ti, že to, že jsem na tebe mohl myslet ve vězení, mi asi zachránilo život. Nic nechci, jen vědět, že se máš dobře.

Bernard Mares, P. O. BOX 17, Ústí nad Labem.

ROK 2007

Nesčíslněkrát jsem ho navštívil v jeho chatce a nebo pronajatém bytě v Ústí. Bylo pro mě zvláštní nahlížet do cizího života jako chirurg do hrudního koše. Možná jsem se stal i jeho blízkým člověkem, přestože Jak říkal, všichni kamarádi padli u Stalingradu. Ne proto, že jsem za něj občas něco vyřídil na úřadech, ale proto, že jsme si říkali všechno. Těšil jsem se, že mu 15

objevem jeho ztracené lásky jednou udělám radost. Řekl jsem mu to a on to vyslechl s kamenným obličejem.

„Proč? Tolik jste si to přál“ divil jsem se, když mi muž ze smetiště řekl, abych po ní zatím nepátral.

Až po čase jsem se ho odvážil znovu zeptat, kdy ji můžu začít hledat, i když jsem po ní už dávno rozhodil své sítě. Odbyl mě, že nejdřív jedno a pak druhý až dopíšu knihu.

Myslím, že to spíš odkládal. Jako by tím setkáním měl jeho život ztratit smysl.

ROK 2004

Pozorně jsem ho poslouchal. Tok řeči, hledání českých slov, pravidelné odkašlávání. Sledoval jsem, jak se sápe po holi nebo mi s ní hrozí, když jsem ho rozčílil nějakou otázkou. Nutil mě přemýšlet. O něm, o sobě. Jaký bych byl já na jeho místě, v jeho životě, který mě začínal čím dál víc pohlcovat.

Možná i proto jsem mu řekl, když na chvíli přestal vyprávět, že bych chtěl přes všechno to temný, co mi povídal, o tom napsat prosvětlený příběh, teplý jako kameny vyhřáté od slunce. Naštěstí mě ten vzteklý stařec neposlouchal.

Vypadal v té chvíli, že si na něco nemůže vzpomenout. Bernard Mares ale byl jen jinde.

Seděl sice uprostřed své fantaskní zahrady na smetišti, ale uvnitř sebe cítil něco podobného pocitu déja vu. Jako by něco kdysi zažil

I když to nemohla být pravda, přesto mu to neodbytně dotíralo do mozku. Bránil se tomu, tlačil ty myšlenky ven z lebky. A tak vlastní opuštěná minulost bloudila jen hluboko v jeho břiše, narážela mu do střev a do žaludku, ostrá a hranatá, jako by spolkl celé město. Byly to ale jen trosky domů – těsně po bombardování.

16

Viděl jsem dobře díky podvečernímu slunci, jak přivírá víčka a bloudí pod nimi očima. Ale to jen chodil uvnitř svých vzpomínek se šedivou oblohou, sem a tam, mrtvolné ztichlými ulicemi, a zoufale naslouchal. Aspoň jeden hlas.

Jenže o pomoc nikdo nevolá. A tak chvíli přešlapuje, než se vydá po Erinnerungsplatz do Kindheitsstrasse směrem na Ufer der Vergangenheit, z kterého to je už jen kousek na Markt der Liebe und Hoffnung. Jména, která zmizela spolu s městem těsně po bombardování. Už nic nezbylo.

To čas všechno zničil?

Se zavřenýma očima začal pomalu vyprávět o Sophii, do které se zamiloval v aussenkomandu patřícím pod hauptlager Mauthausen.

Zarazil se a brečel: „Vyprávím vám něco, co jsem se šedesát let snažil zatlačit zpátky.“

„To bude dobrý,“ uklidňoval jsem ho.

„Ale prd, vy nevíte, jak to bolí.“

„Tak mně o tom řekněte, uleví se vám. Berte mě jako kněze.“

Nejdřív zkoumavě a pak nevěřícně se na mě podíval: „Vás jako kněze? Myslíte, že jsem senilní? Jste strašnej“ zase se odmlčel, zavřel oči.

Teprve teď se mu začaly zjevovat osamělé postavy na haldách trosek ve zmizelém městě, spíš přízraky než lidé.

Viděl sestru představenou Dulcii, jak mu jako klukovi sahá do kalhot.

Úsměv křehoučké Sophie, co se mu uložil hluboko v břiše, předtím než ho na hranicích zatkli.

Čím déle těmi opuštěnými ulicemi chodila, čím silněji volal, tím byly ty postavy v jeho představách zřetelnější.

Přestával mě vnímat.

Viděl, jak běží lesem při útěku z eskorty, co ho vezla do Valdic.

Slyšel výkřiky.

17

Blížící se zvuk letadla jdoucího do hloubkového náletu.

Rozzuřený hlas lajtnanta Gileviče, než ho maršál Malinovskij zastřelil.

Viděl tu kakaovou řeku, když hledal svou matku. Ruce kapitána Vlacha, jez roztrhaly jeho minulost.

Už si vzpomínal. Všechno mu to najednou defilovalo jak vojenský parademarsch.

Začal o tom najednou překotně vyprávět.

I o dvou milionech marek, které pro něj nic neznamenaly, a o pěti stovkách, které mu zachránily život. Ale hlavně o té věštbě.

Taky o tom, jak ho před usnutím straší oči Seppa i jeho dlaně marně se snažící nacpat zpátky do břicha střeva, vylézající z něj jako nějací odporní šediví hadi, opalizující uprostřed mrazivého slunného dne všemi barvami duhy. Jak ho oranžové plameny šlehající v noci z komínu krematoria pomalu olizují, dokud se nevzbudí. Sloup jisker z lidí.

I teď proti mně sedí celý zpocený srdce mu buší a nemůže popadnout dech.

Jestli má pravda nějakou podobu, tak ten den ji měla takovou, jakou jsem viděl v jeho poplašených očích.

ROK 2006

A tak jsem uprostřed horkého léta začal spřádat nitky jeho osudu.

Noc co noc jsem psal ten zvláštní příběh. Jen tak, aby noci tmavé zjasnily hvězdy plápolavé.

I teď píšu, nebojím se noci ni snění. Jen tak slova jako vzpomínku, osud daný do vínku, žízeň po životě.

Příběh o síle člověka. O samotě a jedné velké hoře. Stoupal jsem na ni noc co noc s tím mužem ze smetiště.

Ať i vaše sny, stejně jako moje, visí na vlásku pro jedinou otázku.

18

Z osudu rukou a vůle boží.

– nápis na jednom z třebíčských domů – KREV

Roku 1898 se narodila Marie Rosa Mares. Dost divné jméno. Je v něm moře a jenom moře. Vlny nahoru a dolů. Do nekonečna.

Nomen omen.

Její rodiče v Ciudad de México si mysleli, že ji čeká skvělá budoucnost. Nebyli ani moc bohatí, ani chudí, takže v Mexiku velmi bohatí. Tak akorát, aby si mohla jejich milovaná jediná dcera dělat, co chce. Každé prázdniny s ní jezdili k moři. Protože vodu milovala. Voda je voda. Burácející i něžná, na několik způsobů modré, pohyb, neustálý a mocný, žeroucí zem i skály, činící z rybářů stoupence nebo naopak odpůrce Boha. Ale ti nikdy nekončili dobře.

Marie Rosa Mares jednou o prázdninách, když byla se svým dokonalým, akurátním tatínkem jemného vystupování v taverně na rybě se smaženým banánem a krutě zelenou salsou, slyšela o rybáři Diegu Arristovi, který na just vyjel na moře, když byla bouře.

Jeho loď nalezli druhý den na širém moři jiní rybáři, podle řečí ti, co právě seděli v taverně. Ta loď prý z dálky vypadala jako opuštěná, ale na palubě ležel Diego, bez známky jakéhokoli úrazu, mrtvý.

Když poutali loď bezbožného druha, nad kterou se vznášel puch zasychajících ryb jako kletba veselé bídy, bylo ticho. Moře se přestalo převalovat a mlčelo, když se z něj vynořil velrybí samec kulohlavce. Poulil po nich, jak ležel na boku, to velké oko a teskně zpíval svou velrybí řečí.

To měl Diego Arristo místo pohřbu.

19

Mariin otec Antonio Mares, vyšší úředník Ministeria de Estado, se bál, aby nespadla do náručí podobného zoufalce a neskončila po jeho smrti v některé z těch zaprášených čtvrtí, které byly plné pohublých psů, polámaných agáve s vyrytými jmény zamilovaných a všelijak se potloukajících a klátících vyžilých chlápků se sombrerem na hlavě a tím svým věčným hombre a cigárem v puse. Tenhle svět rybářů, dělníků, honáků a pouličních prodavačů tortill s pachem přepálené cibulky ho děsil. Rozhodně nebyl pro ni, jeho jedinou dceru.

Seňor Antonio Mares viděl její budoucnost jinak. Všechno přece jde řádným úsilím naplánovat a udělat. Z předešlé služby u Cuerpo diplomático měl známé u vídeňského dvora. V Evropě udělá holka díru do světa. Myslela si to i ona, když jí jeden kavalír podával pozvánku do sídla jistého šlechtického rodu.

Poděkovala mu. Byla krásná. Úplně oněměl, než vykoktal něco zmateného na způsob: „Gracia, seňorita, muchas gracias.“

VÍDEŇ

Je to nešťastný příběh. Nedařilo se jí získat ve šlechtických kruzích přízeň, ale podařilo se jí otěhotnět. Na Silvestra, o taneční pauze, těsně před půlnocí. S místním vídeňským plemenným býčkem, zbohatlickým synkem významného akcionáře uhelných dolů na trati St. Pölten – Krems, co ho zastrčil kamkoliv kdykoliv, na jediný náznak, že další nohy světa se před ním rozevřou jako nůžky.

*

Odkud se ten příběh Bernarda Marese vynořil? Nevím. Možná jenom dlouho plul v tmavých hlubinách moře jako kulohlavec, 20

který se v těch temnotách vznáší často bez pohnutí, ale neustále si zvláštně popískává, cvrliká svou velrybí řečí. To proto, aby se v té nekonečné vodní spoustě neztratil a zaslechly ho samice, které z úplně stejného důvodu chrochtají a teskně bučí.

Chuť kulohlavců získat družku svého rodu je tak silná, že za ní klidně plují tisíce dnů, aby dostali tu svou. Jak se pozná ta pravá?

Že vás upřeně sleduje? Že se hlasitě ozývá, když do ní pronikáte?

Teď a znovu? A znovu? Že řičí radostí, sípavě píská, když je po tom? Zalije ji blaženost z představy vašeho a jejího potomka?

Tak dost! Zastavte se, vy prolévači semene na všech frontách, pokud nejste připraveni stát se otci. Co když váš potomek bude žít jinak, než jste čekali? Jste připraveni stát při něm, i když nebude takový, jakého byste chtěli?

Pokud ne, tak raději svůj nástroj z dámy vytáhněte. Nikdy nemůžete vědět, co tím svým aktem vyvoláte. Varuji vás.

*

Jenže ten městský býček, jehož jméno ani nestojí za to, abych ho psal, takto varován nebyl. Udělal si dobře a po třech měsících ho osud postavil před těhotenství té krásné ženy. Taky jí za to vynadal. Jeli tehdy kočárem od domu jeho rodičů. Nechtěl, aby ho s ní vůbec někdo viděl. Padal sníh. Na ně i na koně. Věděl, co pro něj má za zprávu. Tichá krajina i holé stromy braly sílu, vysávaly teplo. U hostince za Vídní zastavili. Čekali na horký čaj, když mu to Marie Rosa Mares řekla.

„Proč jsi mně to neřekla dřív, mohli jsme to dát pryč, dokud byl čas!“ snažil se mluvit potichu. Nic neřekla. Rozčileně vrtěl hlavou a zarudlýma očima zíral ze zledovatělého okna plného mrazivých květů. U staré jabloně viděl přivázané koně, od nozder jim šla pára. Jsme jako oni, napadlo ho. Svázáni v rozběhu. Pořád za sebou vláčíme kočár s minulými dny. Řekl jí ne. To nemůže 21

být jeho. Proč mu to neřekla hned? Prostě ne. Marii Rose se zatočila hlava. Vyběhla ven. Nechal ji. V klidu si vypil čaj a pak poručil kočímu, aby se domů vrátil jinou cestou.

Ona šlapala pěšky až domů s umanutostí pokořené ženy. Když ne, tak ne! Bůh ví, co se jí honilo hlavou. Možná už měla dost téhle země, kde zima trvala snad celý rok, hlavně v nehybných tvářích lidí a srdcích, která tady každému přestanou bít už po narození.

Žádný lesk výročního plesu ve vídeňské opeře, ale chlad a šeď bylo to jediné, co ji oslepilo a zatemnilo její rozum. Není to její země. Není to její dítě. Porodí ho, dá do sirotčince a vrátí se za sluncem. Domů. Chtěla pryč, hned. Ale musela počkat, až se zbaví toho, co je v ní. Ta hanba, kdyby se vrátila s nemanželským dítětem. Její otec by to nepřežil.

Ale osud k ní byl shovívavý. Jako by s tím dítětem měl jiné plány. Ani se nenadála a bylo tu léto, pak začaly hrozně rychle žloutnout listy a ona na konci jedné zářijové noci ucítila první stahy.

22

23

24

Začátky všech věcí jsou nepatrné.

OMNIUM ENIM RERUM PRINCIPIA PARVA SUNT.

– Cicero –

DEN PRVNÍ

Vláčela se k zastávce tramvaje, co jela k nemocnici arcivévody Rainera. V kapse si zkontrolovala hotovost pro doktora. Když dosedla na sedačku, praskla jí plodová voda. Sesunula se na zem a tam, uprostřed ospalých lidí mířících do fabrik a houpajících se teď na madlech, začala rodit. Někdo pod ni dal svou vestu.

Nevnímala to, jen doufala, že brzo dorazí k nemocnici. Ženy odstrčily muže a udělaly hradbu ze svých těl a svršků, aby snad rodičku mužští cestující neviděli. Pár výkřiků a chlapec byl na světě. Starší žena zakřičela přes celou tramvaj, jestli někdo z mužů nemá trošku alkoholu. Jeden se strništěm jí ho poslal. Asi rum nesnášela, jak se otřásla, když si lokla. Zaklonila se a bylo slyšet, že kloktá, než ho vyprskla na své roztažené dlaně.

Poklekla k rodičce, vzala pupeční šňůru, překousla ji u břicha nafialovělého miminka, udělala na ní uzel a ten při utahování plesknul o bříško novorozence, až se rozplakal. Tramvaj konečně zastavila.

Muži jí pomohli vystoupit. Začala cítit stahy a vyšla z ní placenta. Krvácela, bylo těsně nad ránem a ptáci poděšeně křičeli.

Vzala miminko do náručí a šla ulicemi nazdařbůh, až přišla k jednomu kostelu.

Dlouho se nerozhodovala, bylo to dílem okamžiku, kdy na schody před kostelem opatrně položila dítě zabalené ve vestě, na kterou ho porodila. Z kapsy vytáhla tramvajový lístek, na jeho rub tužkou napsala BERNARD MARES, NAROZEN 29. 9.1924.

DĚKUJI a přiložila ho na hruď chlapce pod tu hrubou obnošenou 25

vestu, ve které byl zabalen jako v zavinovačce. Naposledy se na něj podívala a bez jediné stopy lítosti se otočila. Nebo ji jen schovala hluboko do svého srdce jako tajemství, o nichž nikdy nevíme, kam nás dovedou.

To dítě tam asi tak hodinu leželo na schodech samo, ale nebrečelo, jen vrnělo a svědky toho činu byli jen ptáci v žloutnoucích korunách kaštanů kolem kostela, do kterého měla za chvíli proudit spousta lidí. Bylo pondělí, pro Bernarda Marese den první.

ZÁZRAK

Kostelník se sehnul k dítěti ještě od smolky a krve a rozbalil vestu, ve které bylo zamotáno, a prohledal ji.

„Ňákej Bernard Mares,“ usmál se na faráře. Ten se s ním chvíli díval na to malé, ale pak si uvědomil, že musí zavolat četníka.

Žádné rozjímání. Netušil, že očima toho vrnícího tvora, který jednou dospěje a stejně jako on naplní svůj osud, se na něj dívá samotný Bůh. Faráře napadla spásná myšlenka, jak oddálit jednání s úřady, které neměl rád. Pokřtí ho! To je jediné, co může tomu chlapci dát, rozzářil se farář jako sluníčko.

Kostelník se mezitím na faře vysvlékl ze starých hadrů, v kterých obdělával zahradu. Z kapsy mu vypadl dopis. Jeho sestra mu ho poslala spolu s balíčkem, ve kterém byly nějaké zavařeniny, med, šípkový a též bylinkový čaj. Byla posedlá léčivými rostlinami a Ferdinandovi, který do Vídně odešel za prací už před lety, připadlo, že kromě nich a péče o něj aspoň takhle na dálku nemá nic, na co by soustředila svůj zájem. Ano, toužila po dítěti, ale pro svůj zjev, který měli s Ferdinandem společný, se ji nikdo ani v náznaku nepokusil svést. Rodná Třebíč byla navíc na její vkus, i kdyby někdo přišel, jen plná vulgárních, 26

27

upocených ševců. A tak veškerou svou životní sílu soustředila na práci učitelky v třebíčské měšťance, zahrádku, bylinky a svého bratra. Každý balíček od sestry ho dojal, i když bylinkový čaj, na rozdíl od šípkového, vyhazoval. Jednou se ho v kocovině napil, a udělalo se mu ještě hůř.

Láskyplně položil dopis na stůl a uvědomil si, že páter je tam s tím děťátkem sám. Proboha! Neznal nikoho nepraktičtějšího než pátera. Mluvit uměl hezky, ale když měl zapálit svíčku, třásly se mu ruce tak, že hrozilo, že spíš zapálí kostel, vyškrtá celou krabičku nebo si spálí prsty. Ferdinand zabouchl faru a spěchal do kostela. Dveře byly otevřené. Dítě leželo na lavici a páter Kühn se na ně divoce šklebil, koulel očima a skákal z jedné nohy na druhou s rukama zdviženýma nad hlavu.

Je to starý blázen, pomyslel si kostelník a laskavě zvolal: „Otče?“ Páter sebou trhl tak, že ztratil rovnováhu, chytil se lavice a málem ji strhnul i s dítětem k sobě.

„To by stačilo,“ řekl chladně kostelník a dítě mu sebral.

„Necháme si ho aspoň jeden den,“ zažebral páter.

„Vy jste se zbláznil!“

„Ale pokřtít ho musíme.“

„A kdo půjde za kmotra?“

„Vy přece.“

To kostelníka potěšilo a při křtu mu příjemně přeběhl mráz po zádech. Potom farář zamumlal cosi o tom, že maličký nemůže zůstat v té vestě a bylo by potřeba trochu mléka.

Ferdinand se podíval nedůvěřivě na něj i na dítě: „Něco seženu, ale slíbíte mi, že už se ho nedotknete? Radši mu něco vyprávějte.“

A tak zatímco kostelník běžel do Pratersternu, dostalo malé miminko první kázání. Vybral své nejoblíbenější téma. Že všelijaká věc má jistý čas pod nebem a že je čas rození i čas 28

umírání, čas mordování a čas hojení – a do toho to malé škytlo a rozplakalo se. Farář mluvil dál tichým hlasem. O marnosti všeho našeho konání. Že je lepší radovat se ze skutků svých a činit v životě dobro a užívat dobrých věcí od Boha. To proto, aby měl člověk dostatek síly vydržet i ty věci zlé, které nám Všemohoucí posílá, aby nám dal ochutnat plnost života.

Do toho se rozlétly dveře a kostel rozřízl chraptivý hlas mladé prostitutky.

„Tak kde ho máte, otče?“

„Koho myslíte?“ zeptal se polekaně páter.

„Toho malýho pinďoura.“

„No tak, dcero!“

„Já tady vůbec nemusím bejt,“ řekla mu a ještě dodala: „Kde vůbec jste?“ Přitom si přizdvihla prso ze zašlé košilky. Páter vyšel ze zákristie s dítětem na rukou a spatřil ji i Ferdinanda. Až od zákristie bylo vidět, že má neobyčejná prsa, nalitá a modrá spoustou žil, kterými do nich proudila krev, že i farář uznal, že ta lehká ženština má co dělat v jeho kostele. Dala miminku pít a ono hltavě cucalo z její bradavky životodárné mléko, zatímco farář cudně uhýbal pohledem. Při tom se jeho oči tázavě potkaly s Ferdinandem, který jen pokrčil rameny, jako že co Páter Kühn jen bradou ukázal na tu lehkou ženu.

„Mléko,“ odvětil kostelník, jako by se ho to netýkalo.

„Mléko?“ zašeptal farář s vyděšeným obličejem.

Ta mladá žena potom předala kostelníkovi i nějaké prádélko.

Jak páter Kühn pochopil z hovoru, měla jen o měsíc starší miminko, a tak ji požádal, aby přišla ještě večer.

Když osaměli, vrhl na něj pro změnu udivený pohled kostelník.

„Za chvíli je mše a nechci to dítě předat četníkům jen tak za pochodu. Chci vědět, co s ním bude. Zatím ho pochovám.“

29

Ale když dělal na dítě to své budliky, vesla dovnitř jedna z jeho oveček – stará drbna Richterová, a tak páter raději zaplul do zpovědnice. „Kde je pan farář?“

„Není tu,“ bez zájmu odpověděl kostelník. V tu ránu se ozval pláč.

„Vy tu máte dítě?“

„Ne.“

„Ale slyším to odtamtud,“ a šla ke zpovědnici. Otevřela jedny dveře, pak druhé A tam seděl páter Kühn. V černé sutaně, s mírně roztaženýma nohama, se skloněnou hlavou a sepjatýma rukama.

„Co to děláte, otče?“

„I já se potřebuji někdy vyzpovídat, dcero.“

„Aha. Přišla jsem se taky vyzpovídat a přinesla vám i něco na zub. Bábovku!“ Mluvila k němu tak horlivě, že na nějaký pláč zapomněla, a sedla si z druhé strany do zpovědnice. Povídala o svých hříších, do toho znovu zaplakalo dítě.

„Slyšíte to?“

„Co, dcero?“

„Ten pláč.“

„Nic neslyším.“

„Ale ano,“ zvolala poděšeně.

Ferdinand se rozhodl konat. Přišel až ke zpovědnici a zeptal se naoko nevzrušeně: „Otče, a neslyší paní Richterová náhodou pláč Máří Magdaleny? Prý je slyšet jednou za sto let. Je to zázrak, který uslyší jen největší kajícníci.“

Dítě znovu zabrečelo.

„Vy to opravdu neslyšíte?“ zalapala Richterová po dechu.

„Co?“ podivil se farář.

„Zázrak, největší kajícníci,“ vydechla ta stará bába, pak poděkovala páterovi, ani nečekala na zdrávas a vyrazila ze 30

zpovědnice. Venku kostelníkovi skoro hodila bábovku, usmála se na něj a pelášila ke dveřím.

„Vy jste mi zavařil,“ řekl farář, když vyšel i s dítětem. „Radši to dítě vemte a uložte ho na faře do mý postele.“

Pak byla mše. Přišlo víc lidí než jindy, stálé ovečky a všichni ti, které stačila Richterová oběhnout. Normální kázání, jen lidé bloudili očima po kostele nějak víc než jindy. Ferdinand se přitočil ke staré Richterové na kraji lavice a špitl: „Jako bych slyšel“ Ani ho nenechala domluvit, vrhla se exaltovaně na zem a křičela: „Zázrak, zázrak!“ Kostelník se s údivem v očích teatrálně připojil: „Kdo neslyší pláč Máří Magdaleny, není kajícník.“ V tu chvíli byl celý kostel na kolenou. Farář se podíval na rozesmátého Ferdinanda, protočil oči a začal kázat o zázraku.

Z největší zázraky člověk často nevidí ani neslyší, a přitom jsou na dosah. Vyprávěl též o tom, že jako chlapec viděl jednou u bohatého obchodníka skleněnou krabici, které se dnes říká akvárium. Takový úžasný miniaturní drahokam života. Chodil se na něj často dívat. Jednou prý bylo akvárium prázdné. Obchodník mu řekl, že musel odcestovat a žena zapomněla rybičky nakrmit.

Farář vylíčil, jak byl jako chlapec zklamán. Vyprávěl o tom, jak dnes pozoroval listy stromů, skrz které prosvítalo slunce, okolo kostela létali ptáci a on si řekl, jaké že to dokonalé tvary a barvy Bůh volí, aby nám řekl o podstatě zázraku, který po celém širém světě nemusí krmit a jemuž říkáme život. A všude panuje rovnováha mezi krmením a dáváním, krásou a ošklivostí, dobrem i zlem.

„To bylo krásné kázání,“ řekl mu kostelník a večer při čekání na další kojení malého Bernarda se spolu poprvé opili. Dívali se na to spící dítě a mluvili o něm, jak je úžasné a co z něj asi bude, a jak to, že kostelník chodí do Pratersternu za prostitutkou, ale pak mu farář ovíněn jen uznale přikývl, že je nádherná. A že 31

teprve díky starosti o Beníčka poznal i on tu pravou lásku. A jak tak opile blábolili, shodli se na tom, že prostřednictvím toho malého tvora poznali víc sami sebe a že si nezaslouží vyrůst v sirotčinci.

Ferdinanda napadla jeho sestra, že už dlouho touží po dítěti a že by tam mohl jet s tou lehkou děvou i jejím miminkem, aby Bernarda měl během cesty kdo kojit. Jenže nemá peníze na cestu pro sebe ani pro tu prostitutku, že taky tře bídu, a farář ho ani nenechal domluvit, odešel ze své ložnice na faře do přijímacího pokoje a pak se z něj vrátil a nesl tlustou tobolku. Vyndal z ní balíček peněz, oddělil víc než tři čtvrtiny a podal je kostelníkovi.

Pak si opatrně lehl k dítěti a opilecky na něj zíral, než usnul. A tak ani nemohl vidět, když ta lehká Máří Magdalena přišla vykoupat a nakojit Beníčka. Kostelník jí o všem řekl a poprosil ji, ať je ráno připravená na cestu, že ji vyzvedne.

Čekala na něj se svým dítětem, kostelník měl na rukou toho malého nalezence. Tak šli společně na vlak, ještě než začalo svítat. Těsně po šesté ráno se vlak s malým Bernardem Maresem rozjel vstříc jeho osudu.

Na posteli u spícího faráře nechal kostelník malou cedulku: VŠECHNO DOBŘE DOPADNE. Nevěděl, jak se mýlí a zároveň má vlastně pravdu. A tak je to vždycky.

Takto o tom ale páter Kühn nerozmýšlel. Neměl čas. Před kostelem stál ráno ohromný zástup lidí, kteří se dozvěděli o místním zázraku.

PŘÍTELKYNĚ SOUSEDKA

Když kmotr malého Bernarda předával v Třebíči své sestře Anně Podrazské podivný ten dar, plakala. Tolik chtěla dítě, dát někomu lásku. Bůh existuje. Vyslyšel ji. Přes bratra jí poslal, po 32

čem tolik toužila. Skrz slzy se musela zasmát. To má za ty balíčky, co mu posílala: „Nikdy ti to, Ferdinande, nezapomenu.

Pošlu ti teď do Vídně medu a zavařenin tisíckrát víc.“

„Ale hlavně ty bylinkový čaje, ty miluju, vždyť víš,“ usmál se na ni bratr. Vzpomněl si na dětství a svého strýce, jak mu, když se jako malý vztekal, že si nechce vzít čepici, radil hlasem, s nímž se nedalo diskutovat: „Poslechni babičku a vem si ji.“ Až když vyšli ze dvora, mu strýc řekl: „Za rohem si ji sundej.“ Z

toho Ferdinand už tehdy pochopil, že když nechceme, nemusíme naplňovat naše blízké smutkem.

Na konci své mise a též Zahradní ulice se ještě otočil, když odcházel, a chvíli mával dvojjediné lidské bytosti, v jakou se proměnila jeho sestra a ten maličký.

Stáli tam i poté, co se Annin bratr rozběhl za mladou prostitutkou s jejím dítětem a zmizel sestře z očí. Podívala se na Bernardýnka, jak se mu rozhodla říkat. Nerozloučila by se s ním, ani kdyby už tehdy věděla, jak to skončí. Byl tak milý, čistý a křehký. Kdo chápe potměšilost osudu v jeho průběhu? Nikdo, stejně jako Anna, která, stojíc před svým domem po rodičích, zamávala ručkou miminka do protějšího okna sousedky, když si všimla, jak se tam pohnula záclona.

„To je teta Maruška, víš,“ řekla s úsměvem miminku.

„Přítelkyně,“ dodala spíš jen pro sebe. Na chvíli jí přišlo divné, že se za záclonou neukázala.

Zato Annu brzo navštívila. Když jí otevírala, snažila se Marie usmívat, ale v tom úsměvu bylo ještě něco jiného. Přitočila se k Anně a dala jí políbení, ale nenastavila svou tvář, aby jí to opětovala, jak bylo mezi nimi přátelským zvykem. Šla rovnou do kuchyně, Anna šla za ní a s obavou si sedla: „Děje se něco?“

Marie chvíli chodila okolo stolu, než odpověděla: „To bys mi snad měla říct ty, ne?“ a podívala se jí pátravě do očí.

33

Anna se ale rozesmála: „Myslíš tohohle malého broučka?“ a ukázala jí miminko. A tak Marie poprvé pohlédla do Bernardových pronikavě tmavých očí.

Se směsí závisti, obdivu a zároveň obavy o svou nejlepší přítelkyni zavrtěla hlavou. Napadlo ji, že po tom, co ve svém životě konečně našla přítelkyni, se kterou mohla chodit na výlety, nákupy, procházky a též se s ní vzájemně překvapovat novými recepty na bábovky, cukroví a džemy při pravidelných čajových návštěvách, to všechno končí a ona opět zůstane sama. Věděla, co takové malé dítě obnáší a jak málo volného času poskytuje – sama vychovala dva syny. Ani jeden se už z učení nevrátil, ani ji nepřijel navštívit.

Anna nemohla vědět, co se jí usadilo na srdci. Ani to, že ono zlé se rozhodla vykonat kvůli ní, pro její dobro. A tak když viděla, že Marie z ničeho nic pláče, položila Bernarda opatrně do postele, ohradila ho peřinou a polštářem, aby nespadl, a jala se ji utěšovat. Když se dozvěděla její obavu, že jejich přátelství skončilo, na svůj věk se nepřístojně, až koketně rozchichotala.

Snad jí polichotil ten otevřeně projevený zájem, ale vzápětí rázně zavrtěla hlavou: „Co blázníš, Maruško, mám a budu tě mít ráda pořád. To dítě je boží dar, který by nás neměl rozdělit, ale ještě víc spojit,“ a utřela jí jemně slzy. „Hned zítra opatřím kočárek a můžeme se jít někam projít.“

Jenže žádný kočárek nesehnala. Samozřejmě, že se Marii omluvila. Musela si shánět hlavně domácí práci, aby u sebe mohla mít Bernardýnka, kvůli kterému odešla ze školy.

Nikdo se ničemu nedivil, že stará panna vychovává dítě. V těch dobách to bylo běžné, hodně dětí trávilo velkou část dětství u bohatších příbuzných, prarodičů nebo tet. Anna tvrdila, že to malé patří sestřenici, která jich má už pět.

34

35

Jen Marie věděla, že to je cizí dítě. Jenže zatím pořád věřila, že to malé pro jejich přátelství nic neznamená. Ale když měli jet spolu na výlet k propasti Macocha, prořezávaly se malému Bernardu Maresovi první zoubky. Jindy se zase Anna musela o víkendu starat o malého Bernarda, když měl spalničky. A to do Třebíče přijeli komedianti. V Marii se všechna ta příkoří pomalu ukládala, sama nechápala, kde se v ní bere tolik nenávisti vůči tomu dítěti, stejně jako to, jakou podřadnou a špatně placenou práci proti váženému místu učitelky Anna kvůli té kukačce vzala.

Pochopila, že Anna sama nebude mít nikdy tolik síly, aby se ho zbavila. Přemýšlela o tom, jakými všemi způsoby by mohla své kamarádce pomoct, ale napadlo ji to, až když musela Anna kvůli penězům prodat dům, a to přesto, že jí bratr z Vídně posílal peníze, i když jemu už žádné balíčky nechodily. Po prodeji, na začátku jara, Marie osiřela úplně, neboť se její přítelkyně s malým nastěhovala do činžovního domu na druhém konci Třebíče, blízko židovské obce.

Tehdy se upravila a vyrazila na četnickou stanici. Všechno jim tam pověděla. Ne snad proto, že by chtěla Anně ublížit, ale pomoct jí. Řekla, že je to dítě nějakých tuláků, kteří jí ho, využívajíce její dobroty, hodili na krk. Že to s tím cizím děckem ani nemůže finančně udržet. Taky těm mužům zákona pověděla, že to koná pro její dobro, a z toho důvodu si přeje zůstat v anonymitě.

V doprovodu sestry představené Dulcie z třebíčského sirotčince navštívili strážníci Annu Podrazskou v jejím bytě a zjistili, že se tam opravdu nalézá malé dítě, jehož původ nedokázala ona podezřelá osoba uspokojivě vysvětlit. Jen opakovala podivnou historku o tulácích z Vídně. Sestra představená jen s opovržením prohodila: „Co vy jste za ženu?“

36

Neobešlo se to bez křiku, když Anně to dítě brali. Sténala, jednou rukou se držela zábradlí pavlače, druhou svírala Bernardýnka, až ze svých bytů vylezli jako švábi ostatní nájemníci, muži a ženy, zpod jejichž sukní se vyrojilo tolik dětí, že v té chvíli Annu nesmyslně napadlo, že nemůžou každý večer dělat nic odpornějšího než se stále množit, jako hmyz, jako myši.

Zatímco ji napadaly takové myšlenky, četníci se jí snažili dítě sebrat. Po tom všem přetahování ho držela už jen za nohu a radši ho pustila, aby ho neroztrhli.

„Jak krkavčí máma, radši by ho zabila,“ pronesla klidně a tvrdě do toho hluku na pavlači představená ze sirotčince.

„Krkavčí máma a kukaččí dítě. Ptačí rodina se nám rozletěla,“

řekl poťouchle jeden z mužů zákona. Dulcie ho ve své bohorovnosti zpražila pohledem. Když s dítětem odešli, čumilové postupně zmizeli, jen Anna tam dál zůstávala, sesutá na podlaze u zábradlí, jako kdyby jí vyrvali z kloubních jamek nohy.

Druhý den ji Marie, když za ní přišla s bábovkou, v činžovním bytě nenalezla. Netušila, že když si chceme něco vzít násilím, nikdy to nedostaneme, že dobro konané proti vůli je první branou do pekel.

V tentýž okamžik už Anna stála u řeky a vybalovala krabici se svatebními šaty po mamince, které si jako malá tolikrát prohlížela. Začala se svlékat a bylo jí jedno, že ji ve spodním prádle uvidí lidi na mostě pár metrů od ní. Byla zcela zaujatá těmi bělostnými šaty v krabici, jako zhypnotizovaná je pomalu, laskavě hladila, než je na sebe v posvátné strnulosti opatrně nasoukala přes hlavu. Nešlo to, byla už na svatbu stará, její boky se těmi roky zakulatily. Chvíli přemýšlela, jestli nemá šaty roztrhnout, aby je navlékla, ale to si ty šaty podle jejího soudu nezasloužily, a tak šla s bachratým bílým baldachýnem nad pasem k řece jako nějaká pomatená obstarožní baletka z Labutího 37

jezera, co se ztratila v prostoru i v čase. Lidé z mostu na ni něco křičeli, ale nevnímala to. Měla jich i všeho dost.

Vstoupila do vody, nabyla svobody.

Proud ji strhnul pod most. Jak se topila a bublinky jí ve víru šly od úst, pomyslela si, jaká je to škoda, že se nikdy nenaučila plavat. Je to krásný pocit beztíže, usmívala se, než ji začalo bolet na plicích a ona prosila Boha, aby ji nechal umřít.

„Proč?“ uslyšela najednou ve svém vodou zalitém mozku odněkud z dálky.

„Abych se stala andělem a mohla chránit Bernardýnka.“

„Tak se nadechni,“ řekl ten klidný hlas z dáli.

Poslechla ho a její duše vylétla z vody a dostala křídla.

A tak proud už smýkal jen prázdným obalem toho nebeského, co je v každém z nás.

Marie zrovna s ostatními lidmi vbíhala pod most, ale skočit za ní se bála. Někdo křičel, ať přinesou tyče, ale bylo to zbytečné.

Za chvíli ji voda vynesla na hladinu a tak tam plula, hlavu ponořenou do hlubiny, ale se zády venku, s bílými šaty nad nahými boky, jako kytka hozená do splavu. Břeh ztichl. S ním i Marie, která se z těžkého svědomí brzy potom vypravila za Bernardem, tím jediným, co jí po Anně zbylo.

Ale nemluvil na ni, jen pořád dokola opakoval: „Papa. Pa.

Papa.“ Sestry říkaly, že to není na ni, že od svého příchodu nevydal jinou hlásku, ale Marie o tom věděla svoje. A tak toho chlapce se psím jménem raději už nikdy nenavštívila.

38

39

40

Zítřejší den je žákem dnešního.

DISCIPULUS EST PRIORIS POSTERIOR DIES.

– Publilim Syrus –

SIROTČINEC

Když se Bernard tetě Anně jednou schoval ve skříni a ona ho marně hledala, vylezl ze své skrýše, teprve až se celá nešťastná rozbrečela a on slyšel, jak ji Marie utěšuje. Když se objevil, začala na něj Marie řvát, že zlobiví parchanti končej špatně, že takový spratky sbíraj cikáni do pytle a pak je prodávaj v pekle. A řvala by tam určitě pořád, kdyby ji teta nezastavila.

Bernard si na to vzpomněl, když ho plačícího sestra představená táhla za sebou do sirotčince. Jak za nimi klaply velké červené dveře vrat, utřel si oči a odevzdaně se zeptal: „To už jsme v pekle?“

Sestra představená Dulcie si ho přísně změřila očima: „Proč v pekle? Jsme v domě božím, kde přebývá křesťanská láska.“

Bernard opět začal natahovat, jako by oddalované očekávání bylo horší než příkoří samo. „Pekla se bát nemusíš,“ pohladila ho po hlavě Dulcie a dodala: „V tomto domě všechny kroky řídí sám Bůh.“ Usedavě se rozplakal. Proč Bůh? On chce za svou tetou, do jejího bytu. Jenže ještě netušil, že v našem osudu jsou prostě místa, odkud se již nelze vrátit, jak to měl teprve zjistit, a to mnohokrát i bez Boha. A nebo možná právě proto.

Městský sirotčinec Alice Masarykové na Jejkově v Třebíči spravovaly školské sestry de Notre Dame, řádu Matky Boží, celé v černém, se závojem stejné barvy přes vlasy až do půli zad, jehož součástí byly bílé škrobené čelenky sahající až k bradě, vypoukle klenuté okolo tváří.

41

Bylo to zvláštní dětství, plné víry a lásky k bližnímu. I když za boha nemohl pochopit, proč sestry, když v Třebíči míjeli česko-bratrský kostel na Bráfově třídě, nařídily celému zástupu sirotků zastavit a všichni si před ním na povel museli odplivnout.

Bernard měl rád atmosféru bohoslužby v kostele, i když se bál zkamenělých lidí, jak to jednou řekl o sochách v kostele rozčilený páter Bouzek řvoucímu zástupu sirotků, aby je nějak zklidnil. Prý taky zkamení, když se budou chovat v tomto svatostánku hlučně a neurvale. Při pohledu do vážných obličejů svatých mu však lehce zatrnulo. Dokonce se mu zdálo, že některé sochy protáhly obličeje, jiné udiveně zavrtěly hlavou. „Účel světí prostředky,“

řekl si páter Bouzek alibisticky, ale pro jistotu se pokřižoval.

Sirotci opravdu zmlkli, jako když střelí. Udělalo to na ně dojem. S otevřenými pusami a vytřeštěnými zorničkami obhlíželi kol dokola to strašné místo.

Mohutným hlasem, odpovídajícím jeho úctyhodné postavě, vyzval potom páter Bouzek všechny chlapce, aby ke kázání usedli do lavic. Vedle již dvanáctiletého, na svůj věk malého Bernarda si sedl vytáhlý, o dva roky starší Ruda a přátelsky ho chytil za ruku, aby to ostatní neviděli. Jeden zrzavý a pihatý, s matkou lehčích mravů, která ho zmalovaná chodila do sirotčince navštěvovat, a druhý bázlivý a uzavřený do tajemného světa vlastní minulosti, jenž se snadno stával objektem předvádění silnějších chlapců. Proč ti odlišní nebo nejslabší vždy tvoří alianci?

Ruda chránil toho chlapce, nebo se mu jako jediný nesmál, že jeho máma je děvka, ale naopak hltal proud jeho vyprávění o ní.

Každý večer, stejně jako tento, měl Beny nastražené uši, když Ruda vyprávěl: „Moje máma se krásně směje. Říká mi ‚můj malej ryzáčku‘ Taky mi říkala, že jak mě jí ukázali, věděla, že si mě nechá. Předtím prej všem holkám v podniku říkala, že si mě 42

nenechá, ale když mě viděla, sevřelo se jí tady,“ ukázal si Ruda na srdce.

„Co je to podnik?“ zeptal se Bernard.

„Podnik je podnik,“ řekl Ruda, a zatímco Beny přemýšlel, proč si ho teda nenechala, pokračoval: „No tam prostě obsluhuje v hospodě víc ženskejch, aby chlapi hodně pili. A taky tam dělaj mámy opuštěnejm chlapům.“

„Jak?“

„No prostě je hladěj a ptaj se jich, jak bylo v práci a tak.“

„To je dobrá práce. Maj za to hodně peněz?“

„Docela jo. Taky si někdy tu práci musej brát domů, když to nestihnou tam.“

„Tak to je zase blbý. Teta Anna si musela kvůli mně nadělávat navlíkáním korálků až do noci. Byla moc hodná, ale asi jsem ji něčím naštval, protože sem za mnou nechodí.“

„A čistil sis boty, nosil uhlí a myl nádobí?“

„Ne, jenom jsem ho utíral a taky si to už moc nepamatuju.“

„No jó! Tak proto!“ řekl zkušeně Ruda.

„Ale já,“ odmlčel se Beny, jak zpytoval svědomí, než řekl: „A to už nikdy nepřijde, abych se jí omluvil?“

„Asi ne. Musíš se snažit, ještě než tě opustí. Pak je pozdě. Já jsem na Jejkově ze stejného důvodu – taky jsem se nesnažil.

Jednou si máma vzala ňákýho chlapa domů, protože to v práci nestihla. Ten chlap neodešel jako jiný chlapi další den. Byl tichej a vůbec se nesmál. Jmenoval se Petr. Toho jsem měl rád. Strejda Petr měl koně. Jednou mě na něj vysadil a ten kůň mě shodil. To se mně jediný nelíbilo. Nesnažil jsem se poděkovat, ale normálně jsem brečel. Asi se mu to taky nelíbilo, a tak kvůli mně už nepřišel. Máma mi říkala, že potřebuje někoho k sobě. Máma je hodná. Říká, že si sem pro mě přijde. Ale až najde jinýho chlapa, abysme netřeli bídu,“ šeptal Ruda a Bernard viděl proti 43

měsíčnímu oknu siluetu jeho ruky, jak mu zamávala. Zamával taky a řekl potichu: „Hele, ale co až si pro tebe přijde máma?“

„Spěte už, volové,“ ozval se hlas z místnosti plné spáčů.

Ruda se vyhoupl z postele, šel k Bernardovi, klekl si k němu a šeptal: „Tak tě vezmu s sebou, Beny. Budem pomáhat mojí mámě a v neděli zase budem hledat tvoji mámu. Společně, jo? Jako Divokej Bill a Dlouhán Dick.“

„Jako kdo?“

„To je jedna knížka, víš?“

„Kdes ji vzal?“

„U kra dl,“ Ruda spíš otevíral naprázdno pusu než šeptal.

„Ty vo!“ vydechl Bernard.

Jeho přítel se v tom tmavomodrém šeru naklonil až k němu a s vytaženým obočím vážně zakýval hlavou.

„Já budu Bill, jo?“ zeptal se potichu Bernard.

Ruda se zamyslel a pak váhavě přikývl: „Tak jo, Bill. Tak navždycky kámoši, Bille, jo? Jmenuju se Dick. Dlouhán Dick.“

Podali si ruce a hrozně dlouho si s nimi významně třásli.

„Nikdy se neopustíme,“ zašeptal Bernard a Ruda přikývl.

Zatímco ostatní chlapci v místnosti už dávno spali, oběma výtečníkům zatím hlavami probíhaly zmatené myšlenky jako blesky. O přátelství, o mámách, které nejspíš už nikdy neuvidí, ale oni si to snili jinak – zdálo se jim o fantastickém dobrodružném životě, co spolu budou zažívat v přestávkách mezi pomáháním Rudově, tedy Dickově mámě, aby netřela bídu, a hledáním tajemné Billovy matky.

OBRAZY SWĚTA

Dřív si byly dny v sirotčinci podobné jako hrachová kaše ponořená v oleji každý čtvrtek k obědu, pořád stejně hnusná. Ale 44

teď, uprostřed léta, když si Bernard s Rudou už asi po padesáté nahlas vleže četli osahaný rodokaps s nápisem Divoký Bill a Dlouhán Dick, zalezlí za zahradní zdí, za níž bylo vidět do otevřené krajiny, se svět úplně rozsvítil.

Existuje úplně jiný život, tam venku! Žádné řádové sestry řádu Matky Boží. Ani jezuiti, kteří měli na starost znalosti a výchovu sirotků v rámci ochranných perutí římskokatolické církve. Ani ta jejich přikázání. Žádné příkazy nebo zákazy, ranní modlitby, zpívání v kostele, neustálé uklízení a mytí rukou. To by Dick ani Bill nikdy nedělali. Znali tu knihu už nazpaměť.

U čtení textu se střídali, ale věty, které pronášeli oba hrdinové, musel říkat vždy ten, kdo jím byl.

„Jak jsi ji ukrad?“ zeptal se Bernard najednou na rodokaps.

„Když jsme byli na vycházce ve městě. Ležela na lavičce v parku vedle školních věcí. Ty kluci lezli po stromech, nikdo se nedíval, tak jsem si řek, že jim rodiče koupej jinou.“

„Hele, a jakej to byl pocit?“

„Jak, jakej pocit?“ zeptal se Ruda alias Dick a vložil si do pusy stéblo trávy.

„No jako ten strach,“ řekl Beny Bill netrpělivě.

„Člověče, parádní. Takovej zvláštní pocit tady,“ sáhl si ke gumě trenek a pokračoval: „Úplně mě tam pálilo.“

„Taky bych to chtěl zkusit, mít strach,“ odehnal od sebe Beny vosu.

„Tak taky někde ukradni knížku, ať furt jak u blbejch na dvorečku nečtem to samý,“ řekl důležitě Ruda.

„A kde?“

„V knihovně. A až to uděláš,“ zvedl se Ruda z trávy, aby se oklepal: „ tak zkusíme utéct za mojí mámou a nebo utečem do Jižní Ameriky jako Divokej Bill, co Bille? Ale nejdřív si tě musím oťuknout, jestli jseš správnej tvrďák.“

45

„To jsem,“ postavil se Beny, přestože mu běhalo hlavou, jak to provede, když benediktin páter Bouzek zrovna včera kázal o tom, že Bůh ví všechno, že bez jeho vědomí nám nespadne ani vlas z hlavy. Už tenkrát to považoval za blbost, že by Boha zajímaly takové maličkosti, ale stejně radši před tím svým prvním zločinem odsloužil sedm zdrávasů. Netušil ještě tenkrát, ze velké věci se skládají z maličkostí, drobných náhod navazujících na sebe.

Když se dostal otevřeným oknem ze záchodu ve třetím patře sirotčince po římse do knihovny, nevybíral, jak mu poradil Ruda, volně dostupné tituly pro děti, ale ty, které byly v části pro jeptišky. Jeho úkol byl jasný – Hrabě Monte Cristo nebo učebnice zdravovědy, kde prý bylo výtečně zobrazené ženské ohanbí, nebo nějaký cestopis, nejlépe z Jižní Ameriky, kam spolu pojedou.

Nasel útlý sešit Zdravověda, ze zvědavosti se do něj honem podíval, ale rychle pátral dál. Až našel potrhanou knihu se zažloutlými stránkami, která měla na prvním listě vytištěn senzační název:

OBRAZY SWĚTA

čili

popsání rozličných národů, jejich života a způsobů, obyčejů, mrawů atd.,

jakož i rozličných krajin na naší zemi Wydáwány

od

Jana Slaw. Tomíčka

W Praze 1847

Sklad knihkupectwí Calvowa

46

Nic jiného nehledal. Vyrazil zpátky.

Když už byl na parapetu, houf asi čtyřiceti dívek, které v sirotčinci obývaly horní patra a byly striktně separovány od chlapců, v té chvíli proběhl se smíchem pod ním. Lekl se a zakymácel.

Knížky se mu vysypaly z podpaždí. Útlejší Zdravovědu chytil, ale Obrazy swěta tupě žuchly na parapet. Jedna dívka si všimla té pokroucené postavy, která se opírala o zeď domu ve třetím patře, a začala křičet.

Rozbušilo se mu srdce a rozklepala kolena. Nemohl se pohnout a s hrůzou viděl desítky zvrácených hlav, které vzrušeně pištěly.

Postřehl, jak přibíhá v černé sutaně sestra Veleslava. Byla to hrubá ženská, ale s dobrým srdcem. Vídal ji vždy jen v létě, když dozrávaly jahody nebo už lezly ze země ředkvičky. To bylo na pár dní naposledy, kdy směli s kluky, kteří měli na starosti záhony se zeleninou, do zahrady. Museli zalívat a plít, ale když se urodilo ovoce jejich práce, tak už je do zahrady nepustili. Jasně, že to holky po sklizni musely odevzdat v kuchyni, ale určitě si mohly něco málo uzobnout. Takové příkoří na chlapcích se tu dělo každý rok, a proto Bernard tu sestru ani ty holky neměl rád.

Co asi ta černá sůva udělá, napadlo ho. Běžela doprovázena ječícími dívkami do domu, nejspíš za dalšími sestrami pro pomoc, neboť minulé léto se tu skokem z okna zabil jeden tlustý chlapec. Bernard si na římse vzpomněl, jak tehdy přijeli četníci a ten největší sígr z kluků v sirotčinci, co toho tlusťocha vždycky štípal do špeků, při pohledu na tělo s rozbitou hlavou jen řekl: „Nejslabší odpadnou. Aspoň tu nebude osírat.“

Při vzpomínce na tu krvavou bublaninu s bílými chuchvalci, co tomu tlustému chlapci vytékala z hlavy, se Bernardovi z té výšky rozklepaly i ruce a všiml si, jak se plac pod ním vyprázdnil.

Zůstala tam jediná dívka. Zaclonila si oči dlaní a dívala se na něj.

47

Poznal ji, zpívala v kostele s ostatními holkami na pravé straně, ve druhé řadě, třetí od zákristie. Pamatoval si to, stál totiž s Rudou na levé straně přesně naproti ní, týden co týden, rok co rok. Vyplázl na ni jazyk. Neopětovala mu to, jen zavolala: „Můžu ti nějak pomoct?“

Zaváhal, ale jak zaslechl přes záchod z chodby blížící se halas a dupání spousty nohou, kopnul špičkou boty knihu cestopisů z parapetu dolů. Jak kniha plachtila vzduchem, rozevřela se a vazba s těmi zplihlými křídly padala jako kachna střelená nad rybníkem.

Opatrně se předklonil a podíval se pod sebe. Část stran vypadla a válela se o pár metrů dál než zbytek knihy, ke kterému běžela dívka. „Schovej ji!“

Přitiskla si knihu na hruď a utíkala, jako by běžela za ostatními do třetího patra na chlapecký záchod, kde stál na římse za oknem.

Snad nechce ten cestopis odevzdat sestrám, pomyslel si a jen zakroutil hlavou nad svou důvěřivostí. Strčil si Zdravovědu za gumu kalhot a šel oknem vstříc tomu dusotu ze záchodu. Stáhly ho dolů, ještě než stihl seskočit, takže spadl na obličej. Cítil krev i jak ho dvě sestry zvedají a sestra představená ho bije pěstičkou hlava nehlava po tvářích i po ramenou.

Nebránil se, nejvíc mu vadily pištící holky. „Ty židáku jeden!“

nadávala a táhla ho za vlasy do své kanceláře na začátku chodby.

Bouchly za nimi dveře: „Zklamal jsi mě. Co jsi chtěl vyvádět?“

„Nic, jen si půjčit knihu.“

„Přes okno?“ Najednou si všimla obdélníku v jeho kalhotách.

„Co tam máš? Vyndej to!“ napřímila k němu prst. Vyndal knížku a hodil ji na zem.

„Proč jsi ji ukradl?“

„Chtěl jsem vidět, jak to vypadá,“ řekl vzpurně.

„Co?“

„Píča, píča jak vypadá!“

48

„Píča?“ opakovala nevěřícně, ale hned jak se jí rozšířily nosní dírky, nabyla síly, jako by se nadechla něčeho zázračného: „Ty jedno prase! Okamžitě, ty spratku, jdi do koupelny a rozdělej oheň. Nekoukej po mně! Jdi, a hned!“ Šla tam s ním. Když byli v koupelně, kouknul se po ní a došlo mu, co řekl.

„Zatop!“

Vzal sekeru a nasekal třísky tak jako v pondělí a v sobotu, když na něj vyšla služba. „Svlíkni se!“

„Co?“

„Svlíkni se, ty mezku! Jdi do vany,“ nařídila mu a přistoupila k němu. Pustila vodu. Tekla studená, jak se kotel nestačil ohřát.

Začala ho sprchovat.

„Vem si mejdlo a umej si svý hříšný tělo.“

Mydlil se.

„Všude!“

Začal se mydlit i v podpaždí a na zadku. „I vepředu!“

Neochotně ho vzal do ruky a za chvíli mu narostl. Odvrátil od Dulcie hlavu a s mýdlem v ruce ho několikrát tahy od sebe přejel.

Jenže ucítil, jako by se najednou zalkl, oblil ho chlad, jak mu ho chytla do teplé dlaně a on na něm pocítil studenou vodu a vzápětí kartáč.

„Já ti ukážu, jak splaskneš, ty mezuláne.“

Bolestivě vyjekl a spadl do vany na zadek.

„A až se umeješ, tak popelem vyčisti kotel. Já ti dám ohanbí, ženské ohanbí! Je stejné jako vaše! Je od Boha.“

Dulcie vyšla z koupelny na chodbu. Po pár krocích se rozhlédla, sáhla si na hruď a přerývaně dýchala, až se musela na chvíli opřít o zeď. To se jí nestalo od dívčích let. Něco se v ní sevřelo. Třikrát se pokřižovala, ale toho obrazu nahého chlapce se v mysli nemohla zbavit. Kousla se do zavřené pěsti, jako by se 49

všech pokušení dalo zbavit tak lehce. Ne, nesmíš, řekla si, pevnou vůlí to překonáš, a vykročila nejistým krokem ke své kanceláři.

Bernard ležel v prázdné vaně a po tváři mu tekly slzy. Snad z bolesti, snad z ponížení. A brečel, i když drhl mosazný kotel hadrem a jemným popelem, tak jemným, jako byla jeho probouzející se touha utéct ze sirotčince, hned teď, z toho osudu, a mít mámu i tátu, který by Dulcii rozbil držku.

Ale ty jseš sám! křičelo všechno uvnitř něho. Nikdo, jen ty!

Hlava se mu plnila zmatenými myšlenkami. Do té chvíle, co si ženské ohanbí nalistoval v knihovně, předtím než ho chytli, o rozdílu mezi těmi, co stály při zpěvu v kostele na pravé straně, a chlapci na levé neslyšel nikdy od jeptišek ani slovo. Starší kluci na Jejkově tomu ale jasně říkali dvěma nejsprostšími slovy, která znal. Všichni jsme se s tím přece už narodili, jak to Bůh chtěl, tak proč o-h-a-n-b-í? Co to má s hanbou společného?

Církevní názvy jsou falešný, pomyslel si Bernard, i když ho to neodradilo od chuti stát se přinejmenším farářem jako páter Bouzek, nebo dokonce biskupem, aby všem, i tý hloupý Dulcii ukázal. Co biskupem, proč ne kardinálem? napadlo ho. Nebo budu hrát na trubku jako páter Bouzek. V kapele. Ještě nevěděl, že v životě může být všechno stokrát jinak, než si pomyslíme, a to kvůli daleko větším hloupostem, než je odhalený sešit Zdravovědy v kalhotách. I tak měl však jeho prohřešek nabýt obludných rozměrů.

50

51

ZMIZENÍ PLOUHÁNA DICKA

Ta holka, třetí od zákristie, na něj, když se další neděli houfovali v lodi kostela ke sborovému zpěvu, spiklenecky mrkla, pak si jako zívla a rukama si zakryla pusu tak, aby to vypadalo, že v nich drží něco hranatého, a kývla s přivřenýma očima. Bylo to jasné.

Má ji, dá ji, neodevzdala ji těm sůvám v černém. Všechno to ponižující, tam v koupelně, mělo smysl! Bernarda v té chvíli nezajímalo, že to může mít ještě dohru, spíš přemýšlel, jestli v té knize bude i o jejich milované Americe, té Jižní samozřejmě, kde byl ještě neprobádaný prales a indiáni, kteří zatím neviděli bělocha. Můžou se tak s Rudou stát skutečným Billem a Dickem.

Jaká byla jejich radost, když jim Obrazy swěta před kostelem nenápadně předala!

O tom zážitku s Dulcii Bernard nikomu neřekl, ani Rudovi, jen páteru Bouzkovi. Samozřejmě bez té ukořistěné knihy cestopisů, kde, jak nakonec s Rudou zjistili, byla popsána část jejich zaslíbené země. Farář si to vyslechl, ale nic neříkal. Jen se pak stalo, že Benyho učinil svým ministrantem, o rok později hlavním, aby ho, jak řekl, měl na očích. Vedl ho k víře víc než ostatní děti, protože mu připadalo, že jeho slova padají na úrodnou půdu. Půjčoval mu knihy, učil ho hrát na trubku, a hlavně mluvil o Bohu.

Jenže Benyho asi víc než víra bavilo představovat si, že ho lidé budou brát se stejnou úctou a respektem jako pátera Bouzka.

Všiml si, s jakou pokorou k němu chodili se zpovědí. Mělo to i další výhody. Za prvé dostával za každé ministrování od faráře peníze, za další mohl chodit do školy ve městě o půl hodiny později, až po mši, a měl neomezený přístup ke knihám na faře, odkud také čerpal vědomosti pro společnou cestu s Rudou na ten tak úplně jiný kontinent.

52

Nutná jsou menší zavazadla, chinin, korálky, zrcátka a moře tabáku a podle knihy Lékárnička správného cestovatele i jodová tinktura. Proč, to nevěděl, nicméně se mu ji podařilo zakoupit za peníze, které dostal za ministrování od pátera Bouzka.

Ruda zase ukradl z nastražených prutů v řece Jihlavě háčky a splávky. Rybářům klimbajícím mezi olšemi vedle řeky položil k nohám vytrženou stránku ze školního sešitu, kam školáckým písmem napsal: „Zachrání nám to život. Děkujeme. Ať vám za to berou velký ryby. Nezlobte se.“

Když už měli s Dickem všechno nachystáno, rozhodli se utéct.

Po škole zaběhli opsat na nádraží odjezdy vlaků a nakoupit korálky. Byly tak drahé, že za zbylé Benyho ministrantské peníze nakoupili jen půl kila červených, dva pytlíčky modrých a jeden žlutých.

Další den vynesli sbalený ranec za zeď zahrady sirotčince. Leží tam zřejmě dodnes, možná tam ještě najdete rozsypané korálky.

Nazítří totiž přijela do sirotčince Rudová matka.

*

Když ji Dick v doprovodu sestry uviděl, rozběhl se radostně k ní.

Beny se opodál usmíval, i když cosi tušil. Jestliže je šťastnej Dick, tak taky Bill! Jenže pak se na něj Ruda, po půl hodině, kdy si na lavičce povídal s mámou, podíval tak divně lítostivě, že Beny musel utéct. A brečel, protože věděl, že navždy ztrácí Rudu, s kterým si slíbili, že se nikdy neopustí, a bylo mu tak pitomě smutno, neboť mu došlo, že skutečný Bill ani Dick by nikdy takhle smutní nebyli.

A tak si vylezl do koruny jednoho stromu těsně za sirotčincem a otevíral potom jen naprázdno rychle pusu jako kapr na suchu, aby nebrečel. A bylo mu jedno, že pod ním pobíhají děti a sestry 53

ze sirotčince a taky Ruda se svou matkou v síťovaných punčochách a volají jeho jméno.

Najednou mu došlo, že jeho matka nikdy nemohla mít ani trochu podobný obličej jako ta Rudová, i když si ji tak kolikrát představoval. Snad jen jako teta Anna, která už za ním nikdy nepřišla, protože jí nepomáhal. Ale bděla nad ním, aniž to věděl, a vyjednala mu tam nahoře, že jednou se do tý Ameriky dostane.

Jako by najednou vytušil, že to nebude dnes ani zítra, ani za týden, ani za rok, ani za deset let, nikdy se nešel podívat za tu zeď, jestli tam ten ranec je, i když na něj nikdy nezapomněl. Po odchodu Rudy se ale cítil tak hrozně, že všechny vzpomínky na jejich společnou cestu chtěl zapomenout.

LEHNI SI

Když si ho sestra Dulcie zavolala do kanceláře ve třetím patře, pozoroval ji nezúčastněnýma očima, jako kdyby to byly oči někoho jiného a on tam vůbec nebyl. Hodila před sebe na stůl roztrhanou plátěnou tašku, ze které se vysypalo pár věcí. Mezi nimi i posvátná kniha – rodokapsový sešitek o Billovi: „To ti mám předat od Rudy Malindy.“

Mlčel.

„Tahle kniha je taky kradená?“ Mlčel.

„Vidím, že ses pořád nezměnil. Kde jste ji ukradli?“

„Nikde.“

„Takže mám zavolat četníky na Malindu?“

Mlčel a přemýšlel. Co víc se mu může stát?

„Ne, tu jsem ukradl já. Zase mě budete mejt?“ řekl posměšně.

Nevěřícně kroutila hlavou: „Co si to dovoluješ?“

„Mně je to jedno.“

„Jedno?“ přistoupila k němu.

54

„Jedno,“ řekl vzpurně a viděl, že sestra představená se na něj najednou dívá nějak jinak. Polknul. Byla v něm zloba, ale i podivné napětí, stejné, jako když si s Rudou povídali o Americe.

Sáhla mu přes kalhoty do rozkroku. Něco cítil. Rozklepal se.

„Tak co, ty hlupáku?“

Mlčel. Stáhla z něho košili. Postavil se mu.

„Lehni si!“

Lehnul si.

Sedla si na něho, rukou mu zacpala pusu a se skousnutými rty se na něm začala pohupovat. Cítil, jak něco uvnitř ní ho obnažuje a zase zavírá v podivné úzkosti a uvnitř hlavy se mu všechno točí.

Najednou vyjekl, jak z něj to napětí spadlo. Cítil se hloupě.

Vstala, skasala si černé roucho, a zatímco on ještě ležel na zemi s hlavou otočenou ke zdi, došla ke stolu, vzala z něj tašku, vrátila do ní rodokaps a opatrně ji položila vedle něho: „Nikomu to neříkej, všichni by se ti smáli, že jsi hlupák.“ Chvíli mlčela a pak dodala: „A já bych se zlobila!“

DEFENESTRACE

I když se potom v sirotčinci míjeli ještě hodněkrát, jejich oči se už nikdy nepotkaly. A on mohl svůj život zasvětit tomu jedinému, co mu zbylo, jakkoli to dnes zní komicky: studiu Bible pod vedením pátera Bouzka, aby jednou mohl vstoupit do semináře.

Vykládal mu, jak úžasně a jednoduše svět vznikl, a jeho to bavilo. Bůh. Jak tajemné slovo. Přemýšlel, jestli ví i to, co si on, Beny, myslí. Jestli jo, tak je to Bůh. Byl jím uchvácený. Ostatní se mu za to sice ve škole smáli, ale jemu to nevadilo. Do té doby, než se to stalo.

Jejich třídní Emanuel Krajina je zrovna učil v dějepravě o defenestraci Martinice a Slavaty, místodržitelů císaře pána, kteří 55

byli vyhozeni z okna kanceláře na Pražském hradě. Jak začal profesor vykládat o tom, že později bylo dvacet sedm českých pánů na Staroměstském náměstí popraveno, začali všichni kluci na Bernarda házet papírové koule.

Třídní je okřikl a pokračoval o důsledcích defenestrace v dějinách, ale největšího sígra třídy Vomáčku ještě zajímaly detaily, z jakého to bylo patra, jestli je prohodili sklem nebo otevřeným oknem. Krajina ho pochválil: „Že dokáže být historie zajímavá, co, Vomáčko. Máte u mne malou hvězdičku za zájem.“

Vomáčka se šibalsky a vítězoslavně rozhlédl po třídě, kde byli samí Češi, a skončil významným pohledem na Bernardovi, jehož jediným němectvím do té doby bylo, že měl v třídní knize uvedeno místo narození Vídeň. Ale německy uměl stejně jako ostatní kluci ve třídě, to, co pochytil na ulici nebo od profesora němčiny Hanse Sitauera, jemuž se žáci smáli za jeho šišlavou češtinu.

Hned jak zazvonilo a třídní zmizel za dveřmi, začal Vomáčka křičet: „Pomsta Němcům! Za popravu českejch pánů!“ a hrnul se k Bernardovi. Spolu s ostatními ho čapnul, další dva výtečníci mu zkroutili ruce, aby nemohl bránit defenestraci. Hodili ho jen ze zvýšeného přízemí, ale ten pocit ponížení byl horší než naražená záda. To nebolelo tolik jako první poznání, že sem nepatří.

Teta s ním mluvila v dětství česky, s Marií si sice povídala hrbolatou němčinou a on trochu rozuměl, ale v sirotčinci už mluvil jen česky, dokonce se mu v té řeči zdály i sny, ty o létání.

Stačilo zvednout ruce a letěl a všichni lidé pod ním se užasle dívali, jak to dělá. Někteří i křičeli o radu a on, třebaže mu vítr rval slova od úst, jim pokaždé odpovídal, že stačí jen zvednout ruce a chtít. Ten den z toho okna neletěl, jen si na trávníku, s krví pod nosem, na ten sen vzpomněl.

56

Rychle se oklepal a proběhl celý rudý okolo školníka, který se ho snažil zachytit, ale on se mu vysmekl a plný zlosti bral těch pár schodů po dvou, aby se klidně porval se všemi najednou.

Nekontrolovatelně začal okolo sebe mlátit pěstmi, a než se kluci přestali smát, už dvěma tekla krev z nosu. Potom už celý chumel nohou a rukou ležel na zemi, než na ně zařval třídní Krajina.

Začalo vyšetřování. Nakonec vzal za uši Vomáčku i Marese a odvedl je do sborovny. „Oba budete po škole, ale tobě, Vomáčko, dám i rákoskou.“

Vomáčka se rozplakal. Mezi vzlyky žaloval: „Ale on zase na vás složil nepěknou říkanku.“

„A, pán je básník,“ připojil se němčinář.

„Básník,“ opravila ho s úsměvem tělocvikářka Vyhnalová.

„Nuže, mladý muži, ven s tím,“ pobídl ho Krajina.

Bernard zahlédl, jak se na něj Vomáčka pomstychtivě zašklebil.

„Ty srabe,“ procedil mezi zuby, než se způsobně uklonil.

„A název básně?“ řekl zatím ještě pořád s úsměvem Krajina.

„Před měšťankou“

„A jméno básníka?“ otázal se pobaveně třídní.

„Bernard Mares“

Dal si záležet na dobrém přednesu:

„Před měšťankou hovno leží,

učitelský sbor tam běží,

Eman na to, sakra, sakra,

to je hovno mého bratra.

Sitauer šišli mišli,

jak jste na to hovno přišli?

Vyhnalová podle zvyku

valí hovno po trávníku.“

57

Ještě se stihl jednou uklonit, a už ho braly učitelské ruce, třídní Krajina mu stáhl kalhoty a dal mu pětadvacet rákoskou. Potom se udýchaný obrátil k němčináři, řekl: „Promiňte,“ a vyplatil takhle i Vomáčku, pětadvacet za defenestraci a pět za žalování.

Od té doby Mares s Vomáčkou už neprohodil ani slovo, ze třídy si na něj už nikdo nedovolil a on se začal podivuhodně zlepšovat v německém jazyce, až ho Sitauer na konci roku veřejně před celou třídou pochválil, že by si z něj ostatní měli vzít příklad. Jen žáci věděli, proč je v jeho hodinách tak usilovný. Ve třídě začal všem na just odpovídat zatím ještě ne úplně dokonalou němčinou, ale pořád se v ní zlepšoval a česky mluvil jen s učiteli.

Nikdy o tom takhle nepřemýšlel, ale když je pro ně Němec, tak jím bude!

VĚDMA

Teď bez Rudy, který byl už dávno někde u svý mámy v Brně, se nerad vracel i do toho domu plného řvoucích dětí a mlčenlivých jeptišek. Nejraději si četl na zahradě v koruně stromu hned u brány a v zimě v kotelně. Už ne Divokého Billa, znal ho nazpaměť a měl ho jako relikvii uloženého na dně skříňky u postele, stejně jako Obrazy světa. Teď měl zásobu knih od pátera Bouzka, počínaje Remarquem a konče Nerudou či Katolickými listy. Mnohému nerozuměl, ale líbilo se mu přátelství utužené válkou, stejně jako zázračná cesta Ježíše Krista. Nejvíc, jak uzdravoval lidi. Vůbec se mu líbily zázraky. Kéž by se on mohl pouhým přáním octnout jinde. Nebo kdyby si pro něj přišla teta Anna. Často ho též napadlo, jestli pozná svoji matku. O otci nepřemýšlel. Stačil mu Divokej Bill. A Bůh. Tolik zázraků už udělal Kdy přijde další? Páter Bouzek mu říkal, že zázrak může přijít každý den, jen na něj musíme čekat, každou chvíli se 58

otáčet okolo sebe, jestli se už nestal. Jeden takový zažil i Bernard, přestože to tehdy ještě netušil.

Stalo se to o prázdninách – na samém sklonku léta. Jeli tehdy sbírat zbylé klásky na pole jako vždy po žních, když už měli sedláci sklizeno do snopů, jež se vázaly do mandelů a pak na žebřiňácích vozily do stodol. Všechny děti měly z toho chození po posečeném poli a neustálého shýbání bolavá záda a chodidla rozedřená do krve – aby se šetřila obuv, v létě všichni chodili bosi. Ale sirotčinec měl zrno, ze kterého se dělaly pětikilové kulaté bochníky, protože, jak říkala Dulcie, když je na stole chleba, není hlad.

Při sbírání klasů zpíval Bernard s ostatními dětmi písničku.

Kde je moje máma, kde je, kdo ji zná, někde za horama na mě vzpomíná,

někde za horama pro mě pláče snad,

kde je moje máma, k té se vždycky vrátím rád.

To byla kromě církevních zpěvů jediná píseň, která se všem vryla do paměti, neboť jim ji sestry mučivě bez přestání hrály na gramofonu na pavlači sirotčince. Beny vůbec nemohl pochopit, proč ji pořád hrajou, snad aby všem sirotkům opravdu došlo, že většina z nich má matku, která o nich ví, ale kašle na ně. Jako by chtěly, aby každej den všech osmdesát dětí bulelo. A dá se říct, že se jim to vcelku dařilo. I ti největší sígři občas v noci vzlykali do polštáře. Potichu, aby to nikdo neslyšel. Na tohle všechno Bernard myslel, když sbíral s ostatními do pytlů klásky, které zbyly na poli po žních, stejně jako si do paměti ukládal všechny nespravedlnosti, které nám činí život, aniž bychom to chtěli.

Možná i proto tak věcně a suše napsal po prázdninách do slohové práce na téma „Co jsem si přinesl z prázdnin – zážitek, 59

kamarádství, poznání“ pouhé dvě věty: „Po žních nám dovolil sedlák sbírat, co zbylo na poli. Z prázdnin jsem si přinesl pytel a půl pšenice a hrnec žita.“

Třídní Krajina se na Bernarda tehdy rozzlobil, když práci po pár minutách odevzdal, a nařídil mu vrátit se do lavice a dopsat ji.

„Je dopsaná,“ řekl tvrdošíjně Bernard a neustoupil, ani když mu profesor nařídil, ať si jde kleknout do kouta. Tam před koncem hodiny zády ke třídě s úžasem poslouchal, co nahlas četli ostatní žáci. Nechápal, co všechno jiného se dá o prázdninách zažít. Bylo mu to líto. Najednou měl chuť vstát a začít křičet: Já jsem taky něco zažil!

Ale pak si řekl, že by se mu stejně jenom smáli. A tak tu nejzvláštnější historku toho léta nakonec nezmínil. Nemohl tušit, že mu její osudovost jednou dosvědčí sám život.

Přitom to byla taková krátká epizoda sklonku léta, kdy už jeli v podvečer na žebřiňáku z pole do sirotčince. Sestra představená tehdy vyhledala jeho oči a Beny, jako by ten pohled do tváře cítil, se v rytmu kymácení vozu do chůze dvou pivovarských valachů podíval na čelo vozu. Seděla tam ta ženská s velkou sanicí, jako když spolkla zubařovi kleště, a kývala na něj. Neochotně se zvedl a, přidržuje se zad ostatních dětí, šel k ní. Podala mu mlékařskou konev a on už věděl.

Když kočí zastavil v Jaroměřicích nad Rokytnou u kobylího trhu, šel rovnou k největšímu statku poprosit o mléko. Loudal se, miloval ty zřídkavé chvíle, kdy byl sám a mohl snít. Těch pár polosuchých drnů uprostřed statku vypadalo jako step Guayanské vysočiny, přes kterou gauchos ženou dobytek k moři, než začne období sucha. Znal to, pamatoval si ta jména, jež dodávala cestopisům barevnost a záhadnost míst, která popisovaly. Co tady! Tady nic není, než nějakej nadutej pohůnek sedláka, před kterým se bude muset pitvořit a říkat tu ponižující prosbu za 60

sirotky, pomyslel si Beny a vztekle kopl do děravého kastrolu, co se tam povaloval. Břinklo to tak, že se rozštěkal pes za plotem.

Nikdo jiný, kromě kozy uvázané u hnojiště, tam nebyl.

Chvíli čekal, ale nic. Všiml si otevřených dveří u vejminku, a tak šel tam.

V chodbě před světnicí ho otevřené prosklené dveře lákaly dál.

Vešel do malé, očazené kuchyně.

„Haló, je tu někdo?“ Nic. Chtěl ještě zabušit do futer, když zaslechl tiché volání ze světnice: „Bernarde, pojď dál“

Vešel a uviděl v modře pruhovaných peřinách spíš bělovlasý přízrak než stařenu. Takhle nějak si představoval supy z Kordiller, co vyklovali oči zloduchovi v knížce o Divokém Billovi a Dlouhánu Dickovi.

„Čekám tu na tebe už dlouho, abych ti něco důležitého řekla.

Poslouchej dobře, Bernarde“ zachrčela.

„Odkud znáte moje jméno?“

„Poslouchej dobře, můj čas se krátí. Poslouchej, Bernarde!

Střež se uniformy, nepřinese ti štěstí. Jestliže neposlechneš, budeš na dlouhou dobu opuštěn Bohem i lidmi. Zachrání tě vysoce postavený muž až po mnohém utrpení. Ale neboj, přese všechna protivenství zemřeš, až ti bude osmdesát čtyři, tam, kde ses narodil. Odměnou za utrpení ti bude poznání.“

„Poznání?“

„Přirozené poznání, jako je den a noc,“ usmála se a zavřela oči.

„Já vám nerozumím“ řekl, ale odpovědělo mu ticho.

Žádné sestře to neřekne, umínil si, když běžel k žebřiňáku, snad jen páteru Bouzkovi o té podivné bábě poví.

Další den před mší se svěřil páterovi, ale ten ho jen pohladil ve vlasech a rázně zavrtěl hlavou: „Snad nevěříš takovým hloupostem od nějaké popletené báby? Ty, takový chytrý kluk.

To chceš být kněz, a věříš babským povídačkám?“ Přikývl.

61

SEMINÁŘ

Napřesrok páter Bouzek splnil svůj slib a nechal ho zapsat do kněžského semináře. Byl tam asi půl roku a stihl si uvědomit, jaký byl jeho dosavadní život. Že jsou i lidé, kteří mají k večeři něco jiného než jen chleba a sýr. Na mladých knězích církev nešetřila. I Vánoce tam byly jiné, žádné číslo 23, pod kterým měl v sirotčinci označený balík, jako každý rok s botami, novou košilí, mýdlem a trochou sušeného ovoce a jedním pomerančem.

V semináři dostal knihy, ale co hlavně: na balíčku bylo místo čísla jeho jméno a večeře byla bohatá, řízků z mísy si člověk mohl brát víc než jeden. Byl to šťastný večer. Den, kdy se narodil Ježíš.

Možná proto mu to kněží ze semináře řekli až další den. Že nedostal od papeže dispens – výjimku na to, že je nemanželské dítě, a je tedy nevhodný pro službu Bohu. Pro hlavu církve to bylo jednoduché. Představuji si tu scénu jako vypravěč, který ví všechno, asi takto:

Papež se ptá svého tajemníka: „A co v tomto případě?“

„Nemanželský a svéhlavý.“

„Nedoporučuji,“ řekne Pius XII. a rázně přibouchne plácačkou na stůl dvě mouchy. S potěšením ji obrátí a dívá se na dva tmavé hmyzí chuchvalce, potom plácačku štítivě otře o okraj koše.

Vyřízeno.

Neříká ale Kristus v Bibli, nechte ke mně přijít maličkých?

Když Bernarda v šestnácti letech propouštěli ze sirotčince do učení u pekařského mistra, které mu vyjednala sestra představená, neodnášel si z toho místa kromě sešitu Divoký Bill a Dlouhán Dick, několika košil, dvojích kalhot a jednoho páru bot, co měl na sobě cestou z toho domu plného dětí, nic, ani iluze. Ale v očích měl zvláštní jiskru naděje i smutku, jako by snad už tehdy viděl všechno, co na té své cestě ze sirotčince potká.

62

63

Červená vrata se za ním zabouchla a on cítil přese všechno, i přes zmatení Evropy válkou, v srdci čistou radost.

Duševní bolest je horší než nemoc tělesná.

DOLOR ANIMI MORBUS GRAVIOR EST QUAM CORPORIS.

– Publilius Syrus –

HORA

Při psaní toho, co mi Bernard Mares vyprávěl, mě přepadaly různé myšlenky. I o tom, že můj život na rozdíl od knihy nemá hlavního hrdinu. Že někdy jsem zklamaný sám sebou.

Občas ale uznám chybu, přijdu včas či dokážu naslouchat druhému, a navíc přitom i zapomenu mluvit o sobě. Nejlepší ve svých očích ale jsem, když myslím na zasněžené vrcholky hor.

Představuji si, jak každé ráno znovu balím a sám stoupám po bílé pláni na tu velkou horu s myšlenkou na psaní i své blízké. Čekám, že na jejím vrcholu naleznu nějaké tajemství o smyslu toho všeho.

Lidé se v hovoru často ptají jen tak, aby řeč nestála. Ne aby se něco dozvěděli, ale protože se bojí ticha. Někdy to takhle dělám i já, ale té hoře pokládám jen skutečné otázky na něž chci odpovědi.

Spěchám na ně. A tak i když toužím po klidu, nedostává se mi ho. Zbývá mi totiž spousta okolních vrcholů, nemůžu se dlouho zdržovat s jedním.

Přesto každý večer, někdy dokonce už v poledne z té své první hory spadnu. Jediné, co mě utěšuje, je to, že snad padám, abych byl příště lepší. Nikdy nechodím spát jako vítěz.

O té hoře se mi i zdá. Ve snu to je tak jednoduché. Použiju pár hmatů, žádné přehmaty jen cepín, nic zakázaného. Pak už traverzem pod převis a jsem blízko. Vidím tu záři nad vrcholem, 64

ale je to pokaždé jen úsvit rána. Nikdy ten souboj s časem nevyhraju.

Aspoň se mi to už od probuzení převaluje v hlavě jako líný příboj.

Hora! Čeká tě hora! Co čekáš? Jdi!

Už žádné chybné kroky. Cesta na vrchol za čistým já, je platná jen bez ubližování sobě ani druhým, bez podpůrných prostředků.

Ani hlt alkoholu, i když se ti před prvním přeskokem ledové trhliny rosí čelo hrůzou a klepou kolena. Nesmím se vztekat, ani když mi ujede noha. Nesmím myslet na jiné cesty prošlapané druhými. Jak jsem někdy unavený tak je zkusím – a je konec.

Proto jsem jednoho dne šťastný zjistil, že v té ohromné bílé pustině vedle mě někdo stojí. Muž ze smetiště. Usmál jsem se na něj, zastavil se a zeptal se ho, jestli můžu jít s ním.

„Ale to nebude platit.“

„Já vím. Ale už jdu moc dlouho na tu horu. Jsem unavený jít sám.“

„Chcete jít se mnou, i když víte, že se budete muset vrátit a jít znovu sám?“

„Jo, to chci,“ řekl jsem umíněně jako dítě a ještě jsem zašeptal: „Nechci jít sám. Chci teď jít s vámi.“

„Jako já s Divokým Billem,“ zasněně se usmál, ale pak se na mě zamračil: „No jo, ale vy jste včera byl do telefonu ošklivej na svoji holčičku.“

„Nenadával jsem jí, ani na ni nekřičel. Jen jsem byl přísnej.“

„Stejně plakala,“ pokrčil rameny

„Myslel jsem to dobře. Chtěl jsem jen, aby si uvědomila, že není na světě sama. Že má taky mámu, se kterou by se neměla zapomenout rozdělit o jahodovou dřeň. Že jí máma toho dala víc než zmrzlý jahody.“

„A nebyla kvůli tomu telefonátu na vás naštvaná i žena?“

„Jo, ale myslel jsem to dobře,“ řekl jsem znovu, ale potichu.

65

„Cesta do nenávratna je vystlaná skopovými mozky těch, co to mysleli dobře. Dcera je vaše zrcadlo, ne tabule, vážený pane Chytrý.“

„Ale dneska mi napsaly“ podal jsem mu svůj telefon. Chvíli očima luštil text zprávy:

AHOJ, ZLOBRE. JESTE SE NA NAS ZLOBIS?

MY NA TEBE UZ NE. MEJ SE HEZKY.

TVOJE HOLČIČKY

Vrátil mi ho a zeptal se: „A co jste jim na to řekl?“

„Zavolal jsem jim, že je mám rád a že mě to taky mrzí.“

Začalo sněžit. Díval se na mě nehnuté skrze padající sněhové vločky a pak řekl: „Tak jol Můžete jít se mnou. Ale změní vás to.“

Měl pravdu. Změnilo. Při psaní o té jeho cestě jsem se zbláznil.

Houpala se se mnou zem a smrti jsem se bál tak, že jsem nemohl ani chodit.

Zbláznil jsem se jak z pití, tak z toho příběhu. Odolával mi jako skála.

Když mě pouštěli, ukradl jsem z léčebny na radu jednoho filmového producenta, co tam byl už potřetí, bílý umělohmotný hrníček. Napsal jsem si na něj fixou jméno toho blázince a datum příchodu a odchodu odtamtud, abych si měl do čeho nalít alkohol, až zase budu chtít přepít beznaděj, a taky abych věděl, co mě čeká. I když jsem tam byl ve vybrané společnosti – číšník z hotelu Paříž, český muslim a také neurochirurg, kterému se tak třásly ruce, že mě polil čajem, když mi vyprávěl, že pil, aby se mu ruce netřásly.

Styděl jsem se před svými blízkými, když si tam pro mne přijeli, a stydím se i teď. Přesto to musím napsat. Z vděčnosti, že můžu psát. Ne co chci, ale prostě jen pravdu.

Když jsem s Bernardem Maresem stoupal k vrcholu, začala zuřit sněhová bouře. Padali jsme do průrev, ze stěn. Mrzli jsme, umírali a znovu zázrakem ožívali, jako by se zastavil čas. Ta 66

cesta byla namáhavá a dlouhá. Muž ze smetiště kvůli svému stáří už nemohl.

Vypadalo to, že se rozhodl umřít. Propleskával jsem ho, ale nevnímal mě. „Jak to bylo s tím Billem?!“ řval jsem, aniž mě za mák zajímalo, jak skončí hrdina nějakého šestákového rodokapsu. Chtěl jsem jen, aby ten starý muž otevřel oči, hýbal se a neumřu.

„Divokej Bill?“ zaznělo najednou tiše z jeho bílých rtů. Mluvil z bezvědomí, ani neotevřel oči. Kam se hrabou všechna vrcholná literární díla, když tohle rodokapsové zachránilo jeden život?

Znovu zašeptal: „Bill? Vždycky byl čestnej. Splnil, co řekl.“

„No a, sakra, vy jste mi taky něco slíbil, že mi řeknete, jak to s ním dopadlo.“

Zabralo to. Skoro násilím otevřel oči. Po chvíli přestal skučet vítr a my zjistili, že jsme těsně pod vrcholem. Zatnuli jsme zuby a stoupali. Poslední metry byly nádherný. Taky se zpátky vrátil čas.

Na vrcholu se Bernard Mares rozplakal: „Nepovíte na mě, jak jsem padal do těch nejhlubších roklí?“

„Jaký by mělo smysl nenapsat to? Hlavně že jste se vždycky zvednul a šel dál, ne?“

Mlčel. Asi ani nevěděl, co pro mě udělal, že jsem s ním mohl jít.

Videi jsem, že žádná hlubina není tak hluboká, temnota tak temná, aby z ní nešlo vylézt. Taky díky němu jsem se musel neustále ptát sám sebe, jaký jsem vlastně já.

Na vrcholu jeho hory jsem se rozhlédl. Nebe čisté, vidět bylo daleko. I hroty jiných kopců. Na žádný z nich už nemusím. Je z nich stejný výhled.

Stačí mi vylézt sám na ten jediný Pokojně jsem se vrátil do údolí dopsat tu podivuhodnou životní pouť muže ze smetiště.

Ten jeho příběh je vlastně mým snem o člověku. Neříkal Pablo Picasso něco v tom smyslu, že obraz je lež, která zobrazuje pravdu? Svět je plný takových podivností.

67

Kvůli nim polezu nahoru, třebaže bez úspěchu. Už jen kvůli té cestě.

I když ten pohled z hory musím přiznat, stojí za to.

Jako nic na tomto světě.

RODINA

Život některých lidí je jako neúspěšné učení cizího jazyka. Jsou pořád u třetí lekce. Jenže Bernard Mares už od svého narození v tramvaji mezi notorické začátečníky nepatřil. Bral pořád nové lekce. Hned jak byl vypuštěn z červených, oprýskaných vrat sirotčince, rozletěl se s nadšením do světa. Jenže ten veselý nebyl.

Potravinové lístky, lidi chodící po ulicích se sklopenými hlavami, strach, jak válka dopadne. Navíc ani pekařské učení nestálo za moc.

Nejdřív se učil v Třebíči, ale když se dozvěděl, co se stalo s tetou Annou, začal myslet na Vídeň, kde musí najít matku. Tak pěšky vyrazil na vandr do Rakous. Tam na něj čekali! Jestliže pro kluky ve třídě byl Němec, Rakušák, pro Vídeňáky byl póvl z Čech, cizinec. Taky mu to ukázali.

Žádný pekařský mistr ho nechtěl vzít, a tak, protože bylo léto, tábořil u řeky jako Divokej Bill a pytlačil. Vyhmátli ho četníci, seděl zrovna u ohniště s jednou rybou na prutu. Ani se neobtěžovali takovýho usmrkanýho ausländra brát na stanici.

Naložili mu na místě. Když už ležel na zemi, dostal radu, ať táhne, kam patří, a kopanec do břicha. Věci mu naházeli do řeky.

Vyzvracel se, umyl a šel se vyspat na nádraží.

Tam potkal o pár let starší dívku, ne moc hezkou, ale hodnou, nějakou Gerti Valek. Zaplatila mu jízdenku do Krems-Steinu, kde 68

mu prý její tatínek, jenž má konexe, sežene místo u pekařského mistra.

Pracoval pak u něj za byt a stravu, že až po půl roce mu něco dá.

Styděl se s Gerti v neděli procházet po Krems-Steinu a záviděl doktorům a obchodníkům jejich krásné šaty a jelenicové rukavice. A tak místo nedělních promenád sbíral jahody a večer v týdnu stavěl kuželky v hospodě. Každý šesták šetřil. Nechal si potom ušít oblek na míru. O co byl najednou svět veselejší.

Dokázal to! Zdravili ho dokonce i cizí lidé. Už se nestyděl dát pusu Gerti.

Ona chtěla i víc, ale on nemohl, ani nevěděl proč. Kvůli strachu, že zklame ji i sebe? Nebo si pořád vybavoval to ponížení, kdy si na něj sedla Dulcie? Jo, měl Gerti rád, ale spíš jako kamarádku. Jiné holky se mu líbily víc, ale on jim ne. Stejně se to jednoho dne stalo. I když se potom cítil tak zvláštně nepatřičně, hloupě. Pokaždé, když se zase milovali, připadalo mu, že dělá něco zakázaného.

Jednoho rána na jaře 1942 šel jako pekařský učedník, který za první půlrok práce nedostal od svého mistra ani vindru, okolo výrazného plakátu. Usmíval se na něm voják s napřímeným ukazovákem, úplně jako Divoký Bill na té ilustraci, když skolil posledního zloducha z Cohenovy bandy. Stálo tam: „Přijď mezi nás, jsme tvoje rodina. SS“ Ta dvě hranatá písmena už znal z uniforem vojáků, přijíždějících do Kremsu na urlaub.

Znáte tu chvíli, kdy všechny věci ještě otevřené jsou?

Benyho zaujalo hlavně to kouzelné slovo rodina – někam patřit!

A pocit, že teď může své němectví dokázat – už ne vzpurná hra, ale snaha přesvědčit sám sebe, že to tak je. Ale spíš než to všechno dohromady to pro něj byla možnost dostat se do světa.

Pryč z nudného života!

69

70

Nic jiného než dobrodružství a jak se dostat do světa v hlavě neměl.

Nevadilo mu, že ho vyhodili od první přijímací komise, protože jim naivně prozradil svůj věk. Beny byl na prvních metrech cesty, po které byl odhodlán jít, a každý začátek je plný síly, neústupnosti a slepoty.

Přemožen sny o životě, který konečně vzal pevně do svých rukou, jel k jiné komisi do Vídně. Přišel ke stolu, kde seděli tři chlapi v dobře padnoucích uniformách. Vzbuzovaly respekt.

Jeden z nich přes ni měl přetáhnutý bílý plášť – asi lékař. Chvíli se s ním bavili o důvodech, proč chce sloužit u Zbraní SS. „Můj národ je ve válce. Taky chci vidět jiné kraje, třeba ruské stepi, to musí být úžasné“ Dva muži za stolem se na sebe podívali a ten třetí, podle výložek asi největší šarže, aby zabránil jejich nedůstojnému smíchu, se naklonil nad stůl a zabodl do něj lokty, ruce sepjaté, jako by se modlil ke svaté prostotě, a řekl: „To není výlet, ale válka. Mrtví a tak.“

Bernard se napřímil, jak to vídal u vojáků salutujících nadřízeným, a zakřičel: „Heil Hitler!“ takže zvedl ze židlí i ty tři panáky, kteří museli odpovědět.

„To je blázen. Kolik mu je?“ obrátil se ten v bílém plášti šeptavě na vyšší šarži, pak se usmál a docela nahlas dodal: „S

takovými jako vy daleko nedojdeme.“ Vyšší důstojník odehnal rukou alkoholový odér, který na něj dotíral z lékařových úst.

Štval ho tenhle ležérní sarkastik bez frontových zkušeností, možná i proto se na něj ušklíbl, vzal razítko PŘIJAT a razantně s ním bouchl na žádost podepsanou pečlivým písmem – Bernard Mares.

„Nate, vojáku. Hodně štěstí.“

Ve školicím středisku v Braunschweigu dostal parádní uniformu, pár týdnů výcviku, výuky v učebnách, a hlavně 71

opravdové máslo s džemem k snídani. To bylo jeho první máslo v životě.

Žádný margarín!

Jen ho mrzelo, že když stáli ve frontě na tetování, začal poplach. To tetování musel mít v podpaždí každý voják SS. Byla na něm krevní skupina pro případ zranění a ztráty krve. Jenže kvůli tomu poplachu už jeho a ještě dva nováčky nestihli. Přišel rozkaz shora: ODJEZD NA FRONTU! „Dotetují vás tam,“ řekli jim. Ale k tomu už nikdy nedošlo.

72

73

74

Žij a připomínej si smrt; čas letí a to, co říkám, není už tady.

VIVE MEMOR LETI, FUGIT HORA, HOC, QUOD LOQUOR, INDE EST.

– Persius –

SBOHEM, RAKOUSKO

Odjížděl z Krems-Steinu zahalen dýmem lokomotivy a mořem polibků, co jimi dívky zahrnovaly své milé jedoucí do války. Při pohledu na tu vřavu pod okny vagonu dal své dlani pusu a pustil ji do vzduchu pro Rakousko, které nebylo a zároveň bylo jeho zemí.

Jednu. To tak akorát stačilo. Co bude? Co teď asi bude? Vidí to Divokej Bill?

Usmál se. Jeho první velké dobrodružství. Na tu bábu v modrobílých peřinách z vejminku u kobylího trhu v Jaroměřicích nad Rokytnou si ani nevzpomněl.

PRVNÍ AKCE

Beny si vyměnil adresu s jiným nováčkem – Willym Bachem, s nímž narukoval k Armeeverpflegungslager, zásobovací službě SS. Mají tolik společného. Po válce spolu založí dechovou kapelu. Baví se o hudbě, o rodičích, které oba nepoznali. Také o dnešku. Možná uvidí skutečné partyzány, žádné civilisty, ale chlapy se zbraněmi. Nepřítele.

S Willym kouří poslední cigaretu a oharek skrývají v dlani.

Těší se, ale i bojí. Jejich první akce a ticho před ní. Ticho jako v té nejhlubší tmě. Něco se musí stát. „Raz, dva,“ potichu z legrace odpočítává někdo z vojáků ležících vedle. Než řekne tři, ozvou se výbuchy. Střelba. Willy Bach s udivenýma očima umírá. Benyho Marese mine těsně kulka, hvízdne mu hluboko v 75

uších. S překvapeným, ale zarputilým výrazem střílí, a žije. Z

osudu rukou a vůle boží.

Zajaté partyzány naženou na korbu náklaďáku zaparkovaného pod stromem. Přes větve předtím hodí oprátky. Auto se rozjede.

Válka. Sevřená řiť, strašný pocit někde vzadu.

Vot éto Astrachaň! Zdravstvujtě. Willkommen im Himmel, Willy!

Jako by o sebe narazily dvě ledové kry a vymáčkly Benymu mozek z hlavy. Pro zbytek války. Často se mu to pak zdá, jak plave nahý v hrozně studené řece, ze které jde pára, a on se jen poděšeně otáčí, aby se těm zabijáckým krám vyhnul. Taky se mu často zdá o dívce bez obličeje s krásně jemnými prsty. Chvíli ho hladí a pak zase zmizí. A potom znovu plave, nebo už je ráno.

Vzato kolem a kolem, měl vlastně Willy Bach štěstí, že umřel při první akci.

CHYBY

Jednou mne Bernard Mares, už na sklonku dne, kdy jsem ho tlačil otázkami, co cítil první den ve válce, ten skutečný, kdy se střílelo, umřel mu kamaráda taky viděl hromadnou popravu partyzánů, neodpověděl.

„Přemýšlí člověk o tom konci?“

Mlčel.

„Díval ses jim do očí, než je oběsili? Zašeptal něco Willy než umřel?“

Mlčel.

„Tak co, Bernarde?“

„Odpověděl sis sám.“

„Ne, prosím tě, já to potřebuju vědět. Řekni mně cokoliv.“

„Co jsem cejtil? To, co teď ty. Zmatek a otázky v hlavě. Nebudu opakovat, že byla válka. Nikdy jsem nikoho nezavraždil,“ už po 76

několikáté mi opakoval. „Ale když se střílelo, tak jsem střílel taky.

Tvý otázky jsou pro mě zbytečný. Protože jak ti takovýhle otázky začnou běhat v hlavě, tak se můžeš rovnou zastřelit.“

Začal být vzteklý. Chtěl jsem ho uklidnit, protože zase křičel.

„Nech toho, nebo to s tebou sekne.“

„Já to potřebuju. Mám nízkej tlak. Tohle je moje prokletí.

Vysokej věk a paměť Blbost je věčná. Děláme pořád stejný chyby, Josefe.“

Pak se šel uklidnit. To jsme zrovna seděli v jeho pronajatém ústeckém bytě. Nezařízeném a strohém, ale v kuchyni muselo být všechno. Hrozně rád vařil, pro někoho, jak zdůrazňoval. Vařil ve válce, v české armádě, ve vězení byl také kuchařem. Po propuštění vařil v bistru Klein Korea.

Udělal mi výborné vepřové steaky na česneku s vařenou modrou cibulí, bramborem, to vše přelité vodou z vařeného šparglu, a na maso pak úpravně srovnal šest nebo sedm těch zelených paliček. Dobrota. Pro ten chřest mě týden před tím hnal až do Bod Schandau, kde ho prodávali už pár metru za hranicemi.

A k tomu udělal své tajemství. Byl to obyčejný salát, ale virtuózní chuti. Nikomu ten recept neřeknu, protože si ho chci nechat jen pro sebe, jako dárek od Bernarda. Dárky se dál nedávají. Jen ty putovní. Kýčovité figurky, které nikdo nechce.

Celé tajemství toho skvělého salátu spočívalo v jedné nezvyklé přísadě do zálivky a též v načasování, kdy do ní co dáme. Jednu zeleninu dvacet čtyři hodin předem, další hodinu před servírováním a poslední těsně před ním. Byl jsem tou chuti tak nadšenej, že jsem se o tom chtěl dál bavit: „To je nejlepší salát, co jsem jedl. Fakt koncert. A co myslíš, kdyby se tam dala ještě bazalka?“

77

Vykulil na mě oči a sápal se po holi, že mě s ní přetáhne: „To je můj recept! Ty si tam dej, co chceš! Třeba hořčici, nebo si tam můžeš i nachcat!“

Byl to jeho recept. Jeho život. Ber, nebo jdi.

ZVUK FLÉTNY

Beny přemýšlel o lásce, kterou nepoznal, o životě, o smyslu věcí, o nichž neví nikdo nic, včetně vypravěče. Je to tajemné a smutné jako padající sníh. Zasněné jako zvuk flétny nad borovicovými lesy, kudy armáda za války projížděla. Když zastavili k odpočinku, uslyšeli ji. Sepp, který s ním jel v autě, si pomyslel, že to jsou partyzáni. Okolo byly jen samé lesy, žádná města nebo vesnice. I když se vyšplhali poklopem v kabině u řidiče na střechu büssingu, nic neviděli, jen to modravé zeleno všude na obzoru, kam se podíváš.

A ten zádumčivý zvuk flétny v uších. Pořád, pořád jim tam zněl, jako tajemné kouzlo, co nahání husí kůži. Nikdy nezjistili, co to bylo. Oberleutnant Müller jim zavelel nastoupit do aut, že nemají čas honit jednoho zoufalého partyzána. Ale tón flétny je přesto znehybňoval.

Nevěřícně se rozhlíželi kolem sebe. Jako by se tomu flétnistovi rozplynula v dechu vlastní duše.

Müller znovu vztekle zavelel. Ale to ho jen, stejně jako je, zalil strach z té teskné melodie, co jim burácela v uších, jako by všichni pocítili opuštěnost, prázdnotu, jež jim tloukla v těle.

Nikdo se už nedoví, kdo jim to tehdy uprostřed listopadu roku 1942 mezi poryvy studeného větru hrál. Možná tiše padající sníh.

Možná někdo, kdo ví víc.

78

JAK

„Jak jsi to všechno přežil“ zeptal jsem se. Bernard chvíli přemýšlel: „Staral jsem se sám o sebe, abych měl co jíst, kde spát, přemejšlel mozkem, kryl se. Důležitý jsou nohy. Hlídat si, aby ti neshnily, nezmrzly.

O nikoho jiného jsem se tak nestaral. Stejně jsem pokaždé jezdil s někým jiným, jak rychle umírali. Nemohl jsem a ani jsem nechtěl o nich mimo jména nic vědět. Ty řeči o kamarádství ve válce jsou jen romantický kecy. Kamarádi umírali dřív, než se jimi vůbec mohli stát, vážený pane.“

Vždycky mně vykal, když byl na mě nakrklej. Nedal jsem se: „Ale neříkejte mi, vzteklý starče, že jste tam neměl žádného kamaráda.“

„Ne. Kromě Willyho, o kterým jsem ti říkal, ne. Ale i jeho si možná pamatuju jen proto, že byl první. Pořád mi vrtalo hlavou, proč on a ne já. Přišel jsem na to až po letech. Jako kluk jsem chodil v Třebíči okolo domu, kde byl pro mě – to mi mohlo být asi deset – nesrozumitelnej nápis. Tak jsem si ho potom pořád opakoval, abych mu přišel na kloub, až se mi úplně vryl do paměti. To byl první přírůstek do mý pozdější sbírky citátů. Někdo sbírá porcelán, někdo fajfky, já mohl ve válce a ve vězení sbírat jen ty citáty. Ten nápis úplně vidím, jako dneska. Byl na jedný vilce u cesty na vyhlídku. Stálo tam: Z osudu rukou a vůle boží.“

„A už nikdo jinej nebyl tvůj skutečný přítel?“

„Ach jo, Pepiku Já na to zapomněl. Já vůl. Ale možná proto, že jsem se snažil na to zapomenout. Nevzpomínám na to rád. Měl jsem dva skvělý kamarády. Hanse Waltra, opravdu skvělej kluk, chytrej. Další byl Ralf Gross, nešlo ho nemilovat. Byl čistéj jako děcko. Na všechno se ptal. Kam zapojit tohle a támhleto. Vždycky jsem mu říkal, zapoj hlavně mozek“

Bernard musel chvíli přestat mluvit a civěl mimo mě do zdi.

79

„Před válkou dělal nádeníka v pivovaru, ale cejtil se minimálně jako pivovarnickej král. Pořád se ptal jaký pivo je podle mě nejlepší a co podle mě dělá pivo pivem, kdo ho vymyslel, jak se má točit a pít. Fakt hrozný, když to posloucháš den co den.

Jednou mně zas, když jsme leželi na louce a dívali se do mraků, vyprávěl přesně o chodu v pivovaru, krok za krokem. Já si přemejšlel o Severním moři. Že bych se jen tak díval do jeho vln a poslouchal ho, jak šumí. Ralf se mě zeptal: Proč nic neříkáš?

Řekl jsem mu, že přemýšlím. Že to je taková činnost, kterou mu jednou vysvětlím.

Neurazil se. Smál se. Jemu to stačilo. Víš, je zvláštní, že těm ne tolik obdařeným stačí míň než chytrákům, aby pochopili. Ralf nebyl vychcanej jako půlka lidí, co potkáš. Byl slušnej, bezelstnej kluk.

To ti jednou slyšel nějaký hekání. I když nám o tom jenom vyprávěl, dokážu si to živě představit, jak byl zvědavej. Za mezí uviděl Bukowskiho, jak si ho honí. Jak chtěl bejt Ralf slušnej, tak ho nenapadlo nic lepšího, než tý svini říct: Pomáhej Pánbůh.“

To bylo po dlouhé době poprvé, co jsem viděl pana Marese se smát.

SVINĚ BUKOWSKI

Menší jednotka SS se dostala u nějaké prdele do kleští. Bernard si ani název té vesnice nepamatoval. Měli jí dovézt zásoby. Stejně malé koloně tří aut velel Franz Bukowski, svině, která tenkrát v Astrachani zastřelila toho chlápka, co nic neudělal.

Všichni si to pamatovali, i to, jak té rodině pak zapálil dům nad hlavou. Vypadalo to, že snad hoří i sníh. Děti i ta žena plakaly, až se těm malým táhly špinavé nudle ke kabátkům vycpaným slámou. Co ten chlap udělal? Potkal se s jistým Bukowskim těsně poté, co ho Müller seřval, že se z jeho auta ztratil nějaký proviant.

80

Každý věděl, jak to bylo. Kšeftoval s vojáky z trestných jednotek, co rabovali domy lidí zastřelených nebo odvlečených bůhvíkam.

Ten zastřelený chlap jen schovával v komíně kýtu z prasete pro rodinu na zimu, ačkoliv tvrdil, že už jim všechno dal. To maso potom Beny nejedl a s ním i pár ostatních chlapů. Každej chlap by se zachoval stejně, schoval by kus masa pro děcka, ale ne každej voják by udělal co Bukowski. I když už tenkrát Maresovi připadalo, že v té jeho vojenské rodině se urodilo víc sviní, víc než jeden Bukowski.

Jeden chlapík z trestních oddílů SS Bernardovi vyprávěl, jak vyvražďovali židovskou vesnici. Nechali všechny nastoupit na hřbitov, kde si museli vykopat hroby. Buch, rána do týla. Na děti kulky nezbyly. Krach, rána pažbou do hlavy. Prý ho udivilo, že šlo udeřit jen tak lehce, aby jim pukla lebka. Hnus. Bernard se od něj štítivě odtáhl. Byl rád, že u něčeho takového nemusel být.

Zrůdná myšlenka, vyhubit tyhle Židy, pomyslel si. Prý ideologie.

Ideologie k hovnu. Válce rozuměl – ty jseš tam a já tady, ale tomuhle ne.

Proč musel na cestu Bukowskiho vyfasovat zrovna on? Nevelel však koloně dlouho. Zrovna když Ralf jel na pravém předním blatníku Bukowskiho büssingu, aby hlídal hloubkové nálety, najelo auto na minu a vzneslo se s ohlušující ránou do vzduchu, jako když si ho nadhodil nějaký obr.

Bukowski uvnitř auta hořel, viděli, jak se tam kroutí. Hans mu běžel pomoct, lomcoval zapříčenými dveřmi, ale jen se popálil.

Bezmyšlenkovitě sáhl po zbrani, v tváři se mu objevil škleb, když dlaň plná puchýřů sevřela zbraň, ale vystřelil. Asi zbytečně, protože tam možná kvůli velkému žáru tancovalo už jen mrtvé tělo, co zbylo z Franze Bukowskiho.

81

Pak si shodně vzpomněli na Ralfa, oba měli toho prosťáčka rádi.

Nejvíc tichý, věčně zadumaný Hans, který patřil k těm málo lidem, co svůj intelekt neproměnili v aroganci. On ho věnoval hvězdám, které miloval. Potisící Ralfovi marně ukazoval nebeská znamení, naučil ho poznat jen Severku a Malý a Velký vůz.

Hanse to nikdy nevzrušilo, považoval to za přípravu na své vysněné povolání po válce, kdy bude určitě školám ukazovat v hvězdárně pomocí dalekohledů průhledy do krajin, kam se za svého života nedostaneme. Až po smrti se jich dotkne ten, kdo se dostane do nebe, usmál se vždycky.

Teď ale horečně spolu s Bernardem Maresem hledali Ralfa, Ralfíčka, jejich společného maskota, který se chtěl po válce vrátit zpět do pivovaru, protože tam k platu dostával pět piv gratis jako každý zaměstnanec.

Křičeli tam i chodili okolo dohořívajícího vraku, z kterého se jim na patře usazovala nepříjemná nasládlá chuť škvařícího se masa, štiplavého kouře, spáleniny a jemného popela. Až najednou asi tak třicet metrů od auta objevil Beny ležící tělo, nepřirozeně zkroucené. Vzal Hanse za rameno a tiše ukázal tím směrem: „Je mrtvej, blbec.“ Šli k němu.

„Ten idiot je fakt mrtvej,“ řekl Hans přiškrceným hlasem.

Najednou se ale z té pokroucené hromady vztyčila ruka a ozvalo se mátožné: „Baf.“ Ralf se začal smát.

„Ty jsi kretén, idiot, blbec!“ řekl nazlobeně Hans.

„Nám bláznům se nic nestane,“ pokusil se Ralf o úsměv, i když ze šklebu na jeho tváři bylo vidět, že si pořádně natloukl. Naštěstí seděl na opačné straně, než kterou auto najelo na minu.

„Nerouhej se, ty vole, a poděkuj svýmu andělu strážnýmu,“

sedl si k němu Beny a vyndal tři cigarety, dal si je najednou do pusy, zapálil, jednu podal ležícímu Ralfovi a druhou Hansovi.

82

Ten zůstal ostentativně stát a kroutil hlavou: „Ten už musí bejt unavenej.“

„Kdo?“ zeptal se naivně Ralf.

„Tvůj anděl,“ otočil se Hans směrem k dohořívajícímu autu.

Mlčky kouřili. „Co Bukowski?“ zeptal se Ralf.

„Ta svině je mrtvá,“ odpověděl Beny. Zapálili si další. Bylo slyšet jen, jak lačně natahují a vyfukují obláčky kouře. Chvíli sněžilo, chvíli pršelo.

„Déšť je jako život. Třeba za chvilku skončí,“ řekl Ralf. Hans s Benym se na sebe překvapeně podívali. To byl nejvyšší výkon od někoho, pro koho nejhlubší a nejzajímavější filozofickou otázkou bylo, zda je pivo žlutý nebo zrzavý.

Otravoval je s tím oba. Nejvíc nesnášeli, když jim vyprávěl o znojemském pivovaru, kde se vaří devatenáctka: „To ti je pivo jako křen, to jde nosem ven.“ Vždycky když řekl „to ti je pivo jako“, začali oba řvát: „Ne, ne, ne!“ I když zas někdy zpola vážně, zpola z legrace uvažovali, že Hans vymění hvězdy a Beny dechovku za společný podnik, který si založí po válce a kde budou vařit tu blbou devatenáctku.

Hans, dívaje se na černý hustý dým, který vycházel z ohořelého auta, znepokojeně řekl: „Musíme zmizet, než se tu objeví partyzáni.“

Aby se vyhnuli minám a zmátli případné pronásledovatele, sjeli z cesty, protože podle Ralfa, který teď seděl s mapou v kabině s Benym, si to můžou zkrátit přes les. Jeli po ztrácející se lesní cestě, která končila, když se les otevřel. Zastavili.

Zaparkovali do mlází, aby se skryli, a Ralf se nabídl, že se poplazí tou loukou na horizont, aby zjistil, jestli je vzduch čistý.

Ve stepi by byli každému na mušce.

„On snad vůbec neví, co je strach,“ řekl obdivně Hans.

„Strach nemá, to je fakt,“ řekl Beny.

83

„Ani mozek. Ale mám ho rád.“

Když se Ralf doplazil těsně pod hřeben vlny zastavené o les, kterou v tom místě step udělala, a podíval se za něj, okamžitě se přikrčený rozběhl zpátky. Jeho tvář nevěstila nic dobrého.

Udýchaně, překotně ze sebe sypal: „Jo, hovno partyzáni. Je tam obrovská šňůra ruských koní. Lidí, děl. Rote Armee. Všichni táhnou opačným směrem než my.“

„Tak to jsme v prdeli,“ řekl Beny.

„Kde?“ optal se ho poplašeně Ralf.

„V ruským týle,“ zračil se Benymu v očích strach.

„Tady končí sranda, pánové. Projeli jsme frontu k Rusům,“

obrátil se k nim Hans.

„Do prdele, do prdele,“ řekl Beny.

„To máš pravdu,“ řekl Ralf Benymu, ale ten ho jenom zpražil pohledem.

„Někdo z nás bude muset najít cestu ven,“ řekl Hans.

„Ne, půjdou aspoň dva,“ řekl Beny.

Ralf vytáhl tři sirky a u jedné zlomil hlavičku.

Mysleli si, že jejich osud může změnit hlavička zápalky? Jenže v tu chvíli nemohli jinak. Jako tisíckrát ve válce, kde vítězí všechno nesmyslné.

ÚTOK

„Ber to z té lepší strany. Nemysli na to, že budeš sám. Vyspíš se.

Můžeš se procházet. V klidu ubalíš cigaretu, vypálíš zobák, můžeš se opalovat,“ dlouze přemýšlel Ralf, čím by mu to ještě zpříjemnil, než se vrátí z výzvěd.

Beny nereagoval, jen pořád hleděl do dáli.

84

Ralf s ním zatřásl. „Projdeš se. Budeš mít čas sám na sebe.

Hezky si to užiješ. Pomazlíš se s vodečkou. V büssingu jí máš tři prdele,“ mrknul na něj.

Nereagoval.

Ralf ve své plachtící dobromyslnosti pokračoval: „Podíváš se na západ slunce Uděláš si dobře Vyhoníš si ho.“

Sláva! Beny se probral. „Můžeš mně říct, jak se mám procházet a pozorovat západ slunce ve zmrzlým lese, idiote? A proč furt mluvíš o tom honění? To jako: vyhoň si ho, a bude ti dobře? Na všechno zapomeneš? Ty ses zbláznil, ne?“ říkal se zoufalým výrazem v očích.

Ralf posmutněl.

„Jsi vůl, ale stejně tě mám rád,“ řekl Mares. „To je to nejhezčí, co jsi mi kdy řekl.“

„Taky toho budu litovat,“ uzavřel, už zase kysele, jejich rozhovor Beny.

Zatímco Beny prováděl věci, co mu navrhoval Ralf, zbylí dva výtečníci vyrazili na výzvědy. Šli přikrčeni blátivým lesem s ostrůvky sněhu ani ne hodinu a uslyšeli před sebou zvuk motorů, bouchání dveří a ruské hlasy. Pak je, schovaní pod větvemi stoletého smrku, zaslechli i za sebou. Všude okolo zastavovala auta. Bylo jich tam plno.

„Musíme se probít,“ zašeptal Ralf a mrkl na Hanse.

Ten nic neříkal, jen křečovitě svíral samopal a zíral nepřítomně před sebe. V myšlenkách byl doma ve Výmaru. Ralf ho objal.

Neopětoval mu to. Celý ztuhlý, jak se krčil, se jenom trochu zapotácel a opřel se o samopal.

„Musíme křičet, jako Rusové při zteči, jo?“

Hans, pořád mimo, jen lehce přikývl. Všiml si, že skupinka Rusů opodál o něčem hovoří a ukazuje směrem k nim. Pak jeden 85

voják vztekle břinknul pilou o zem, druhý ji zvedl. Chtějí porazit jejich strom? Do toho se znovu ozval Ralf.

„Budem kličkovat, poběžíme každej jinam, jo?“

Smutně přikývl a neochotně vstal. V nohou cítil mravenčení.

„Budem křičet útok, jo?“ zamračil se na něj odhodlaně Ralf a odhrnul větev směrem k předpokládané frontě.

Utíkali, kličkovali mezi stromy, pálili a křičeli. Rusy zamrazilo.

Rychle šli k zemi do palebných pozic. Pak byl slyšet jejich smích.

Přepadli je dva vojáci! Proto se nemohli ze začátku trefit a gejzíry jehličí okolo těch dvou zajíců je usvědčovaly, že smíchu dávali víc než střelbě.

Co je pro jednoho boj, pro druhého zábava. A tak je to vždycky. Čím víc trpíme, tím víc se někdo směje.

Mezi smíchem a střelami těch pár set ruských frontových bojovníků bylo slyšet dva nešťastníky, co tak hlasitě, jako naposledy, křičí: útok!

Hans padl asi po padesáti metrech, ale Ralf, běžící před ním, jakýmsi zázrakem stále kličkoval, pálil a řval útok, dokud neuslyšel tu kulku úplně zblízka.

Klesl do kolen, tmy a myslel si, že je konec.

NĚCO

Ralfa probudila svíravá bolest v noze, špatně se mu dýchalo.

Byla černá noc. Viděl hvězdy a vzpomněl si na Hanse. On to určitě dokázal. Je tak chytrej, pomyslel si. Ale piškvorky umím líp. Kam se na mě hrabe, i Beny. Kde teď jsou? Určitě ho hledaj, buď každý zvlášť, nebo dohromady. Jsou tak chytrý, že ho musej najít, usmál se, i když noha ho bolela čím dál víc. Jenom ho nemůžou vidět v té tmě. Jo, tak to je. Díval se do nebe a cítil klid.

Najednou střely obarvily noc, jako by předčasně přišlo svítání.

86

Potichu počítal od těch záblesků, kdy uslyší výbuchy, dva, tři. Jsou blízko. Špatný, Stalin Orgeln, Stalinovy varhany, rusky kaťuše. Temná, naléhavá muzika.

Výbuchy se blížily. Kdesi štěkala německá děla.

Smrt si tady vypočítá i blb jako já, pomyslel si.

Nebyl čas si lhát ani si říkat pravdu. Vzpomněl si znovu na Benyho a Hanse. Určitě se brzo objeví.

Ječivý, nekonečně se přibližující zvuk ho úplně ohlušil.

Výbuch. Zasypalo ho to. Cítil tíhu země.

Motala se mu hlava. Říkal si, něco se musí stát, a díval se na svou utrženou ruku. Ležela opodál a měla vytrčený palec.

Začalo sněžit. Zdálo se mu, že tam leží dlouho. Sněhové vločky zasypávaly kaluž krve a ta je na oplátku barvila do ruda.

Něco se musí stát, opakoval si a čekal. Srdce mu hrozně zrychlilo a jeho i v té zimě milosrdně zalil horký pot. Nestalo se vůbec nic a Ralf zemřel s otevřenýma očima, jako by se chtěl ujistit, že mu pořád ten jeho palec, který už vlastně jeho nebyl, přeje hodně štěstí.

Netrpěl. Jen láskou k životu, jejíž premisou je přítomnost smrti.

POHŘEB BĚHEM MŽIKU

Po třech dnech měl Bernard pocit, že se v tom lese zblázní. Přes den kvůli Rusům netrávil čas u aut, ale v koruně asi padesát metrů vzdáleného stromu, aby včas viděl nepřítele a oni jeho ne.

Až navečer slezl opatrně dolů a překládal z druhého büssingu do svého ty nejcennější věci – zbraně, vodku, cukr, margarín a konzervy.

Z vlastního vozu vyházel všechnu mouku a uniformy. Než to udělal, setmělo se. Trochu ho to zahřálo, oheň se bál rozdělat.

87

Musel myslet na Ralfa a Hanse. Lehl si na kapotu a díval se na rozsvěcující se oblohu.

Najednou měl jasný, skoro hmatatelný pocit, že jsou oba po smrti. Díval se k nebi a šeptal: „Zdravím. Hodně piva a taky trochu toho honění, Ralfe. Pro tebe, Hansi, plno hvězd. Už se jich můžeš dotknout.“

Potom ho mráz zahnal do auta. Otčenáš už odříkal v kabině.

Měl zas divoké sny a po půlnoci ho navštívila ta dívka ze sna.

Posadil se a s široce otevřenýma očima bloudil po kabině. Bušilo mu srdce. Uslyšel jen sýčka a někde z dálky vlčí vytí. Ráno už měl čisté oči, chtivé opět zítřejší noci. Co se tak asi stane? Zítřek nám bude znovu potisící říkat pane, odpověděl si nahlas a smál se.

Následující den pochopil, že musí najít cestu sám. Jel klenbou holých stromů, které přes noc zbělely silnou námrazou. Lesem tiše proběhl vítr. Jako kdyby přes řvoucí motor padalo samo ticho. Krása, čistá krása. Ale to jen padala omrzlice.

Během jízdy lesem zahlédl pár metrů od příkopu nahou mrtvolu. Byl to Hans. Zůstal mu jen kus horní části uniformy.

Pak uviděl civící vlky, které vyplašil zvuk motoru. Už stihli Hansovi vytrhnout kus stehna a rozervat břicho.

Zaparkoval opodál, pozorně se rozhlédl a začal po nich střílet.

Ani jednoho netrefil. Jen o kus poodběhli. Odjistil granát a skočil k zemi. Sbohem, kamaráde.

Kus masa přistál na kapotě. Začal se hystericky smát. Vítej zpátky na palubě!

Po pár stech metrech jízdy uviděl další mrtvolu v uniformě SS, s utrženou rukou. Nejspíš to byl Ralf, ale Bernard už nezastavil.

Nemohl.

Utkvělý pocit, že ho Bůh trestá.

88

Jel dál, až vyjel z lesa a narazil na vypálenou krajinu. Zraněná step. Torza tanků, díry, mrtvoly. Docela se těšil, že potká Rusy.

Nebo svoje. Obojí mělo své výhody i cosi proti.

Jestli měl Bernard splín? Jako vypravěč upřímně vypovídám, že nevím. Nikdo nic neví. Každý zůstane sám na tu prázdnotu, co nás občas spravedlivě pronásleduje. Za co? Za to. To. Zůstává v nás a okolo. Nevyslovená otázka mezi smíchem, při kterém přimrzá jazyk ke kapotě büssingu během pár vteřin po sázce o nedopitou láhev vodky. Jako v Kyjevě. Nebo tam. Nebo jinde.

Jako vždycky.

SÁM

Po smrti Ralfa Grosse a Hanse Waltra si Beny řekl, že nemá kamarády. Ani nechtěl. Bylo to takové bezpečnostní opatření.

Vrátil se až k ohořelému Bukowskiho vraku a pak jel pár hodin zpátky, aniž by potkal živáčka. Místo krajiny před sebou pořád viděl tváře Ralfa a Hanse. Najednou step zmizela. Sníh na unavených protějších vrcholech se zbarvil starorůžově, modravé vrcholy kopců se krčily zimou na obzoru pod oblaky pálenými sluncem. Musel najednou zastavit, aniž by věděl proč. Vystoupil z büssingu.

Začalo sněžit. Něco se mělo stát. Nikdo to nevěděl, jen všeobjímající slabá modrá nad tím vším.

Ticho. Úplně slyšel, jak je sám. Vesmír usnul.

Musí jet dál. Vojáci obou stran už spíš než sevřený šik připomínali rozzuřené vosy. Natrefit tady na Rusa by znamenalo jistou smrt. Pár krátkých zběsilých dávek ze samopalu. Ra ta taaa.

Možná ho nějaký Ivan pro jistotu probodne bajonetem, na, tu máš, a on – ta svině z SS – se nebude ani bránit. Bernard se usmál. Potkat naše těsně u fronty, pomyslel si, by taky nebylo nic 89

moc. Rodina s dvěma lomenými S totiž nerada odpouštěla zběhům, zbabělcům, kteří přežili. Krátký polní soud. Proč žijete, když jsou všichni vaši kamarádi mrtví? Prosil se o to snad někoho? Proč přežil zrovna on? Nevěděl to. Jak to měl vědět?

Nikdo neví nic.

Tma si rozestlala mezi těmi nízkými kopci a zalehla ho. Cítil její tíhu, nepopsatelný pocit v hrdle. Něco podobného, jako když Hans v jedné opuštěné vile někde v Bělorusku, kde před rokem spali, začal hrát na klavír Goldbergovy variace nebo tak něco, od Bacha. Kdo asi na ten nástroj před ním hrál, napadlo Benyho, když slyšel, jak hvězdář z Výmaru vyluzoval občas falešné tóny, jako by to všechno ze života v míru už zapomněl.

Neumělá, ale něžná hudba, hledající se a zase ztrácející v dalších a dalších kruzích, jako když plivnete do rybníka a kruhy letí, zaplavila pokoj té vily. Zádumčivá melodie pak unikala z rozbitých oken na ulici a jako po schodišti stoupala do nebe, plná pocitů, od výbuchů radosti až po rozjímání o smyslu bytí.

V té chvíli, kdy k němu zase doléhaly zvuky z fronty, temné a hluboké výbuchy, cítil Bernard Mares prázdnotu.

Šel spát, nezajistil dveře büssingu, ani si k hlavě nedal pušku.

Usínal připraven na to, že nové ráno není automatická věc, opakující se do nekonečnosti. Smrti se nebál. Byla všude.

Unavovala ho.

Ráno se neprobudil s nejlepší náladou. Přesto se přinutil nastartovat büssing. Pohladil jeho zrezivělou palubní desku, zařadil a kola zabrala.

Cesta z týlu nepřítele, která stála život jeho kamarády, byla tak snadná, tak zbytečná. Doufal jen, že tam jeho rota, jeho rodina, bude.

Byla. Doplněna o vyjukané, vystrašené nováčky. Tak snadno poznáte podle obličeje veterána a nového vojáka. Jednomu smrt v 90

očích přebývá, druhému chybí. Nováčkové byli plni odhodlání, strachu a romantických nesmyslů o válečném přátelství. Jednomu z těch bloudů, svou dychtivostí nápadně podobnému Willymu Bachovi, řekl: „Tvůj nejlepší kámoš tady ve válce jseš ty sám,“ a otráveně se otočil.

Mares ostatně všem nováčkům, co k Armeeverpflegungslager přicházeli, říkal, ať i když se ožerou, pořád odpovídají za své činy, protože ožralý voják – mrtvy voják: „Koukejte, ať máte kde spát, protože vyšší šarži to je u prdele a vašemu milovanému kamarádovi jakbysmet. Ať máte co žrát! A že se střílí, poznáte sami. Potom zabořte ten svůj zobák do hlíny, nejvíc, jak to jde, protože jinak jste skončili a není už důležitý nic.“

HLOUBKOVÉ NÁLETY

Hlas větru, vůně dehtu ve starém dřevníku za parných dní.

Bouchání bílých kuliček ptačího zobu na asfaltu, který na přelomu léta a podzimu voněl tak zvláštně. Léto i starcům musí vonět dětstvím.

A pak vůně po dešti, dešťovky na silnici. Jednu tenkrát před zahradou sirotčince sezobl kos a pak se rozezpíval, jako by to bylo naposled.

Všechno je naposled, každý den. Ta nejistota z času, když najednou ležel a čekal s hlavou přikovanou k zemi, kdy ho zasáhnou střely hloubkového náletu.

Nic, jen půda tenkrát vystříkla kousek od něho a vzala s sebou i nějaké drny. Smrt si ho zase nevybrala. Začal se smát. Jestli nezešílí a přežije to ještě stokrát, přežije už všechno. Nikdo by se neměl takhle rouhat a takhle smát. Někdo všechno sčítá.

Ten den musel zastavit u okraje silnice a padnout k zemi ještě třikrát a takhle to šlo dalšího půl roku. Nenáviděl ten zvuk 91

letadla, stejný, který v mládí miloval, který mu teď připomínal, že tu jsme proto, abychom žili a nemysleli na den poslední, o němž bychom ale měli přesto vědět, že jednou přijde.

Tehdy se však Bernard smál a myslel na svou dívku ze sna, do nějž se mu tak často vracela a tančila s rozevlátými vlasy v barvě mosazi a mědi, jak v nich tančilo snové světlo všech snových dní, kde bylo teplo, hezky a láska. Všechno, co mu teď uprostřed tyhle posraný války tak moc chybělo. Nevěděl, jak to všechno skončí, a vlastně mu to bylo i jedno.

ZMRZLÉ OČI

Italové, Rumuni a Maďaři nebyli podle Marese žádní bojovníci.

Rusové většinou prolomili frontu u nich a německé velení tam nasadilo SS jako hasiče. A protože v té době hořela fronta všude, ocitala se Benyho zásobovací jednotka jednou v Astrachani a o tři čtvrtě roku později u Ladožského jezera. U města na močálech, Leningradu. Benyho jednotka byla v zimě nešťastná ze zimy, na jaře z komárů a všudypřítomného bahna. Někdy museli pokácet desítky stromů a vytvořit z nich silnici, po níž by překonali tu měkkou houpavou půdu.

To ale nebylo nic proti utrpení z vědomí prohrávané války.

Tím utrpením smrděly výfukové plyny túrovaných aut i hnisající zapařené nohy vojáků ve vysokých holínkách.

Smrděla i rozpáraná střeva Seppa z Lichtenštejnska, jenž si je přidržoval rukama, aby mu nespadla do klína, a smrdělo i to, jak volal, když umíral: „Mutti, mutti“

Smrděly i kytky na lukách za Kyjevem i vzpomínky na lepší časy v Třebíči a na ten krátký čas v Krems-Steinu, kdy nikomu a nikam nepatřil. Vzpomínky utopené v beznaději, že ta jeho cesta 92

nikdy neskončí a on bude za trest zásobovat řídnoucí řady rozpadající se a demoralizované armády až do své smrti.

Tehdy si Bernard Mares musel vzpomenout na benediktina pátera Bouzka a obracel se k Bohu. Prosil, ať to peklo skončí a vynoří se i jeden světlý den. Ale ještě ho čekalo pár měsíců přehlídky ubohosti, hrdinství, strachu a odvahy.

Zajatce nebrali, kulka sovětskému vojákovi, oprátka partyzánovi. Jim jako bojovníkům v týle byla odepřena čestná vojenská smrt.

Beny se tomu musel smát. Jaká čestná smrt? Smrt je smrt. Malý rozdíl tam byl. Kulkou to bylo hned, kdežto v oprátce se pár minut dusili a klepali nohama.

Myšlenky na dezerci mu vyháněli z hlavy stejně popravení spolubojovníci SS nebo wehrmachtu, kteří se pokusili utéct.

Proboha kam? Všude okolo byla pustina a Rote Armee. Těžký soupeř, bohatší zkušenostmi ze své země.

U Ladožského jezera jednou pozorovali dalekohledem, jak Rusové rozhazují po ledě slámu. Vrtalo mu to hlavou. Až jeden důstojník mu objasnil, že když led zesílí, pohltí slámu a ta ho zpevní jako železné dráty beton.

Kam se hrabaly jejich esesácké holínky s věčně vlhkými nebo zmrzlými onucemi na ruské válenky vycpané slámou, v kterých rudoarmějci chodili naboso. Nejdřív se smáli zajatým vojákům, než někoho napadlo stáhnout je z nohy popravenému a ozkoušet.

Potom je nosili všichni, i když oberleutnant Schwarz pronesl něco v tom smyslu, že mu je z nich na blití. Nakonec si je v největších mrazech nasadil taky. Co je důstojnost proti nohám v teple.

Stejně mu tam nezůstaly. Kousek od Leningradu ho našli asi dvě stě metrů za táborem, zmrzlého vestoje. Zabloudil ve vánici.

Nejstrašnější byly modré oči jako z křišťálu, ve kterých se odrážel celý svět: blankytná obloha s bílými mraky, kouřící 93

Maresovo auto, u něj závozník opřený o korbu, nekonečně jiskřivě bílá pláň, a taky tam Bernard zahlédl sám sebe. Lekl se.

Víc než těch zmrzlých Schwarzových očí toho, co tam spatřil.

Svou neoholenou tvář se zarudlým nosem, ušima. I bez těch bílých rtů vypadal spíš jako přízrak než člověk.

Někdy v té době začal konec války. Německo už nestíhalo přes nepřátelské území, kde operovali partyzáni, dál posílat tuny věcí tři tisíce kilometrů daleko, do tmy. Z tisíce tanků jich na frontu dorazilo sto a z toho ještě půlka poškozených sabotážemi dělníků na územích okupovaných třetí říší, která se začínala Hitlerovi hroutit pod rukama.

Navíc přišla Paulusova kapitulace. Tanky dostávaly letecký benzin, letectvu omylem přicházely barely dieselu. Naprostý chaos v zásobování. Benyho jednotka Armeeverpflegungslager, vojáky nazývaná prostě „á-fau-el“ – AVL, nestíhala.

Obleva. Ústup. Ústup.

Od té doby pořád ústup.

Rudá armáda jim nedala možnost oddechu. Rusové na tom asi byli se zásobováním podobně. Málo jídla k životu, ke smrti hodně, ale chlastu měli mraky, soudě podle jejich útoků. Byli tak ožralí, že bylo vidět, jak se motají, když běželi na bodáky. Snad proto v dešti kulek doběhli tak daleko.

Jednou Bernard tenhle lavinovitý útok zažil. Všechny čtyři laufy u kulometu byly tak horké, že nešel obsluhovat. Všude byl cítit štiplavý pach střelného prachu. Ožralí Rusové křičeli: „Nas mnógo! Za báťušku Stalina!“ Útočili ve vlnách. Pásy německých tanků pak na haldách jejich mrtvol při protiútoku prokluzovaly.

Přesto neútočili jen proto, že byli ožralí. Oni to tak prostě cítili.

Bojovali za svou zem, za vlast. Kdežto oni za vůdce, o němž si mnozí němečtí vojáci, ale i důstojníci začínali myslet, že se už dočista zbláznil. Mares to věděl, protože jednou díky podobnosti 94

ruštiny a češtiny tlumočil výslech tří ruských vojáků. Říkali, ještě opilí, že nejsou sebevrazi. Prý jim velitelé jen řekli, že potřebujou lidi, co jdou na smrt. Zeptali se: „Musí to být, je to nutné?“

Velitelé řekli: „Je,“ a oni šli. Cítili to tak.

Za vlast, národ, duši.

Cítil k těm ukoptěným, vystrašeným, ožralým a unaveným vojákům zvláštní úctu.

Stejně je popravili. Kulkou. Předtím si museli vyzout boty.

Před smrtí křičeli: „Za rodinu!“ Proti takovému nepříteli se těžko bojovalo.

Další den vezl zásoby pro pluk operující u nějakého města o tři sta kilometrů jižněji. Vypadalo to na úplný konec, dřív než ve skutečnosti přišel.

Kolaps všeho. Ustup. Pořád ten zasraný ústup.

Beny Mares najezdil tisíce kilometrů. Slévaly se mu vesnice, lesy, cesty, města. Naučil se spát za volantem. Pryč byla jeho ostražitost ze začátku války. Wehrmacht, SS, nikdo nebyl schopen postavit obranné pásmo, které by se udrželo. Pro ně se hroutil svět.

A pro jiné zase vstával z popela.

USTŘIŽENÝ SEN

Jedné noci jako jiné vzbudil Benyho poplach. Jindy by mu bylo jedno, jestli to jsou partyzáni nebo blížící se fronta, která po nich chňapala jako vzteklý pes. Táhlé zavytí kaťuší někde v dálce ho však vytrhlo z naděje, že půjde jen o partyzánský přepad, pár výstřelů, výbuchů a mrtvých. V tom případě by byla totiž ještě jistá naděje na opětovné usnutí a snad i na navrácení té krásné dívky, kterou potkal ve snu. Zdálo se mu o ní už poněkolikáté.

Ale nikdy předtím ho poplach nevytrhl ze snění zrovna v tom 95

místě, kdy stála přímo proti němu, jako tohle ráno, kdy si tak po probuzení přesně pamatoval její tvář. Mlhavě k ní něco cítil.

Neodbytný pocit, že ji už viděl, mu tu štíhlou, skoro průsvitnou dívku s dlouhými vlasy a velkým nosem vracel znovu do mysli, když se pokoušel nastartovat svůj büssing, naštvaný na válku, na frontu, že zase pokročila blíž a on si tu dívku dnes už nepřivolá.

„Nastartovat!“ řval řídící důstojník do tmy uložené mezi holé stromy.

UMRDAT SE K SMRTI

Nejelo se v koloně, ale v takové roztrhané šňůře. Vepředu tank, vzadu tank. Na blatnících prvního auta každé skupiny seděli dva vojáci, jeden se díval po letadlech dozadu, druhý dopředu.

Stokrát sjel Bernard s autem z cesty, vyskočil z něj a kryl se před hloubkovým náletem ve škarpě a nebo opětoval střelbu do lesa na neviditelného nepřítele. Zasraní partyzáni, říkal si a nepřemýšlel o tom, jestli to přežije, a možná proto žil.

Nováček, který jednou zalehl vedle něho, šeptal: „Co budeme dělat? Vždyť tu všichni skapem.“

„Ale hovno, kamaráde,“ uklidnil ho Mares.

„Ty se nebojíš?“

„To víš, že jo.“

„Co když skapem tady? Bez hrobu, bez faráře.“

Beny se usmál a řekl mu, aby ho uklidnil, říkanku: „Na můj hrob postavte sud piva a místo faráře ať kurva zpívá.“ Nováček se zasmál.

Uslyšeli zvuk motoru letadla klopeného dolů. Staccato palubního kulometu rozčíslo zem a ta se pravidelně rozstřikovala do rytmu střelby v přímce mířící k nim. Mares instinktivně zabořil hlavu nejmíň dva metry pod zem. Když ji zvedl, nováček 96

už nežil. Bez jediného pípnutí, výkřiku, nebyl. Ani neznal jeho jméno. Jen ho napadlo: Pán Bůh zaplať, že to nejsem já. Smrt postupně ve válce přestane překvapovat a bolet. Někdy měl v hlavě úplně prázdno nebo úlevu a radost, že žije. To bylo to jediné, co mu zaplavovalo srdce, ztvrdlé jako starý chleba.

Nocovali v lomech nebo v lesích, všude tam, kde mohli rozvěsit maskovací sítě. Často je budili, že se zase blíží fronta.

Nebo poplach kvůli partyzánům.

Řidiči, co měli lehčí nákladní auta, třiapůltunky deutsch, která jezdila na dřevoplyn, ho museli nejdřív vytvořit v kotli doutnáním dřeva. Teprve když se plynovodem dostal až k motoru, mohl se spustit.

Podobný problém s rychlostí startování měly i büssingy, které jezdily na naftu. Její kvalita byla tak špatná, že aby motor vůbec chytl, musel Bernard nejdřív vstříknout do zapalování směs nafty s benzinem. Potom tam mohl s odpuštěním třeba nachcat, protože jak auto naskočilo, tak jelo už prakticky na všechno. Jednou tam Hans, nebe mu dej klidné spaní, i nablil, protože mu bylo líto, aby tolik vodky přišlo nazmar.

Většinou je prozradil oheň a dým, stejně jako partyzány.

Byla to hra kočky s myší. Nenáviděli partyzány a oni zase je.

Na obou stranách se jméno nepřítele stalo zaklínadlem strachu a smrti. Partyzáni. SS. Rusové. Němci. Komunisti. Fašisti!

Lidi.

Mrtví a živí.

Zásobování, plánované výjezdy, všechno bylo pro AVL přísně tajné, měněno v pohybu.

Pobočné sklady nechávali na různých místech, aby zmátli vesničany a oni nemohli informovat partyzány. Hlídky SS zase nikdy nevěděly, když se ptaly na cestu, jestli to je civilista, nebo nepřítel a posílá je správně, nebo do černé tmy.

97

Takhle, v polospánku střídaném s obezřetností napnutou k prasknutí a únavou z války i sebe, v podivné touze žít i při té naprosté odevzdanosti osudu, projel Bernard Mares skoro nevědomky Polsko, Ukrajinu.

Ani se nepamatoval na okamžik, kdy mu řekli, že ho posílají na urlaub, frontovou dovolenou. Kam? Urlaub. Kam?

Do prdele, hlavně pryč z tyhle války.

Zvuk vlaku ho krásně uspal. Spal v něm snad celou věčnost, než uviděl první německé nápisy na nádraží. S potěšením si je nahlas četl a nechápal, že je zase zpátky.

Když doplňovali lokomotivě vodu, šel na záchod. Přilétly americké bombardéry a rozstřílely to nádraží, než vykonal potřebu, na hadry. Jeho zranil jen střep z okna na záchodě.

Budova si po té ohlušující ráně odfoukla všemi okny jako nějaký drak z pohádky, potom se pomalu sesunula k zemi a v oblacích prachu se objevilo prázdno, jako by tam nikdy nic nestálo. Zbylé budovy nádraží v plamenech, jeho vlak ležel zčernalý na boku. Spousta křiku, krve. Vynášel raněné a potom i mrtvé. Koleje zohýbané výbuchem se kroutily do všech stran.

Utábořil se v bývalé výdejně jízdenek, které zbyl kus střechy, s dalšími asi třiceti vojáky. Někdo vyprávěl, že přežil Stalingrad.

Že z divize o deseti tisících lidech jich zbylo jen třicet šest.

Tentýž četař pak vyndal špek, někdo další koňak, jiný karty.

Beny Mares prohrál všechno. I peníze kamarádů. Když odjížděl z fronty, všichni ho prosili, aby navštívil jejich příbuzné a předal jim peníze a drobné dárky, co ve válce nakradli. A tak s sebou vezl několik tisíc marek služného, které nebylo na frontě kde utratit, manželkám, milenkám a matkám kamarádů. Tedy vlastně už nevezl. Zatímco ostatní vojáci a domobrana z toho městečka dávali zpět dohromady trať a někteří dál hráli karty a pili, on si hledal nějaké klidné místo, kde by si vystřelil mozek z hlavy.

98

Potkal jen toho četaře wehrmachtu, který přežil Stalingrad a co ho obehrál o všechny peníze, jak močí za převrácenými vagony, kde si Bernard Mares hodlal vzít život.

„Nechceš si ještě hodit partičku?“ zasmál se ten šejdíř z wehrmachtu.

„Končím. Prohrál jsem prachy kamarádů,“ ukázal mu Mares zbraň.

„Neblbni, pojď si radši zahrát.“

„Trhni si, nemám už nic.“

„Víš co? Půjčím ti sto marek. Teď přijel další vlak blbců z fronty a ty si ty prachy vyhraješ zpátky. Hraj se mnou, kámo, co já. Jasný?“

Jiskřička naděje ho vzpružila. Když šli zpátky k vybombardovanému nádraží, přísahal Mares v duchu, že jestli všechno vyhraje zpět, nevezme už karty nikdy do rukou.

A dodržel to, protože ten den nevyhrál jen to, co prohrál, ale i o krapet víc. O pár stovek. Na dovolený bude král! Jsem král!!!

Nebyl jím ale jen díky tomu. Hned v prvním městě, kde se zastavil, v rozbombardovaném Essenu, potkal nadržený ženský.

Co ženský! Moc ženskejch. Považoval to za službu všem kamarádům na frontě. Starý, mladý, hezký, ošklivý.

Všechny šukaly jako o život. Američani bombardovali Německo ve dne, Britové v noci. Co zítra! Spadne bomba, a už nic, nikdy Stahovaly ho samy za rukáv do průjezdů a tekly jako dvě stě beden přepuštěného másla, butterschmalzu, ve vlakové soupravě, co ji vyhodil před pár měsíci v Kyjevě nějaký sabotér do vzduchu. Pak se na něj ty ženský většinou usmály a zmizely.

Cítil se tak trochu zneužitý.

Cestou zpátky z Německa velké milování s Gerti v Krems-Steinu. Jednou, dvakrát, čtyřikrát. Po pátém čísle za sebou odpadl. Smála se, ale pak mu na cestu dala koláč, který musela 99

udělat ze zásob vyškrábaných přes ty posraný potravinový lístky, a on ho, blbec, rozežraný od všech těch paniček, vyhodil z okna vlaku. Stejně všechno žrádlo zase vyšukal. Poslední byla rozcapená holka z Pechlanu, co si ji vzal za hřbitovní zdí – Anna Marie. Té dokonce slíbil, že se za ní po válce vrátí. „Nikdy na tebe nezapomenu,“ řekla mu. „Já taky,“ řekl, i když lhal. Sliby se slibují, blázni se radují.

Málem se na té dovolence umrdal k smrti. Ale kdo chce ženskou brát, musí žrát, a v Německu byl hlad. Kalhoty chodily samy, už nemohl, a byl vlastně podivně šťastný, že se vrací do války, která všechno rozhoduje za něj. Už žádné otázky! Jasně, že tě miluju!

Miluju, miluju. I když zatím nevěděl, o čem je řeč.

PREZIDENTŮV SYN

Zasmál se. Život je jen taková dovolená, kde se všichni můžeme umrdat k smrti. Stáhl okno. Křišťálový vzduch jiskrného začátku zimy toho roku mu vyčistil hlavu od podobně nebezpečných myšlenek. Několik vojáků jedoucích na východ ho shodně okřiklo, aby zavřel, že táhne. Pozoroval prázdná pole, vesnice s kostelíky, celou tu zasněženou krajinu, a jeho myšlenky letěly nad ní, svobodnější než on, unášený svými umanutými sny a představami vstříc osudu.

U mostů a na nádražích stáli feldjägři – polní myslivci, ale jinak nic nenasvědčovalo tomu, že je válka. Těm feldjägrům šla od pusy pára, podupávali si a vážně kontrolovali papíry civilistů a vojáků stojících v řadě. Vždy tam byli tři, důstojník, poddůstojník a vojín, protože každý kontroloval své šarže, jen normální lidi buzerovali svorně. Nepřemýšlel nad tím, válka nedovolí přemýšlet. Tak to musí být.

100

Byly to pro něj jen obrazy, o kterých netušil, že se mu jednou, po letech, vynoří z paměti. I to, jak s ním pak někde na Zakarpatské Rusi vystoupili španělští vojáci v podivně šaškovských uniformách SS, co mu nabídli cigaretu a víno z demižonu, které si nalil do polní láhve.

Válka to všechno smazala. Možná to ani nebylo. Vždy jen ten okamžik, den, který ho někam posouval, z osudu rukou a vůle boží.

V březnu přišel podivný rozkaz. Spolu s dalšími dvaceti řidiči měli odjet z fronty do Budapešti. Netušil, že německá zpravodajská služba se bála, že Horthy, maďarský prezident, se připravuje po vzoru jiných spojenců Osy vypovědět Říši poslušnost. Prvním signálem pro ně bylo, že se Horthy postavil proti deportaci tisíců maďarských Židů do koncentračních táborů.

Rozvědka ale byla rychlejší než Horthyho myšlenky. Do akce se rozhodla nasadit své osvědčené eso – Ottu Skorzenyho.

Jenže to Bernard nevěděl a radoval se z Budapešti. I kdyby věděl, bylo by mu to buřt. Další akce. Odvez, přivez. Svítí slunce a najednou přijde mrak. To je život. Radoval se z pitek s vojáky ze své kumpanie, spousty světel velkoměsta, dobrého jídla a tesklivé hudby v šantánech. Jako by zapomněl na urlaub, zamiloval se v jednom podniku blízko Széchenyiho lázní do čardášové princezny, jak jí říkal. Byla alabastrově bílá, krásná, jak z porcelánu. Na bílém těle černý klín. Dráždivé území, které je třeba prozkoumat. Už staří Římané říkali, že ráj mladých mužů nosí dívky mezi nohama.

Měla uhlové vlasy, lesklé jak měsíc plující v Dunaji pořád na jednom místě. To bylo jeho gusto.

Asi mu nebyla souzena. Když tam byl potřetí, ani ho tak netěšilo se s ní milovat, jako být v její přítomnosti, v tom šantánu, 101

kam chodila spousta Němců, najednou uslyšel střelbu, pak přiletěl granát, a všechno bylo jinak.

Viděl ho. Chvíle zastavená v okamžiku.

Letící šmouha. Smích čardášové princezny, který se měnil ve strach. Chtěla začít křičet. Instinktivně se přikrčil. Pak to bouchlo.

Krvácel, ani nevěděl odkud, asi nějaká drobná oděrka na hlavě, ale ona byla mrtvá.

Pořád na ni od té chvíle musel myslet. První i druhý den, noc.

Každý je tak prázdný, kolik do něj má být vzápětí nalito. Přesto usínal po dlouhé době s tváří nemluvněte. Všechno je jinak. A zítra? Zítra zas přijde den. Rána jsou naděje, noci beznaděj.

Benyho skupina dostala rozkaz. Pět aut nabralo chlapy ze Skorzenyho jednotky v jednom domě na nábřeží. Když vybíhali, hrála z otevřeného okna písnička od krásné Lale Andersen: Nach jedem Dezember kommt wieder ein Mai – Po každém prosinci vždy přijde zas máj

Svítalo. Nikdo nic netušil, jen se vědělo, že je to přísně tajná akce ve spojenecké zemi, která zatím měla svou armádu a policii.

Přejeli na druhý břeh řeky. Ve zpětném zrcátku viděl, jak Skorzenyho muži vyvádějí z jednoho nóbl domu chlapa kolem pětatřiceti ve skvěle padnoucím obleku. Když nastupoval na korbu auta stojícího za jeho büssingem, všiml si Beny, že má vyplašené oči. Až později se dozvěděl, že to byl Horthyho syn.

Páka na něj, aby abdikoval.

Jeli pár hodin v koloně, nikdo je nestavěl až do Rakouska. Tam už byl Dunaj zelený. Pak serpentinami do kopců.

Až tehdy mu voják od Skorzenyho, který s ním jel v kabině, řekl, že jedou do koncentračního tábora Mauthausen. Když u toho divného místa zastavili, připadalo mu to spíš jako ponurý hrad než tábor, vyskákali vojáci ze speciální jednotky, vyvlekli toho 102

chlapa a Benymu dali další rozkaz, jiný než ostatním řidičům, kteří měli jet zpátky do Budapešti. Měl tady v okolí ještě něco vyzvednout a s tím se vrátit ke své jednotce. Proč zrovna on, přemýšlel. Přespal v hotelu pod náměstím městečka Mauthausen.

Mauthausen, říkal si, než usnul. Česky mýtnice? Tam, kde platí každá duše? Kolik kdo prováží lásky a naděje a kdo nezaplatil za utrpení?

OSUD

Otázka, jestli máme svůj osud předem daný, se obtáčí okolo nás jako had z ráje, od prvního pocitu déja vu, dokud sami sobě neodpovíme.

Nespravedlnost i úleva, že s tím nic neuděláme.

Nebo ano? Či právě navzdory všem příznakům svobodné volby skončíme tam, kde jsme nechtěli?

Jako by osud byla obří skluzavka v podobě chobotnice.

Všechna chapadla vedou rychle ke stejnému cíli. Tam, kde nás někdo chtěl mít?

Tak proč bojovat a snažit se?

Protože tajemství.

Povím vám ho.

Ten člověk se mi zpočátku nelíbil, i když jeho životní příběh byl fascinující. Měl na čele Kainovo znamení. Ochutnal smrt. Viděl ji. Mluvil o ní tak pravdivě, že i jemu musela být blízko. Třeba pět minut od jeho vlastního konce. Blíž než si vykouřím cigaretu. Tak blízko, že se zdálo, že tleskne a ona odletí.

Snažil jsem se vžít do jeho pocitů, protože do srdce druhého nevidíte. Najednou mi přišlo jako výsada, moci ho sledovat.

Bylo to velmi zvláštní. Zkoumat, co člověk ještě vydrží.

Zvrácená rozkoš, řekl bych.

103

Nejsem si jistý, jestli byste to měli číst dál, neboť to bolí a had z ráje se pořád točí a syčí to své sss sss Až když přestal ten člověk věřit, osud mu nadělil něco z toho, o čem snil. Mockrát jsem se ptal sám sebe, jestli opravdu musí nejprve všem lidským bytostem skřípat v puse písek z duny, za níž je oáza.

Při psaní o malém chlapci, který se narodil v tramvaji, žil v temnotě, a jeho duše přesto dál bloudila po Severním moři s plným nákladem lásky a naděje, jsem se někdy tiše smál.

Sny, i ty cizí, vám totiž prosvětlí tvář jako slunce.

Ale už vám chci zase vyprávět.

O člověku, kterého jsem potkal a zase ztratil. Takhle to je vždycky. Někoho potkáte a zase ho ztratíte.

A tak tuhle knihu píšu nejen pro něj, ale všem lidem, co si mizí.

Podivuhodným lidským bytostem unášeným větrem osudu okolo. Tam, tady, všude.

104

105

106

Bolest nutí lhát i nevinné.

ETIAM INNOCENTES COGIT MENTIRI DOLOR.

– Publilius Syrus –

AUSSENKOMMANDO A DÍVKA ZE SNA

Cestou z Mauthausenu zastavil se svým büssingem u krajnice, aby se vyčural. Konečně po dlouhé době nejel v koloně, ale sám.

Žádné řvaní rozkazů, usmívání se na ostatní vojáky jako předcházení konfliktům, pořád ty stejné kecy o budoucnosti, která tu nebyla, otázky co by, kdyby ryby, a miliónkrát omleté vtipy.

Německá vojenská mašinérie ani na konci války neztrácela nic ze své důkladnosti. Zatímco ostatní auta se vracela do Budapešti, on měl za úkol vyzvednout nové uniformy z pracovního tábora, kde je šily ženy z mauthausenského aussenkommanda.

Hovada, pomyslel si Beny nahlas o plánovačích. Hoří nám celá Evropa, a je zajímají nové kalhoty.

I teď se tomu unaveně usmál a otevřel okno. Do kabiny vnikl čerstvý vzduch od Dunaje, žádný kouř aut jedoucích před ním.

Padl na něj stesk. Nevěděl po kom a po čem, jen tak jel a po obličeji se mu koulely slzy. Začal si zpívat píseň od krásné Lale o tom, že po prosinci musí přijít máj, že všechno přebolí. Dovoluje nám vlastní bolest nebo prázdné srdce vnímat utrpení druhých?

Místo na rozkazu bylo nedaleko zajateckého tábora Stalag 17

B, kde nebyli Židé, kriminální a politické živly, ale vojáci, hlavně západních armád.

Menší pracovní tábor vyčleněný z mauthausenského koncentráku poblíž vesnice Ober-Fucha. Nevěděl, že je plný ženských, i když mu to mohlo docvaknout.

Změnilo by to něco?

107

Když tam přijel, uviděl zubožené ženy. Snažil se je nevnímat, nepřemýšlet. Jseš pokrytec, křičelo na něj všechno. Stromy, obloha i jeho svědomí. Seděl ve svém büssingu a hledal papíry k vyzvednutí nových uniforem, které se tady šily. Až křik a sténání mu stočily hlavu k bahnité břečce sněhu u brány, ve které ležela jedna vězeňkyně a plakala. Voják, též SS, ji kopal.

Ten obraz jím projel. Instinktivně strčil do pootevřených dveří a vyskočil. Voják se na něj ohlédl a zasmál se. Neopětoval mu to, měl už dost zasraných úsměvů v téhle posrané válce, a místo toho křikl: „Co děláš? Už má dost, nevidíš?“

„Myslíš, že je tady pro nic za nic? To není tvoje máma, kanonenfuttere,“ znechuceně mu odvětil voják a zároveň ukázal té ubožačce, ať se zvedne.

„Na mou mámu se vyser, idiote. Ve válce bys sral butterschmalz v kostkách.“

„Vyliž si.“

Tím jejich konverzace skončila. Ne tak nepřetržitý hovor, který vede naše duše s nebem, neboť vzápětí ji spatřil. Svou dívku ze sna. Zdál se mu snad stokrát. Ohlédla se na něj ze zástupu vězeňkyň. Bez vlasů, ale věděl, že je to ona. Co udělá? Začal zmatkovat a v té chvíli nevěděl vůbec nic, ani jak se jmenuje.

UMÍRALY K RÁNU

Uniformy ještě nebyly. To hrálo pro Bernarda Marese a Sophii Rubinsteinovou. I když vlastně nevím.

Hlásil se u velitele. Poslal ho za štábním lágru. I když to byl spíš lágříček. Bývalá židovská krejčovská dílna s přistavěnými dřevěnými kůlnami do tvaru L. Naproti rohu toho L stál dřevěný strážní domek. Mezi tím byla bahnitá korida, kde místo býků klopýtala a krvácela jiná zvířata. Ani se nedala nazývat lidmi.

108

Zrát, spát a přežít. Divné místo pro lásku. Přesto Sophie po tom výstupu dvou vojáků něco cítila.

Ale rychle na to zapomněla. Hlad je hlad. Klíční kosti na ramenou jí napínaly kůži jako stan. Jíst. Šlehačku, kuře, knedlíky, svatební koláčky po desetitisících, a pak umřít. Jíst jídlo, pít pivo, koupat se v omastku, opíjet se jím, zešílet.

Přece život není jen jídlo a pití, šukání, co s nimi provozovali strážní, ubytovaní v podkroví dílny. Dali jim suchý chleba a někdo i kus špeku. Špek byl to, na co nejvíc myslela. A popravdě až pak na toho vojáčka. Určitě se objeví v kanceláři, kam si je brali! Přinese jí kus špeku? Pomůže jí utéct? Usmála se. To bylo z oblasti snů, sněných na dřevěné pryčně o lepším životě, zatímco ty starší a bezmocnější život opouštěl.

Většinou umíraly k ránu. Do poledne byly studené. Když je pohřbívali, chyběl jim často uříznutý či vytržený kus stehna.

„Zvířata,“ řekl vždy Oskar, když přišel se stráží pro další mrtvolu. Život tu unikal okny jako vydýchaný vzduch.

NEJVĚTŠÍ KAMARÁD OSKAR

Předal štábnímu důstojníkovi dokumenty. Ten si je přečetl a zašklebil se: „Co jako? Ty ještě nejsou. Oni se tam úplně zbláznili,“ kroutil hlavou sám pro sebe. Pak se unaveně podíval na Bernarda: „Vynoste si věci z vozu a ubytujte se na baráku.

Hlaste se u SS-unterscharführera Oskara Molda.“ Bernarda přepadlo neblahé tušení.

Byl to ten, co kopal do té ženské, teď už upravený, převlečený, s pečlivě učesanou pěšinkou. Vychutnal si ho, nechal ho stát v haptáku drahnou chvíli a chodil okolo něj jako kočka pod plotnou, bez jediného slůvka.

109

V té chvíli Bernarda napadl jeden citát: Ve chvílích nouze mluv tak, jak si nepřítel přeje. Chceš-li velké vítězství, dopřej kvůli rozptýlení nepříteli malé, napadlo ho.

„Heil Hitler!“ zasalutoval.

„Heil! Vida, už jste se uklidnil.“

„Omlouvám se, ruply mi nervy.“

„Ať se to víckrát neopakuje,“ řekl přísně Oskar Mold.

„Ani omylem, pane,“ vysypal ze sebe servilně Mares a opět zasalutoval a klopil u toho oči, aby ho neprozradily. V hlavě mu pořád běžel ten obraz dívky ze sna, kterou před chvílí viděl ve skutečnosti. Jak to udělá?

Hlava se mu vařila, když ukládal věci do plechové skříňky i když si lehl do postele, i poté, co do místnosti přišel Mold a on se vymrštil a rychle salutoval. Tohle není tvé území, drž hubu a přemýšlej, otáčel se mu mozek zběsile. Jak se k ní přiblížit přes tohle zvíře?

V té chvíli mu to došlo, spásný nápad.

Kdyby někomu naznačil slůvko láska, byl by podezřelý. Nějaká dívka ze sna, která je v jejich lágru? Počurali by se smíchy. Nebo by mu záviděli ten stav nejvyšší milosti, který nemá žádný účel a nechá se jako plachetnice unášet větrem, každý den, dál a dál, dokud ji ještě vlny ponesou? Dokdy? To láska nezná a nechce znát, jinak by zahynula.

Musí být jako ta svině SS-unterscharführer, napadlo Bernarda.

Z nevýhody udělat výhodu.

A tak už druhý večer, když se na baráku chlastalo a dozorci nechávali na stolech tancovat nahé vězeňkyně se scvrklými prsy, se s ním pěkně zmastil. Zatímco někteří odcházeli s rozepnutými košilemi a pásky blít ven nebo si vzít nějakou vězeňkyni, aby to do ní mohli strčit, ti slušnější si ho na záchodě vyhonit, tak Beny opilecky objímal Molda, i když srdce měl sevřené odpornou tísní 110

a hlava se mu motala. Tohle ale uměl – pamatoval si všechna svoje alkoholická extempore, grimasy a hlášky jiných, takže i když ho bolela hlava jako blázen z částečné střízlivosti, lísal se k Oskarovi víc než věrohodně.

Napůl pít je jako nechat se kopnout do koulí. Nic, nebo víc, vzpomněl si na Ralfovo heslo.

Ale přes tu úpornou bolest v mozku hrál opileckou ubrečenost se spoustou omluv té svini víc než dobře. Stopadesátkrát si s Oskarem Moldem ťukli na největší přátelství. Mares mu dokonce půjčil dvě stě marek. Teprve potom to z Bernarda vypadlo: „Chtěl bych ji vomrdat!“

„Koho?“ zasmál se Oskar.

Popsal mu ji, tu židovskou čubku.

Oski ho vzal kolem ramen: „Jsou to děvky, viď? Zejtra je tvoje.“

Víc si nepamatoval. Usnul a probudil se na místě, o kterém ráno musel dlouho přemýšlet, aby si uvědomil, kde je.

Aussenkommando.

Dívka ze sna.

Posadil se na posteli. Co jí řekne? Co vlastně? Že je to jeho dívka ze sna? Esesák vězeňkyni?

Ve všech očích těch žen viděl během prvních hodin, co byl v lágru, nevýslovný respekt, hrůzu, když se jen podívaly na jeho uniformu. Ty dvě runy na výložkách ho ocejchovaly dřív, než by jí cokoliv řekl.

Už od Oskara věděl, že je to Židovka z Čech. Mají něco společného! Aspoň ví, o čem ze začátku mluvit.

Co jí vlastně chce říct?

111

SENÍK

Oski splnil slovo. Řekl mu, ať si ji vezme do seníku, který byl tak padesát metrů za táborem. Když je pouštěl z brány, spiklenecky se na Marese smál.

Cítil se jako největší dobytek, ale dělal, že nic, a hvízdal si ze svíravého strachu někde uvnitř sebe. Sám nevěděl, co bude, až tam dojdou.

Ona nic neříkala, šla mlčky před ním.

Jednou se jí Mold zeptal, kolik jí je. Řekla mu, že jí bude sedmnáct. „Nebude,“ smál se jako blázen a ukázal na tři mrtvé ženy v rohu tábora, čekající na odvoz do krematorií Mauthausenu. Ani neměla sílu ho nenávidět, jen se jí v hlavě rozblikalo POZOR, kdykoli šel v krejčovské dílně nebo na poli okolo ní. Zrychlila tempo práce, a když prošel, hrozně se jí ulevilo, jako by ji minul stín smrti.

Ten voják, co šel za ní, jí byl lhostejný. Chce si jen ulevit. Na ten zvláštní pocit z předvčerejška už zapomněla. Doufala, že jí za to dá kus špeku nebo chleba. Jen si přála, aby to nebolelo.

V seníku se k němu otočila, přejela ho očima, zadívala se za něj, jako by tam bylo bůhvíco, a začala se beze slova svlékat. Jak odhalila kůži, na bedrech napnutou k prasknutí, malá prsíčka, spíš dva vyfouklé balónky, se jí zhoupla, když přes ně přetáhla filcové hadry, co měla na sobě. Bernard měl najednou stejný pocit jako kdysi v sirotčinci.

Pozoroval tehdy přes klíčovou dírku Emílii z hořejšího patra v koupelně a málem prasknul, jak ji viděl dosednout nahou, jen v kalhotkách, na okraj vany. Oba palce jí zajely po hladkém břichu pod kalhotky a vypadalo to, že je pomalu začnou stahovat dolů, místo toho ale pod ně vklouzla celá dlaň a její břicho se začalo vzdouvat v rytmu prstohry na jeden z nejjemnějších nástrojů na světě.

112

Raději se pak dvakrát pomodlil otčenáš. Ale ten pocit příjemného napětí už v něm zůstal a nikdy se nic tak horečnatého neopakovalo, ani když se mu ženské během urlaubu samy nabízely.

Jenže ta dívka před ním, poté co se svlékla, se mu podívala bez upozornění do očí a ještě mu vzdorovitě vyfoukla obláček páry do obličeje.

Hned ho měl tvrdýho. Nevzrušoval ho pohled na její vyzáblé tělo, ale její poddajnost a zároveň neviditelné opovržení. Ta tenká hranice mezi ním a ní, kterou bylo nemyslitelné překročit. Díval se na ni dlouho, pak úsečně trhl hlavou, ať se oblékne. A napůl se otočil.

Nepomůže jí. Vzpomněla si na mámu. Žije, nebo už vylétla komínem? Celý svět jí zmizel z mozku. Plivla mu do tváře.

Bezděčně jí dal facku. Svezla se do slámy a plakala, bez zábran.

Vzrušilo ho to. Rozepnul si poklopec. Nechala si bez námahy roztáhnout nohy, úplně zcepenělé, bez vůle, jako když patří nějaké hadrové panence.

Mrtvolná povolenost jejích stehen, štiplavý zápach moči i ten zvláštní pocit déja vu, jaké to je po milování bez milování, po prázdném souložení bez lásky, způsobily, že se najednou cítil, jako by už bylo po tom, a zbyla jen pachuť, jako by tam najednou zemřel a vedle sebe nechal prázdnou kůži od lásky, stažený obal od salámu. Samopal hodil do slámy a klesl vedle té Židovky.

Lágr dal její vyhublé, přesto krásné tváři zvláštní trpitelský výraz, který Bernard vídal jako dítě v očích světic vytesaných do kamene v kostele.

Otočila k němu hlavu a skrz slzy uviděla přelud. Nestvůru, jak taky pláče. Řekl jí, že ji viděl ve snu, a když hledal ta správná německá slova, pomáhal si českými. Rozzářila se, jako by to byla vstupenka do ráje, a zeptala se ho, jestli je z Čech.

113

Neřekl jen ano, ale též že jí chce pomoci na svobodu.

Nechápavě se na něj dívala – na blázna, ale pak jí před očima zatančila vidina volnosti. Bude hrát tu jeho hru, ať je jakákoliv.

Dotkla se ho, pak ho i pohladila po tváři. Vzala ho za paži a vstala. Začala se oblékat. Nepřítomně se usmívala, šťastná, že přežila zase jeden den a přežije možná další v tom neuvěřitelném světě.

Když se vrátili do tábora, Oskar se na Bernarda významně šklebil. Ten si jen nadhodil zbraň a sklopil oči. „Tak co, vomrdal jsi ji?“

„Jsme džentlmeni, ne?“ řekl Mares a Oskar se rozesmál: „To je ten největší fór, Beny, co jsem slyšel. Fakt mě takhle dlouho nikdo nepobavil.“

Sophie je neposlouchala. Hlava se jí vařila. Třeba se dostane ven.

Než za ní zavřel bránu, zeptal se jí na jméno.

„Sophie Rubinsteinová,“ usmála se jako žena, která tuší, že muži zamotala hlavu. Na ubikaci to hned řekla Ruth a Gretě.

„Musíš se s ním vyspat, aby si to nerozmyslel. Chlapi jsou takoví,“ říkala jí první.

„A dej do toho všechno,“ řekla druhá.

ŠACHOVÉ FIGURKY

Než usnula, snažila se rozpomenout na ten komíhavý pocit, který ucítila, když ho poprvé spatřila, jak křičí na Molda. Musela se pak po něm ještě jednou ohlédnout. Jejich oči se na krátký, kratinký čas setkaly, překvapena sama raději rychle sklonila.

Vlastně k tomu tmavovlasému esesákovi nic necítila. Nelíbil by se jí ani bez té smrtihlavské uniformy, takové obhroublé nic s velkýma očima.

114

115

Chtěla ale žít, a tak si snažila představit, jaké to bylo před válkou, když se tajně scházela s jedním chlapcem z blízkých Domažlic, který k nim jezdil na prázdniny.

To je tak dávno!

V srdci si přála, aby ten esesáček její plánovanou hru prohlédl a ona se už k ničemu nemusela upínat, protože naděje bolí.

Jak ale mohl prohlédnout mladý muž, válkou hladový po jakémkoli náznaku lásky?

Dojalo ho, když mu po týdnu vzájemných kradmých pohledů přinesla šachovnici spíchanou z různě barevných vězeňských hadrů a figurky vyrobené z chlebové střídky. Jen koně a střelci byli z hlíny. Nikdy nic tak krásného od nikoho nedostal.

Styděla se, když mu to předávala, už od dětství ji učili nelhat, ale nemohla to těm utrápeným ženským z baráku udělat.

Makala na tom celá světnice, odřekla si kousky drahocenného chleba, i když nikdo nevěděl, jestli se to vůbec podaří. Byla to jen naděje, vybízející je, aby to ještě aspoň jednou zkusily – přelstít osud, kvapem směřující k jedinému konci.

A tak ten dar s co nejupřímnějším obličejem Maresovi dala.

Za mámu, za tátu, za Gretu, Ruth, za všechny.

*

Jak mohl mít pochybnosti, když po něm ta nejkrásnější dívka, dívka ze snu, chtěla, aby pomohl utéct nejen jí, ale i ostatním?

Války už měl dost. Válka končila. Kdyby nebyl na frontě, nevěřil by zřejmě jejímu konci, stejně jako dozorci v Ober-Fuše.

Ale on zažil ten nekonečný „strategický ústup“.

Cítil se jako rytíř, přinejmenším jako Divoký Bill, který zachránil Lou, nejkrásnější pouštní květ Texasu, ze spárů Cohenovy bandy. Nepřemýšlel o temné přítomnosti. Prostě to 116

nějak udělá. Nevěděl jak, ale kývnul na to. Bylo to celé tak nesmyslné, tak normální, jako celá válka.

Dostal za to velkou pusu. Jazyky se jim točily okolo sebe jako háďata ve zmijím hnízdě na konci jara. Ruka mu vyletěla k jejímu prsu. Nahmatal tvrdou bradavku na plochém těle. Až skončí válka, vykrmí si ji. Nikdo nepozná, že vážila snad třicet kilo i v těch mokrem nacucaných hadrech. Nikdo nepozná, že byla válka. Jen ho děsilo, že už jí začaly vypadávat vlasy. Musí jí obstarat nějaký pomeranč. Litoval, že na to nepomyslel dřív.

PŘEDSTÍRÁNÍ

Další den to bylo tak směšné, tak prosté. Když mu Oskar s podivným úšklebkem dovolil vzít si ji do seníku, oba tomu druhému předstírali, co si svou touhou objednali. On, že jí chce pomoci a nečeká od ní lásku, po které toužil jako tonoucí po vzduchu, když už klesá ke dnu. A ona, jestli ho milovala, jak tvrdila, tak jen jako svou naději, že z Ober-Fuchy uteče.

Jak mohl voják SS upřímně doufat, že ho ta vyzáblá, kdysi určitě krásná bytost bude milovat kvůli němu samotnému?

Jak mohla vězeňkyně věřit esesákovi, jehož spolubojovníci ubíjeli poslední špetku hrdosti a života, co se nalézala v přízracích mátožně bloudících po táboře?

Protože světlo? Záblesk naděje? Vzájemné a osvětlující jejich cesty, které se prolnuly?

Protože SVOBODA a LÁSKA jsou nejvíc? Nevím.

Sophie mluvila o lásce, jako by doufala, že je slepý, přestože při slově LÁSKA cítila jen vítr, co se proháněl po jarních polích, a husí kůži měla jen a jen ze zimy, co s sebou ono povětří ještě neslo.

117

Pro NI byl důležitý JEHO pocit, že je milován. To byla totiž ta jediná uchopitelná vstupenka do ráje, kdysi jí zapovězeného.

Nevěděla proč, a proto tam chtěla zpátky. Do normálního života.

Existuje ale tam venku ještě normální život? Lidé, kteří z něj do Ober-Fuchy přijížděli stejně jako Bernard, nebo zvuky z blízké vesnice ji přesvědčovali, že ano. Jak může existovat, když existuje tohle aussenkommando nebo mauthausenský hauptlager, kam se za boha živého už nikdy nechtěla vrátit?

Když ten voják, kterého jí seslalo samo nebe, za nimi zavíral dveře seníku, věděla, že přišla její chvíle. Umínila si, že do toho, co budou dělat, dá celý svůj život, co nenáviděla a milovala, protože věděla, že stejná šance už NIKDY víckrát nepřijde.

MILOVÁNÍ

Poskytne tomu esesáčkovi, po čem touží jeho tělo. Lehla si v seníku na záda a roztáhla nohy. On ji ale jen hladil po tváři a šeptal jí tolik něžností, co neslyšela už několik světelných let.

Po milování, co zažil na urlaub, věděl, že není připravená. Už věděl, že to, co mají ženy mezi nohama, není na klíček. Hladil ji, líbal a šeptal do ucha.

Byl toho plný. Líbal ji po prázdném břiše a bylo mu za sebe stydno. Přesto musel jít dál.

Byl opatrný, pomalý a něžný.

***

Cítila se provinile. I ji pak několikrát napadlo, jestli to je jen kvůli tomu, aby se dostala na svobodu, nebo jestli to chce i její tělo. Ty myšlenky ale zaplašila. Za chvíli nastane den D a ona bude volná.

O něj se postarají všichni čerti.

118

Začala úpět. Tolik vzrušení s pomalým milováním jí ještě nikdo nikdy neposkytl. Přestala myslet i na to a křičela tak, že to Ober-Fucha pod nimi ještě neslyšela.

Milování od slova milost. Milost boží. Bylo to jako závrat, s níž se slepí blíží k okraji tušeného srázu. Zavřená víčka se Sophii chvěla a zdálo se jí, že padá do hlubin.

Otevřela oči a viděla jeho rozšířené nozdry, cítila jeho srdce a chytala jeho oči do svých jako rybář. A nepřestala se do nich upřeně dívat celou věčnost, po kterou ho obepínala, opouštěla a zase nabírala svým horkým, vlhkým klínem. Padali do propasti, jejíž ostré výčnělky marně hrozily, že jim rozpárají břicha. A pak oba roztáhli křídla, aby zpomalili a mohli plachtit na stoupavých proudech slasti jako ptáci.

Pomalu. Pomalu a hluboko.

Pomalu a hluboko si ukládali do svých srdcí ten okamžik, aby si ho NAVŽDY uchovali. Tu KRÁSU, která je zaplavovala, jako by všechno bylo jen špatný sen, z kterého se probudili.

A potom zas panicky pádili z té chvíle, aby ji nezkazili. Byli jako dva zoufale střílející z jedné zbraně. Pomatení, zmrzačení, ale rozhodnutí se prostřílet, nemluvit pravdu, aby neřekli a neslyšeli, co nechtěli, ani nemohli slyšet, omámeni nadějí, co jeden v druhém měli.

Oba tušili pravé důvody, kvůli kterým si poskytovali tolik rozkoše, ale doufali, že někdy, někde, tam v dálce se to spraví, a tak se jen konejšivě dotýkali jeden druhého a mocně přitom zavírali oči, když bylo po všem.

A oni si chtěli navždy uložit do hlav jen horké vzdechy, špínu za nehty, co je ozdobila, zkažený dech, co voněl touhou, i zvuk šicích strojů, co bzučel až k nim jako útěšná melodie.

119

Jako by chtěli ukrást všechnu krásu světa, otupit bolest, která je ohlušovala, svírala jako úzkost, že zůstali poslední dvě bytosti na tomto světě, jeden pro druhého.

Nechtěli slyšet smích osudu, jen šeptání naděje. Potřebovali ji v každém nadechnutí.

Budiž požehnaná, blahoslavená, jako ta, která s námi zůstává do posledního dechu. Až všichni zmizíme, zůstane tu jenom ona.

Večer plakala. Styděla se, že se jí to líbilo. Tiše naříkala: „Nejsem coura?“

Stará Greta jí jako ukolébavku šeptala do ucha, aby to brala jako dar boží pro dnešní, možná zítřejší den. Bůh bere a dává, slyšela ji, cítila její vikslajvantové ruce, jak jí hladí záda, a slzy jí kanuly z očí úplně tiše.

BUDE HO MUSET ZABÍT

Blížil se termín, kdy měly být hotové uniformy. Dlouho nepřemýšlel a nasypal cukr do nafty. Většinu dne posedával na posteli a díval se do zdi nebo pokuřoval v kanceláři u Oskara Molda a mastil s ním karty. Nechával ho vyhrávat. Bylo mu jedno, kolik říšských marek s ním prohraje. Po válce si je stejně bude moct akorát tak strčit do prdele.

Oskar měl za ty výhry Bernarda rád. Jen mu vadilo, že si pokaždé řekl o jednu a tu samou Židovku.

„Snad ses do ní nezamiloval, Beny?“ podezřívavě k němu zvedl oči od bankovek, které dvojím sklepnutím o stůl srovnal do úpravné hromádky.

„Blázníš? Jenom má skvělou tu věc mezi nohama.“

„Asi ji budu muset vyzkoušet,“ podíval se Mold na Marese.

Beny se na něj díval tmavýma očima úplně bezbarvě, ale v mozku se mu poprvé usídlila myšlenka, že ho bude muset zabít.

120

Mold to věděl. Nebo aspoň tušil, co je mezi ním a tou židovskou čubkou. Nebyl slepý. Přesto mu další schůzku s ní povolil, až půjdou ostatní ženské z tábora nosit dříví z lesa. Byl sám zvědavý, jak to dopadne. Co bude.

U dveří na něj křiknul: „Šukání dovoleno, láska zakázána!“

Mares se otočil a podíval se mu zpříma do očí: „Jasně, Oskare.

Můžeš mi sehnat nějaký ovoce, třeba pomeranče? Padaj mi vlasy.“

Mold se na něj upřeně díval a přemýšlel.

„Dobře ti to zaplatím,“ řekl Mares.

„Jasně. Ale dej si pozor, už si tady o tobě všichni vyprávěj.“

„Heil Hitler!“

„Heil! Asi ji fakt ošukám, když je tak dobrá, Beny!“

POMERANČ

Když si Bernard Sophii odváděl z tábora aussenkommanda, ostatní vojáci se na sebe mlčky podívali. Až byli dál, někdo z nich řekl suše: „Zas ji jde opíchat.“

„Co to je?“ zeptal se pohoršené štábní, před válkou profesor latiny.

Jeden z mladších dozorců se ušklíbl: „To nevím, ale můžu vám to vřele doporučit.“

Všichni se rozesmáli. A ten smích letěl od nich přes celé pole až k té podivné dvojici.

*

Beny jí přinesl pomeranč. Sophie ho oloupala, a než ho hltavě snědla, vztáhla k němu ruku s několika měsíčky toho lahodného ovoce. S úsměvem odmítl.

121

Zaslechli od tábora smích, co za nimi přiletěl ke kaštanovému háji.

Sophie ho nevnímala, i když k ní donesl podivnou radost, která ji na chvíli oddělila od tohoto světa. Jako by její život na chvíli vyhřezl z času, jako vnitřnosti toho psa, co ho ženské z lágru odchytily v létě při práci na poli a na místě ubily lopatami, vykuchaly a rozčtvrtily, aby ho mohly lépe pronést na barák a tam si ho v noci uvařit, i když některé hltavě pily jeho krev už na poli, přímo z hlíny.

Pro Marese bylo zvláštní pozorovat Sophii. Jako by vzal na procházku malé dítě, které okouzleně objevuje svět. Tak jí zářily oči. Zlehka se dotýkala kaštanových listů, jejichž žilkováním prosvítalo světlo: „Podívej se, jak se k sobě ty stromy naklánějí, dotýkají se, jako by se hladily, potřebovaly,“ šeptala Sophie. Bála se snad přehlušit těmi slovy lehký vítr, který se proháněl v jejich korunách?

Pak padla na kolena do spadaného listí a okouzleně se probírala puklými obaly loňských kaštanů.

„Jé, ty kaštánky jsou malé, oni nestihli dorůst, chudáčci malinký. Ty jsou tak krásný.“

Byla šťastná. Připomnělo jí to její minulý život? Existovala snad někdy doba, kdy se mohla takhle volně a svobodně procházet v lese?

Mares na ní zkoumal každičkou pihu na tváři, jemné žilkování na rukou, každý vlas. Miloval ji.

Tahle chvíle byla tisíckrát krásnější než sebevětší počet kopulačních pohybů, sem a tam. Myslel si, ne, chtěl věřit tomu, že ho opravdu miluje, ale ona mu jen byla vděčná za tolik svobody, kterou jí tou procházkou po lese nadělil, že to vypadalo, že ji to každou chvíli povalí, udusí.

Přeneslo se to i na Bernarda.

122

Kdyby radost byla modlitba, modlili by se teď oba přímo k Bohu. Jako by se celý svět najednou proměnil v radost. Ale ta radost tady je přece pořád kolem nás, nerodí se a ani neumírá. A kdyby to s ní Bůh tak chytře nezařídil, museli bychom si ji vymyslet.

*

Vypadalo by to asi nějak takhle:

Utrpení dělené libostí, umocněné její nečekaností, teda totiž milé překvapení, násobené roky od třicítky nahoru či dolů v závislosti na kráse odmocněné úžasem a dělené momentální teplotou lidského srdce, sečtené nejdříve s objemem spánku a plností žaludku, nám dává ve výsledku poloměr úsměvu neboli momentální intenzitu proměnné zvané radost.

Se vší skromností sobě vlastní podotýkám, že jsem chování tohoto zvláštního jevu zaznamenal jako Formánkův index. Bylo by vhodné podotknout, že tento tzv. Formánkův index PZR platí pouze pro lidského jedince. U psa je však nutné dělit dvěma, u kanárka čtrnácti a prvoka dvaasedmdesáti, neboť prvok je i přes tenhle absurdní svět imrvére šťastný.

*

123

Jen někteří slabší jedinci tomu nebudou rozumět, ale to přece není důležité!

Důležitá je jen čirá radost, a té měli ten den Bernard i Sophie v duši vrchovatě. Dokonce bych řekl, že kdyby radost hřála, bylo by z nich to teplo na dálku cítit, že i taková imaginární energie mohla jejich srdce zahřát na dlouhou dobu dopředu, do zásoby, snad až do konce války, i když ten už byl blízko.

Dal jí pusu a jen řekl: „Tak pozítří!“ Hladila ho po tváři a prsty jí voněly pomerančem. Svěže jako budoucnost.

Musel se usmát. Tak krásné to bude.

„Tak co, Julie,“ zeptala se jí jedna ostrá ženská z Řecka hned u dveří, když se vrátila na barák. Celý se rozesmál hlasy žen, které už dávno zapomněly, čím jsou. Osudy zbavené budoucnosti.

Ještě než usnula, přivoněla si Sophie ke svým prstům. A pak si k nim přičichla ještě několikrát, aby věděla, že se jí to celé nezdá.

ZAČÍNAJÍ ŠÍLET

Oskar se večer nechal slyšet před ostatními vojáky, že je dobře, že ten kanonenfutter odjíždí. „Co to tady sakra zkouší,“

vykřikoval. Jak ale do místnosti přišel Mares, ztichnul. V jídelně pro vojáky se tu noc silně chlastalo a Oskar střílel do stropu a po obrazech neznámých lidí, kterým ta krejčovská dílna před válkou patřila a jejichž životy už odpluly tam, kam ten jeho teprve mířil.

„Já si tě ohlídám,“ křikl po Bernardovi.

„Tím líp,“ odpověděl mu s hraným nezájmem.

„Hele, podívej se, dostal ses do ráje, tak to nekomplikuj. Mohli jsme utíkat před Rusem. Drž hubu a buď rád, že nejsi tam,“

ukázal Mold někam před sebe k imaginární frontě.

*

124

Dozorci začínali šílet. Konec války už cítili všichni.

Když si začaly vězeňkyně v hale, kde šily, zpívat, přišel dozorce k jedné z nich a sedící na židli ji zastřelil. Ostatní si stouply a začaly po odmlce po výstřelu znovu zpívat.

Přišel k další a střelil ji do spánku. Spadla hlavou k zemi, jako by jí někdo podrazil nohy.

Zastavil ho až Mold, který tam doběhl z kanceláře.

Nejradši by ty ženské sám všechny, jednu po druhé uškrtil, ale není přece zvíře. Do Mauthausenu, spolehlivé továrny na smrt, je odvezou už příští týden.

UŽ ZÍTRA

Další den poprosil Mares opovážlivě o šoustání s Ruth, Sophiinou spoluvězeňkyní a nejlepší kamarádkou. Oskar Mold se na něj podezřívavě podíval a pak řekl, ať si ji vezme do seníku.

Dívala se do země, když mu říkala, kdy je povezou do hauptlagru, kolik jich bude, kolik aut zřejmě do Mauthausenu pojede, že se to dozvěděla od jednoho dozorce, který ji píchal.

Vzal ji za ramena a poprosil ji, ať řekne Sophii, že si pro ni v noci v deset přijede. Nezapomněl ale zdůraznit, že až zítra dozorce seskočí z korby, na níž pojede spolu s vězeňkyněmi, a nastoupí do kabiny auta, musí utíkat pryč, protože on vzápětí hodí pod podvozek granát. Ostatní je na nich. Ať na něj Sophie počká po válce v Krems-Steinu. Každou středu o poledni v parku.

Mlčela. Řekla tím víc, než kdyby mluvila. Přesto jí Bernard věřil.

*

Sophie v určenou hodinu čekala za barákem. Šel k ní.

Hladově se tam na sebe dívali v klesající temnotě.

125

Cítila blízkost svobody, nebo smrti. Už zítra se něco stane! Pak se na sebe vrhli jako divá zvěř. Trhali ze sebe oblečení, jeden ze druhého, jako kusy masa a zároveň se sami stali potravou tmavé noci a přitom ze sebe pili živé vody.

Zavedl ji zpátky k ostatním vězeňkyním, když lodivod kličkoval mezi hvězdami na stříbrné loďce. Teplá noc. Půl měsíce do úplňku. Viděl ty ševelivé siluety, kost a kůže.

Až když za ní přivřel dveře, uložily se teprve vězeňkyně ke spánku, šťastné, že jejich plán nachází přesných kontur, i nešťastné, že jiným, co nenastoupí do Maresova auta, podepsaly ortel smrti.

Netušily, zatímco šly na pár hodin spát, že tam s nimi v baráku ještě něco oddychuje. A neleželo to jenom tam, ale i tady a až tamhle za horami, skrytými milosrdně tmou.

Z malého kusu noci do svítání tam oddychovali všichni.

Vězeňkyně, dozorci a bylo slyšet i nádechy celé Ober-Fuchy pod táborem, plné matek, dětí i starců. Dýchali onu noc stejný vzduch jako to, co tam leželo s nimi a zakrývalo to i jiné vesnice, města, údolí a chystalo se vstát až se svítáním. Dějiny světa, každé ráno bolestně vytrhnuté ze sna.

ROZKAZ

Uniformy už byly úhledně složené ve skladu a on pořád vyčkával. Další den to přišlo. Rozkaz! Odvézt všechny vězeňkyně do Mauthausenu.

Podařilo se mu zázračně nastartovat auto. Vypustil nádrž, pajcovanou cukrem, a znovu ji naplnil čistou naftou. Oskar Mold řekl, že si ho pohlídá. Nadešel tvůj čas, pomyslel si Mares.

Na rozkazu byl i on, jako předposlední auto v koloně. Potom měl jet zpět pro uniformy a vrátit se na frontu.

126

Asi po půlhodině jízdy zastavil na křižovatce v lese. Šel k Oskarovi, který seděl s vězeňkyněmi na korbě, a řekl mu, ať jde do kabiny. „Něco se mi nezdá.“

„Opovažte se hnout,“ řekl Mold vězeňkyním.

Když za ním klaply dveře kabiny, začaly skákat z auta. Ty poslední to nestihly, neboť než Bernard nastoupil, odjistil granát a hodil ho pod podvozek ke dveřím, jimiž do auta vlezl Oskar. Pak za sebou rychle přibouchl dveře. Hlavou mu proletěla modlitba.

Asi to slyšel sám Bůh. Auto se převrátilo na stranu, on žil.

Mold úpěl sevřený pod pokroucenou sedačkou a palubkou.

Bernard po něm hrábl, sekal mu do všech otevřených ran, z kterých mu prýštila krev, a mazal se jí. Cítil se sám, ale bylo mu to jedno. Sophie je volná. Teprve tehdy, opuštěn, to pochopil.

Láska je tajný kód života.

O čtvrt hodiny později je dojel další vůz. Dva vojáci z něj nalezli převrácené auto a dva raněné druhy. Též jednu mrtvolu a dvě naříkající ženy. Jedna z nich byla Greta. Ostatní byly fuč.

Naložili oba raněné vojáky a ty křičící ženy na místě zastřelili.

Potom jeli do Mauthausenu. Oskar cestou zemřel.

Když Marese v Mauthausenu vynášeli na nosítkách po dlážděném nádvoří, všiml si doutnajících komínů, o kterých v Ober-Fuše už slyšel, a také tenké vrstvičky popela všude koldokola a upadl do bezvědomí. Když ho pak ovázaného pustili z lůžka, všiml si těch komínů a toho popela znovu. Šlapeme po lidech, napadlo ho ještě než uviděl první vězně. Kosti potažené nažloutlou kůží. S tím se ženy z Ober-Fuchy nedaly srovnat.

Bernarda napadlo, že počet obětí se nikdy nezastaví, budeme-li počítat všechny nenarozené děti, vnuky a pravnuky těch, co tam proletěli komínem, dokud se jednou neroztaví naše planeta v Slunci. Bylo mu z toho zle. Zakázal si na to myslet.

127

Po pár týdnech ho už poslali se zánovním nákladním mercedesem do věznice ve Steinu, kam vezl školní četu. Cestou popravili vězně v paudorfském aussenkommandu, a když z něho odjížděli, jeden voják si vystřelil mozek z hlavy. Ta největší jatka ale viděl ve Steinu. Měsíc nato byla nařízena evakuace Mauthausenu.

Jak odjeli, začali vězňové zabíjet kápa.

CO MÁME V SOBĚ

V téhle části svého povídání se Bernard Mares proměnil zase ve vzteklého starce, prskal, mluvil nezřetelně a mnohoznačně, na mé, podle něj nevhodné otázky odpovídal vrčivě, jako by tu část chtěl přeletět, jako kachna startující z rybníku přes štěkot a kulky nedočkavých lovců.

„Vy jste ji málem znásilnil a ona se do vás potom zamilovala?“

podíval jsem se na něj.

„Jenom trochu“

„Jenom trochu?“ zeptal jsem se užasle.

„Už jsem vám to jednou říkal,“ zavrčel.

„Tak mi to aspoň trochu vysvětlete.“

„Nevinný nevysvětluje.“

„Protože se nepotřebuje hájit, nebo mu to je nepříjemné?“

Otočil se k oknu a říkal to spíš svému odrazu: „Ty vůbec nevíš, co to je, skládat nepříjemný vzpomínky do šuplíku v hlavě, aby zase každej večer vypadly Každý ráno jsem je zapomínal, aby konečně po šedesáti letech zůstaly někde hluboko vzadu. A ty po mně chceš, abych je znovu vytáhl ven?“

„Třeba se vám uleví, když budete mluviti pravdu,“ řekl jsem ironicky.

Mlčel.

„Já jsem taky udělal pár špatnejch věcí,“ řekl jsem do ticha.

128

Otočil se ke mne.

„Zbil jsem svýho vlčáka. Zakousl kotě mý dcery“

„No a co?“

„Jenže já ho bil plaňkou od plotu, i když už jsem věděl, že má dost, že už pochopil, že udělal něco špatného a“

„Co a?“

„I když už pak jen kňučel, bil jsem ho dál. Jako bych měl v sobě nějakou krvelačnou potvoru. Tehdy mně došlo, že v sobě mám i něco zlýho.“

„Ta potvora se objevuje jako přízrak, co?“

„Jsem vždycky překvapenej, když přijde. Ale to má asi každej, ne?“

„Každej.“

„I děti?“

„Ty nejmenší ještě ne.“

„A co hezký, jemný ženský?“

„Ty to maj nejvíc.“

Zasmál jsem se: „Jo, to je asi pravda.“

Chvíli mlčel a potom začal vyprávět už bez vrčení, jako by vyhazoval ze šuplíků zlé věci, ale osvobodil jen pár tmavých myšlenek, jež si nasadily křídla pro let do teplých krajin, aby je tam slunce vybělilo jako prádlo, které jeptišky v jeho dětství rozkládaly v klášterní zahradě do zelené trávy, v dobách, kdy všechno vonělo tajemstvím a člověk ještě netušil, co krvelačného se mu usadí v hrudi.

Povídal sice víc k velkým oblakům než ke mně a trochu mu to trvalo, než se dostal k prvním mrtvým, kterými nakrmil tu potvoru v sobě, ale já už v tušení krve, co mu zůstala na rukou, vydržel i vcelku nudné vyprávění, jak byl přidělen jako řidič k rychle zorganizované jednotce, která zajišiovala ústup SS ve spolupráci s wehrmachtem. V praxi to vypadalo prý tak, že SS měly mít před řadovými jednotkami přednost, i kdyby si ji měly vystřílet.

129

V té době jsem začínal cítit, že začínám pít první ligu, a neměl jsem čas poslouchat takové blbosti. Věděl jsem, že se dřív nebo později něco musí stát. Buď se uchlastám, nebo skončím v léčebně pro alkoholiky. Tak jako tak mi zbývalo málo času. Chtěl jsem tuhle knihu dopsat dřív, než bude pozdě. Nervózně jsem se ho ptal na to, co zajímalo mě, ale on si vedl dál svou, o počtech aut, o Oskarovi, kterému půjčil peníze a potom ho zabil, vracel se v kruhu zpátky k tomu, co už mně vyprávěl, jako pes, co se honí za ocasem, když neví kudy kam. Nesmyslně podrobně mi popisoval, jak konfiskovali v Maďarsku mouku v mlýnech a jeden z pomocníků, co ho uviděl v šedé uniformě s granáty a osmičkou u pasu, si cvrnknul do gatí, když proti němu najednou vyšel na schodišti. Viděl jsem jeho oči, jak se rozsvítily, když vyprávěl o tom, že se cítil jako Bůh, který tuší, že ten člověk nemá čisté svědomí, neboť si myslí, že jdou pro něj. Nechal ho jít, tak prý byl milosrdný nebo unavený válkou.

Nenáviděl jsem ho za tu bohorovnost, s níž mi vyprávěl, jak jednou, když už ustoupili strategicky až k Vídni, slyšel mladé Čechy jak si zpívali ve vlaku vlasteneckou písničku, a on k nim přišel a česky jim řekl: „Nezpívejte to. Mně to nevadí, ale co když je v kupé někdo, kdo taky rozumí česky.“ Když zavíral dveře kupé, uslyšel, že jeden z mladíků, co seděli s těmi děvčaty potichu, ale s opovržením řekl: „Svině!“ Zabolelo ho to prý tenkrát, protože mu uniforma začala brát to, co mu dala. Hrdost. A ta bába se svým proroctvím se mu vracela každý podobný okamžik jako déja vu.

„Ale kdy jste ublížil?“

„A proč vás zajímá zrovna tohle?“

Pro změnu jsem mlčel zase já.

„Na konci války jsem vezl školní četu SS.“

„Kam?“

„K popravám.“

„Cože?“

130

„Nechte mě mluvit, nebo se rozčílím,“ začal nervózně klepat hůlkou o dřevěnou podlahu.

NÁKUP

Před cestou do mauthausenského koncentráku starý pán zavelel, že musím ještě tady v Čechách koupit proviant a, jak zdůraznil, především prorostlý vepřový uzený bok s pepřem na hraně a čerstvě housky, což znamená křupavě, poučil mě. Než jsem se vrátil ze supermarketu, čekal Bernard u auta a nervózně poklepával hůlčičkou.

Když mě spatřil ověšeného igelitkami, v kterých jsem nesl jídlo, pití a noviny na naši cestu, znechuceně do těch tašek bodl holí a řekl: „Co to má kurva znamenat, to jedem na severní točnu, že s sebou vláčíte tyhle turecký kufry?“

„Dobře, příště si pro ten mastnej bok půjdu s kufříčkem,“

naoko jsem se zlobil.

Ale to on už netrpělivě klepal svou holí do dveří mého naleštěného saaba kabrio: „Tak jedem, nebo si tady ještě napíšem navzájem liebesbriefy do památníčku?“

Evidentně se na cestu po své minulosti těšil, i když ještě nevěděl, co ho čeká.

PAUDORF

Auto se po cestě plné bahnitých výmolů kymácelo ze strany na stranu. Sledoval silnici a taky nebe. V té době už ani v Rakousku nic nebylo jisté. Obyvatelstvo se třáslo před duněním ruských kaťuší, které rozsévaly v dálce na horizontu gejzíry střel tak rychle jako unavení, špinaví, zlatovlasí i šikmoocí vojáci Rudé armády, kteří znásilňovali v Prusku. Ochutnávali všechny ženy bez rozdílu stáří. Jediným kritériem bylo, jestli dotyčná mohla 131

chodit. Byly toho plné noviny. Pravda míchaná s propagandou bodala německé vojáky i domobranu do slabin. Přesto se takové věci staly nejednou, ne po desáté, ale stokrát v každém městě.

Možná to byl hněv za zneuctěnou ruskou zem, ne, určitě to byla odplata za miliony zavražděných Ukrajinců, Bělorusů a Rusů, touha srazit nepřítele pusou do bahna, aby se ho jednou provždy nadýchal, ochutnal ho a pak snad mohl varovat příští generace, co je čeká, když znovu zneuctí Rusko. Vyjebem tvoju mať! Jako by je to posilovalo. Mrdat! Mrdat! Blízko je vítězství!

Výraz nejvyššího ponížení ale fungoval a stařenky prý podle lidových zkazek, které se donesly až k Bernardovým uším, byly nejčastějšími cíli znásilnění spolu s mlaďoučkými děvčaty.

Pěrvaja rabota a vtaraja kultura!

Když tohle Bernardu Maresovi běželo hlavou, cvrnkla mu přes ten vztek, co cítil na Rusy, vzpomínka na Sophii. Na to, jak ji skoro znásilnil. Nebylo mu z toho dobře. Jak to, že jsem takové prase, ptal se sám sebe a tu otázku si bezděky opakoval, i když dorazil do Göttweigu, kde byla škola SS pro budoucí důstojníky.

Přistihl se, jak se usmívá nad tím jejich budoucím povoláním.

Jaká budoucnost? Prohraná válka to je.

Kde je teď konec Sophii? Co bude a co už nikdy nebude? Srdce mu sevřel ohromný černý stín, až se zašklebil, jak ho to zabolelo.

Lípo mu říkala, uvědomil si. Že prý mu nechce říkat Bernarde, že jí to přijde moc tvrdé, německé. Poprvé mu řekla Hlíno.

„Jak, Hlíno?“ musel se tehdy smát.

„Protože po dešti tak voní.“

„Jo, hlína po dešti hezky voní, ale mně se to nelíbí, pohřbívají se do ní lidi.“

„Tak počkej, dám ti jiné jméno,“ odpověděla mu a podívala se na lípu, co stála na cestě z aussenkommanda, a řekla mu tenkrát poprvé Lípo.

132

133

„Lípy krásně voní,“ řekla mu.

„Je to pevný a vysoký strom, to se mi líbí.“

„Všechny lípy jednou odkvetou,“ odvětila tehdy smutně.

Ze vzpomínek Benyho vytrhlo, když se před bývalým klášterem v Göttweigu začala řadit rota školních SS. Aby to zaplašil, zavřel oči a znovu ji viděl, svoji milovanou Sophii s velkýma očima, snad většíma, než bylo její tělo v těch šatech vězeňkyně, jak se usmívá jako anděl těsně před odletem a říká mu: „Strašně ráda bych se s tebou milovala pod rozkvetlou lípou.

Jé, to bude krásný, až válka skončí, viď?“

Bernard se při té vzpomínce zachmuřil.

„Najdem si krásnou rozkvetlou lípu. Ta bude naším stromem a vždycky, když pokvete, se pod ni budem vracet, znovu a znovu.

Slibuješ?“ ptala se ho tehdy. Kde teď je?

Bernard se hořce usmál, když viděl ty budoucí důstojníky bez budoucnosti nastupovat na korbu svého auta. Navždy ji bude milovat, i když bude daleko. Cítil, že už ji nikdy nepotká. Do hlavy mu zabloudila ještě jedna vzpomínka na Sophii, jak mu říká, že si ty květy vždycky natrhají a usuší a pak si z toho budou v zimě vařit čaj. Jako připomínku, že po ní přijde léto. Jednou Někdo mu zabušil na okénko dveří. Starší voják s hodností majora mu řekl, že má jet směrem na St. Pölten a pak na Stein.

Sedl si k němu do kabiny. S rachocením převodovky zařadil a nechal mozek běžet jako motor, který neví kam, ale nakonec dojede.

Celou cestu nemluvili. V Paudorfu, ještě než dorazili do Steinu, jim před auto vběhla lehce nazrzlá ženská. Zastavil. Důstojník vystoupil a šel k ní. Bernard si zapálil. Viděl jen, jak ta žena hystericky gestikuluje a důstojník zachmuřeně poslouchá.

Bernard pootevřel okénko, aby lépe slyšel, ale nebylo mu to moc 134

platné. Zvědavost, jež ho vytáhla ven, mu sevřela útroby. Ta zrzka, prý učitelka, kvílela:

„Vy utíkáte před Rusem, ale my tu zůstanem. Ti vězni v cihelně se nám pomstí a všechny nás pak znásilní, zabijou. Chlapi jsou ve válce. Zůstal tady jen jeden bezruký invalida.“

„Žádný jiný chlapi tu nejsou?“ zeptal se důstojník.

„Ne, jen pár kluků. To chcete, aby nás povraždili? Vezmete si to na svou odpovědnost?“

„Co je to za vězně?“

„Francouzští a řečtí partyzáni. Jen samý těžký, ty lehký už propustili.“

Důstojník mlčel.

Znovu spustila: „Oni nás zabijou.“

„Dobře. Kde to je?“

„Tamhle nahoře, ten dům u cihelny.“

Důstojník ženě zasalutoval. „Zařídím to,“ řekl a bradou ukázal Bernardovi k autu. Ten nastartoval a jel pár desítek metrů k tomu domu. Vypadal jako obyčejný domek, jen měl na oknech mříže.

Strážní tam už nebyli. Rozstříleli zámek. Mohli je postřílet v oněch dvou místnostech, ve kterých byli uvězněni, ale vyvedli je ven. Páska na oči a kus bílé látky přišpendlené na srdce. Dva utekli. Ty zastřelili v lese.

Důstojník, když rovnal zbylé vězně do řady, netušil nic o tom, že ta učitelka byla odmítnuta Řekem, který jí byl přidělen, aby jí pomáhal na poli. To ponížení od špinavého parchanta, co mohl být šťastný, že si ho vybrala, když neměl tak dlouhou dobu ženskou, ji přivedlo k tomuto činu. Ona trpí, bude trpět i on a k tomu i těch pár desítek vězňů Kalimerů. Špinavci.

Když Bernard vezl tu školní četu nazpátek do Göttweigu, pili alkohol, halasně se překřikovali a vtipkovali. Pak se pokoušeli rozhoupat korbu jedoucího auta. Mares přemýšlel, kde se v 135

člověku bere taková bezbožnost, že zabije a ještě se směje, a pak si pro jistotu zbaběle zatmaví svědomí chlastem.

Nebyl to spolehlivý lék. Během jízdy Beny uslyšel tupý výstřel.

Blbci. Ožerou se a střílej. Ještě aby trefili i jeho. Vztekle zastavil a šel ke korbě. Sedělo tam dvanáct mrtvolně bledých vojáků i ten jejich velící učitel smrti, všichni oněmělí, jeden opřený o kamaráda, ztuhlého hrůzou, když mu na rameno vytékala bílorudá kaše z hlavy, co tohle všechno neunesla.

„Vystřelil si mozek,“ řekl někdo zbytečně. Jeden voják se pozvracel na protější sedačku korby. Další si pro sebe jen mumlal: „Do prdele, do prdele,“ jako by ho smrt ten den překvapila poprvé. Smradlavá sprška blitek způsobila, že celé auto začalo hromadně zvracet, a duše toho vojáčka, co si prostřelil hlavu, i duše těch řeckých partyzánů a francouzských odbojářů se vznášely nad tím vším, vířily v polévce života a smrti, co jim uchystala válka.

HLOUPÁ OTÁZKA

Vzteklý stařec trval na tom, že mu budu na té cestě po jeho životě platit hotel, obědy a snídaně. Jen večeře že si zaplatí sám.

„Proč sám?“ zeptal jsem se. Popuzeně odvětil: „Protože večer chci mít pro sebe. Jste nesnesitelný,“ řekl skrz zuby.

Zasmál jsem se: „Vy taky!“

„Co si to dovoluješ, ty smrade,“ řekl nejdřív vztekle, ale pak se rozřehtal na celé kok a švihl mě hůlkou do paže. Po večeři v paudorfském hostinci Bernard chodil mezi stoly a ptal se lidí na tu příhodu. Většina z nich s otazníkem v očích mlčela. Kdosi prohodil, že u silnice je cedule o nějakých jednadvaceti mrtvých vězních, a dodal: „Ale kdo ví, jak to vůbec bylo“

„Já! Bylo jich víc. Zastřelili jsme je. Pohřbili jsme je pak do mělkých hrobů támhle nahoře.“ Sál ztichl.

136

„Byl jsem tam, jako řidič, příslušník totenkorpu SS.“

Viděl jsem v očích lidí v hospodě ty otázky. Proč to říká? Střílel taky? Proč sem vůbec přijel?

„Tady mladej o tom chce napsat,“ řekl, jako by jim listoval v hlavách. Nikdo nic neříkal, a tak pokračoval: „Prej v tom byla láska místní učitelky k nějakému vězni. Po válce se to šuškalo až v Krems-Steinu.“

Jeden chlap se zdvihnul: „Podívejte, v tyhle vesnici za války nebyli žádný chlapi, mimo bezrukýho Peterse. A co tady říkáte, nás všechny uráží. Táta mně říkal, že se tady prostě ženský bály.

Těma řečma akorát někomu ublížíte.“

„Máte pravdu, jazyk nemá kosti, ale láme je. Právě proto se ptám.“ Ten chlap mávl rukou: „Zeptejte se faráře. Oto Fischla.

Ten chlap toho ví o vesnici nejvíc.“

Po chvíli se hospoda opět rozhučela. Zůstali jsme znovu sami.

Dal si černý čaj s whiskou a já pivo. Díval se do sklenice. Myslel na Sophii?

„Myslíte si, že ji ještě potkáte?“

„Koho?“

„Sophii.“

„Sophii? Já ji nikdy neztratil.“

„Co?“

„Pravá láska se neztrácí, ani nehledá.“

„To ona vám pomohla přežít?“

„To je hloupá otázka.“

„A proč neodpovídáte? Ano, ne, nebo bojím se na tu otázku odpovědět.“

„Ne, je hloupá.“

„A jaká je pro vás pravá otázka?“

„Jaký je smysl života.“

Podíval jsem se na něj: „A jaký je smysl života?“

137

„Odpovím otázkou. Utíkáš před strachem, nebo za láskou? Co tě víc drží při životě?“

Mlčel jsem.

„Jdu spát, je osm.“

Šel jsem se ještě projít. Slunce zlatilo Paudorf, malé městečko složené mezi malebnými kopci. Vmiste, kde silnice přetíná řeku, jsem se vydal po zvucích vody skákající přes kameny až k lesu.

Tam mě potkala lesní cesta, která vedla ke kříži. Bylo na něm napsáno, že tam leží laický duchovní Blasius Bilek, který tam byl před válkou zavražděn, a taky že jeho duše v důsledku zbožných modliteb dosáhla věčného klidu. Naproti kříži byla lavička s vyrytým nápisem: Přejeme všem dobrý odpočinek a mír v duši.

Sednul jsem si na ni. Slétli se na mě komáři. Po chvíli štípance přestaly bolet.

Za lavičkou praskla větev. Otočil jsem se. Moji pozornost upoutal velký javor. Jak asi dlouho roste? Teprve až oči zaostřily, viděl jsem za ním, osm metrů ode mě, krásného srnce s parůžky.

A za ním ztuhlá družka, elegance zastavená v okamžiku. Pak pomalu přešli okolo, aniž by ze mě spustili oči a já z nich, dokud mi nezmizeli v mlází. Slyšel jsem, jak samec štěkavě beká. Myslel jsem na Bernarda, Sophii i tu spoustu mrtvých. Když ustalo to srnčí hlasité milování, vyrazili z mlází směrem ke mně. Zběsilou rychlostí, jako když je něco polekalo. Skákali vysoko nad padlé stromky i nízké smrčky. Co skok, to myšlenka, co myšlenka, to otázka. Bez odpovědi.

Druhý den nám farář řekl o těch zastřelených. Tvrdil, že to byla jen obava, ne nešťastná láska, která zabíjela. Pokrčil jsem lhostejně rameny. Na dvoře fary se začali k nějaké akci scházet rodiče s rozesmátými dětmi a vypadalo to, že tady ani nikdy k ničemu dojít nemohlo.

138

Ale já měl důkaz, vzteklého starce. Jeli jsme pak k té cihelně do ulice Gartengasse a pak do Ziegelofengasse k domku, kde byli drženi vězni.

„Tady brali vězni hlínu,“ ukazoval mi Bernard a pokračoval: „A tudy je vyváděli na popravu.“

Měl jsem smíšené pocity. Radost, že ten příběh je asi skutečně pravdivý, podle toho jak se jeho slova spojovala s místy a reakcemi lidí, co jsme navštívili. Zároveň mi bylo úzko, že si tam tak bezstarostně povídám s někým, kdo se na tom všem podílel.

„Co jste si tehdy myslel?“ zeptal jsem se. Vtom z domku vyšel muž. Řekli jsme mu, co tam děláme. Ochotně nás provedl.

Normální dům. Až v dílně jsem uviděl ponk. Podivný stůl s kukátkem, stopami po kulkách a panty na straně. Byly to zřejmě ty pancéřové dveře, kterými vězni vycházeli vstříc smrti. Zeptal jsem se toho pána, co o tom ví. Jak tady může někdo žít? napadlo mě.

„Jo, byli tady vězni. Na oknech dřív byly mříže. Támhle vedle v cihelně prý vypalovali takovým jemným kovářským uhlím prvotřídní cihly. K vybírání z pece používali takový kožený palčáky, pár jich tady mám, počkejte,“ zašel dozadu do dílny.

Hrabal se tam v harampádí, neviděli ho, jen slyšeli jeho hlas: „Nějaké vězně tu prý ale asi na útěku zastřelili nebo co, ne?“

Beny tiše přikývl a couval ze dveří. Nečekali jsme na palčáky jako připomínku smrti. Byla v nás, v myšlenkách, všude okolo.

ZRCADLO

S Bernardem jsme pak mlčky jeli romantickým údolím Dunaje do Mauthausenu. I když jsem věděl, že tam byl jen krátce, že to byla jen epizoda z celého příběhu války, chtěl jsem to místo vidět na vlastní oči. A taky jeho reakci tváří v tvář svědectví o té hrůzné mašinérii, jíž sloužil.

139

Ve městě byly plakáty, že v bývalém koncentračním táboře je tento týden každý den od osmi večer přehlídka hraných a dokumentárních filmů o lágrech. Bernard šel spát, už nic vidět nechtěl, že se do tábora podívá až zítra. Já jel. Ten film byl depresivní. A pak jsem vyšel ven a viděl tu hrozivou siluetu tábora. Vypadal spíš jako nějaký strašidelný hrad a mně bylo úzko.

Jak to, že mám takové štěstí? Co kdybych tu byl uvnitř v jiném čase? Bezmoc. Ostnaté dráty nad hradbami.

Hrozně jsem se pak dole ve městě opil. Cestou z baru do hotelu jsem se díval všem lidem, co jsem potkal, do tváře a přemýšlel, kdo z nich by byl stejná svině jako dozorci a kápové v Mauthausenu.

Určitě to je i dnes v nás, nepoučili jsme se, prokazatelně jsme se nezměnili minimálně dva tisíce let. Hledal jsem v těch tvářích tu schovanou krutost, která jen čeká na okamžik, kdy bude vypuštěna, a pokračoval jsem v tom rozjímání, i když jsem přišel na pokoj a díval se do zrcadla.

Zíraly tam na mě dvě opilecké oči, jako by se mi vysmívaly, neuhnuly ani o kousek a já v nich hledal utrpení i krutost, dvě věci, které mají vrazi i oběti společné.

Ráno se mně třásly ruce a nahoře v mauthausenském táboře, kam jsme za plného světla zajeli, se zase třásl Bernardův hlas. Ve sklepení, kde byly plynové komory přeplněné fotografiemi mrtvých, zapálenými svíčkami a hloučky oněmělých turistů, se starý pán najednou otočil a o hůlce se rychle belhal pryč. Došel jsem ho. Měl zakalené oči. Jemně jsem ho vzal za rameno: „Támhle je východ,“ ukázal jsem mu na druhou stranu, kudy vedl směr prohlídky.

„Já už to dál nechci vidět,“ vytrhl se mně a umíněně šel ke vchodu. Prošel jsem to sám. Díval jsem se na dopisy vězňů, do vyděšených očí na fotografiích, cítil spolu s vlhkostí sklepa, kde 140

byly komory, vůni kytek od pozůstalých. Šla na mě husí kůže z výrobků vězňů i z věcí, co se vyráběly z nich. Z jejich vlasů, kůže.

Bernard na mě čekal venku na ostrém slunci a díval se do země jako nahrbený pták: „Tolik jich nebylo.“

„Jako vězňů?“

„Jakejch dvě stě tisíc? To nebyl vyhlazovací tábor. To nebyla Osvětim,“ skoro křičel a v očích měl slzy. „Já jsem nic takovýho neviděl,“ vedl si urputně svou.

„Stejně jste přece něco viděl, ne?“

„V těch komorách jsem nikdy nebyl.“

„Vy jste neviděl, jak tady vězni chlastaj polívku ze země, kam jim ji vylili kápové? Jak je dozorci stříleli do zátylku? Je to tam všechno na těch fotkách. Pojďte se podívat.“

„Táhne z vás chlast, mladý muži. Vy mi nebudete říkat, co mám a co nemám,“ otočil se.

Bylo mně ho líto, ale zároveň jsem na něj měl vztek, hlava mě z minulého dne bolela: „Já bych se zastřelil, kdybych nosil stejnou uniformu jako vy.“

„Jo, ta vědma v těch modrobílejch peřinách mi prorokovala, že“

„To už jste říkal miliónkrát,“ mávnul jsem rukou. „Chtěl jsem se zastřelit,“ plakal, „ale vystřelil jsem si jen dva horní zuby. A pak se mi zase chtělo žít. Tak se omlouvám.“

„To jste mně neříkal.“

„Nemusím vám všechno říkat. Opravdu jich tolik nebylo. Dvě stě tisíc, to ne.“

Naštval jsem se: „Dobře, jak chcete. Tak kolik jich podle vás bylo?“

Mlčel.

„Sto tisíc, padesát, deset tisíc? Nebylo jich jen tisíc? I kdybych žil sto let, nikdy bych tisíc životů nestihl popsat. Tolik životů. Tisíc lásek proher, dětí, snů.“

141

„Jo, stydím se. Stačí?“ řekl tiše a vyrazil k bráně. Naši hádku sledovala nějaká skupinka turistů. Bylo mně to jedno.

CESTA DO TŘEBÍČE

Cestou zpátky do Čech jsme spolu v autě nemluvili, Bernard Mares už mě nepoučoval, jestli mám jet rychleji nebo pomaleji, a díval se celou dobu z auta na mraky. O čem přemýšlel? Nevím.

Když jsme jeli přes Třebíč, ukázal mi bývalý sirotčinec Alice Masarykové na Jejkově. Byl zamknutý a v dezolátním stavu.

Přelezl jsem cihlový plot a starého pána požádal, ať tam počká.

Potřeboval jsem to vidět, zažít, abych to mohl dobře popsat.

Pamatoval jsem si z jeho vyprávění, v jakém patře co bylo, i to, že zarostlému pískovišti tenkrát říkali rejdiště. Ze dvora bylo vymlácené okno. Vlezl jsem dovnitř, našel bývalou kapli, kde rozbitou vitráží prorůstala mladá břízka, uchycená na parapetu.

Nalezl jsem také kuchyň, tam i výklenek na chleba, a dokonce pokoj, kde Beny ležel s Rudou Malindou. Teď v něm byly rozhrkané, počmárané lavice s vyřezanými srdci, jmény a několikaletým prachem. Připadal jsem si jak archeolog prvně vstoupivší do hrobky faraónského velmože, o němž toho tolik slyšel, nastudoval, že mu to tam teď připadalo důvěrně známé.

Podle napůl strhané a povlávající výzdoby a nástěnek na zdech jsem poznal, že za komunistů to asi bylo stavební učiliště. V

prvním patře byl nekompromisní nápis: PŘEZUJTE SE! Musel jsem se usmát. Všechno pomíjí, na všechno sedá prach, jen naše duše jsou tady, pořád stejné chyby a volby, jako by si nejdřív svou cestu do nebe musely zasloužit.

Když jsem přelézal plot nazpět, pana Marese jsem nikde neviděl.

Zavolal jsem. Nic. Pak jsem ho uviděl, jak leží přímo pode mnou za zdí na zemi stočený do klubíčka, celý zvláštně 142

pokroucený. Srdce se mi zastavilo. Začínal jsem mít toho vzteklého starce rád, a on mi tady umře?

„Co je vám?“ seskočil jsem ze zdi dolů.

Nic.

„Haló vy jste mně říkal, že mi řeknete, jak to bylo s tím Divokým Billem!“ zakřičel jsem.

„Bill?“ otevřel ubrečené oči.

„Vždycky byl čestnej. Splnil, co řekl.“

„No a vy jste mi slíbil, že mi to všechno ukážete, a ne, že si tady budete hrát na mrtvýho.“

„Ne, já mám podle tý vědmy umřít tam, kde jsem se narodil, a až mi bude 84.“

„Tak dobrý, vstávejte.“

„Vemte mě domů, prosím, já už nemůžu,“ plakal. A tak jsme jeli zpátky na smetiště.

LILI MARLENE

Po Paudorfu nabraly události rychlý spád. Jako by to snad ani nebyl jeho život, ale rychlý film. Také si pak z těch let pamatoval jen takové útržky obrazů. Ústup. Černoch, co žvýkal jako kráva.

A pak úder do břicha, když ho čapli Rusové. Absurdní pitka ve Vídni. Jo, a taky vlastně, jak ušlapali Bachmaiera. Ale celý to začalo tím naháněním vězňů ve Steinu. Tou dobou už i slepý viděl, že se blíží konec války.

Oddíl, který Bernard vezl, dostal už před Paudorfem bleskový rozkaz od gauleitera, nejvyššího nacistického pohlavára v kraji, povraždit vězně v největší věznici v Rakousku, vybudované za Marie Terezie ve Steinu. Místní velitel se prý nejspíš vedrem zbláznil a se svými podřízenými všechny mukly propustil na svobodu.

143

V dny toho jara bylo opravdu k zalknutí. Vítr umřel horkem a vzduch se najednou tetelil nad ulicemi, po nichž pobíhali vyhublí vězni, připomínající laboratorní bílé myši v labyrintu. Nikdo jiný venku nebyl. Ani živáčka.

Ochromil obyvatele strach ze záplavy muklů v ulicích, nebo dusivé vedro? Na stromech se nepohnul ani lístek, oblohou bylo vidět do vesmíru, jako by si Nejvyšší připravil výhled. Ani mráček nad hlavami vězňů. Jen pot a strach, co se asi stane.

Někteří bezradně kličkovali od zamčených domovních dveří k slepým dvorkům a zase zpět na ulici. Z oken už visely schlíplé bílé vlajky, ale byla to jen ponížená, škrobená prostěradla, němí svědci milostných chvil i bezesných nocí obyvatel vyděšených z Rusů, jež si představovali jako zaprášené, zakrvavělé příšery ze špatného snu. Kromě häftlingů, co hledali jako spásu nádraží, pole nebo jen obyčejný stín, se pár vězňů pomateně zastavilo na ulici vedoucí ze Steinu do Kremsu, opírali se o zdi, jako by popadali dech, jeden uprostřed ulice jen zaklonil hlavu a někteří se svalili na vyhřátou dlažbu a dýchali prach nosem těsně nad zemí.

Mezitím cestou ke Krems-Steinu slyšeli Bernard Mares i jeho závozník v kabině z korby písničku od Lale Andersen, kterou vojáci milovali, i když se pokusila utéct k nepříteli: Všechno kolem pomíjí, všechno se dokoná, po každém prosinci vždy přijde zas máj. Zpívali ji obhroublými hlasy v naději, že tu válku přežijí, i když šli sami vraždit jako miliony jim podobných vojáčků s tím chlapeckým obličejem, pod kterým se chystala ke skoku krutost, než si to všechno vzalo s sebou utrpení, kmotřička tyhle války.

Ale vojáci, co seděli za Bernardem vzadu, byli trošku jiní. O

světelné roky daleko od vojáků, co stříleli, aby se probili k cíli, ke konci války, aby sami přežili, aby dobyli ztracené pozice nebo se 144

jen dostali ke svým týlovým jednotkám, kde je čekalo žrádlo a spánek. To byly pravé ovce téhle války na obou stranách, kterým hrála písnička o Lili Marlene a kteří se často stávali jen kanonenfutter – žrádlem pro zbraně. Ne jako ti, co mu seděli vzadu. Tohle proběhlo Bernardovi hlavou, když je slyšel za sebou v autě zpívat. Vzpomněl si na začátek války, jak jim ve výcvikovém středisku SS v Braunschweigu šest neděl rvali do hlavy: „Tvá čest je věrnost. Jste něco extra, nejste příděl pro kulomety.“

Ale tihle hoši byli jiný případ. Všiml si, že někteří z nich nebyli opití novou uniformou se všemi těmi stříbrnými knoflíky jako kdysi on, ani chlebem s máslem. Viděl jim v očích něco, co nejdřív nemohl pojmenovat, ale teď, když za ním zpívali, se mu to samo dralo na jazyk: VRAŽEDNÁ POCHOUTKA.

Oči jim svítily jako rozdrážděným a hladovým psům, co by se servali i o lidské lejno, ale jim okolo běhala spousta masa a krve v živých lidských konzervách. A oni, hladoví, s chřípím roztaženým pomalu až k uším, seskakovali s jedinou touhou, ukojit svůj pravěký hlad po krvi, horní rty se jim chvěly a oni najednou neviděli rozkaz, jen plné talíře, které je zbaví té touhy.

Bernard se opřel o sajtnu auta a začal dávit, ne, to nikdy s Rudou Malindou nechtěli, měl tou dobou být už dávno v amazonském pralese, být Divokým Billem. Jeden voják se ho se smíchem zeptal, co se stalo, a tak řekl, aby se ho zbavil: „Lili Marlene je kurva!“

„A to ses dozvěděl až teď?“ zasmál se a s tou písní, ke které se začali přidávat další vojáci, běželi ke Kremsu.

Odtamtud vybíhali první vězni, slyšeli krátké dávky ze samopalů, a tak se ve zmatku otáčeli a utíkali zpátky ke Steinu, a ta melodie, ochraptělé hlasy, slova je dostihovaly v okamžiku, kdy unikali, srdce jim skákala z těla, kličkovali a umírali. Ta 145

slova od krásné Lale už znáte: „Všechno kolem pomíjí, všechno se dokoná.“

MEDVÍDCI BEZ OČÍ A NOHOU

Ptal jsem se Bernarda, jaké to je, vidět někoho umírat. Seděli jsme v jednom hamburském CAFÉ ve čtvrti Altona a on se na mě nepřítomně podíval: „Vidíš sám sebe. V té krvi, v tom rozmašírovaném mozku.“

„Jaký to je?“ naléhal jsem.

„Chováš se jako řidič, kterej jede okolo bouračky. Tři minuty opatrně, ale pak zase zrychlíš. Nekoukej na mě tak, nebo z tebe dostanu žaludeční vředy. Nikdo mi neříkal, že spisovatelé jsou takoví nechápaví blbci.“

„Jak to, že zrychlíte?“

„Pud sebezáchovy Velí ti zapomenout, ale to je jen moje domněnka. Proč ty furt chlastáš? Říkáš si, že tobě se to nemůže stát, že budeš jednou chlapík dole pod mostem, dementní prase, jehož jediným cílem bude dát si chlast, usnout, zapomenout.“

„Nebavili jsme se náhodou zrovna o vás?“

„Jo, máš štěstí, že já si to všechno bohužel pamatuju. Kdežto ty jednou kvůli chlastu všechno zapomeneš.“

„Můžu za to, že jsem auto, co jezdí na alkohol?“

„Dělejte si, co chcete, pane. Jednou ale budete mít místo mozku tygra v džungli.“

„Dyť tolik nepiju.“

„Ježišmarjá, takovej mladej člověk Kolik teď asi tak je Jedenáct, a to už v sobě máte tři.“

Lidi v kavárně se začali otáčet, jak vykřikoval nahlas.

„No dobře, už si nic nedám,“ ustoupil jsem, aby se nehádal: „Vyprávějte.“

146

„To je moje prokletí. Mám asi mít až do vysokýho stáří dobrou paměť. Je to jako naschvál, abych to pořád viděl před očima.“

„Kolik vězňů oddíl, co jste vezl, tenkrát v Kremlu, postřílel?“

„To byly jatka. Na ulicích jich bylo snad tisíc, nebo několik set Nevím.“

„Nechal jste někoho utéct?“ řekl jsem spíše přání než otázku.

Nechápavě se na mě díval. „A co jsem měl asi tak dělat? Střílet jsi musel, trefit ne. Jednoho häfilinga, schovaného hned za věží za nějakou sochou, jsem schválně přeběhl, i když jsem ho viděl.

Naštěstí se nikdo z našeho oddílu nedíval napravo nalevo. Je zajímala jen kořist. Ať mi nikdo neříká, že řezníkem se stane někdo, kdo nemiluje zabíjení.“

„Vy jste z těch všech lidí zachránil jenom jednoho?“

„Je to málo? Ještě jsem zachránil ňákýho Laknera – Čecha, důstojníka francouzský armády.“

„Kdy a za kolik?“ zeptal jsem se posměšně.

„To bylo chvíli před Kremsem. Byl jsem velitel eskorty a nechal jsem ho utýct.“

„Za kolik?“ opakoval jsem.

„Za všechno, co měl v zadku.“

„V zadku?“

„Šroubovací tubu velkou jako zapalovač. Měl v ní dva diamanty a peníze. Sám mi to nabídnul. Potřeboval jsem vyplatit i ostatní z eskorty, nechal jsem si tu tubu a diamanty. Ale čeho si neprávem bereme, je nám odňato,“ usmál se, když si vzpomněl na citát ze své sbírky. Nevěřícně jsem ho pro změnu pozoroval já.

„Těmi diamanty jsem zaplatil svůj neúspěšný útěk z vězení.“ A po chvíli vítězoslavně dodal: „Ještě jsem zachránil Sophii.“

„Svou holku? Vážně?“

„No a co? Kolik jsi jich zachránil ty?“

Přemýšlel jsem, jestli mám o tom hajzlovi dál psát. Díval jsem se na něj a cítil opovržení. Pak mě napadlo, jaký bych byl já sám 147

v jeho kůži? To, co mi vyprávěl Bernard Mares, bylo absurdní, smutné, ale zároveň plné síly přijímat osud takový jaký je. Pořád jsem se musel ptát: co je to za chlapa? A to jsem ještě o tomhle produktu tanzpause o silvestrovské noci nevěděl všechno.

Rakušák, Čech, hajzl, dobrák nebo hlupák? Vzteklý stařec? Můj názor na něj se pořád měnil. Vždy když plakal, napadlo mě, že to je člověk, příď, co rozráží vlny života. Ale pak jsem ho viděl se vztekat. Nebo jsem slyšel o tom, že v Krems-Steinu schválně přeběhl okolo vězně přikrčeného za sochou a Jo, je to hodně, zachránit alespoň jednu lidskou bytost, ale stejně jsem na něj byl naštvaný.

Zatímco jsem takhle přemýšlel, všiml jsem si nehnutého obličeje starého pána. Zíral ven stejně zoufale, jako kdyby se čas vrátil do těch dnů, o kterých mi vyprávěl. Za výkladní skříní kavárny zastavil na červenou popelářský vůz, který měl nad reklamními poutači na bocích korby otrhané mončičáky špinavé medvídky a jiná plyšová zvířátka bez očí a nohou, která asi řidič zachránil před jistou samotou na smetišti. Podíval jsem se zpátky na Bernarda a najedou jsem měl pocit, jako by mu něco došlo. Díval se na to auto nehnuté, pak i na to samé místo, když odjelo na zelenou, jako kdyby mu kdosi poslal nevinnou kulisu, aby mu něco připomněla.

„Život jde dál,“ řekl jsem mu, i když jsem nevěděl, jestli si myslí totéž Nemohl jsem ho v tom nechat.

Smutně se usmál: „No právě. Mohl jsem jich zachránit víc.“

„Nikdo neví, kolik by jich zachránil ve vaší kůži.“

„Jenže já, já to vím. Řeknu ti všechno. Největší umění je lhát, a kdo to neumí, musí mlčet. A já už nechci!“

„Jsem jedno velké ucho.“

„Nebudete mi stejně věřit, až vám to řeknu všechno.“

„Budeme teda hrát hru – mluviti pravdu?“

„Já myslel, že už ji hrajem.“

148

KRAVÁL UMÍRAJÍCÍ VÁLKY

Všechno šlo s velkým rachocením pryč ze silnice, to Maresovi utkvělo v hlavě. Ten intenzivní hluk byl předznamenáním konce války a požíral krajinu okolo zeleného Dunaje jako nějaký obrovský nenasytný pavouk, který sežere každého, kdo se nespasil útěkem, a nebo ho aspoň uvězní v pavučině strachu.

Bernard byl tak ochromený, že nevydal ani hlásku, nebo mu ji už v zárodku přebilo kovové skřípění stovek železných pásů narážejících do rozervaného povrchu silnic, které jako by všechny vedly k Američanům. Spas se, kdo můžeš!

V té chvíli to opravdu vypadalo, že velké armády wehrmachtu a SS prchají pouze před hlukem vysoko letících perutí anglických bombardérů, před blízkou kakofonií kaťuší. Strašný kravál vydávala umírající příšera války, než ji úplně dodělaly následující dny, hodiny zoufalství a očekávání. Se soudným dnem jako by však mělo přijít ještě cosi strašnějšího než tahle apokalypsa útěku. Něco viselo ve vzduchu, zatímco se na silnici za sebe poslušně řadily rychle plynoucí čas, ochromující strach a kolos pomalu ustupující německé armády, nekonečný štrúdl aut a lidí, neboť děla se strhávala do příkopů, aby nebrzdila ten útěk.

Povětří občas rozřízly výstřely, jak si jednotky SS vynucovaly střelbou do vzduchu přednostní průchod před wehrmachtem.

Prominentní vůdcovy jednotky měly všude přednost. Jenže teď i ten poslední vojenský pucflek věděl, že nejedou jako o život kvůli Hitlerovi, ale aby spasily u Američanů své zadky před krvelačnými Rusy.

Bernard najednou tušil, že těch dvou ostrých písmen se stejně nikdy nezbaví a budou ho tlačit v mozku po celý zbytek života, a přál si tedy vidět znovu Rusa, utkat se s ním a klidně i zemřít.

Aspoň by to měl za sebou, strach i tu mytickou Rudou armádu, 149

poháněnou hladem jak hejno kobylek, jež musí postoupit na další pozice, neboť jinak nebude mít co žrát.

Jak mohly vypadat vesnice, přes které se přehnaly tisícové vojenské šiky? Krvácely mezi stehny žen, hořely střechami těch, kteří se chtěli bránit rabování, a řvaly bezmocí stejně jako dobytek odváděný ze stájí na porážku. Zapomenuté, dosud nezabavené a neroztavené zvony těch vesnic poplašně a přerývavě zvonily, ale ocelová srdce uvnitř už jim radostně tloukla z tušení konce toho všeho.

I když si Mares přál utkat se ještě jednou s Rusem, osud chtěl něco jiného. A tak za slunného dne naplněného vůní nafty a šeříku, osmého května lehce po poledni, dorazila Maresova jednotka do amerického zajetí. Nad nimi, stojícími v kukuřičném poli blízko Ennsu, létala letadla a shazovala letáky v německém jazyce: Vzdejte se, válka skončila. Vypadalo to, jako když sněží za plného slunce. I hlas z amplionů na džípech, obkružujících v těsných kruzích jeho prořídlou jednotku, vyzýval všechny ke složení zbraní. Bernard je s ostatními odhodil, i s pistolí v pouzdře na opasku, na jehož přezce stálo MÁ ČEST JE

VĚRNOST, a užasle zíral na černocha za volantem džípu, který žvýkal jako kráva! V životě nic takového na vlastní oči neviděl, pouze kresby mouřenínů v Divokém Billovi, a tak to bral jako symbol, předzvěst té volnosti a cesty, která ho čeká do Jižní Ameriky. Ale ještě víc ho povznášel ten pocit z konce války, ta úleva, že z něj napětí, co bude zítra, už spadlo, protože si bláhově myslel, že z toho nejhoršího je venku. Ale to mu jen osud dával oddechový čas před tím, než ho po předkole, kterým byla válka, vyzve do skutečného ringu, kde kdyby všechno nebylo k pláči, bylo by to k smíchu.

150

KULIČKA

Chtěl bych být orlem, co se vznáší nad oblaky. Mluvit málo a říkat pravdu. Cožpak je potřeba zásadní věci, jež jedině mají smysl, sdělovat dlouze? Cožpak jsem zbabělec, sup, co musí kroužit okolo oběti dlouho, aby si to uvědomila?

A tu samou pravdu ukládat ve slovech do románu a říkat ji i lidem, co s nimi hovořím. Skloubit tu pravdu, co cítíte, že byste měli říct, protože to jedině je pravě, vyšší hodnota nezávislá na našich jepicích životech, s moudrostí, co tu někde je.

Pravda je přece povznášející a krásná jako naše hříchy, o kterých umíme sami sobě říct. Krásné je taky ležet v posteli a přemýšlet, co bylo před tím, než se kulička o velikosti špendlíkové hlavičky a nepředstavitelné hustotě rozprskla do prázdna a vznikl čas zároveň s prostorem, kterému říkáme vesmír. Prý se neustále rozpíná a roztahuje do menších hustot. Jednou bude tak lehký, že se zřítí sám do sebe. A to je moment, který mě zajímá, i když tu už dávno nebudu. Dnešní velryby, skály, Slunce a já se jednou vrátíme k prapodstatě – ke kuličce menší než špendlíková hlavička o nepředstavitelné hustotě. Bude v ní všechno. Naše bolesti a vzpomínky. Svítání a snídaně dnešního rána, otázky mé dcery a vašich dětí, Beethovenova Devátá a úsměv Mony Lisy.

Šamanské obřady kdesi hluboko v džungli i start rakety na mysu Canaveral. Bude tam i celé nebe, celá hvězdná obloha, i ta, která je vidět jen z jiných planet.

Chtěl bych mít tu kuličku u sebe. Nosil bych ji jako nejcennější šperk. Nic bych od ní nechtěl, nikomu bych se s ní nechlubil, měl bych ji jenom pro ten pocit. Neumím to očekávání toho pocitu vyjádřit, protože tu miniaturní kuličku nemám. Ale asi bych cítil, že mně nic neutíká, že je na vše dost času.

Budou v té kuličce všechny okamžiky jediné vteřiny na celém světě i miliardy světelných let Mléčné dráhy. Bude tam veškerá nespravedlnost a nenadálé štěstí i moje pokora, že jsem se na 151

světě neobjevil jako mořská řasa a horká láva, ale jako jedna z jedinečných bytostí, která cítí a vnímá bolest i všechnu tu krásu.

Pocit, že jsem součástí všeho. Asi bych cítil lásku.

Nepojmenovatelnou, a přesto tak přesnou a konkrétních tvarů, jako ten nejdražší šperk o nepředstavitelné hustotě, co nás zdobí, i když o tom nevíme. A tak si to aspoň často představuji, že ho mám. Že na mně leží odpovědnost všeho, co bylo, je a bude, ale vlastně s tím nic neudělám, takže mně je tak zvláštně těžko a krásně, nebojím se říkat pravdu.

Ale myslím, že je dobře, že tu malou kuličku velikosti špendlíkové hlavičky u sebe nemám já ani vy, a nosí ji Bůh. Je u něj v bezpečí, protože ji nosí ve svém srdci.

Lidskou mysl, odvozenou od božského rozumu, nelze srovnávat s ničím jiným než samotným bohem.

HUMANUS AUTEM ANIMUS DECERPTUS EX MENTĚ DIVINA CUM

ALIO NULLO NISI CUM IPSO DEO COMPARARI POTEST.

– Cicero –

RUSOVÉ

Devátého května roku devatenáct set čtyřicet pět bylo čisté ráno, na nebi ani mráčku, všude podezřelé ticho. Ospalý Bernard udiveně vylezl z jednoho z přecpaných stanů, kde spousta vojáků ještě chrápala. Venku stál obersturmbannführer Sperling, opíral se o provazy stanu, nohu měl na kotvicím kolíku a díval se směrem k nudícím se americkým strážím. Aniž by se otočil k Bernardovi, řekl: „To je zajímavý, jak spolu vůbec nemluvěj.“

Když Beny pohlédl směrem, kterým se díval jeho velitel, viděl okolo nákladního auta, jehož korba sloužila jako pozorovatelna 152

jednomu strážnému, dvě skupinky polehávajících a zívajících vojáků.

„Černý a bílý zvlášť. Jak takhle mohli bojovat? Pozoruju je už chvíli. Občas si nějakej z těch bílejch pošle negra pro čaj. Co nás oni chtěj učit?“ řekl znechuceně obersturmbannführer, otočil se a šel do stanu. Když míjel salutujícího Marese, jen štěkl, aniž by se na něj podíval: „Nech toho! Je po všem“ a odmlčel se, jako by chtěl něco dodat, ale pak jen zakroutil rezignovaně hlavou a nahrbený tak, jak ho Bernard nikdy neviděl, vešel do stanu. Až potom si Beny uvědomil, že má strhané výložky a to vyznamenání za boje v Maďarsku, protože být důstojníkem poražené armády na konci války asi není to pravé. Ze solidarity si je odtrhl taky a hodil do vysoké a sešlapané trávy. Všiml si, že jich tam už leží víc. Usmál se. Tak to je opravdu konec. Bůh má dovolenou, a tak ji na zemi dal všem.

První den v zajetí. Rozhodně na tom tady nebyli tak špatně jako vězni v Mauthausenu. Američané jim večer dali pár balíčků cigaret s krásným názvem: LUCKY STRIKE. Nikdy nezapomene na to, jak se jejich tábor, pohroužený do tmy, hned po tom, co jim je hodili z korby, rozsvítil stovkami světýlek od zapálených cigaret. Čadil taky a poslouchal dohadování vojáků. Prý jim už zítra vrátí zbraně a půjdou na Rusa. Proti bolševikovi, neboť to ten americký generál tak nenechá, když mu už zbývá jen takový kousek Evropy. Mares tomu věřil, nic neuvěřitelnějšího, než co zažil během války, se už asi stejně stát nemohlo.

Něco takového však nepřišlo a Amíci se navíc ani netvářili jako jejich dlouholetí věznitelé, takže spousta těch, co si při zajímání schovali pistoli, i když jim říkali, ať naházejí zbraně na pravý a levý okraj silnice, ji nakonec vyhodila během dalších nocí do černé tmy za táborem. Jedna takhle hozená asi na něco spadla, 153

vystřelila, a tak černoch na stráži spustil poplašenou střelbu a tu noc pak bylo chvíli veselo.

Největší překvapení ale Mares zažil, když ho po osmnácti dnech pouštěli – jeho jednotka AVL se na válečných zločinech nepodílela. To ráno totiž byly na klopách bývalých esesmanů vlajky různých národů Evropy, jak se organizovali pro společnou cestu domů, a jen tak málo německých, že musel přemýšlet, v kolika státech se Němci zabydleli, a potom je zradili a bojovali proti nim. Pohlcuje snad Němce neznámá nenávist? Ne, zavrtěl hlavou sám pro sebe, on přece žádnou necítí.

Když odjížděl z tábora, měl už na sobě civilní šaty a pro jistotu na kabátě našitou kulatou československou vlajku. Nechal si ji tam našít od jedné německé řádové sestry, která se v táboře starala o raněné. Nakreslil jí, jak vypadá, a ona mu červenou barvu vystřihla z esesácké standarty a bílou z prostěradla pro raněné. Jen modrou nemohla nikde sehnat, a tak si Bernard dovolil zavtipkovat, řekl, že by o něčem věděl, a šel z toho stanu ven pod blankytně modré nebe a ukázal s rošťáckým úsměvem prstem na oblohu: „Je to daleko, ale vy tam máte konexe, ne?“

Chvíli se na něj dívala a mlčela, pak tiše řekla: „Je dál víc než kdy jindy,“ a šla dovnitř, kde vzala další kus toho rozstřiženého prostěradla a obarvila ho nějakou tinkturou z lékárny na modro.

Jak tam Bernard stál a pozoroval ji, tichou, pokornou sestru mezi sténajícími vojáky, připadalo mu, jako kdyby se setmělo a na tábor, na celé Německo se snesla černočerná tma, jako stín za všechny ty Kremsy, Paudorfy a Mauthauseny.

Vzpomněl si, jak poprvé viděl mauthausenské schody smrti, když dolů do lomu pod táborem přivezl krumpáče a nové nářadí.

Zarazilo ho to ticho a ten podivně pokroucený čas, byl to opak toho, co viděl, když byl kdysi, ještě než ho odvedli, poprvé v kině na jakémsi starém filmu se zrychleným, trhaným pohybem, v 154

němž nějací vojáci dobývali kdesi v Africe starou pevnost a komicky cupitali do útoku na jednu dunu. Všechno to vypadalo tak jednoduše, trochu i vesele, a hlavně dobrodružně.

Nikdy v podobných filmech neviděl to, co pak v Mauthausenu.

Snad stovky sehnutých, tichých bytostí, které se jak bez duše ploužily do těch strmých, vysokých žulových schodů. Jako by byl opět v kině, jen ty trhané pohyby byly mnohem pomalejší, jako kdyby se rozbila promítačka života a lidi se s němými ztrhanými obličeji prohýbali ani ne tak pod těžkými kvádry kamene, s nimiž se lopotili nahoru, ale pod tím pokrouceným časem, který jim svazoval nohy. Přesto s těmi břemeny stoupali s takovým úsilím, že kdyby ty schody vedly mnohem výš, došli by až do nebe, první uprchlíci z tohoto světa.

Bernard si vzpomněl na jednoho důstojníka s tenkými rty a opuchlým obličejem, který šel mlčky za jedním vězněm až nahoru, tam ho shodil dolů a ten vězeň spadl i s tím kvádrem asi o dva schody, než ho začal bez emocí kopat do žeber, do hlavy a pak mu nařídil, ať ten kámen hodí zpátky do lomu. Potom toho vězně před sebou hnal dolů. Jednou dvakrát vrazil ten vězeň do ostatních muklů, kteří neměli sílu uhnout. Zatímco ta bestie v německé uniformě šla zase mlčky nahoru za vězněm, co táhl nahoru ten samý kámen, přišel Mares k jednomu ze strážných: „Co to je za svini?“

„Nepřítel říše,“ řekl mu ten paňáca.

„Já myslím toho důstojníka.“

„Jsou to nepřátelé říše.“

„Jdi do prdele, tohle už není trest pro nepřítele říše, ale vědomé týrání. To není trest, ale ničení, úmyslné ničení toho člověka.

Co je to za zrůdu?“

Až teď se na něj strážný podíval: „Sturmbannführer Bachmaier, a dej si pozor na pusu, ty Rakušáku.“ Mares vypnul po německu 155

prsa a řekl rázně bez přízvuku: „Wenn das der Führer wüsste – Kdyby to tak vůdce věděl,“ a s tím odešel od toho vyštajfovaného idiota zpátky k autu, aniž by tušil, že Hitler byl ještě větší svině.

To se dověděl až mnohem později při promítání filmů ve Valdicích, ale to jsem poněkud utekl tomuhle příběhu, v němž jeden živočišný druh v sobě dokáže objevit tolik krutosti, ale překvapivě i soucitu a taky lásky k blízkým a vlastním snům o světě, kde slunce hřeje, nebe je blízko a není takových sviní, jako toho Bachmaiera.

Ostatně jeho Američani asi taky propustili, a nebo jim utekl, protože ho pak potkal na nádraží v Ennsu, než se mu ztratil v davu lidí, co tu čekali celý den na vlak, protože byl chaos a ještě nic po těch dvou týdnech od konce války nefungovalo. Až asi po dalších třech hodinách přijely dobytčáky, které Rusové vypravili místo osobních vagonů do americké zóny, aby umožnili přepravu mezi Dolními a Horními Rakousy.

Bernard nastoupil do vlaku, kterým měl jet do víc než sto kilometrů vzdáleného Kremsu, poblíž něhož dal svobodu Sophii, jako kdyby byla motýl a on sběratel její polámané a skoro setřelé krásy a vytáhl z ní špendlík a ona se rozletěla do světa. Jel do Kremsu, kde se mu ztratila. Řekli si přece, že se tam sejdou v parku, každou středu po válce. A kdyby tam nebyla, chtěl ji odtamtud hledat jako pes, který hledá a je mu jedno, jak dlouho, protože pes nepustí stopu, když ji cítí, i kdyby po ní měl jít celý život.

A v tom vagonu před jízdou někam, kde na nás čeká budoucnost se slintající tlamou, dychtivá, jak na ni zareagujeme, jak se budeme stotisíckrát tvářit, pokaždé jinak, jak se jí budeme bránit anebo na ni odevzdaně čekat, uviděl oči Bachmaiera.

Přelétly ho, jak byly vyděšené a přeskakovaly z jedné tváře na 156

druhou, a Bernard si uvědomil, že jedou ve vagonu plném vězňů, kteří se vracejí z Mauthausenu.

V tu chvíli úplně cítil v zádech, že se musí něco stát, jako by s tím vlakem, co vyjížděl z Ennsu a pomalu zrychloval, zrychloval i čas. A on, ještě než sklopil hlavu, koutkem oka v poslední chvíli znovu zahlédl Bachmaiera, protože pak už někdo cize znějící němčinou vykřikl: „To je ta svině!“ a Bernard se na něj úkosem podíval. Pak slyšel další výkřiky, které nenávistně řvaly totéž v jiných řečech, v tolika, kolik tam bylo vězňů různých národností, překřikovali se a pak mezi tou italštinou, češtinou a srbochorvatštinou slyšel, jak se někdo snaží přeřvat ty ostatní a řve na toho, co první upozornil na Bachmaiera, který teď vypadal, jak ho ti vězni drželi pod krkem, že se každou chvíli pozvrací: „Ty drž hubu, ty svině, ty seš přece kápo, ty kurvo z píči kurvy, ty seš přece jeho kámoš, ne? Ty svině!“

A na tu poslední svini chytil les rukou i toho kápa a Bernard cítil, jak se okolo něj rvou ruce a těla, která taky chtěla dát ránu, ale protože bylo těsno, tak se nikam neprorvali, ale vzteky sebou mleli a hrozili aspoň pěstmi nad hlavou, tolik nenávisti v nich bylo. V Bernardovi by se najednou krve nedořezal, zadek mu seštípnul půlky k sobě, že i kdyby se pokálel strachy, tak se nic nestane, protože přes ty jeho sevřené půlky nic neprojde, ani prd strachu, který by ho označil jako Kainovo znamení, jako strach člověka, který se bojí psa, a ten to větří. Cítil každý úder pěstí, kopanec, který ti dva schytali od toho davu, protože se vlnil a hýbal do rytmu ran, až měl Mares pocit, že se vlak tím houpáním převrátí.

Protože neměl v té chvíli oči podlité nenávistí a mozek mu jel úžasně rychle a přesně, jako by tu scénu chtěl snad navždy zaznamenat do paměti, jeho oči klouzaly po tom davu, který dostal od osudu možnost naplnit biblické zub za zub, a jak tak 157

letěly nad hlavami, zaznamenaly ještě jednou Bachmaierovy vyděšené oči, a jak se spolu střetly, na zlomek vteřiny se vpíjely do sebe, a jestli si něco povídaly, tak se to nikdo nedozví, protože pak je unášela masa těl a rukou do rytmu ran, než úplně ustaly a vězni sípavě dýchali do té písně, co zpívají pražce a vlak, když jede po kolejích.

Když v Kremsu ruští vojáci otevřeli dobytčáky, vyvalil se na ně už jen zpocený dav, neboť nenávist z něj vyprchala škvírami ve vagonu během té jízdy ke svobodě. Bernard vystupoval jako jeden z posledních, a tak viděl to krvavé bláto, co zůstalo z Bachmaiera a toho kápa. Vystoupil, za sebou mrtvoly a před sebou slunce, co ho oslepovalo. Nedočkavě se nadýchl čerstvého vzduchu, a i když byl ve válce jen pár roků, zdálo se mu, že to všechno trvalo obludně dlouho a že je aspoň o sto let starší a nebude se umět už nikdy smát.

Vzpomněl si také na stařenu, co mu předpovídala, že uniforma mu nepřinese štěstí, a rozhodl se, že už ji nikdy nevezme na sebe.

Ale to se asi osudu zdálo pozdě.

158

159

160

Tak stálo v osudu.

SIC ERAT IM FATIS.

– Ovidius –

MARŠÁL MALINOVSKIJ

Bernard Mares se ubytoval v Kremsu u známé, kterou obšťastňoval těsně po tom, co odešel ze sirotčince, a pak znovu během urlaubu. Gerti Valek, která byla o celých deset let starší a nebyla moc hezká, nicméně byla to první žena, která ho pomilovala, protože to tak chtěl i on.

Pamatoval si pořád ulici za kostelem, kde bydlela. Zazvonil tam. Objala ho a on ji a stáli tam i na poměry válečného přivítání až moc dlouho, až by snad někdo mohl říct, že dotykem se přenášejí i slova a celé myšlenky, ale to je přeci směšné. Přesto tam Gerti stála a hladila Bernarda po zádech s hlavou nakloněnou, jako by snad všechny ty příběhy poslouchala, i ten o Sophii i to, co zažil ve vlaku, ale Bernard jí všechno snad pro jistotu vyprávěl znovu až do noci u kuchyňského stolu, dokud její matka nešla spát, a potom se pomilovali na gauči v kuchyni.

Ne, necítil se před Sophií provinile, jen to tak vyplynulo ze všeho, co přinesly poslední dny, a on poprvé miloval ne pro sebe, ale pro toho druhého člověka, co ležel pod ním a zuřivě mu hladil jeho kučeravé vlasy. Nic nebylo pro teď ani pro budoucnost a oba si jen lízali rány, které jim způsobila doba a oni sami.

Leželi v posteli, prudce oddychovali, peřiny potištěné vzory lodiček a vln se nadzdvihovaly, jak dýchali, a zdálo se, že lodě na těch bílých peřinách plují, oba je pozorovali a bylo jim krásně.

Co si totiž dokážou dát dva lidi, ani celý zástup nedokáže, a tak tam pokojně leželi, jako by si mysleli, že to je naposledy, že potom se už nikdy nepotkají, a co si nedají teď, nedají si už 161

nikdy. Gerti tu noc přislíbila Bernardovi, že s ním objede místa, kde naposled viděl Sophii, a taky tam s ním jela. Ptali se v okolí na vyholenou vězeňkyni a nikdo se nedivil, neboť po válce se ptají lidé na ledacos, nejvíc však na blízké, které postrádají. Další den se vrátili ke Gerti a v noci se zase milovali. Dlužno dodat, že Bernard u toho měl zavřené oči a tahle láska, kterou cítil, všechny myšlenky v něm byly pro Sophii. Když ale otevřel oči, usmíval se na Gerti, jako by to snad bylo pro ni, protože už nic jiného než být hodný na ty okolo sebe nechtěl.

Ráno mu Gerti řekla, že nemyslel na ni, ale na Sophii, a on jen mlčel a díval se na šmouhaté linoleum v kuchyni a nejraději by neříkal nic, ale cítil, že to nejde, a řekl: „Jo, myslel jsem na Sophii, ale ne snad, že bych tě neměl rád.“

„Nemiluješ mě. Já si jen bláhová myslela, že ti budu stačit.“

A tehdy jí Bernard vzal něžně hlavu do dlaní, dal jí pusu na čelo a řekl jí, že ona nemusí nikomu stačit, protože je princezna a ty nikomu nestačí, o ně bojují rytíři v plné zbroji. A ona mu na to se smutným úsměvem řekla, že si aspoň udělají hezký den. Ten poslední. A že prvních deset minut po probuzení na sebe vůbec nebudou mluvit, jen se dívat do očí a užívat si toho, že je to naposledy. A pak se zase pomilují a budou se u toho dívat do očí.

Ona mu udělá snídani, pak se půjdou projít k Dunaji, do kavárny na zmrzlinu, pak půjdou na film s Adinou Mandlovou a potom Co potom, společná večeře, pak přespí a ona mu dá na rozloučenou velkou pusu.

Tak se domluvili a platilo to až do toho kina, kdy přestal jít film a sál oněměl, pak se rozsvítilo. Promítač šel před plátno a ptal se, jestli v sále někdo umí rusky. Chvíli bylo ticho, než začala Gerti strkat do Bernarda: „Ty přece rozumíš tý řeči. Říkal jsi, že jsi Rusům ve válce trochu rozuměl, že to je podobné češtině.“

162

„Buď zticha, prosím tě, Gerti,“ odbyl ji Bernard, ale už bylo pozdě. Obracely se k nim hlavy všech ze sálu a ona mu zvedala pravou ruku, kterou ji do té doby hladil na stehně. Možná právě proto, pro tu neukojitelnou vášeň, co nikdy beze zbytku nenaplníme. Řekla mu při tom něco, co si pak pamatoval dlouhou dobu: „Tak už nebuď posranej ze života a udělej taky něco pro ostatní lidi.“

Ten promítač ho celý šťastný bafl za paži a vláčel ho k východu, kde stáli Rusové se samopaly. Nedůvěřivě si ho prohlíželi a pak se obrátili na promítače: „On gavarit pa rusky?“

A ten promítač, rozkomíhaný z toho všeho dění okolo, jen třeštil oči, a Bernard se nadechl a začal ze sebe chrlit větu: „Ja gavarim pa rusky němnogo. Ne moc, ale trošku rozumím.“ A ten ruský důstojník, Gilevič se jmenoval, se usmál, chytl ho za rameno a řekl: „Moloděc,“ a už ho nepustil.

Mluvili spolu tak deset minut, než si nakonec rozuměli a Beny už tušil, co ti Rusové chtějí. Potřebují sál pro svou schůzi, neboť měl přijet jejich maršál, a proto chtějí vyklidit kino, zabavit ho.

Takhle zblízka už to nebyli hrozní Rusové, ale docela obyčejní chlapíci: Gilevič měl plnovous a nevypadal na žádného blbce. Ti druzí dva za moc nestáli, jejich šikmé oči pomrkávaly ze strany na stranu, jak byli překvapeni ruskými novotvary, kterými je Mares zahrnoval.

Když promítači a zároveň majiteli kina Bernard vysvětlil, že mu chtějí zabavit sál, zblednul. Ale rychle se v něm probudil obchodník a řekl: „Tak to by tady byl ve výborném stavu jeden kostel, tady hnedka na náměstí,“ jako by se kostely snad nestavěly za jiným účelem než pro setkání vojáků s generálem, a vypočítával: „Skvělá akustika, nové, čerstvě opravené sedačky. A taky jim řekněte, že mají nádherný sedáky z červený látky. No 163

spíš z fialový, ale klidně jim řekněte z rudý, oni maj tu barvu asi rádi a vám to snad nic neudělá to říct.“

Bernard mávl rukou a snědému, pohlednému lajtnantovi přeložil svojí češtinou, do které vložil pár výrazů a intonaci, jež pochytil od ruských vojáků, zajatých na frontě i promenujících se teď po Krems-Steinu, že je tady ještě lepší možnost, hodná příjezdu tak vysoké šarže, jako je maršál. Gilevičovi zasvítily oči a hned, že je Bernard moloděc, a jakási jiskra vzájemného pochopení mezi nimi přeskočila. Ne, nebylo to rovnou přátelství, ale jakési sympatie k ráznému jednání, které je oba spojovalo.

Mares ukazoval prstem dopředu, jako že hned jedeme, a doprovázel to nejistou, ze vzpomínek hledanou českoslovenštinou, kterou slýchal od jednoho obchodníka ze slovenských Kútů, který každý rok v době podzimních trhů jezdil do Třebíče a prodával i před sirotčincem.

„Vy, já,“ ukazoval na sebe i na ně a tou posunkovou řečí jim ještě ukázal, že mají jít, „iděme, no čo teraz,“ řekl si spíš sám pro sebe a pokračoval: „Poďme sa pozrieť do takého velikého, tákyj velikij dom,“ snažil se rozpomenout, jak ho před chvílí nazval, „katedrál, kostol, chrám.“

„Aá chrám, kasťol, cerkev,“ vítězoslavně zahlaholil lajtnant Gilevič. Ukázal Bernardovi na auto, jako že si má sednout a řídit.

A tak se z osudu rukou a vůle boží z Bernarda Marese, bývalého esesáka, stal pjerevodčik Krásnoj armii, neboť od té doby ho ta mytická armáda zabavila jako kostel, co jim ukazoval.

Krems a okolí znal, řídit uměl a Gilevič byl náramně spokojen, jak vyřešil otázku jazyka, když Ljošu, který uměl z jeho jednotky jediný trochu německy, zastřelil právě před týdnem nějaký mladíček z Hitlerjugend, už znechucený jen z věčného scházení se okolo táboráku a zpívání náckovských písní bez možnosti jiným užitečným způsobem vůdcovi pomoci.

164

A tak se Bernard stal majetkem Rudé armády, přesněji řečeno ruské komandatury v Krems-Steinu, která byla blízko onoho osudného

kina,

komandatury,

spadající

pod

maršála

Malinovského. Toho ostatně Bernard pár dní nato uviděl v onom kostele, jak mluví ke svým vojákům. Neposlouchal ho, jen se pozorně díval na toho přísného chlapa s mírně oteklým nosem, jak s lehkou přesvědčivostí mluví k sedačkám zaplněným tak, že ani nebylo vidět, že nejsou rudé, ale fialové. Fascinoval ho stejně jako páter Bouzek, Hitler nebo obersturmbannführer Sperling, chlapi, kteří uměli mluvit a davy jim pokorně naslouchaly, a zatoužil najednou nebýt Divokým Billem, ale jedním z nich, i když Hitlerem po tom, co viděl v Mauthausenu, radši ne. Jen chtěl být někým, koho ostatní budou taky uznávat a provolávat mu URÁ, URÁ jako ti unavení a válkou odření vojáci, kterým se teď z té zastávky v normálním čase bez bahna, výstřelů, zato s postelemi, jídlem, ulicemi a ženami najednou rozsvítily oči.

Bernard měl dokonce tu čest tomu velkému muži potřást rukou, když ho lajtnant Gilevič představil jako nového tlumočníka.

Večer ho ještě viděl na komandatuře, když se uprostřed pitky odešel provětrat na balkon. Mares ho oknem zahlédl a vyšel na balkon taky. Snažil se pár slovy, která za těch šest sedm dní stačil pochytit, zeptat, co je důležité, aby se člověk stal vojevůdcem, aniž by ještě tušil, že všechno to, co dělá velkého muže velkým mužem, má už dávno v sobě jako každý chlap, stejně jako nenávist, zlost a jiné špatné věci. Všechno to dávno máme v sobě, je jenom na nás, co si z toho vybereme.

Maršál Malinovskij se na něj se zájmem podíval, pak vytřeštil oči – Bernard úplně čekal něco velkého – než řekl: „Moloděc,“

škytnul a pozvracel se přes balkon dolů do ulic, jako by tomuhle městu vracel všechno to, co si zasloužilo, a nebylo toho málo.

Bernard jen zíral, teprve tehdy úplně pochopil význam slova 165

bohatýr, neboť jestli v té chvíli něco maršál dělal opravdu přesně, tak bohatýrsky zvracel. Přestože to nepůsobilo nijak esteticky, Bernard na něj užasle civěl. Pokaždé když to vypadalo, že už už přestane, něco se v něm náhle obrátilo naruby. Bylo vidět, že to v pravidelných intervalech překvapuje i Malinovského, jak při tom pokaždé udiveně vykulil oči. Až to vypadalo, že to je jen nějaký kouzelnický trik, a Bernard se taky pro jistotu podíval na jeho nohy od pasu dolů, jestli není náhodou napojen hadicí na výpusť z nějaké bezedné jímky či prošlého burčáku.

Když to ustalo, maršál se napřímil, rozmáchlým gestem si otřel svoje masivní rty a už se chystal odejít, když si zřejmě uvědomil, že celou tu dobu vedle něj stojí ten rakouský hošík ve vytahané ruské uniformě s bílou páskou tlumočníka jeho armády. Bylo vidět, jak se zarazil, a snad proto se na chvíli opřel o zábradlí a dělal to, co Bernard tehdy viděl poprvé v životě, ale potom s Rusy docela často. Dumal do krajiny. V praxi to vypadalo tak, že Malinovskij se chvíli upřeně díval před sebe, jako by nehleděl jen na obrysy okolních domů a stromů, ale viděl skrze ně a skrz noc, jako by snad viděl i skrz Alpy a přístavy až do žaludku poslední rybky plující na dně moře, co moře – oceánu, a tam pod natrávenými krevetami a planktonem v tom rybím žaludku zahlédl i špatnost, veskrze prohnilou špatnost života, který čím je špatnější, o to víc vyniká jeho krása, jako duha na temně šedomodré obloze těsně po bouřce. A protože tam zřejmě nezahlédl ani kousíček smyslu, proč jsme tady my, obyčejní, za ničím se pachtící tvorové, hluboce si povzdechl, ještě jednou si otřel rty a zachmuřeně, ale smířeně řekl: „Vot takíje děla. Takaja žizň.“ Velký člověk, pomyslel si Bernard, takhle s přehledem se vyprázdnit.

Těžko říct, jestli se čerstvý tlumočník Rudé armády učil tak rychle proto, že jsou si čeština s ruštinou trochu podobné, nebo z 166

pudu sebezáchovy, aby přežil, neboť musel se svými kumpány popíjet celé noci a tam nic jiného než mluvit nebo jíst nešlo. Jisté však je, že první se naučil fráze nutné pro přežití na komandatuře.

Jeho lektoři byli často prostí vojáci, kteří si chodili na velitelství pro rozkazy či tam jako spojky přespávali. Jako jeden vojín, který tam trávil noc na pokoji, kde spal s ostatními i Mares. Bylo vidět, jak je z toho nesvůj, když vojáci sloužící u Gileviče se zájmem pokukovali po tom chrastícím pytli plném uražených pozlacených oušek z porcelánových hrníčků, který ten nešťastník přes den všude tahal s sebou, neboť si myslel, že to je zlato. A večer si ten pytel pro jistotu přivázal i k ruce. Jenže v noci mu ho někdo z vojáků pod uzlem ustřihl. Když se probudil, nekřičel, jen obdivuhodně po rusku se stoickým nadhledem klidně zhodnotil způsob lupu: „Technika charošaja, kultura chujovaja.“ Náladu mu zlepšilo až Maresovo ujištění, že to stejně nebylo zlato, ale za chvíli mu to nedalo a zeptal se, proč to tedy někdo ukradl.

Bernard byl pozorný žák, a tak si jen ukázal na hlavu a řekl: „Kultura chujovaja.“

„Da, takaja žizň,“ řekl voják, než odešel, a v té chvíli Mares pochopil, proč vyhráli válku. Jiný národ by se ze svých válečných proher už dávno zhroutil, kdyby mu cizí armáda zabrala skoro celou zem a stála před branami hlavního města, ale Rus ne. Pro něj to není porážka, ale důkaz, že takový je život. Pak třeba ustoupí až do pekel, aby další den mohl znovu zkoušet nakopat zadek nepříteli. To muselo Němce trýznit, nekonečná zem, nekonečně mnoho mrtvých, a přitom přicházeli další a další s tím smířeným postojem, že takový je život, když běželi do útoku se sveřepostí zakousnutého mravence, který buď útočí, nebo s rozšafně se kolébajícími tykadly rozjímá, jaký je asi smysl života a nebo jak ojebat kohokoliv včetně své vlastní mravenčí královny. Ojebat ve smyslu podfouknout, obrat, ošulit, vyzrát nad 167

někým, i když ani ten první význam toho slova nezůstal jeho novým spolubojovníkům utajen.

*

Nebyla to ale pořád jenom legrace. Občas viděl otřesné věci.

Snažil se na to zapomenout, jako by se to nikdy nestalo. S

takovými vzpomínkami v hlavě se totiž nedalo žít. Ale ty nejkrutější obrazy měly teprve přijít.

SMRT ZRÁDCŮM

Rozdíl mezi zlými činy nezávisí na míře zla, ale jestli je nikdo viděl Těch několik tisíc zajatých vojáků Rudé armády popravených v Stalag 17 B nikdo nenatočil, nenafotil. A tak se to vlastni ani nikdy nestalo.

Aspoň do té chvíle, než mi to Bernard řekl, to s těmi ruskými tanky co za deltě, skrz který prosvítalo slunce, obklíčily tábor a začaly do něj pálit z kanónů a kulometů, až se dřevěná stěna jedné ubikace pod tím hromobitím utrhla a ještě ve vzduchu, v letu se pod přívalem střel rozpadla na fošny, které se při dopadu na zem zlomily na párátka.

To viděl Bernard Mares ve své paměti. Musel jsem hodně naléhat, než se mu zkřivila tvář, rozklepal hlas: „Snažil jsem se zapomenout. Spousta krve a křiku. Ten pak utichal, až nakonec byla slyšet zas jen palba.“

Bylo tam prý tolik krve, že když se jeden postřelený vlasovec, tvář staženou hrůzou i šílenstvím, zvedl a běžel těm střílejícím hlavním vstříc s rozepjatýma mávajícíma rukama, jako by chtěl uletět, odstřikovala od něj zpěněná rudá voda, jako kdyby běžel potokem krve tekoucím z jatek. Kulky se mu zázračně vyhýbaly, smetly ho až těsně před ostnatým plotem. Ještě se chvíli hýbal, 168

než se utopil, tvář ponořenou ve své krvi. Déšť ustal a nad táborem, z kterého právě odcházely tisíce duší do nebe, protože peklo si zažily už na zemi, se zvedla duha. Pářilo se z mrtvých těl, z hlavní kulometů, z té teplé záplavy krve, a Bernard Mares mi přísahal, že mezi těmi trhanci páry viděl mrtvé celé v bílém s křídly stoupat k nebi.

Dopovídal a díval se na mě v naději, že ho z té vzpomínky osvobodím.

„Co jste dělal vy?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Měl jsem na výběr. Buď zůstat stát, a nebo si jít taky pro smrt. Ti Rusové byli plní nenávisti.“

Když vyskočili z těch plechových nestvůr ven, byli prý pořád tak vzrušení, že začali střílet ještě pistolemi do vzduchu a řvali: „Smrt zrádcům!“ šťastni, že na každého čeká spravedlivá odměna, že Bůh se dívá, aniž by se ho sami tenkrát báli.

„Šest sedm tisíc jich tam bylo, Pepiku, jako bývalý zásobovač mám odhad. Vojáci Vlasovovy armády i Rusové, kteří byli v SS, ale i vojáci Rudé armády zajatí wehrmachtem. Ti jediní měli na sobě vězeňský mundúr. Těch bylo nejvíc. Jejich jediným hříchem bylo, že se vzdali. Z toho vím, že se nemám nikdy vzdávat. To Bůh nemiluje. A už jsem to taky nikdy neudělal, chlapče Radši o tom nepiš. O všem jiném piš, co chceš, ale tohle prosím ne. Aspoň než zaklepu bačkorama. Nebo prosím bez mého jména, když už teda musíš psát pravdu,“ řekl.

„Tak buď tak, jak to je, nebo to celý nemá smysl!“

„Já vím. Jen si vzpomínám, když jsem v Hamburku slyšel policejní sirénu, jak mi bylo zle. Ještě teď mi je z toho na zvracení. Ty je neznáš, Pepiku. Dokud žijou poslední svědci, jsou schopni všeho. Jestli to napíšeš, tak tě zabijou. Proč dodnes skrejvaj okolnosti některejch masakrů, jako byl v Katyni? Jen se směj, ty blbče. Já zažil, jak mě jednou policajti poslali za soudním znalcem, jediným tlumočníkem češtiny v Hamburku, aby přeložil 169

soudní spisy, a on mi nakonec řekl: ‚S těma bačkorama jste byl statečnej.‘ A já se zeptal: ‚S jakejma bačkorama?‘ a on na to: ‚V

tý Ruzyni, jak je tam napsaný‘ Jenže v těch spisech to není, nic o žádnejch bačkorách. Já ho najednou poznal, byl to ten vyšetřovatel, Pepiku, a najednou dělal v Hamburku na univerzitě.“

PARK

Každou středu chodil Bernard do parku vedle komandatury a čekal na svoji dívku ze sna. Věděl, že nepřijde, ale modlil se k Bohu, aby ji potkal. Hledal ji všude, ve skupince žen, povídajících si na lavičkách, v párech, co se zaklesnuty do sebe procházely parkem, i v ženě, co šla se skloněnou hlavou rychlým krokem ke kinu, kde ho před pár měsíci Rote Armee zabavila jako nějakou věc. Už ji nepotká, děsil sám sebe, když se té ženě omlouval, že si ji s někým spletl.

Proč by na něj Sophie měla po válce myslet? Patřil přece mezi ty svině, z kterých nacistická ideologie udělala poslušné řezníky jejího rodu. No a co, říkal si, ale brečel, když odcházel z parku, a umiňoval si, že už tam dobrovolně nevkročí.

Teprve když přestal doufat, ucítil poklepání na rameno. Otočil se a myslel, že se mu to zdá. SOPHIE, JEHO LÁSKA!! Líbal ji a hladil. Žije! Byl v té chvíli nejšťastnější člověk na světě.

„Byl jsem tu aspoň stokrát. Už jsem nevěřil, že tě ještě uvidím,“ smál se šťastně.

Zarazila se: „Proč máš ruskou uniformu?“ A on jí o tom všem vyprávěl a pořád ji u toho hladil. Běželo jí přitom hlavou, proč před chvílí váhala, když ho spatřila, a proč vlastně do toho parku vůbec šla. Chyběl jí, nebo to chtěla jen ukončit? Oboustranné trápení dvou osamělců? Byla tam od konce války už taky 170

mockrát. Aby odehnala ty znepokojivé myšlenky, začala vyprávět zas ona jemu, že se po zbytek války skrývala s Ruth v jedné vesnici za Krems-Steinem u vdovy po sedlákovi, který padl u Stalingradu. Jejího syna prý zastřelili na útěku. Byla na ně milá, jak to dovede jen člověk, který zemřel a zase se narodil. Plakala prý stejně jako Sophie, když Ruth umřela na podivné křeče v břiše. Nebo to byla gangréna na její zčernalé noze? Nebo únava, kterou cítí duše?

Řekla mu, že mu chtěla hlavně poděkovat. Chvíli se procházeli a letmo se dotýkali prsty, než jí vlepil první pusu: „Sejdeme se tady zítra, už musím na komandaturu. V šest?“

Tiše kývla.

BŘÍZY VE VĚTRU

Vypadalo to jako další normální den, chodil právě s lajtnantem Gilevičem po fabrikách a zjišťovali, co půjde odvézt do Ruska jako válečná kořist. Šli s nimi jako doprovod další dva vojáci.

Jeden z nich byl Polák Tadeusz z Ukrajiny a druhý Kalmyk, nějaký Džumak, oba bývalí trestanci, kterým dal konec války a s ním i nedostatek mužů v Rusku možnost si svou svobodu vybojovat v Malinovského armádě. Právě je poslal Gilevič s Bernardem, aby v Krems-Steinu sehnali hever, zatímco on s ostatními vojáky bude dál vybírat stroje určené pro demontáž.

Byly už čtyři, Bernard se bál, jestli stihne schůzku se Sophií.

Džumak s Tadeuszem se něčemu hlasitě smáli, když je na kraji Krems-Steinu je upoutal klapot dívčích střevíčků, dřív než ji uviděli. Zrychlili. Ten zvuk se k nim zřetelně blížil, a jak docházeli k rohu ulice, pomalu sílil. Usmáli se na sebe. Všichni tři vojáci, byť každý za války sloužil jinde, tu dívku, k níž patřil ten klapot, dobře znali. Tu nejkrásnější, nejpřítulnější a nejmilejší 171

holku, co kdy existovala, i když to byl jen přelud v hlavě vojáků, co mrzli někde v zákopech jen sami se svým strachem a nutně potřebovali někoho tak křehce krásného, dokonalého jako svoji holku. Všechno ve válce najednou bylo totiž tak cizí. Nic z tohoto světa nepoznávali, jen hvězdy na černém nebi.

Proto ji všichni tři znali, i když jí říkali jiným jménem. Měla stovky jmen a tisíc podob, podle toho, koho si pod ní miliony vojáků představovaly. Ale vždycky to byla ona, usměvavá, svolná ke všemu, ale s lehkým odstupem, jako by měla své tajemství, odcházející nad ránem, než se všichni ti uspokojení vojáci probudili. Jen napnuté stany bílých podvlíkaček, u některých šťastnějších i vlhké skvrny jasně dosvědčovaly, že se ji těsně před útěkem snažili zasáhnout svými náboji lásky. Snad aby neodcházela a navždy si ji připoutali, zotročili, a tím i ztratili.

Ale ona to jako správný přelud lásky věděla, a tak prchala, aby ji dalšího večera mohli opět volat, protože největší předností lásky je touha, a ta přichází, jen pokud je zatracena, vrátka zavřena a cesta rozorána.

A tak není divu, že jak Bernard, tak Džumak s Tadeuszem zpozorněli, když uslyšeli ten klapot. Není to ona? Jejich s každým dnem války zahnaná a spráskaná touha je o tom přesvědčovala.

Do široka jim otevřela oči, zorničky se zvětšily, jako by odjakživa byly jen bránou do jejich nespokojené duše. Proč si každý myslí, že za rohem potká tu pravou? Ozvěna klapajících střevíčků jim rozzářila tváře. Proč jsou naše sny krásnější než my? Proč se na nás budoucnost úkosem dívá? Protože jsme nenasytní vlci, trháme osudu každou ruku, kterou nám podává.

Aby z něj nezůstalo nic, jen ohlodané kosti. Náš osud, požraný naší neukojitelností po všem, co dobrého nám nabízí. To neumíme poděkovat po jedné rundě, úsměvu slečny, co se vynoří za rohem, nebo dobrém soustu? Musíme si kapsy plnit zlatem, 172

dokud se neutrhnou? Touha nás zbavuje smyslu. Copak se život odměřuje jen počtem peněz, zásunů a dnů, kdy se pachtíme za tím dobrým, co se nám nabízí? Ne, život je volba, jasná cesta, houpačka z dětství, každý odraz znamená pár centimetrů blíž k nebi, ale jen na chvilku, před zhoupnutím dolů Klapot střevíčků ještě víc zesílil. Džumak se podíval na Benyho. Potom se ohlédl. Kromě toho zlodějíčka Tadeusze byla ulice prázdná.

Džumak zrychlil krok. Mares mu nestačil, a tak popoběhl.

Málem se s ní srazili.

Sophie! Otočila se a dala se do běhu. Džumak se hnal za ní.

Dostihl ji a neurvale obrátil k sobě. Dívala se na něj bez hnutí.

Opovržlivě mu německy vmetla do tváře něco o ruském psu.

„Proč nemluvíš česky?“ nechápavě zakřičel Bernard. Úzkost ho svírala, obtáčela okolo rukou a šíje jako ledový had. Jen se s pokrčením nosu zasmála, aniž by se na něj podívala. Pobaveně sledovala divoké oči Džumaka a chvějící se samopal v jeho špinavých rukou.

Mares skoro koktal, jak nahlas vykřikoval hledaná ruská slovíčka na její obranu: „Slyšíš, znám ji. To je Češka. Židovka, slyšíš? Kurva Džumaku, ona je bývalá vězeňkyně“

Zatímco Džumakova hlava třídila ten příděl informací, obrátil se Beny na Sophii a naléhal na ni, ať ukáže vytetované číslo na předloktí.

„Ta šedá uniforma ti slušela víc,“ zasmála se ironicky a s náznakem štítivosti se dotkla nevábného, opraného kusu zeleného hadru, nějakým nesmyslným řízením osudu spíchnutého do uniformy. Spíše jí připomněla volné pyžamo, jaké nosil tatínek doma. Tak si ho také pamatovala. Poslední obraz, jak si papá, celý rozespalý a s rozcuchanými vlasy, rve na pyžamové kalhoty ty normální a jeden z esesáků se mu směje. Možná mu jeho 173

roztržitost a ty dvoje kalhoty prodloužily život v tuhých zimách, protože na rozdíl od ní a od maminky ho odvezli někam na východ, asi do Polska, jak si později v hlavě poskládala ty útržky hovorů zaslechnuté na pryčně v Mauthausenu, kde když se jedna otočila, musela se otočit i druhá, třetí, čtvrtá, pátá, zadky nastrkané do klínů a kolena ke kolenům té, co ležela vedle.

Bernard se Sophii zatřásl, pak se hádal s Džumakem, ale ona myslela na tátu. Iluze o tom, že přežil strašně dlouhý čas války, si nedělala. Při jeho důstojné nepraktičnosti, velkých slovech a tragických gestech, která dělal, když přišly se sestrou pozdě domů, nebo jeho pomalé mluvě a ještě pomalejší grácii, s níž pouštěl její devadesátikilovou maminku do dveří, neměl šanci přežít. Byl příliš pomalý, rozevlátý a nepraktický, jako Bernard.

Bez zájmu, jako za sklem akvária, pozorovala, jak se strká s Džumakem, který mu najednou přitlačil hlaveň samopalu na prsa.

Proč musí pokaždé narazit na nepraktické, sebelítostivé chlapy?

Kdy už konečně potká jednoho pořádného? Chlapa s pořádným kusem toho, co chlap má mít. Žádné podměrečné míry sebevědomí, pohody a humoru. Žádné agresivní prase. Svině, svině, všichni chlapi jsou svině, srabi, ubožácký egomaniaci.

Roztřesený a agresivní jako drzé břízy, co vyrostly během dvou let na hrobech holandských vězňů. Plánovali útěk z Mauthausenu, a když zjistili, že nemají jak utéct, aspoň skočili ze stěny lomu pod táborem. Říkaly jim parašutisté, potom i každému dalšímu, který skočil z bolesti a bezradnosti do hlubiny, aby se navždy osvobodil. Nikdy neskočila žádná žena, jen chlapi, jako by chlapi plní síly byly jen křehké nádoby na vodu, které když prasknou, tak se vylijí. Ne tak ženy, které tu vodu života nasávaly jako houby ze všeho, aby mohly dál dýchat.

Nebyla to moje válka, pomyslela si a jen ztěžka, neochotně opět zaostřila mozek směrem k Benymu, kterého teď držel jeden 174

voják za předloktí a ten šikmooký parchant ho bodal samopalem do prsou.

„Tak dost,“ křikla česky a pak k tomu ještě německy zaklela.

„Ukaž jim to číslo, Sophi, prosím,“ zavyl Bernard Mares.

Vykasala si rukáv, plná vzteku, jenž ji celou naplnil, jen vytrysknout nosem, pusou, očima.

Sophie se Bernardovi dívala do očí. Zdálo se jí, jako by jeho zorničky ustupovaly dozadu až do jeho ustrašené duše. Ty jeho oči a tmavé kučeravé vlasy jí tu hru s ním tehdy v koncentráku usnadňovaly, ale nebyla to žádná touha, jen se jí líbily. Její touha zmizela, když vážila i s oblečením ne víc než čtyřicet kilo, proměnila se v chuť na cokoli, co se dalo rozžvýkat a spolknout.

Takhle chladně jí teď běhal mozek, jako by se ženy v okamžiku ohrožení proměnily v chladná monstra. Jen tichá lest a vzdor, skrytý za úsměvem. To ji naučila válka. Válka, která jí kromě blízkých vzala vlastní důstojnost.

Podívala se nejdřív na jednoho pitomce, potom na druhého.

Byla to jejich válka. Ne její. Ale Benyho jí bylo líto. Po Ruth její poslední blízký člověk. Podívala se na nebe. Na mžik jí připomnělo dětství. Obloha byla modro-bílo-šmouhatá, jako když ledabyle otřela pěnu z modrého lina v kuchyni u nich doma. Ale to bylo před válkou. To už je dávno, blesklo Sophii hlavou a znovu se podívala na Bernarda.

Kdyby nebyla válka, líbil by se jí.

Všechno je beznadějně pryč.

Jako by tušila, co se stane. Nepatřičný smích rozřízl tu chvíli.

Tadeusz se smál: „Je to hezká ženská,“ smál se. „Je teplá a vlhká.

Chceš?“ křičel na Džumaka.

„Ty durak, panimáješ?!“ zubil se Kalmyk na Tadeusze, potom se ale zarazil a podíval se na Sophii. Tak nějak zvláštně se na ni podíval.

175

Beny na ni též upřeně zíral. V očích měl tisíc otázek, z nichž teď ale ani jediná nebyla podstatná. Proč pokládáme otázky, až když postrádají smysl? Do jeho otázky vstoupil Džumak. Postavil se před Sophii, jako by měl naléhavější otázku. Jeho oči se smály, ale pevně sevřená ústa ne.

„Pojď si zamrdat,“ řekl a Sophie tomu rozuměla i bez Bernardova překladu. V očích měla opovržení a váhavě od něj odstoupila. Měla možnost kdysi dávno číst ze svého osudu?

Vypadalo to, jako by na tohle déja vu čekala a chtěla ho mít už za sebou, uložené do šuplíčku s nápisem vyřízeno.

Džumak k ní přiskočil, jeho ukoptěné ruce se jí dotkly.

„Jdi do prdele!“ řval Bernard a odstrčil toho šikmookého čuráka, co si ho právě vyndával ven už fialového. Kalmyk se zapotácel, ale jako by Mares vůbec neexistoval, zduřelý pyj si pro jistotu ještě párkrát promnul ve špinavé dlani, do níž si předtím plivnul. Vnímal už jen Sophii, a tak Bernarda mimoděk odstrkoval jako obtížný hmyz druhou rukou, kterou si nehonil klacek. Aby mu pomohl se ho zbavit, přiskočil Tadeusz zezadu k Bernardovi a strhl ho na zem.

Kalmyk se usmál a hrubě jí zvednul pravou nohu. Sukni jí přetáhl až k hlavě. Když se jí nacpal mezi stehna, přestal se smát a začal vydávat divné zvuky. Hlavou mu běžely myšlenky na soustavnou soulož, snad aby v mozku přestříkal ty ponuré obrazy smrti, chvíle, co měl za sebou, jako by snad šlo jen o to, jak život ojebat. Nemělo to žádný směr, řád, logiku. Víš? Nevíš? Zamrdej si, a bude ti dobře. Jako by to triviální posunování kouskem těla sem a tam mělo nějaký vyšší smysl. Nic než prázdnota, chvilkové obluzení syrových otázek v hlavě po jakémkoli smyslu. Na těch pět minut to bylo skvělé, ale jako cesta životem se to brát nedalo.

Snad kdyby ho tam člověk strkal stále, ale kde najít tu ochotnou ubožačku, která by to strpěla?

176

Vypadalo to, že Džumak už každou chvíli bude, že mu přetlakem prasknou oční bulvy a on vykoná tu věc, co si umanul, bez očí. Sophii se zdálo, jako by ten šikmooký voják dostal elektricky výboj. Ale nic. Dál se trhaně pohyboval s křečovitým úsměvem a pokoušel se nahmatat její prsa, co se ztratila v lágru.

Po tváři jí tekly dvě opuštěné slzy, ale nebyly z bolesti, nýbrž z odhodlání. Teď, když už bylo po válce, se nenechá ponížit.

Nebude se doprošovat. Ani se nepohne. Cítila, jak se do ní znovu a znovu dere. Bolelo to. Myslela na břízy, jejichž listy se ve větru tak krásně třepotají. Viděla Bernarda, jak se zmítá na zemi, jak křičí, ale neslyšela ho. Krvácela, přesto však cítila jen teplý čůrek mezi nohama.

Džumak Sophii pustil jako pavouk mouchu, kterou vysál, a křiknul škodolibě na Poláka: „Seš druhej, kámo.“ Zatímco si sedl na otřeseného Bernarda, rozepnul si Tadeusz klidně kalhoty a přistoupil k Sophii, opřené o zeď, co tu zbyla z rozbořeného domu. Dívala se na oblohu, viděla letící mraky. Pak zakřičela mezi těmi odpornými vzdechy, co vydával ten chlap mezi jejíma nohama: „Chtěla jsem ti poděkovat! Slyšíš mě, Bernarde?“

Mares jako z velké dálky slyšel, jak ho někdo volá. Mlhavě ostřil zrak a rychle se pokoušel rozpomenout, kde je a co se to děje: „Sophie“ Pak mu to došlo. Začal se pod Džumakem zmítat a řvát. Kalmyk nadsedl, otočil ho a dal mu pěstí, ohromnou silou, až mu tekla krev z kloubů.

Sophie proti svému předsevzetí začala hýbat pánví, ne snad, že by se jí to líbilo, ale aby ten chlap na ní se už konečně udělal a ona to měla za sebou. Najednou ji to napadlo. Nebude už obviňovat jiné i sebe z toho, co se stalo, a prostě půjde dál. Celým svým srdcem, za každým novým okamžikem, až tohle skončí, vyrazí hledat život. A tak začala zuřivě přirážet. Jen aby už s těmi svými špinavými péry byli pryč. Polák si ale musel myslet, 177

kdovíjak se jí to nelíbí, a tak ji začal plácat po kostnatém zadku, jako by jí to mělo ještě víc dodat. Bylo jí strašně, ale bolest necítila. Tadeusz ji škrábal a kousnul, jako by už zapomněl, jak chutná ženská, a byl úplně mimo. Stačilo cvrnknout a spadl by z ní. Sophie ho znechuceně odstrčila.

Beny na ni jen tupě zíral. Bylo mu to líto, obrovsky líto.

Všechno. Celej jeho posranej život mu byl líto. Sophie, která se mu rozplývala v chladném podvečerním vzduchu zaplňujícím mrtvou ulici, jako by se procházela v jeho duši, kterou někdo rozbombardoval. Šla a zpívala si, ne, nebyl čas na bolest.

Konečně má život před sebou. A tak, jak tam za sebou nechávala ty dva, kteří si pochvalně sdělovali pocity ohledně jejího apetitu, s kterým je udělala, jako by snad ona byla ten přízrak lásky, který každou noc všichni vojáci opakovaně volali. Jako by krutost bez citu s chtíčem byla převlečená za lásku, jak ji vidí muži ve snu.

Nerozuměla jim, ale cítila, co říkají, a musela se mezi těmi slzami smát. Byla volná.

„Uvidím tě ještě někdy?“ volal za ní Bernard, ale ona šla dál bez odpovědi.

„Seš můj jedinej člověk na celým světě!“ nevzdával se Bernard.

„Sophie! Lásko“

„Žádná láska není, slyšíš. Jdi do prdele s láskou. Ta přece už dávno chcípla,“ otočila se.

„Uvidím tě ještě někdy?“

K Benymu se přiblížil Tadeusz: „Chtěl bys ji taky, ty fašoune německej?“ Mares se po něm ohnal pravačkou. Dal do té rány všechno. Svou zlost, smutek a také naději. Rozrazila tomu Polákovi obočí a on se těšil z té jeho krve, dokud ho Tadeusz pažbou nesrazil k zemi. Pokračoval by, kdyby mu Džumak, utahující si právě pásek na kalhotách, neřekl: „Nech toho, nemůžeš zabít tlumočníka.“

178

CO SI OPAKUJI

Dokud bude trvat vesmír a utrpení cítících bytostí budu tady i já, abych jim mohl pomáhat, říkám si, když mi je těžko, dalajlámovu oblíbenou modlitbu. A skrze mne Bůh a já v něm, nikdy nebudu sám, všechno ve mně, já s tou podivuhodnou kuličkou plnou zázraků a sám v ní dokonale ukrytý před prázdnotou, kterou spatříme, až když chceme moc vidět.

HADERSDORF

Jak ho překvapil Džumak, když mu přinesl do nemocnice, kde ho dva dny potom vyzvedávali, cigára a pravou americkou čokoládu.

„Nic jsi neřek, jseš dobrej.“ Bernard Mares mlčel.

Potom šly dny jeden za druhým, jako by celý svět najednou nevěděl, co se stalo, a Beny i přes časté vzpomínky na Sophii, které se mu naprosto nečekaně draly do hlavy, začal myslet i na to, jak se holí, co jí, že voda, co teče z kohoutku, je teplá, a úplně obyčejné věci ho napadaly, jako že ten motýl, co ho na začátku léta uviděl, má pěkná křídla a že vzduch voní posečenou trávou.

Nechápal, proč zrovna sluneční paprsky urovnávají hrbolky v duši, když šel parkem Krems-Steinu a nebo když skákal placáka do pádícího ledového Dunaje, který se v létě matně třpytil do vzedmuté krajiny. Chtělo se mu křičet.

Žádné řeky nejsou modré, a to mu sestry v Třebíči říkaly, že by si měl vzít modrou, když maluje řeku. Řeky nejsou modré! Proč nám v životě tolik lžou? Změnilo by se něco, kdyby nám prozradili, že Dunaj je zelený a Labe špinavé, jako když se vypláchne popelník? Nezměnilo by se nic, to jen ti starší a moudřejší, co nás učí, jsou pohodlní vidět svět takový, jaký je.

Jako by nám chtěli jen říci, jaký by měl být. Ale svět má často 179

jiné barvy. Aby se nám plnily naše představy, musíme mluvit pravdu.

Bernard si umínil, že Džumaka zabije. Je to příkaz Nejvyššího, hledat ty nejpohodlnější cesty? Ale abych vám řekl pravdu, Bernard Mares takovéhle otázky v hlavě neměl. Proč? Jak se můžete ptát proč, když vás samotné by to zabilo, kdybyste na podobné otázky upřímně, myslím z celého srdce, mysleli?

Jak jsem už řekl, překvapil ho Džumak svou poněkud nečekanou přívětivostí. Byl to strach? Nebo zvěst, která se jako syfilida šířila mezi vojáky a brala jim sílu? Ano. Zvěsti o tom, že maršál Malinovskij má být převelen na mandžusko-japonskou frontu, ochromily i Džumaka. Tušil správně, že jakékoliv provinilce vezme bez milosti s sebou na východní frontu. Proto byl tomu novému tlumočníkovi vděčný a od toho dne, co znásilnil Sophii, se choval slušně. A Bernard mu to opětoval s chladem, jako když neexistuje. Při společné práci na demontáži zařízení továren či když tlumočil u rekvírování vlaků, určených na přepravu zabavených soustruhů, parních kovadlin a strojových pil, odpovídal s tichou nenávistí a strojeně, ale ne zas moc, aby Kalmyka ani náhodou nenapadlo, že ho chce zabít.

Jednou ale zabírali pár vagonů říšských drah, zapomenutých v Hadersdorfu na odstavné koleji, zarostlé heřmánkem, omamně vonícím na začátku léta. Bylo po válce, přesto ji tu všechno připomínalo. Vlak byl plný uprchlíků z Pruska, samé ženy a děti.

Znepokojeně štěbetaly a překřikovaly se ve vagonech, v nichž zůstaly bydlet, protože v Rakousku na ně nikdo s prázdnými domy nečekal. Ty si najdou ve vřících dobách obyvatele vždy dřív než supi mršinu.

Ty ženské už od blížícího se konce války čekaly, až jim pošlou lokomotivu, aby je odvezla na americkou stranu. Ale koho zajímá pár ženských ve chvíli, kdy platilo Zachraň se, kdo můžeš, pár 180

vdov po válečných hrdinech padlých u Stalingradu, Kurska, Leningradu nebo zadušených v ponorkách pomalu a nenávratně klesajících do hlubin Severního moře? Nikdy nevěřte tomu, co vám slibují, že se stane, když zemřete jako hrdina. Kdo vám to slibuje? Ten, kdo v případě prohry a leckdy i výhry už nebude existovat.

A teď ty ženské bez mrtvých hrdinů, zato s jejich dětmi, čekaly, že se stejně nenápadně jako z Pruska až sem dostanou i do americké zóny. Jenže někdo, kdo v americké zóně nebyl a jeho barák nebyl na kolečkách, aby tam od Rusů odjel, aspoň zašel na ruskou komandaturu v Krems-Steinu a s rakouským smyslem pro pořádek si stěžoval nadporučíku Gilevičovi na ty uprchlice v Hadersdorfu, že se složily zlatem jednomu drážnímu úředníkovi, aby je dostal na druhou stranu. Čili do té americké zóny nikdy nedojely, protože jim Rusové zabavili vlak, aby na něj mohli naložit část fabriky, kterou chtěli odvézt do Ruska.

To ale v našem příběhu není až tak podstatné jako to, že se část Rusů po tom, co z vlaků vystěhovali almary, peřiny a slepice a ty urvané lidi, vrátila i s Gilevičem na komandaturu a zanechala tam, aby se ženy nevrátily do vlaku, jako strážné Džumaka, Poláka Tadeusze a tlumočníka.

To Bernardovi vyhovovalo. Dnes ho zabije. Cítil lehkost toho rozhodnutí, život mu připadal triviálně jednoduchý. Má dáti, dal.

Jako by nic, žádné vzpomínky ani sny neměly být uchovány. Nic než přítomný okamžik. To ho osvobozovalo, až měl chuť řvát. A tak když našel Tadeusz v nějaké skříňce tři láhve a pak výstražně střílel do vzduchu, aby odehnal jednu pomatenou ženskou, která se po nich vrhala, protože ta pálenka byla jedinou vzpomínkou na jejich muže, tak Bernard jednu z těch láhví vzal a hluboce se napil. A potom řval. Jenže Džumak nepochopil, že to v něm řve nenávist, vnímal to jen jako moment, který by mohl odstartovat 181

dobrou zábavu, a tak mu vytrhl láhev z ruky se slovy: „Jó, chlastáme! Na vítězství!“ Jedno bylo, že to už proběhlo, protože na co pít, když nic jiného nebylo k dispozici.

Je to nespravedlivé. Válka vás obdaří mnoha špatnými pocity a jen jedním vítězstvím, pokud vůbec máte to štěstí, že jste vítěz.

Proto místo hrdinů můžete potkat trosky, které se v noci budí zpocené ze sna a obyčejný život se jim zdá natolik pokojný, že v něm klid nenacházejí. Cosi je pohání k úplnému konci, jako by válka každého účastníka potřísnila zápachem žumpy celého světa.

Když Džumak vytrhl Bernardovi láhev z ruky, zmocnil se jí Tadeusz a nalil si do ukořistěné křišťálové sklenice se slovy ve své mateřštině: „Na počontku těchto verší vypije pan kalisek piervší.“ Sotva vypil první rundu, hned básnil dál: „Tam to jede počong dlugy a pan vypije kalisek drugi.“ Džumak mu vyškubl flašku z ruky, smál se a křičel rusky: „Job tvoju mať, ja vypiju kalíšků pjať.“ A přesně pětkrát do sebe zlomil láhev s pálenkou.

Když dopil, vítězoslavně ji vztyčil, aby se podíval na její jiskřivost. Bernard na nic nečekal a zezadu, přes rameno mu ji vytrhl, uklonil se a klidně česky zaveršoval: „Pánové, vy jste dobytek a já vypiju zbytek.“ Je zvláštní, jak jsou si polština a ruština podobné, pokud jde o chlast, neboť mu oba zatleskali a pak se začali prát o láhev. Ale jen tak naoko, protože se pak už bez veršů z ní napili oba s takovou silou, až z toho ta láhev prázdná odletěla na pražce, odrazila se a s řinčením se rozbila o kolej.

Mezi ženami, sedícími na rancích, to začalo hučet, některé děti začaly pobrekávat. Ale zbytečně, nemuseli se bát. Všichni tři, tlumočník a dva strážní, se svalili na násep trati, hlavu ve stínu vlaku, a chvíli se dívali do rozzářeného modrého nebe, na kterém pluly mraky, než tam spokojeně usnuli vedle svých pušek. Jen jednomu z nich se nedařilo usnout, neboť v jeho alkoholem 182

zaplněném mozku se honily myšlenky na okamžik, až se vzbudí.

Jak to udělá, jaké to bude. Džumakova poslední hodina. Proč naše velká rozhodnutí pronásleduje v našich hlavách patos?

Nevím. Přesto se Maresovi takové myšlenky o spravedlnosti honily hlavou, než usnul.

CHCÍPNEŠ, SLYŠÍŠ?

Když se Bernard Mares probudil, bolela ho hlava. Ale pil dál.

Však víte, že tělo uspané čímkoliv si toho zase žádá, jako by to nejhorší na světě bylo snést svou skutečnou přítomnost. Jen se zase opít, spát, zapomenout. Dál pít, ještě to přepít, abyste na pár hodin spánku zapomněli a aby další den bylo ještě hůř.

Bernard se podíval na Džumaka, potom na Tadeusze. Oba spali. Pocítil nutkání se znovu napít. Ale ne, už víc chlastat nesmí, to dokáže udělat jen s čistým mozkem. Vzít mu teď ve spánku zbraň a zastřelit ho.

Počkat, zarazil se, nejdřív mu musí říct, proč zemře. Opatrně vyndal samopaly, na kterých po vojácku oba spali – nohu přes ně – a odnesl je za násep. Teprve potom s ním zatřásl.

„Džumaku, hej, Džumaku, Kalmyku, vstávej.“ Neslyšel ho.

Bernard pomyslel na Sophii a zprudka ho kopl do břicha.

Zachroptěl a ještě spící obličej se mu stáhl strachem. Teprve potom začal lapat po dechu, mrkat očima a šátrat dlaní po zbrani, aniž by spustil z Bernarda oči.

„Chcípneš, slyšíš?“ řekl mu Mares s nenávistí, kterou už nemusel skrývat.

Kalmyk nahmatal jen tělo spícího Tadeusze. Až potom se usmál, když ani u něho zbraň nenašel. „Jen se směj, ty“ hledal marně Bernard ruská slovíčka.

183

To už Džumakovi vyrazil smích pusou, nosem a křivil mu tvář, schovával oči do štěrbin. Zastřel ho, tak dělej, zase slyšel Mares ve své hlavě.

Džumak se začal pleskat do stehen, a když se Mares nechápavě zatvářil, ukázal mu rukou na ty pruské ženy, které se za ním v uctivé vzdálenosti shromáždily. Jako by jim jen náznak cizího neštěstí nechal zapomenout na vlastní smůlu. Teď tam stály, dychtivé, s široce rozevřenýma očima, a přemýšlely jen o tom, jaké to je štěstí, že takhle za chvíli umře někdo jiný. Úkosem se na ně podíval a usmál se taky. Ve vzduchu bylo cítit zoufalství a zároveň lehkost smrti. Bylo to obskurní divadlo. A nejvíc se smál ten, kdo měl odejít. On ale ne a ne přestat s tím ukláněním na forbíně s rozesmátými vzpomínkami na svou jedinou premiéru.

Bernard se ještě pořád usmíval, i když mu v hlavě rychle běhalo, že jestli se vzbudí Tadeusz, bude musel zabít dva.

„Vstávej, Džumaku,“ rozkázal vážně Kalmykovi. Na povel se přestal smát a rozpačitě si stoupnul.

Ale Sophie žije a takhle ji nenajdeš, že ho zabiješ, napadlo ho.

„Jdeme,“ zatlačil ty myšlenky Mares a ukázal mu samopalem cestu. Ženy se rozestoupily. Džumak jako ochromený šel k drážnímu domku. Tadeusz spal a půlkruh žen, poté, co oba prošli, se opět uzavřel. Nebe se pročistilo od mraků a ty zbylé táhly nesnesitelně pomalu na druhou stranu, než šli. Skřivan zanotoval a padal k zemi. Džumak se za ním otočil. „Podobní byli ve stepi, ještě než umřel táta. Máma mě pak vzala zpátky do Oděsy, kde se narodila,“ řekl smutně Džumak.

„Kalmyk v Oděse?“ zarazil se Mares.

„Jo, tam jsou Řekové, Rusové, Kalmyci, Židi, Ukrajinci. Ale mluvěj tam jenom peníze. Děňgi, panimáješ?“ podíval se na něj beznadějně Džumak.

184

„Jaké to je mít mámu?“ vrátil se Bernard k tomu, co ho zajímalo.

Džumak měl najednou na krajíčku: „Holubička moje, jí jediné bych na celém světě chyběl. Ona jediná se za mnou trmácela do pracovního tábora. I když jsem ji neposlechl a pytlačil s kamarády jesetery. Z nich nikdo nepřišel, aby viděl aspoň, jestli jsem chcíp. Jo, ty německej fašisto, ty víš hovno, co mi moje máma říkala.“

„Co ti říkala?“ naoko znuděně se zeptal Bernard, ale už ho to zajímalo velmi. Bolela ho hlava. Nevěděl, jestli z toho vedra, chlastu, nebo z toho odsouzence na smrt.

„Tady?“ otočil se na něj pevně Kalmyk a ukázal k místu své předpokládané smrti, když došel k drážnímu domku.

Bůhví proč si vzpomněl na Rudu Malindu a jeho mámu.

Napadlo ho, že každý máme svůj příběh. Nikdy o tom takhle nepřemýšlel. Najednou bylo těžké být soudce. Zároveň ho to uklidnilo. Jen bojuje o svůj život jako ostatní.

„Co mi říkala moje máma?“ zamyslel se pak nahlas Džumak, když si vzpomněl na Bernardovu otázku, a svlékl si u toho kabát.

Bernard pomalu založil samopal k líci a souhlasně pokýval. Má mířit na srdce nebo na hlavu? Zatímco Džumak přemýšlel, co řekne, zkusil si to. Ruce se mu chvěly a zdálo se mu, že nemůže doostřit. Ale to mu jen srdce tlouklo jako o život, ten Džumakův.

Má na to právo? Není stejný jako Džumak? Zaslouží si smrt?

Bernard si sám pro sebe mlčky přikývl. Džumak se zeptal: „Mám stát takhle?“ a založil si ruce za záda a tázavě se na něj podíval.

Bernard sklouzl pohledem z jeho šikmooké tváře k rozedraným bagančatům.

Najednou mu došlo, že na to rozhodnutí zabít úmyslně člověka, chladnokrevně a s klidnou myslí, je naprosto sám. Džumak cítil to napětí, že tohle je jeho poslední šance v životě ten život 185

prodloužit, a tak si vzpomněl na Bernardovu otázku a mluvil a mluvil, jako kdyby věděl, že lidi se vykupují svými příběhy, jako bychom všichni byli potomci Šeherezády. Dokonce jak překotně a naléhavě mluvil, vypadalo to, že mluví pravdu. Jenže pravda je děvka, která dá každému, kdo stojí opodál a vidí jen o trochu z jiného úhlu. Džumakova máma si to určitě pamatovala jinak než on. Není důležité, jak se co stane, ale jak si to pamatujeme. A její paměť ji musela zrazovat každý den, kdy si na něj vzpomněla a lehce ji bodlo pod srdcem, kde ho nosila.

„Všechno ti řeknu, ty fašisto,“ řval Džumak, pak se zarazil a už tiše dořekl: „Jestli tedy chceš,“ protože aspoň jednou v životě se člověk potřebuje vyzpovídat, možná i kvůli těm prchavým okamžikům času, které ho ještě možná čekaly. Nebo snad kvůli té bolesti na hrudi, která se tvářila jako převlečená tíseň, ale byla to jen pravda? Nikdy sám sobě nelhal, to je taky pravda. Ale radši si sám neříkal všechno. Možná to tam na hrudi cítil, a tak skoro křičel, když to vyprávěl, ale Bernardu Maresovi to bylo jedno, jak přemýšlel, kterak nicotné věci rozhodují o tom, jestli tady budeme, nebo nebudeme.

Třeba to, jak ho po té pitce bolela hlava. – Ne, dnes se mu nechtělo nikoho zabít. Nebyl to dobrý den pro smrt, nebo si už stačila vybrat desátky jinde. Mares se usmál. Celý svět platil, aby Džumak mohl žít. Jeden pitomý život za padesát tisíc dalších?

Kolik vlastně umřelo dnes na světě lidí, napadlo Bernarda.

Takovej ubožák, ten Kalmyk, najednou se před ním třepal jako březové listy ve větru. Viděl mu v očích hrůzu a najednou cítil, že se tím jeho strachem dobře baví. Vyděsilo ho to, on přece není jako Bachmaier, ani jako Džumak, ani jako osud, co zabil střepinou granátu tu tanečnici v Pešti.

Den voněl rebarborou, vyjetým olejem natřeným na pražce a heřmánkem. Nasál zhluboka ostrý vzduch, snad aby překryl ty 186

myšlenky. Cítil se dobře. Pánem, co rozhoduje. Najednou nebyl žádný poskok.

Džumak, ten zatracený Kalmyk, pořád něco blábolil o svých kamarádech a matce, ale Mares poprvé zpozorněl, když znovu zaslechl, že ji zradil. Už věděl, proč ho to, když sem šli, tolik zaujalo. Paměť se mu vrátila do sirotčince Anny Masarykové na Jejkově v Třebíči a k jeho příteli Rudovi Malindovi alias Dlouhánu Dickovi. On taky takhle mluvil o svý mámě. Celý náš život je příběh zrady nás samých nebo našich nejbližších.

„Buď rád, že nemáš mámu Nikdy ji nezradíš,“ najednou řekl Džumak.

„Jeden můj kamarád ji měl a zradila pro změnu ona jeho,“ řekl Beny. Už nebyl dítě, aby se za všechno cítil provinilý jako na pokoji v sirotčinci, kdy si dlouho do noci povídali s Rudou.

„Ale já ji opravdu zradil,“ řekl mu bez zájmu Džumak, jako by ho ani neposlouchal. „Když jsem se vrátil z vězení, máma navařila pelmeně, pozvala strýce, zabila kozičku a mě poslala do přístavu pro sušené kalamáry, vodečku a kaviár. A co myslíš? Já ty její kopejky propil s kamarády, kvůli kterým jsem seděl. A pak, zatímco mí kamarádi vymlacovali půl hospody, tak moji strýcové tam seděli na sucho a moje matka se určitě musela propadat hanbou. Hned potom mě čapli a znovu šup do lágru Odtamtud mě dostalo jen to, že jsem se nechal odvést k Malinovskému. Od tý oslavy na počest mýho příjezdu, na kterou jsem nikdy nepřišel, jsem mámu neviděl. Zastřel mě.“

„Zastřelím, až budu chtít.“

Džumakovi zamrkalo pravé oko nadějí, ale nezapomněl roli: „Ne, musíš to provést, než se probudí Tadeusz. Třeba by viděl, že jsi mě zastřelil jako psa.“

„Hele, nepoučuj mě, jo?“ řekl nedůtklivě Beny.

187

„Nemám se obrátit, aby ses mi nemusel dívat do očí?“ snažil se podlézat Džumak.

„Hm, možná jo,“ řekl s pokerovou tváří Mares, i když v duchu se musel smát.

Džumak se pomalu, skoro až neochotně otočil. Pak se ale rychle obrátil zpátky: „Počkej, napíšeš mý mámě, že jsem zemřel jako hrdina, těsně před branami vítězství? Nemyslím, aby ses šel udat. Jen napsal mý mámě,“ řekl, když zahlédl v jeho očích nefalšovaný údiv.

„Napiš mi adresu,“ řekl Beny.

Džumak, ten komediant, měl najednou mokré oči a začal po kapsách hledat tužku. Napsal to a chtěl ten papírek podat Bernardovi, ale tužka mu upadla na zem. Chtěl ji sebrat, jen ale klesl na všechny čtyři. Potom si dal hlavu do dlaní a šeptal: „Promiň, mami.“ Hlavu měl, i když doplakal, pořád skloněnou k zemi, jak čekal každou chvíli ránu z milosti. Ano, v ten okamžik si přál odejít, ale když nakonec bezradný a prázdný zdvihl hlavu, zjistil, že už tam ten fašista v ruské uniformě není.

PROSTÉ ŠTĚSTÍ

Zkouší nás jen Bůh a za každý úsměv nám daruje úsměv člověka, co ho vidíme na ulici? Za zachráněný život náš život? Bůh to musí mít těžké, hlídat to všechno, aby se dopočítal Proto je víra jako nedopočítaný příklad? Známe řešení, chceme ho znát, ale usilujeme k němu dojít poctivou cestou, dopočítat všechny bolesti, prázdná místa a otazníky ve svém srdci. Prý nejvíc věřících ve vědecké obci je mezi fyziky a matematiky. Vede snad nudná cesta mezi čísly k poznání, z něhož mrazí? 1 + 1= 2. Neředěná krása za symetrií života, kdy každý z nás je odsouzenec k smrti. To nejcennější, co máme, je čas?

188

Přesto není důležité, kolik ale co ve svém životě počítáme.

Počítá-li někdo s námi. Ne tikot hodin, ale mrazení v zádech, polibky na rozloučenou, slunéčka sedmitečná, co nám už vzlétla z prstu, i kolikrát jsme se jemně chvěli, že jsme cítili život, jak námi proudí, když jsme někoho povzbuzovali, čekali na důležité rozhodnutí, smáli se a ani nevěděli čemu, cítili klid o poledni v horkém městě, pili kávu a měli pocit, že svět je přesně takový, jaký má být. Prosté štěstí při čekání na osud.

VÍDEŇ

Ani jeden o tom, co se stalo, nemluvil. Z pochopitelných důvodů, které se jmenovaly hanba a strach. Jejich cesty by se už asi nikdy nezkřížily, kdyby důstojníci nechtěli vidět něco z císařského města, u něhož byli tak blízko. Pro Bernarda nebylo těžké domluvit se znovuobnovenými Reichsbahn, že hledají nějaké těžké osmikolové vagony pro velké zátěže přímo ve Vídni.

Šeptalo se, že by měl jet i maršál Malinovskij, naposledy to pořádně po evropsku roztočit, neboť do Mandžuska na japonskou frontu měl být převelen už příští týden. Všichni se těšili na ženské, velkoměsto a parádní oslavu.

První chtěli vidět Kahlenberg, odkud polský král Sobieski kdysi osvobodil město od Turků. Tak to Bernard Mares domluvil po telefonu s Američany. Přepojili ho na nějakého seržanta Billa Neumanna, který měl asi německé rodiče, jak perfektně mluvil německy, a krásné jméno. Ten se má! Bill Neumann. To má člověk hned jinou budoucnost, s takovým jménem, a ne jako on.

Copak je pes?

Jen mu bylo divné, že se ptal na přesnou hodinu, kdy chtějí přijet. Voják vojáka? Když není válka? Bylo mu to divné, ale pochopil, když tam se všemi těmi sovětskými maršály a generály 189

dorazili. Okolo nich byla spousta kameramanů a fotografu. To bylo poprvé, kdy přišel do styku s americkou propagandou.

Samozřejmě, že se z toho všichni ruští důstojníci snažili vytočit, ale to nešlo. Mares pozoroval maršála Malinovského a bylo mu ho líto. Točil se jako neobratný medvěd, ale nebylo úniku. Když se točil na jednu stranu, stál nahoře žurnalista s fotoaparátem, na druhé straně už mu strkali do tváře kameru. Až když maršál poznal, že není úniku, že je ze všech stran filmován, usmál se naštvaně do kamery a bodře poplácal jak Billa Neumanna, tak i toho druhého Amíka, nějaký plukovník to asi byl, co mu do ruky strkal bedničku s lahví vína. Červené bylo a jiskřilo v krásném dni onoho šťastného roku pětačtyřicet. A cestou k muzeu Beny Mares tlumočil o jeho historii a takové ty zdvořilostní řeči o válce a úctě, co si projevují voříšci při vzájemném očichávání. Viděli v muzejních vitrínách pestré uniformy vojáků krále Sobieského i baldachýnové oblečení Turků z té bitvy před staletími. Maršál si s tím plukovníkem padli docela do oka, a tak se domluvili, že až se podívá po Vídni, tak se vrátí to s ním zapít.

„Nemůžeme se projevit jako zvířata, musíme jim na večer také koupit nějaký dárek,“ řekl maršál Malinovskij. Zastavili proto cestou do centra konsternované Vídně v prvním obchodě s vínem a zabavili tam jako válečnou kořist všechno lepší víno, co mělo své vlastní dřevěné kazety.

„Přece nejsme horší než Amerikáni,“ řekl pobouřeně kapitán Gilevič Benymu. Ten chápavě zakýval hlavou. Měl radši logické zdůvodnění než emoce.

„Už jste nakoupili?“ zahlaholil maršál Rodion Jakovlevič Malinovskij, když v tu chvíli vyběhl z obchodu rozčilený majitel v krásné světlé lovecké bundičce z jeleniny. Džumakovi se na korbě džípu rozzářily oči. Udělá výměnný obchod! V tu chvíli zabrzdil u dvou terénních vozidel ruské armády i americký džíp s 190

191

anténou a bílou hvězdou na kapotě. Seděli v něm Rus, Američan, Francouz a Angličan. Přezíravě pohybem ruky pozdravili majitele obchodu, jehož věty o krádeži neslyšeli, neboť nemohli slyšet, a uctivě salutovali legendě druhé světové války. Maršál Malinovskij osobně! Tak vypadají hrdinové, než zmizí z tohoto světa. Tristně jako nedopitá láhev z minulého dne. Časy se mění.

Každou chvíli. Zasalutovali mu, aniž by vnímali mávání rukou toho rakouského obchodníka. Jen Džumak si ho všiml, jak je nešťastný, a uvědomil si svou nespokojenost s koženým tříčtvrtečním kabátem gestapáka, co si prostřelil srdce v Krems-Steinu. Dokládala to jenom opálená díra v hrudi, co ten kabát nevzrušeně nesl. Džumak si ho svlékl a zakřičel s dlaní nataženou k tomu kapitalistovi: „Daváj! Daváj!“ Ale až namířený samopal s prstem na spoušti přiměl rakouského obchodníka jednat. Strhl si jelenicový kabátek tak rychle, že to vypadalo, že se mu ten výměnný obchod také líbí. Džumak se zazubil.

„Nasedat,“ zavelel otráveně maršál, který nesnášel dlouhé nákupy jako většina chlapů. Když džíp zmizel na konci ulice, která ještě nezažila tak samozřejmou loupež, nasadil si ten obchodníček unaveně prostřelený kabát. Až potom zjistil, že má plné kapsy hodinek.

Když to došlo i Džumakovi, bylo už pozdě, řítili se kolem Dunaje a jemu jen jako hořká vzpomínka defilovali mrtví a živí lidé, které připravil o ten odměřovač jejich času na této zemi.

Když se obchodník s vínem vrátil do prodejny, jen naštvaně řekl: „Ať se uchlastaj,“ a jeho pomocnice se ze zdvořilosti a loajality povinně zachichotala, jako když někdo o sebe zacinká porcelánovými hrníčky. Zpražil ji pohledem: „Nikdy se nesmějte, upije-li se nějaký Rus. Nikdy nevíte, nebylo-li to vaším vínem.“

Potom si zachmuřeně zabořil ruce do kapes. Nahmatal tam znovu spoustu hodinek lidí, jimž válka změnila osud. Naštvaný, a 192

zároveň spokojený, že to nebylo úplně zadarmo, si je rozvěsil po obchodě jako upomínku na naši křehkost v ubíhajících časech. A jestli je nesundal, odměřují tam nás osud dodnes.

Jen jedny hodinky se na té zdi zastavily, hned jak je na ni pověsil. Byly to ty, o které Džumak připravil Marese hned první den, kdy ho pod svá mateřská křídla vzala Rote Armee.

DAR

Co víme o tom, kdy se zastaví naše hodiny a bílý racek přestane kroužit po modrém nebi? Nevěděl to ani Beny Mares a jen dychtivě sledoval rej amerických pucfleků, co se míhali za stoly s pitím a plnými talíři do rytmu kapely složené ze samých vojáků v mariňáckých uniformách. Ne, nehrála špatně, dobře taky ne, ale bylo to veselé odpoledne. Nikdo si s nikým nerozuměl, ale hovořily úsměvy a swing, radostný jako prasátka, vrhaná sklenicemi a leštěnými knoflíky uniforem. Bloudila sálem jako prst osudu. Ty ne, ty taky ne, na zdraví, no ty se moc nesměj, na tebe dojde v pondělí, ty taky ne a ty jo, ukázal na Marese osud v podobě tlustého ukazováčku maršála.

Ten byl šťastný, jak si užíval dnešní den, a zároveň smutný, neboť se mu nechtělo odjet válčit někam na Dálný východ. Když se Mares nad maršála skláněl, cítil z něj stejně tolik majestátu, ale i chlastu, jako když před pár měsíci dumal do noční krajiny v Krems-Steinu. Takoví lidé by měli nosit na krku cedulku POZOR,

OCITLI JSTE SE V DOSAHU SILNÉHO

MAGNETISMU, pomyslel si Beny Mares. Někdo vyzařuje tolik vnitřní síly, energie, tajemství a tepla jako uschlé psí lejno a někdo by s tím mohl sázet stromy do věčně zmrzlé půdy permafrostu někde na Sibiři. Sedící Malinovskij něco zamumlal a stáhl si Benyho k sobě, aby se mohl vrávoravě postavit.

193

Opíraje se o něj, vyšel s ním na chodbu. Někde tam přece odložil kazety se zabaveným vínem. Nespokojeně mručel, když se skláněl nad různými bedýnkami s proviantem, označenými US

ARMY. Nakonec se mu rozzářil obličej, když nahmatal dvoulitrovou baňatou láhev s etiketou nejlepšího koňaku, kterou tam pro něj schoval jako dar americký plukovník. „Jéé, vazmu étu, éta lučše.“

„My ale, soudruhu maršále, vzali dnes jiné láhve než tuhle.“

„To je jedno, tak vezmeme tuhle. Ta se mi líbí.“

Na to nešlo nic říct. To už ho vzal maršál za paži, a zatímco jej táhl do sálu, hučel do něj: „Budeš mi tlumočit, ale hezky vzletně, ať to zní a má slova letí do oblak jak holubička bílá.“

V sále je objal šum, radost a hudba. Malinovskij si zjednal ticho rázným poklepáním vidličkou o skleničku a spustil: „Válka nám zpustošila duši, stáhla hrdla a vysušila prachem oči, ale nemohla nám, mí američtí přátelé, nechat okorat srdce. Víme, co se sluší a patří, a tak i když nejsme po těch letech války, co nám vyjídala zemi, příliš bohatí, přinesli jsme vám až z daleké Moskvy, která se hrdinně bránila a ubránila fašistickým hordám, zatímco vy jste se teprve učili pochodovat Ale to nevadí. Na znamení našeho přátelství přijměte od nás, prosím, tento dar.“

Zatímco zkoprnělí američtí důstojníci nevěřícně poslouchali dvojitý překlad z ruštiny do němčiny a z němčiny do angličtiny, vyndal maršál Malinovskij obřadně na stůl láhev koňaku a triumfálně se na ni podíval.

Američani zarytě mlčeli, až na plukovníka, který se pomalu naklonil k pobočníkovi a potichu, aby ho nikdo neslyšel, jen zašeptal: „Ti Rusové jsou fakt chudáci, oni, aby vám něco mohli dát, tak vám to musí nejdřív ukrást.“

Pobočník kývnul hlavou: „Ale Evropa by bez nich teď byla v prdeli.“

194

„A my bysme se teď o tom nebavili, takže,“ plukovník vstal, zjednal si ticho stejným zaklepáním vidličky o skleničku a už nahlas řekl: „Vážíme si toho daru, jako by v té láhvi byla kapka krve z každého padlého vojáka, co nám šel vstříc, aby se tady ve Vídni mohl setkat s americkou armádou, která pomohla svým bleskovým postupem rozhodnout tuto válku. Na znamení cti, kterou vám chceme prokázat, jsme pro vás proto nachystali podobnou láhev, až z daleké Francie, která nás spolu s Angličany v tomto tažení podpořila. Obě vypijeme spolu na vítězství, které naše národy na dlouhou dobu spojí.“

Ve všeobecném veselí, které potom opravdu propuklo, bylo každému jedno, čím se dostane za hranice bezvědomí. Plukovník si sedl k Malinovskému a Beny s Billem překládali. Do té doby, než do sálu vpluli ruští vojáci z NKVD se spoustou slečen.

Maršál se na ně podíval, potom na plukovníka a cosi pošeptal Maresovi do ucha. A to bylo taky poslední, co si z toho Bernard pamatoval, neboť potom dostaly události docela dramatický spád.

Že budou ale za chvíli mluvit pistole, to nikdo nečekal.

Příznivý osud prověřuje lidi šťastné, nepříznivý velké.

SECUNDA FELICES, ADVERSA MANOS PROBANT.

– Plinius –

SVATÁ PROSTOTA

Maršál totiž ze zdvořilosti vůči hostům požádal Marese, ať zajde za tím hloučkem vojáků z ruské rozvědky, aby nehamižnili a poslali jemu a jeho americkému příteli dvě ženštiny. Mares se k nim skoro rozpustile vydal a v hlavě mu neblikala ani žádná výstražná kontrolka. Je snad čas chránění, a čas bez okolků, kdy 195

máme ukázat, co je v nás, a věřit, že s tím přijde čas spásy?

Bernarde, uniforma ti nepřinese štěstí!

Hluší jsme však k jakýmkoli radám, dokud si je neřekneme sami. Do té doby fungují jen jako každodenní memento krátkosti života, a tedy omezené možnosti dělání chyb. Kdy je přestaneme dělat? Nemyslím chvíli, kdy nám bezzubost umožní kasat se vegetariánstvím, infarkt abstinencí a slabá erekce věrností.

Myslím tu chvíli, kdy prohlédneme a nalijeme si čistého vína.

Chutná nám lidské maso? Sem s ním, hlasitě zakřičíte, protože rozhodnout se je to pravé. A od té chvíle to přestane s vámi smýkat a vy víte, kam jdete.

Kdo stejně jako Mares nechtěl na hranici dětství a dospělosti být správným člověkem a zároveň hochštaplerem, hrdinou a slabochem, co dobude všechna srdce, vypije všechny láhve a zkasíruje všechny peněženky? Ale kasírtašku držel v případě Marese někdo jiný a už v okamžiku, kdy Beny nakročil k těm dívčinám u vojáků NKVD, se smál.

V tu chvíli ho uviděla. On ji taky. Jejich oči se setkaly.

Vzpomněl si, jak si ji při urlaubu hladově bral v Pechlanu za hřbitovní zdí, protože jinde nebyl tak božský klid a zároveň taková míra vzrušení z představy dvojnásobné hanby, kdyby je tam někdo objevil. Na tvář mu nejdřív připlul úsměv. Stejný, jako když se loučili a on slíbil, že jí bude psát. Jestli aspoň trochu pochybovala, tak ten chlapecký mnohoznačný úsměv, co sliboval všechno a zároveň to popíral, ho prozradil.

Rozběhla se k němu. Objala ho a vlepila mu pusu. Takové vřelé přivítání vzbudilo pozornost i na tak hlučném večírku a bohužel neušlo ani poručíkovi NKVD, který sem s Annou Marií jako se svou dívkou přišel. Žárlivě se k ní vrhl a rusko-německy se jí ptal, odkud zná toho vojáka v ruské uniformě s páskou tlumočníka.

196

Stejně lámanou podivnou směsí ruštiny a němčiny, které se k sobě hodily asi tak jako voda a oheň, mu odpověděla: „To je Bernard, čumáčku.“

Nerozuměl jí, a tak pro jistotu chytil toho mladého chlápka pod krkem a pak se na ni rusky rozeřval: „Odkud ho znáš?!“

„Odkud bych ho znala. Byl u nás za války na dovolence.“

„Rusky voják? V Rakousku?“

Bernard ji prosil široce rozevřenýma očima, ale ona se ve své prostotě na něj povzbudivě usmála a pokračovala rozhodně k poručíkovi, jako že a co, mluvíc na něj jako na milého hlupáčka: „Německý voják. Sloužil přece u SS.“

Jako kdyby řekla něco hodně sprostého, na zlomek času všichni zkameněli. S o to větší intenzitou se posléze Maresovi rozhýbali před očima, všichni se překřikovali. Zdálo se mu, že se mu rozskočí hlava. Čísi ruce ho chytly a táhly ho ze sálu. V tu chvíli se ale postavil na židli lajtnant Gilevič a zařval: „Američan, Neameričan, kam ho vláčíte, je to fašistický pes! Zastřelím ho tady. Hřál jsem si hada.“ Zatímco s Bernardem smýkali a vláčeli ho k potácejícímu se růžolícímu majorovi, všiml si, jak ten americký tlumočník divoce gestikuluje. Též koutkem oka spatřil Džumaka, jak se hrne se svým samopalem ke Gilevičovi, podává mu ho a otáčí se a běží k Benymu. Ta svině. Ani se nezmohl zašklebit, zakřičet, jak se s ním všechno točilo, motala se mu hlava z toho pocitu beztíže, kdy se pohyboval jen pomocí toho lesu rukou. Už si ho skoro naležato podávali jako sasanka svými rameny lapenou kořist až ke svým ústům. Jako by se v ni proměnil sám osud a kýval na něj potměšile chapadly: Nikdo mi neunikne!

Bernard nic neslyšel, i když sál řval. Byla to tak přízračná scéna, že Američani jen seděli s otevřenou pusou, jako by čekali, 197

kdy se Rusové způsobně ukloní a oni zatleskají, jako že hezky jste si to pro nás připravili.

Jeden z vojáků Maresovi strhal uniformu, až mu vykloubil levou ruku. Bezmocně mu plandala a on řval, než mu někdo narval lodičku do pusy a tou rudou hvězdou na čepici mu roztrhl rty. Uviděl naposledy v životě Džumaka. Hrnul se k němu s šátkem. Pevně mu ho uvázal přes oči. Když dělal uzel, uslyšel najednou Beny jako ze sna Džumakův hlas: „Má můj sapik, nese trochu nahoru. Stoupni si na špičky, a až uslyšíš střelbu, tak jdi na paty a trošku povol kolena. Jsou tady mraky lidí, bude ti střílet na hlavu.“

S šátkem přes oči postavili Marese na židli. Všechno zmlklo.

Jeho bolest zmizela a on tam nejistě přešlápl, jak se snažil udržet na špičkách balanc. Pronikavé ratatata poslalo Američany k zemi.

Hitlera přežili, a teď tohle. Přece to všechno, celou válku nepřestáli a nedošli až do Vídně, aby je tady zastřelil opilý Rus, řekl si americký plukovník pod stolem a sápal se tedy ven. Tam seděl zachmuřený Malinovskij, který si ho nevšímal, ani Marese, jemuž se klepala kolena a možná si i cvrnknul do kalhot. Pouze se na plukovníka omluvně usmál, vyndal pistoli z pouzdra, bez mrknutí oka zastřelil ožralého lajtnanta Gileviče a spíš sám pro sebe si zamumlal plachój oficer, mjortvij oficer, že špatný důstojník je mrtvý důstojník, protože jeho vojáci to úsloví už znali a Američani by ho stejně nepochopili.

Něčí ruce Marese zase popadly a táhly ho ven. Podle změti výkřiků spíš tušil, než věděl, co se stalo. Vzdalující se šum sálu ho doprovázel, dokud auto, kam ho hodili, nenastartovalo.

Nevěděl, kdo a kolik vojáků s ním jede. Jen tupé žuchnutí a vtípky vojáků mu napověděly, že s nimi jede i mrtvé tělo lajtnanta Gileviče. Byl za ten milosrdný šátek rád, protože ani nechtěl nic vidět, a tak nikdo nespatřil v jeho očích ten obrovský 198

strach. Teprve teď mu všechno došlo. Klepal se a nepřestal s tím, dokud ho nesundali z korby auta a nehodili podle pachu zatuchliny do nějakého sklepa. Až tam o samotě, poté, co ho zamkli, si vydechl a uklidnil se. Je po všem, pomyslel si a musel si vzpomenout na tu bábu v modrobílých peřinách.

Potom ho tam asi týden zapomněli, nevěděl přesně, protože i když skrz ten šátek a okno zatlučené prkny prosvítalo světlo, všechno se mu slévalo v jedno. Dlouhý zrychlený film, v němž nějakým nedopatřením hrál hlavní roli. Nebušil na dveře a nevolal na své trýznitele, přestože se mu provazy na zápěstí zařezávaly do živého masa a z žízně musel lízat svou moč. Byl rád, že na něj pro tentokrát svět úplně zapomněl.

VOLÁME DO NEBE

Všechno si způsobujeme sami.

Bolest.

Radost.

Lásku. Jak múze nikdo milovat toho, kdo se sám nemá rád?

Čemu se vzpíráme?

Osudu, který je pro nás připraven v milionech verzí? Přesto je napsán a je jen na nás, co si vybereme. I já. Čekám na ten nejlepší osud, a ještě nevím, jaký jsem si svými činy vybral.

Nevidomí sčítáme příkoří, která nám způsobují druzí, ne ta, kterých se dopouštíme. Proto nevíme, co nás čeká. Všichni voláme do nebe, a ono je pořád obsazeno.

To však neznamená, že nás nemiluje. A všimli bychom si toho vůbec, kdyby s námi mluvil? Jsme nikdy tak posedlí touhou vidět a slyšet, že už kvůli ní neslyšíme.

199

NEPŘÁTELÉ, NEVĚRNICE A ZRÁDCI

Pak ho vyslýchala krásná ženská. Majorka se sadistickými sklony, které jí nebyly vrozené, ale projevovaly se pouze jako alergie na lidi se smrtihlavem na uniformě, jako měli ti, co jí na začátku války zaživa upálili maminku a babičku ve stodole.

Nebyl pro ni člověk. Pouze schody k pravdě. Vyslechnuto, vyřízeno, hotovo. Vlastně ji vůbec nezajímal, ani jeho utrpení a pocity. Teprve při pohledu na tu krásnou ženskou si uvědomil, že tam je za trest. Když vám něco ošklivého udělá ošklivý člověk se zlou tváří, chápete to. Ale když krásná ženská? To je výsměch osudu.

Nádherně zpívala. Když ho na její příkaz po každém výslechu už zmláceného hodili zpět do vlhkého sklepa, slyšel pak v noci, jak si vojáci při pitce zpívají. Nejvíc ale vynikal její čistý a smutný hlas, který zpíval písničku o Stěnku Razinovi. A zpíval ji tolikrát, že si ji Bernard Mares zapamatoval a schoval do své sbírky slov, která se dotýkají, těší a bolí.

Pak ho převezli k Francouzům. Nevěděl proč, a bylo mu to i jedno. Jednali s ním slušně, ale byl tam ve vězení hlad. Vůbec ho nevyslýchali a po čtrnácti dnech ho předali zpět Rusům. A ti zase československé vojenské misi ve Vídni. To je váš člověk, mluví česky, sloužil Němcům, vyřiďte si to s ním sami.

Do Bratislavy k soudu ho vezl nějaký plukovník Kašpárek černým mercedesem se stříbrnými zrcátky. Všiml si jich, protože v nich viděl za Vídní dva oběšené na kandelábrech. Vzpomněl si na konec války v Krems-Steinu, kde takhle pověsili majitele elektra Hanse Nowotneho, protože ze strachu z Rusů vyvěsil bílou vlajku. Jenže ve městě byly ještě jednotky SS. Pro výstrahu ho tam nechali viset, dokud neodjeli. Stejně tak se mu vybavila ta ženská s vyholenou hlavou, kterou v šatech napůl strhaných z těla přivázali na náměstí ke sloupu s textem, že je to nejhorší děvka a 200

coura, že její muž je ve válce a ona mu zatím doma zahýbá se zajatým nepřítelem. Ale životu neporučíš, chlap byl chlap, měl ho tvrdýho a ženská na to čekala. Sex jako nejtvrdší měna v dějinách.

Pořád jsou nějací nepřátelé, nevěrnice a zrádci. Úhel pohledu se mění, a člověk zůstává. Možná proto se Bernard jen smál, když mu plukovník Kašpárek na zadním sedadle říkal: „Teďka tě, ty nacistická svině, potrestaj za každou znásilněnou ženskou, kterou máš na svědomí.“

Co ty tak o mně víš, říkal si Beny v duchu a nepřítomně se koukal ven z okna. Co vlastně člověk ví o člověku? Kolik je v každém z nás nastřádáno, co se skrývá za očima a ani nemá cenu to

vysvětlovat?

V

bratislavské

věznici

byli

zrádci

československého lidu, již odsouzení k trestu smrti, včetně Bernarda, jenž si svůj soud druhý den ani nepamatoval, jak rychle proběhl. Vinen, nevinen? Vinen. Trest smrti!

Nejdřív byli všichni v jedné velké místnosti, kde leželi na betonové podlaze bez přikrývek. Pak je rozdělili do několika cel.

Potkávali se jen na procházkách.

Mezi padesáti vězni byl i slovenský prezident Tiso. Bernard ho vídal na dvoře, zadumaného, s podbradkem a úctyhodným pupkem, černými šaty, v kterých mu připomínal havrana. Toho pověsili jako jednoho z prvních.

Jak je postupně popravovali, sestěhovali ty zbývající zase všechny do jedné cely. Každé otevření dveří znamenalo, že si pro někoho přišli. Většinou se tomu ubožákovi podlomily nohy, pomočil se a museli ho z cely doslova vytáhnout. Někteří se jenom třásli, někteří už byli duchem dávno někde jinde. Postupně se takhle na celu nevrátilo čtyřicet osm lidí. Po dvou měsících seděli na cele už jen dva. Poslední dva, co na sebe zbyli v čekárně na konec.

201

MLČENÍ VZTEKLÉHO STARCE

Nedělalo mu problém mluvit o tom, co špatného udělal sám, ale hrozné nerad mi vyprávěl, co mu způsobili jiní. Že ho ta krásná vyšetřovatelka pálila cigaretou, s oblibou ho skopávala ze židle.

Vlastně z toho všeho nechtěl mluvit o ničem.

Člověk se nejvíc bojí svého ponížení. Jako kdyby ponížení způsobené nám jinými bytostmi bylo Kainovým znamením.

POSLEDNÍ HODINY PŘED SMRTÍ

První měsíc se každý z nich bavil s někým jiným, než jim ty nové známé odvedla smrt. Druhý měsíc, jak postupně lidí v cele ubývalo, pokukovali po sobě, jako by tušili, že na sebe zbudou, ale jazyky jim ze začátku nestačily. Lászlo byl Maďar, uměl jen maďarsky, trochu slovensky a pak francouzsky. Bernard česky a německy, pochopitelně trochu rusky a anglicky ze zajetí u Američanů. Jenže čas jazyk nepromíjí. S tím, jak se cela vylidňovala, cítili, že není čas na smutek, a tak se snažili mluvit, protože se chtěli naposledy smát. Co jiného jim zbývalo? To, co mně nebo vám – nějaký čas a rozhodnutí, jak s ním naložíme.

Vyprávěli si vtipy a ty nejneuvěřitelnější historky ze svých životů, než se jim rozklepou nohy. A i tomu se smáli, dokud se zase neotevřely dveře a Bernard neuslyšel své jméno.

Mysli, že den, který žiješ, je poslední, který ti vzešel: potom si budeš vážit těch chvil, jichžs nedoufal užít.

OMNEM CREDE DIEM TIBI DILUXISSE SUPREMUM: GRATA SUPERVENIET, QUAE NON SPERABITUR HORA.

– Horatius –

202

K ČEMU JE KRÁSA?

Cinklo v něm jako v automatu na kafe v tom rozstříleném baru v Pešti. Jó, kde je teď Pešť se všema těma holkama, vínem a muzikou.

„Zastřelíme tě, budeš viset, slyšíš?“

„Jo, říkáš mi to už podruhý. Jen se konečně rozhodněte,“ řekl drze a zase se pohroužil do vzpomínek. Ale místo jemně žilkovaných prsou, kde krajka života lehce promodrávala jako lehká linka na alabastru, viděl ta zkrvavená stehna trčící nad převrácenou židlí.

„Komu tykáš, ty nácku? O čem se máme rozhodnout?“ ptal se posměšně dozorce.

„Jak zemřu,“ a znovu se ponořil těsně do té chvíle, kdy všechno vypadalo, že je to v pořádku. Housle hrály, už ne vesele, ale teskně, a ta holka mu lámanou němčinou vysvětlovala, že je škoda, že všechny cikány odvezli do táborů, že jen oni umějí tak procítěně kouzlit se smyčcem, skoro jako s tím, co mají mezi nohama, zasmála se.

„Ne jako tady István,“ ukázala na houslistu, který hrál pomalu, se zavřenýma očima. Bernardovi se to líbilo a bylo mu vlastně jedno, co ta holka, co si ji zaplatil, říká. Pomalu usrkl vína vonícího květy, postavil ho zpět na stůl a díval se na ten její porcelánový žlábek mezi prsy, než se ozvala střelba. Viděl, jak jí křik naplňuje pusu, i když její oči se ještě smály. Sáhl znovu po vínu, aby měl co pít, až to přestane. Jenže pak přiletěl ten granát.

Ohlušující rána, cítil náraz, kouř a viděl, jak tím důlkem mezi prsy najednou prýští krev. Ne, István už nehrál, jen ticho.

V hlavě měl obrovské nic a viděl, jak se ta hezká holka pomalu kácí i s židlí k zemi, pak už se směrem ke stropu, kde ještě pomalu rotoval roztrhaný větrák, už jenom s jedním křídlem, vytrčily její bělostné nohy v punčochách s velkými oky, jako dva 203

vykřičníky. Pomalu se postavil, stejně jako pár dalších lidí v tom sále, co udiveně vstávali a nevěřícně si osahávali hlavu, hruď a pak celí poprášení šedobílým prachem jako ve snách mířili ven a překračovali tiché mrtvé a úpějící raněné, jako by je neslyšeli.

Mares se tehdy jako ochrnutý pomalu otočil k nohám té maďarské krásky a najednou viděl, jak se jí gatě, takové roztomilé, nabírané bombarďáky, pomalu plní výkaly. Ucítil je a otřásl se. Brečel a nevěřícně kroutil hlavou, i když to měla být jen matrace, jedna z mnoha, na kterou by asi dávno zapomněl, přestože byla tak krásná, nebýt těch pomalu bobtnajících kalhotek pár vteřin po její smrti. Tohle bude mít pořád v hlavě. Jako by z ní vylézal nějaký odporný had neštěstí a zkázy. K čemu je krása, co je to krása, když z ní vyjde taková hromada sraček? Zíral do jejích nehybných rozevřených očí a plakal. Viděl plné rty, co se před chvílí smály. Samé sračky. Všichni jednou zmizíme. Proč tady jsme? Asi pro nic zvláštního, když si i princezny po smrti takhle nakadí do kalhot. Zvracel a brečel, opřel se o pokroucený bar a zhluboka dýchal. Pak šel k automatu, který zázrakem přežil jako on, a zmáčkl stříbrnou páčku. Cinklo to a on do dlaně chytal horkou a hořkou kávu a srkal ji, aby přehlušil tu pachuť na jazyku a zapomněl na to, že kdy byla. Chutnala po čabajce a kyselých okurkách. A bylo tam ještě něco jiného. Byla to chuť smrti.

Tehdy mu to došlo. Smrti se bát nemusíme, jen bolesti, kterou si působíme. My sami sobě a nebo nám jiné cizí bytosti na tomto světě, které nerozumějí ničemu, natož sobě. Nebeská hádanka, zapovězená živým. Jde jen o to, vnímat krásu, dokud je, užít si ji, nahamounit do zásoby. Abyste se měli čeho nadýchat, až budete mít přičiněním času prostřelené plíce. Ani litr vzduchu, uduste se.

Váš čas vypršel. Krev nemá kyslík. Srdce se pomalu zastavuje.

Není to tragédie, když jste za života dělali, co jste chtěli, vaši blízcí vás milovali a vy je. Je to tak trapně prosté. Splňte si své 204

sny. Milujte a odpouštějte, i když to je tak těžké, a snad i vám blízcí odpustí, že jste nebyli příliš blízko. Proč se tak trápíme, než umřeme? Proč na všechno důležité jsme opuštěni všemi uprostřed lidí, sami na tomto světě? Je to totiž naše volba, a tak si sami vybíráme. Jdeme pomalu okolo regálů obchodního domu SUPEROSUD a kupujeme si sračky. Jen někdy se nám podaří kauf, ale většinou naletíme.

Kde jsem se ztratil a na co jsem zapomněl, bolestivě blesklo Benymu hlavou, když ho vedli úzkou a vysokou chodbou ke konci jeho života. Jeden krok, další, už jsme blíž A zase blíž, usazovala se mu tíseň na plicích, ale on si najednou uvědomil, že ještě dýchá, a snad proto mu zatím nevystřelilo srdce z těla a cítil, že je mu to jedno. A tak když se ho dozorce zeptal, proč ho tak zajímá způsob smrti, řekl, že pokud by ho chtěli zastřelit, sundal by si uniformu, aby ho náhodou netrefili do knoflíku. Tak se bál bolesti, že ho smrt nechá trápit, než si pro něj přijde.

„To bys to měl moc jednoduchý,“ řekl mu dozorce a postavil ho čelem ke zdi, před mříž, za kterou byl dvůr, odkud se v těchto dnech vždy v tuto hodinu ozývala střelba. I když v tu chvíli Bohu nevěřil, opakoval si Bernard Mares šeptem: „Otče náš, jenž jsi na nebesích“ Dozorce za nimi zacvakl mříž a vedl ho před sebou po tom nekonečně dlouhém dvoře ke zdi, která byla rozstřílená, až obnažila cihly. To je barva tohohle dne, řekl si Bernard, cihlově červená, to je barva této chvíle, a usmál se, protože mu připadalo komické, že ještě necítí konec, nebojí se a je mu to jedno. Zvednul oči a tam na nebi pluly mraky. Přemýšlel, jak dlouho ještě bude moci jejich pouť sledovat, když ho dozorce postrčil ke dveřím na druhém konci buzerplacu: „Pojď, ty svině, tvoje chvíle ještě nenastala. Dneska ještě ne.“

Bernardovi to znělo jako hudba, a tak zavřel oči a viděl, jak mu před nimi běhají červené blesky. Cvakly dveře, zastavil se a 205

pokorně čekal, než ho postrčí dozorcova ruka. Pak je teprve otevřel a uviděl obrýleného chlapa v kapitánské uniformě Svobodova pluku. „Kapitán Vlach. Jsem nový vyšetřovatel, posaďte se. Prostudoval jsem váš spis a něco mi nesedí. Jak to, že nemáte tetování jako každý voják SS? Můžete mi o sobě vyprávět? Ale zkuste mluvit pravdu.“

Mohl mu věšet bulíky na nos, že v SS nikdy nebyl, ale to on ne.

Sedl si a bylo mu krásně. Vnímal úlevu té chvíle. Viděl jeho tvář a bílé chlupy v uších, za ním okno, na něm kytky a za ním svět.

Zase si vzpomněl na Rudu Malindu, i jak spolu chtěli jet do pralesa Jižní Ameriky. A tak o tom tomu důstojníkovi Československé armády vyprávěl, protože se na to ptal, stejně jako se ptal na celý jeho život, jako by ho nezajímalo jen to, proč byl u SS a je bez tetování, ale zrovna tak třeba proč má teď na sobě ruskou uniformu. A tak mu Beny vyprávěl. I o sirotčinci a tak. Řekl mu i o Sophii, ale to spíš že potřeboval slyšet nějaký další hlas kromě toho svého, jak mu potvrzuje, že ji ještě může najít, i když už neměl nic, žádné vodítko, kterého by se chytil.

Fakt, že ji už nemusí nikdy potkat, protože sám nepřežije, dávno zapomněl. Jakékoliv upnutí se na cokoliv živoucího, hledání a snění ho totiž odvádělo od smrti a rozsvěcelo mu oči. A s těma žhavýma očima vyprávěl poctivě o popravě vězňů v Krems-Steinu, o tom, jak byl v učení u pekaře, jak všechno prohrál v kartách, jak potkal Sophii, ale to už vyprávěl překotně, stejně jako o tom, jak s Dlouhánem Dickem chtěli utéct na parník, co je odveze za Indiánama.

A snad v něm v té chvíli vyšetřující kapitán Vlach viděl svého stejně starého syna, měl-li nějakého, nebo po všech těch mrtvých, co je denně stříleli za zdmi jeho kanceláře, potřeboval nutně odpustek? Nebo mu prostě uvěřil? Byl tak hodný nebo spravedlivý? Nevím a trápím se tím stejně jako Beny od toho 206

okamžiku, kdy kapitán Vlach zničehonic vstal, otočil se k němu zády, sám v místnosti s odsouzencem k smrti. Jeho pistole ležela na stole vedle plného popelníku a otevřeného spisu. Maresovy oči k ní samozřejmě sklouzly, ale něco v něm mu říkalo, ne, nedělej to, a když toho vnitřního hlasu uposlechl, rozhostilo se v něm blažené teplo a ticho, v jeho najednou za odměnu vymetené hlavě, jako by byl u zpovědi.

Kapitán trochu pootočil hlavu, úkosem se na něj podíval a pak přešel k zamřížovanému oknu. Tam si sundal z hlavy své kulaté želvovinové brýle a chvíli je čistil cípem zmuchlaného kapesníku.

Pak se rázně vrátil ke stolu, položil brýle, vyndal z desek útlou složku a rozškubl ji vejpůl. Pak si sedl, sklapl papíry o stůl, dlaní je srovnal a ještě jednou je přetrhl, než je hodil do koše.

„Jste volný.“

Bernard Mares dál seděl u stolu, koukal se bez pohnutí před sebe a až po chvíli mu zády proběhlo mrazení. „Cože?“

„Jste volný. Jděte, než si to rozmyslím.“

„Kam?“

„Ježišmarjá, neštvěte mě, nebo vás nenechám vyvést ven, ale zpátky na celu.“

„Ne, já jen, že jsem o tom nepřemýšlel. Kam mám jít?“

prosebně si trval na svém Beny Mares, vědom si při tom té opovážlivosti.

„Umíte česky, tak jděte do Čech, pod svícnem je vždycky tma.

V Rakousku by vás zase chytili. A už jednou konečně dělejte to, co ostatní. Nevybočujte pořád z řady.“

„A za co si mám koupit lístek, nemám ani vindru,“ omluvně řekl Beny a Vlach se na něj podíval pohledem, co vraždí. Ale pak se rozesmál: „Vy jste příšernej,“ a z náprsní kapsy vyndal šrajtofli a z ní tři slovenské bankovky, dvacetikoruny slepené k sobě, a pár potravinových lístků.

207

208

DĚLAT TO, CO VŠICHNI

Šel z věznice tak rychlým krokem, že skoro běžel, a četník, co ho vedl na nádraží, mu chvílemi nestačil. Ne že by odtamtud utíkal, ale tak spěšně hledal první masný krám. Tam si na lístky, co dostal od Vlacha, koupil věnec buřtů, sedl si s nimi na obrubník a vzápětí první špekáček hltavě nadvakrát polkl. Až ty další pojídal pomalu a přemýšlivě žvýkal každé sousto.

Byl to věru zvláštní obraz, který Bernardovi utkvěl v hlavě, když zahlédl v protější výloze svoji hlavu, jak uvážlivě ukusuje z té šňůry buřtů, a nad ní postavu rozpačitého, přešlapujícího strážníka a okolo procházející udivené lidi. Probudilo to v nich zvědavost? Přemýšlí teď i ti okolojdoucí, co se to asi stalo?

Je to zloděj, kterému četník dovoluje sníst co nejvíc lupu, aby škoda byla větší a on ho nešel zatýkat zbytečně? Nebo se ten věnec buřtů hanebně provinil a byl na místě odsouzen k sežrání?

Co my víme o takových chvílích, podivných obrazech, co koutkem oka zaznamenáme, a nemáme čas jim přijít na kloub?

Aspoň bychom byli životem varováni. Proč se místo bust slavných nevyvěsí pamětní cedule? ZDE BYL SEŽRÁN VĚNEC

BUŘTŮ NA VĚČNOU OSLAVU CHVÍLE, KTERÁ UŽ

NEMUSELA PŘIJÍT.

Ta chvíle, kdy se viděl v protější výloze, jak se cpe špekáčky, byla z těch, které se občas podaří každému. Trvala pro Bernarda déle než pro četníka a okolojdoucí, jak se ji snažil uložit do paměti, aby snad nikdy nezapomněl, co mu zachránilo život – mluvit pravdu. I přesto, že mu nakonec kapitán Vlach řekl: „Už to ale nikomu neříkejte. Pravdu vždycky stačí říct jednou, a už jste se vysvobodil. Každý vrah, který se u soudu nepřizná, to tady dřív nebo později řekne někomu ze spoluvězňů. A pak už nikdy nikomu. Pravda je těžké závaží, které, jak je jednou venku, už potom nikdy tolik neváží. Ale stačí ji říct jednou, mladý muži. Až 209

vás pustím, tak konečně už držte pusu a krok a prostě dělejte to, co všichni.“

Chvíli ještě o těch slovech svého zachránce tam na ulici přemýšlel, než vstal, oprášil se, na četníka se ani neohlédl a šel k vlaku. Kapitán Vlach musí být sakra chytrej, když dokázal poznat pravdu o mně, napadlo ho. Tak to je to tajemství, jak konečně žít jako normální člověk! Dělat to, co ostatní Ale on už ho ví, pro něj to ode dneška bude jeho pravda.

Cestou k nádraží si umiňoval, že to tak udělá. Koupil si lístek a nastoupil do vlaku jedoucího do Čech, do Třebíče, jediného města, které opravdu znal. Teprve potom ho četník opustil.

Vlak sebou cukl. Stál u otevřeného okna, aby nikdo neviděl, že má mokré oči. Když se ho přece jen jedna žena zeptala: „Vy pláčete? Nepotřebujete pomoc?“ odvětil jí, aniž by se obrátil, že to jen vítr. A skutečně – ty poryvy větru, jež cítil na své tváři, i ten pohled na ubíhající krajinu ho naplnily obyčejným, hlubokým štěstím. Myslel, že už to nikdy nezažije, neucítí vůni posečené louky, pekařství v městečku u trati, rozžhaveného dehtu pod letním sluncem. Už nezáviděl ptákům v oblacích. Už nechtěl být Divokým Billem, už nechtěl být jinde. Docela mu stačilo, že někam jede, a bylo mu jedno kam, i kdyby ten vlak zastavil na konci světa nebo z něj musel vystoupit právě teď, na tom místě, kde ho napadaly tyhle myšlenky. Vždyť všude kromě smrti je svítání, radost a žal, plný žaludek a sladký spánek, to všechno, co potřebujeme, abychom si uvědomili sami sebe.

Nevnímal u toho přemítání přestupy, nová nádraží a lidi.

Čeká ho nový život.

Pořád musel myslet na radu svého zachránce. Dělat to, co všichni.

Vlak s trhnutím zastavil a Bernard pro jistotu vykročil levou nohou. Pro štěstí. Netušil, že vstupuje do stejně neznámé a 210

nebezpečné krajiny, jaká byla v cestopisech se starými mapami označena HIC SUNT LEONES.

Cestou z nádraží narazil na dav lidí. Nejdřív šel vedle něho, ale pak si znovu vzpomněl na slova toho moudrého muže, a tak se ze strany do toho davu nenápadně vmísil a dalším jemným poskočením s ním srovnal krok.

Když přišli na náměstí, zeptal se jedné dívky, kam to všichni jdou.

„Na schůzi místní organizace KSČ,“ zvonivě se zasmála a radostně vypnula hruď, protože s ní tu kráčely dějiny, pro tentokrát jí neurčovaly cestu. Sama jde za lepšími zítřky. Tak mu to i řekla a znovu se u toho krásně usmála. Vzduch natolik omamně voněl štěstím a létem, že Bernarda napadlo, že by z něj určitě měl kapitán Vlach radost. Lidé si začali zvesela zpívat Internacionálu a Bernard tu melodii alespoň radostně mručel s nimi.

ZŘEDĚNÁ PRAVDA

Všude bylo cítit nadšení. V budově, kde komunisté sídlili, se navíc mladá děvčata bezdůvodně usmívala tak mile, že tam Bernard rád chodil. Připomnělo mu to jeho Sophii. Musí ji najít.

Ale kde?

Pomáhal roznášet letáky, poslouchal na schůzích, a dokonce tam i přespával, když se tajemník dozvěděl, že nemá kde být.

Stejně neměl kam jít a tady byli lidé tak milí. Měl pocit, jako by jejich nadšení z vítězství nad nacistickým Německem a zářivé budoucnosti bylo najednou i jeho. Začal snad jeho život právě teď a předtím nikdy nic nebylo?

A tak se po týdnu tajemníka zeptal, jestli by tam nemohl pracovat.

211

„Už máš za sebou službu v armádě?“

„V jaký?“ zeptal se vážně Bernard. „No v český, v jaký jiný.“

„Ne,“ odpověděl popravdě, stejně jako svatý Anastásius, když ho honili římští vojáci a ptali se jeho samotného, jestli tady nešel Anastásius. Odpověděl jim: „Ano, určitě je nedaleko od vás.“

Restrictia mentalis. Zředěné myšlenky, zředěná pravda.

Tajemník se na něj podíval jako na hovádko boží, a jako když mluví s hlupákem, mu útrpně řekl: „No to musíš, nejdřív musíš narukovat jako každej chlap. Ty nevíš, co to je branná povinnost?

Pak se můžeš vrátit a něco vymyslíme.“

A protože mu kapitán Vlach říkal, aby nevybočoval z řady, tak jako každý zdravý český muž nastoupil do československé armády. Povolávací rozkaz dostal do Poběžovic.

Jednou procházel městem, kde měl jako kuchař zařídit dodávku mouky pro svůj vojenský útvar 4500, což byl 16. pěší pluk, respektive pro jeho 8. a 9. rotu, a zaujala ho jedna dívka s bílou páskou na levé ruce a s batohem na zádech, která, když ho spatřila, se dala na útěk. Od přírody zvědavý ji doběhl a přitiskl ke zdi.

„Co je?“ vyštěkla špatnou češtinou a točila se batohem od něj.

Usmál se a německy jí řekl: „Mě nezajímá, co máš v tom batohu, jen jsem ti chtěl poradit. Když takhle začneš před někým utíkat, jen vzbudíš jeho pozornost.“

Ta půvabná, kyprá dívka začala plakat. Nevěděla, co dělat.

Začal ji hladit po hlavě a ona mu řekla, že v tom batohu pašuje přes hranice do Bavor majetek svých rodičů, protože do odsunu, který mohl být každý den, si každý může vzít třicet kilo.

Doprovodil ji až k lesu, a aby byli méně nápadní, objal ji okolo pasu. Ta ruka na bocích v ní něco probudila. V prvním mlází se začali líbat. Myslel při tom ale víc na Sophii než na tu dívku, kterou ani neznal jménem. Tušili, že je to jen na chvíli. Oba byli 212

hladoví po jakémkoli náznaku lásky, ale vybrali si špatnou dobu a místo. Až potom, co opadla vzájemná vášeň, se dozvěděl, že se jmenuje Anny Arnold, její otec je tady v zajetí a její sestra v Bavorsku chodí s Amíkem. Druhý den na ni čekal. Pomilovali se.

V rozkazu jim sice četli, že se nesmějí stýkat s německými dívkami, protože mají odporné pohlavní choroby a snad i sedm prstů na noze, ale z toho stupidního nařízení čišela jen prvoplánová nenávist ke všemu německému. I kdyby to byla pravda, tak stejně – vykládejte to mladému klukovi, co ho má pořád tvrdýho.

Časem se v hlavě Anniny sestry zrodil skvělý nápad. V

Bavorech byl hlad, ale americká cigára. A v Čechách zase jídlo.

Bernard jen spekuloval, jak se na hranicích bezpečně vyhnout strážným ze sousedního útvaru, Pohotovostního pluku Národní bezpečnosti, který je střežil. Oslovil tedy kolegu kuchaře z pohotovostního pluku, který byl zrovna tak ve finanční tísni jako každý voják, a ten mu kromě svého proviantu předal i časy průchodu hlídek a jejich trasu. Annina sestra to domluvila se svým chlapcem.

Americký voják je totiž hlavně byznysmen. Prodá všechno, co může, co je na skladu a k mání. Benzin, cigára i celé džípy.

Prodali by snad celou US Army, kdyby to šlo. Podle Bernarda to prakticky byli organizovaní pašeráci v uniformě. Obchod úspěšně kvetl a spokojeni byli všichni, Němci na obou stranách, američtí a čeští vojáci, jako by teprve společný obchod byl znamením skutečného míru.

To byly pro Benyho opět šťastné měsíce, než byl německému obyvatelstvu Poběžovic oznámen termín definitivního odsunu.

Anny měla poslední přání. Pomiliskovat Bernarda. Pomilovala ho jako o život, skoro na něm tančila, jako by se ho chtěla nadýchat do zásoby, neboť to bylo naposledy. Když bylo po všem, oba se 213

navzájem hladili po tvářích. Přerušila je až vojenská siréna.

Naposledy ji políbil a vyskočil oknem do dvora.

V kasárnách byl poplach. Doběhl tak akorát. Dostali rozkaz provést odsun místních Němců.

Jedna dívka se v tom odsunu krásně usmála na jednoho z českých vojáků. Nikdo z ostatních nechápal proč, byl to jeden z těch, co je vyháněli. Jen jediný člověk na celé zemi tomu rozuměl. V tom úsměvu bylo všechno. Vděčnost, lítost, ztracená láska a naděje. Neřekli oba ani slovo, jen se jim po tvářích valily slzy jako hrachy.

KŘIŽOVATKA

Když šel z vojny, už zapomněl, co mu tajemník v Třebíči říkal, i to, co mu říkal kapitán Vlach. Byl prázdný. Tak, jak jen může být člověk, který si myslí, že už ho nic zvláštnějšího, než co dosud zažil, nečeká.

Když stál v Domažlicích s kufírkem z vojny na jedné křižovatce, zabrzdila u něj pragovka s otevřenou korbou. Přes zvuk motoru na něj usmívající se řidič zavolal: „Kam jedeš?“

„Nikam,“ odvětil zamyšleně.

„Tak pojď, já tě tam vezmu!“ spiklenecky na něj mrknul.

A Bernard Mares nasedl, celou cestu mlčel a díval se z okna. I když se ho řidič pořád na něco ptal, odpovídal jednoslabičně. Ani se nezeptal, kam jede, neboť mu to bylo zvláštně jedno.

A tak přijel do Znojma. To město bylo neskutečně krásné, takže i když už toho viděl tolik, připadalo mu jako jedno z nejkrásnějších měst na světě.

214

Když osud někoho chce zničit, udělá z něho hlupáka.

STULTUM FACIT FORTUNA, QUEM VULT PERDERE.

– Publilius Syrus –

TAJEMNÍK

Když přemýšlel, co bude dělat, nenapadlo ho nic jiného, než zkusit štěstí u komunistů. Nejdřív dělal poslíčka – vyřizoval vzkazy, nosil dopisy, podej, odnes, ale jemu to bylo jedno.

Hlavně že měl kde spát a co jíst. Spal a jedl s ostatními soudruhy, kteří bydleli v sekretariátu.

Upozornil na sebe až smíchem ostatních – to když řečníkovi na veřejné schůzi základní organizace kladl nejnemožnější otázky, úplně hloupé i hluboké, smíchané do třaskavé směsi. Upřímný zájem dobrat se podstaty věci. Chtěl tomu rozumět. Nic tím nesledoval, i když to tak mohlo vypadat. Už všemu nevěřil. Po zkušenostech s Goebbelsovou propagandou a s Rusy se musel ptát. A když mu na ty otázky řečník soustředěně odpovídal, tak on se stejně soustředěně ptal dál, nepřikyvoval jen jako ostatní.

Opravdu ho to zajímalo. Nevěděl ještě nic o tom, že komunismus je cesta do záhuby, spíš věřil, že to je cesta někam, kde bude jednou provždy líp.

Nabídli mu místo újezdního tajemníka. Konečně někdo, kdo přemýšlí. Nikoho nebaví dělat s blbci, které musíte pořád úkolovat, hlídat a kontrolovat. Nevadilo jim ani, že není členem strany. Hned vyndali přihlášku, on ji podepsal a dostal místo v Prosiměřicích. A to byl teprve začátek jeho soukromého blitzkriegu, jak tomu později sám pro sebe začal říkat.

Beny po zkušenostech z války přemýšlel nad každým dnem.

Jeho dosavadní život byl tvrdý, ale donutil ho používat mozek, který mu Bůh dal. Pracoval mu každou noc jako bachor 215

přežvýkavce. Než usnul, hádal se v něm advokát se žalobcem, dokud soudce nevynesl rozsudek. Ale vynášel svůj soud váhavě, protože už stihl zjistit, že opatrnost předchází moudrosti.

Byl opatrný až moc. Nikomu nevěřil a kvůli své minulosti se ani nikomu nesvěřoval. Proto na ostatní soudruhy působil sebejistě a rozhodně, a přitom uvnitř sebe byl tápající a nerozhodný. Přesto všechny úkoly splnil dřív, než si vůbec vzpomněli, že mu je zadali. Co měl taky mladý chlap, nešťastně zamilovaný do své ztracené Sophie, dělat, než zapomenout prací?

Tamhle promluv, tyhle přesvědč, tohle spočítej a zjisti. Dokonce mu dali služební motorku, starší, ale úžasnou Pragu BD 500 v barvě pruské modři, se sajdkárou. Úplně stejnou měl tenkrát v Třebíči jeden pekař a v té sajdkáře vozil kolem sirotčince pecny chleba. Už jako kluk obdivoval její bublavý zvuk.

Bavilo ho prohánět se s ní po cestách, mezi vinohrady, povídat si s lidmi, někdy se pohádat, popít, nebo snažit se jim pomoct.

Proti těm předchozím letům to byla příjemná změna.

Po dvou měsících ho odvolali zpět do Znojma, do Domu práce.

Zdálo se jim, že je ho na venkově škoda.

„Co jsi dělal předtím?“ zeptal se ho růžolící okresní tajemník.

„Byl jsem v armádě.“

„A co jsi tam dělal?“

„Poslouchal rozkazy.“

„Začínáš se mi líbit, soudruhu,“ doplnil spokojeně a udělal z Bernarda městského tajemníka.

Jeho úkolem bylo v podstatě oblbovat obyvatelstvo, slibovat mu ráj na zemi a chodit agitovat na členské schůze místních a závodních organizací. Díky vzpomínkám na kázání pátera Bouzka, na nějž si s oblibou v sirotčinci o samotě hrál, i na výlevy politických důstojníků SS to pro něj nebyl žádný problém.

Komunisti ho za tu jeho schopnost mluvit milovali.

216

Poslali ho do dvouměsíčního kurzu Ústřední politické školy v Jihlavě. Tu nejdůležitější lekci tam dostal od tamějšího učitele, nějakého Čestmíra Císaře, když se ho zeptal, co bude, jestli volby nevyhrají. Pohrdavě se na něj podíval a řekl: „A ty si myslíš, že my tu moc dáme z rukou?“

Úplně to pochopil, až když se v úžasném roce ’48 stal předsedou volební komise. Teprve sčítali hlasy, když najednou v městském rozhlasu uslyšeli okresního tajemníka Olejníčka, jak slavnostně vyhlašuje Znojmo vlasteneckým městem, protože již z devadesáti osmi procent zvolilo jednotnou kandidátku. Podívali se tenkrát v komisi po sobě, mlčky sbalili nesečtené volební lístky do pytlů a šli domů. Všem jim sklaplo. Bylo najednou jasné, že je to všechno jen divadlo. Odcházeli skleslí, i když většina z nich se měla radovat. Ale oni věděli něco, co ostatní ještě ne. Když je možné takhle zamést s volbami, je možné zamést s každým.

Jen se po sobě úkosem, zkoumavě dívali, kdo z nich tu absolutní moc pocítí jako první. Tehdy Benyho poprvé napadlo, že uteče. Často se budil uprostřed noci a lapal po dechu, zpocený hrůzou, když se mu zdálo, že odhalili jeho minulost a jdou si pro něj. Neustále o útěku přemýšlel, ale pak si vzpomněl na slova kapitána Vlacha, který mu zachránil život: Nebuď blbej, jdi do Čech, pod svícnem je vždycky tma. To měl pravdu, nikdo by přece bývalého esesmana nehledal na komunistickém výboru.

Přesto byl ve střehu a snažil se pečlivě plnit všechny příkazy, neboť jen tak si mohl po těch rocích v sirotčinci, ve válce a pak v zajetí užívat opojné svobody a přepychu. Život byl najednou tak pohodlný. Pro jistotu si ale brzy po volbách opatřil pistoli a chodil spát s ostře nabitou strakonickou sedmpětašedesátkou mezi nohama. Nenechá se zatknout. To by znamenalo jediné – soud, čekání na smrt, provaz, dušení, konec. Byl rozhodnutý se 217

kdyžtak prostřílet, a kdyby to nevyšlo, poslední náboj schovat pro sebe.

V té době je začala vozit auta s tajným. Prý pro jejich bezpečnost, ale Bernard si uvědomoval, že i pro jejich kontrolu.

Tušil, že pro tentokrát není hříčkou v rukou osudu, ale toho tichého důstojníka StB, co na něj s autem čekal každé ráno před domem. Ale on neměl žádné osobní zájmy, příbuzné, známé, aby mohl provádět kamarádšofty, pletichařit. Většinu mozku mu navíc zaměstnával strach, aby si ho kvůli nějaké chybě nezačali lidé všímat, a ve zbytku hlavy mu poletovala Sophie. Čím byly vzpomínky neostřejší, tím víc si je zoufale vyvolával, aby mu její obličej úplně nevymizel. A když ji na chvíli propustil, hned mu v mozku varovně blikalo, co mu tam soudruzi vtloukali: Strana tě jmenovala, strana tě může kdykoliv odvolat. Nedělej, co chceš ty, ale co chceme my.

Poslouchal, a tak ho z městského tajemníka ve Znojmě udělali městským tajemníkem ve větší Jihlavě. Divide et impera. Rozděl a panuj. V tom byli komunisti velmistři, stejně jako v masírování lidí. Kdyby u nich pracoval Goebbels, museli by ho rudí komisaři postavit ke zdi za ten propagační amatérismus, co předváděl, pomyslel si Mares.

Na konci roku 1949 měl městský výbor konferenci místních a závodních organizací krajského města Jihlavy, kde odhlasovali činnost minulého roku, výsledky hospodaření, stav členů, úspěchy i nesplněné závazky a volili delegáty pro volbu nového městského výboru a na místo městského tajemníka. Potom už měl jen Mares přednést program pro příští rok, a tak už ostatní začali šustit s aktovkami, zívat a koukat se na hodinky. Mysleli si, že ještě vydrží pár minut a jsou v papučích nebo v hospůdce. Ale Bernard nikam nespěchal, jako vzorný žáček si totiž svůj úkol připravil už večer předtím. Teď mluvil důstojně a skoro stejně 218

krásně jako páter Bouzek. Ostatní mysleli, že se zbláznil. Vyjma krajské kádrové tajemnice Rajské.

Pro jistotu za ním po konferenci ještě zajela, aby ho viděla v terénu. Od prvního pohledu se jí líbil, a to nejen jako komunista.

Pak ho navrhla na kraji jako nového tajemníka krajského výboru.

Nezdálo se jim to. Nikdo ho neznal. Ale ona se pro něj úplně nadchla. Zářily jí oči, když o něm na plénu mluvila: „To je tajemník! Poslední babičce v ulici chcípne poslední kuře a on jde, pohladí to kuře, pohladí tu babičku, pak se podívá na nebe, zamračí se a řekne: ‚Zasraný kapitalisti!‘“

Někdo se zasmál, Rajská šla nakvašeně k němu, zabodla do něj ukazováček a posměšně řekla: „A víš ty co, soudruhu? Ty lidi ho milujou.“

Po dvou měsících byl zničehonic ústředním výborem KSČ

navržen na krajského tajemníka. Nejmladšího krajského tajemníka, jakého kdy KSČ měla. To byl vrchol jeho soukromého blitzkriegu. Jako jeden z mála lidí na Znojemsku totiž neraboval po Němcích, protože se tam stejně nechystal žít. Jenom chtěl, aby si ho nikdo nevšímal. Ale soudruzi si ho právě díky tomu všimli.

Mohli mít jistotu, že o peníze ani o kariéru mu nejde. Nešlo mu o ni, byl k ní ledově chladný. Jeho mysl zaměstnávaly myšlenky na smrt kvůli tomu, co byl za války.

Bernard Mares věděl, že mu zvoní hrana. To smrdělo krchovem. Musí utéct. Ještě víc ho myšlenky na smrt obcházely s každou novou zprávou o popravách a čistkách ve vlastních řadách. Heliodor Píka, ještě když byl městským tajemníkem – a potom to už šlo jak na běžícím pásu. Jan Masaryk byl vypadnut z okna. Prý nešťastná náhoda, ale když o tom někdo na výboru promluvil, tak jenom se sklopeným zrakem. Další byli zase souzeni a zavíráni. Všechno řídil Velký bratr z východu. Kdyby 219

tak věděl, kdo je krajským tajemníkem. Zdálo se mu, že to musí každou chvíli prasknout!

Do toho se před sjezdem KSČ krajský výbor usnesl, že soudruh Mares a další šťastlivci, nějakých patnáct zoufalců, kterých se chtěla sama krajská organizace v rámci zákulisních konkurenčních bojů zbavit, půjdou jako dar sjezdu armádě sloužit jako vysocí političtí důstojníci.

Bernard přijel do střešovické nemocnice na prohlídku, potom strávil dva dny vstupními a psychologickými prověrkami ve vojenské škole v Lysé nad Labem. Vojáci ho ale přece už musí odhalit.

Potom ještě jel na plánovanou návštěvu Nového Jičína. Kromě schůzky na radnici měl domluvenou přednášku v místní věznici.

Mluvil tam k vězňům na pravé a k vězeňkyním na levé straně chodby o tom, že čas na změnu je pořád. Že co jsme dnes, nemusíme být zítra. Ani netušil, jak predikoval svůj život.

Ještě jednu věc mu vězení přineslo – postarší vězeň ho poprosil, jestli by neintervenoval u Červeného kříže, aby našli jeho za války odvlečenou dceru. Hned ten večer vyřídil dopis pro toho vězně a pak napsal ještě jeden. Snad ani není potřeba psát, o co v tom dopisu žádal.

Najednou měl pocit, že ten dopis napsal za pět minut dvanáct.

Zvláštní šimrání v nose, jako tehdy, když stál na římse sirotčince, nebo před křtem válkou, kde skončil svoji pouť Willy Bach, či když ho plukovník Kašpárek vezl do Bratislavy. Byl nejvyšší čas roztáhnout křídla a opět ze svého života zmizet. Že to bude do ještě větší tmy, však tehdy netušil.

Potom usnul, stočený do klubíčka, s pistolí mezi nohama, a ještě ji křečovitě svíral v dlani. Čekal, kdy pro něj tajní přijdou.

Musejí přece každou chvíli zjistit, na čí straně bojoval ve válce.

220

Ale nebyla jen strašná. Na urlaubu, frontový dovolený, se málem umrdal k smrti. Stejně to bylo nic proti jedinému milování se Sophií, říkal si před usnutím. Musí ji najít. Nikdy na ni nepřestal myslet. Nikdy.

Další den poslal ten dopis pátrací službě Červeného kříže, aby mu našli jeho Sophii Rubinsteinovou. I když už mu nebudou mít kam odepsat, až uteče. To mu nevadilo, napíše jim znovu, odkudkoli. Hlavně že už teď ji budou hledat.

20. SRPNA

Dnes je 20. 8. Bernard Mares má svátek. Jsem nějakej špatnej a orvanej. Některý věci se neměněj bez ohledu na výročí. Opili jsme se s Bernardem. Některý věci

Četl jsem mu z románu kapitolu JULIUS. „Proč jsem to udělal? To je můj rest, arest duše. Co jsem to udělal? Vlastně neudělal? Každý nesplněný rest, pro tebe trest, Josef. Co můžeš, udělej teď, nebo se z toho zblázníš, jako já.“

Řekl jsem mu, že to jsou jen pitomý kecy a že mu na to jeho restrictia mentalis kašlu. K čemu je moudrost hozená zbabělcům?

Pohádali jsme se. Vrčel. Sešit s tou kapitolou potom roztrhal, blbec starej. Smál jsem se mu. Znovu to psát nebudu.

Prej žádnému Juliusovi S. neublížil. Tak proč mně to vyprávěl?

Některá pravda se v průběhu času asi hodí víc, některá míň.

Dobře, ale ať se teď netváří jako svatoušek. Já taky nejsem.

Rozhodně. Kašlu na tu kapitolu. Nebudu už znovu psát kapitolu o pojebaným komunismu. Ani mě nehne, ani kvůli Juliovi S., byť mu můj milej Bernard M. zničil život jen ze své předposranosti a pohodlí. Nevadí, že byl jen jeden.

To je pravda. Vážná věc. Obviněný, přestaňte chrápat a vstaňte. Promiň, kamaráde, mám tě jako každej opilec svého spolupiče rád ale pravdu mluvme, kamarádi buďme, ne? Neříkal 221

jsi to snad tak? Život není sranda, co? Nepřichází k tobě před usnutím někdy Julius S. na návštěvu, jako já na řízky se šparglem? Neublížil jsi opravdu nikdy kamaráde? Proč jsi ten stranický dopis pro prokurátora vůbec podepsal, když jsi věděl, že nic neudělal? Zklamal jsi mě. Jak se mu asi ve vězení vedlo?

Po pravdě – nejsem o nic menší svině, ale jestli byl Julius S. kvůli tobě v krimu, jak nonšalantně říkáš skladišti osudů, tak jsi ubožák To je všechno. Některý věci se neměněj.

Mimochodem, nepoznamenalo to tvůj další osud? Neboj, znovu to psát nebudu. Z několika důvodů, lezce tuhle tvoji kapitolu nesu, protože tě mám rád. A navíc, tohle je moje kapitola k tvému svátku. Je o tobě, pane.

JULIUS

Kapitola Julius na této straně chybí. Ne však z technických důvodů. Autor ani přes opakované upomínky chybějící text do požadovaného termínu nedodal.

Všem čtenářům se omlouváme.

Redakce nakladatelství.

222

VĚTA

Dílo určuje jediná veta. Musí se o ni bojovat pořád. Nemám sílu ten román dopsat. A ještě mé někdy rozčiluje, můj soudruh nacista. Vzpomněl jsem si, jak mi vzteklý stařec jednou se zdviženým prstem recitoval: „Per latum et longum. – Do hloubky a do šířky.“

Uznale jsem tehdy pokýval hlavou.

„Oni ti Římani nebyli žádní blbci, víte?“ vmetl mi moji blahosklonnost do tváře.

Do hloubky a do šířky Nikdy ten román nedopíšu. Stejně to jsou jen řádky toužící opsat či napodobit osud.

Osud je, že tahle kniha zůstane nedokončená. Přesypávám slova, odstavce sem a tam. Uspokojivý tvar v nedohlednu.

Kapitulace a ústup? Nikdy. Jen příměří se slovy co už vypadla na papír, a na chvíli i sám se sebou.

Tohle je ten příběh a další dvě, pět nebo sto slov to nezmění. I v kostrbatosti může být krása.

Přesto po té dokonalé větě budu toužit asi pořád.

HOUBAŘ

Že se něco děje, poznal, když přišel na schůzi do pražského ústředního sekretariátu strany, debata ztichla a skupinka se rozešla s potutelnými úsměvy. Byl mezi nimi i generální tajemník KSČ Slánský, který nad ním, když ho na chodbě míjel, nevěřícně povytáhl obočí. Teď, nebo nikdy, pomyslel si. Sedl na vlak do Brna. Ještě nevěděl, jak to provede, ale bylo mu jasné, že nemůže jít přes hranice v Bavorsku, kde sice znal každý kámen, ale ztrácel tam tu jedinou věc, kvůli níž musel prchnout – svou funkci. Udělá z nevýhody výhodu.

223

V Brně si koupil od první babičky, co šla z trhu, její proutěný košík. Půjde na houby. Když ho chytnou na Znojemsku, oboří se na ně, že je krajský tajemník strany a je jen na houbách. Nebo bude dělat rozšafného, bodrého, roztržitého tajemníka, který na těch houbách zabloudil. Usmál se. Uteče a ještě si udělá smaženici.

Houby miloval. Někdo by si na útěk s sebou koupil nejnemožnější věci, švýcarským nožem počínaje, mapou konče, ale on si koupil v prvním koloniálu dvě vajíčka, margarín, cibuli, česnek a špetku soli a koření. Pak si to rozmyslel a vrátil se do obchodu ještě pro dvě vajíčka. Těch hub bude hodně. On je přece výborný houbař. Kdyby tak našel lišky. Nebo pýchavku velkou jako fotbalový míč. Měl si koupit ještě strouhanku na řízky z nich. Ale bylo pozdě, za chvíli mu jel vlak do Znojma.

Už s nabuzenými chuťovými pohárky mu jeho gurmánské představy v podobě až skoro orgastických stahů v ústech překazila korpulentní postava na perónu mávajícího ředitele kriminálky ve Znojmě, doktora Veselého. Rozesmátý se k němu hrnul: „Soudruhu tajemníku, co vy tady?“

„Domů do Znojma.“

Šli na nástupiště, odkud jel vlak do Znojma, spolu a doktor, aby si udělal oko u takové persony, ho bavil svými, jak říkal, policejními historkami.

Vyprávěl mu tu o chlapovi, kterej močil před znojemskou hospodou Na Kopečku, co vedla stará Bartejzová, a viděl ho příslušník SNB, jak pak i za rohem blije na sochu sv. Antoníčka.

Prý nelenil a vyzval ho k pokutě padesáti korun. No ale ten opilec vyndal ze šrajtofle pětikilo, že to je dobrý, že když už je v tom, tak se tam rovnou i vysere.

Mares se smál, i když hlava mu pořád šrotovala, jak se ho zbaví. Ve Znojmě šli spolu na sklenku ryzlinku do nočního baru, 224

masthausu U pavouka, v podloubí, ke kterému se šlo úzkým průjezdem z náměstí. Hodit očkem po slečnách, které se k tomu podniku slétaly jako sýkorky na zob.

Nad ránem doktor zavolal z baru na služebnu a nechal pro ně poslat svůj černý tatraplán. Nejdřív se nechal odvézt domů a potom šoférovi řekl: „Tady soudruha odvez, kam bude chtít.“

„Tak kam to bude, vašnosti?“ pomrkával na Marese řidič. Ten dělal, že si nemůže vzpomenout, a doktor na něj naoko zahrozil prstem: „Neměl byste tolik, teda neměl bys tolik pít,“

vzpomněl si, že si ten večer u šesté skleničky potykali. Až když se šéf kriminálky potácivou chůzí vzdálil od auta, Bernard zavelel s předstíranou umíněností, vlastní všem opilcům: „Do Nového Šaldorfu. Váš šéf mě ožral jako prase a já slíbil kamarádům, že jim přivezu zítra, vlastně dneska houby na smaženici.“

„Takže na houby?“

„Jo, na houby,“ řekl Bernard a mluvil pravdu, jako vždycky.

NA ŠALDORF

Na Šaldorf ze Znojma byla cesta zvláštně tichá. Řidič mlčel a Bernard pozoroval krásu vycházejícího slunce. Krajina se proti němu pomalu vlnila, vzdouvala se i proti vzdálené Vrchovině, proti času, proti pohybu kontinentů, proti jízdě nové elegantní Škody Tudor v barvě blankytně modré, proti němu – protože si myslel, že tuhle zemi opouští navždy.

Babí léto se vznášelo mezi ostrůvky prosvícených hájů nad vlnícími se poli, tu nad mezemi, jako naše životy směřované touhami a sny, ať už naplněnými nebo ne, neboť i tak určujícími náš další pohyb či jen nepatrné pohnutí tváře. Babí léto. Sophie těm padáčkům chmýří říkala štěstíčka. Prý když je člověk chytí a odfoukne a přitom na něco myslí, vyplní se mu to.

225

Zavelel řidiči, ať zastaví. Ten dupl prudce na brzdu, až se tudor zavlnil, jak vyrovnával smyk. Vystoupil a pokusil se jedno babí léto chytit. Nešlo mu to. V poslední chvíli, když už ho málem měl, se vzneslo, a tak za ním běžel dál do pole. Řidič se na něj díval jako na blázna. Jedno se Maresovi podařilo nechat lehce v dlani. Zavřel oči a foukl. Za Sophii. Za láskou, za nadějí, i když nedoufal.

Poslal sice pátrací službě Červeného kříže dopis se žádostí, aby mu ji našli, ale jen proto, že musel. Byla to jeho povinnost k osudu, aby se neurazil. Bůh dal, Bůh vzal. Tisíckrát ztraceno, co nalezeno.

V Šaldorfu vystoupil, zabouchal místo poděkování na kapotu a vydal se přes vinohrady a přes les k samotě Devět mlýnů a dál směrem na Waldviertel. Slunce zlatilo kapky rosy a prosvěcovalo hrozny ryzlinku a silvana. Pak šel lesem a svědky té jeho cesty byly jen plaché srnky s něžnýma očima a borovice, kynoucí mu větvemi ve vlhkém vánku od hraniční Dyje.

„Na Moravské Dyji sluníčko nesvítí, voda tam pohřbila nejkrásnější kvítí,“ zpíval si do kroku, u toho sbíral houby a přemítal, kde se asi tenkrát, když chodil do druhé třídy, stalo to neštěstí, že se na převoznickém voru utopila celá třída dětí, protože se na něm splašil pár koní a vor převrhnul. Najednou mu z toho bylo teskno, když si představil dětské obličeje sevřené strachem z blízké smrti. Oči se mu zaleskly a vzpomněl si též na Sophii a na pátera Bouzka a bylo mu smutno, jako by neodcházel jen z této země, ale i ze svého života.

Svolného osud vede, vzpurného vleče.

DUCUNT VOLENTEM FATA, NOLENTEM TRAHUNT.

– Seneca –

226

ZPÁTKY V JIČÍNĚ, TENTOKRÁT JINAK

Za hranicí si posbíral ještě pár hub. Koukal, aby moc místních nepotkal, protože jak spatřil první Rakušáky, uvědomil si, že se na něj divně dívají. To asi ten americky klobouk, stetson, přesně takový, jako měl v rodokapsu Divoký Bill, a zelený hubertus, což byla poněkud jiná móda, než se nosila v Dolních Rakousích, kde frčel dirndl a zelený kabát bez límce s knoflíky nařezanými z jeleních parohů.

Pár kilometrů za hranicemi narazil na silnici a dál šel po ní.

Zastavilo mu mlékařské auto, když na něj mávl, a dovezlo ho až do Kremsu.

Chtěl zajít za Gerti, aby mu půjčila peníze na cestu k Američanům. Ale na ulici ho zastavila rakouská policie. V tom svém kovbojském klobouku a s košíkem v ruce vypadal jako cizinec. Když zjistili, odkud jde, odvezli ho na hejtmanství v Hollabrunnu. Tam mu zodpovědný úředník sdělil: „Nezlobte se, ale jsme obsazená země, já vás musím předat sovětské komandatuře.“

Marně Bernard vyprávěl, přesvědčoval. Dva týdny seděl v zadržovací cele, než si pro něho přijel černý opel, který řídil ruský desátník a vedle něj seděl kapitán. Beny se divil, že jeho a ještě jednoho českého kasaře převáželi do Znojma bez pout na zadním sedadle. Přemýšlel, jestli vyskočit za jízdy ze dveří, jenže to už dojeli na hraniční přechod Hatě a tam na ně čekala StB.

První noc strávil ve znojemské věznici. Ráno ho StB převezla do Jihlavy. Tam strávil další den a noc o samotě. Pak i další, až se divil, že si na něm nikdo z místních policejních důstojníků nepřišel smlsnout. Vyslýchání začalo až na Pankráci.

Jenže to Bernard Mares přerušil hladovkou. Rozhodl se nejíst, protože to byl jediný způsob, jak bojovat. Na ten nápad ho přivedla věta: „To se nedá žrát,“ kterou jeden vězeň zhodnotil 227

jídlo, co dostávali na celu. Najednou ho popadla radost z té myšlenky. Jo, nebude jíst!

Po devíti dnech Marese začali krmit sondou do nosu, desátý den ho eskortovali do Nového Jičína, kde před pár týdny vězňům ještě jako krajský tajemník KSČ přednášel o tom, že nic není takové, jaké se to na první pohled zdá, že nic není trvalé a my sami to můžeme svými činy změnit.

Měl dost času o tom přemýšlet, byl na cele sám. Všechny ideologie jsou na tři věci, napadlo ho. V Novém Jičíně hladovku po pár dnech přerušil. Své možná poslední dny o hladu strávit nechtěl. Z čeho ho asi obviní? Z útěku, jenž by znamenal život, nebo z toho, že sloužil u SS, což by znamenalo provaz?

Předvedli ho na okresní prokuraturu a tam mu prokurátor s úšklebkem řekl: „Uprchl jste za hranice, za to je sazba klidně až deset let.“ Ani nevěděl, jakou mu tím udělal radost.

Také u soudu v Novém Jičíně nepadlo ani slovo o jeho minulosti, i když si teď vzpomněl na Antonína Kaisera, jak ho pozdravil na krajském sekretariátu strany, a vzpomněl si teď zcela jasně i na jeho tvář ve druhé či třetí řadě na komunistické manifestaci, kterak si ho pátravě prohlíží. Nevěděl tehdy, kam ji zařadit, jen si pamatoval to jméno. Až teď mu to docvaklo. Znal ho z Kremsu, kde byl Kaiser za války nasazen.

Jak to, že nám všechno dochází s křížkem po funuse?

Nebo ten dozorce na Pankráci, který se ho zastal: „Toho nechte, toho znám z Mauthausenu. To nebyla žádná svině.“ Beny si vzpomněl, jak ho tehdy prosil očima a lehce zakroutil hlavou, ať to neříká, a on najednou zvedl obočí, jako že no jó, že mi to nedošlo dřív. A pak mávl rukou, že to je asi nějaká mýlka.

Dostal sedm a půl roku a třicet tisíc pokuty za nelegální opuštění republiky. Mockrát potom přemýšlel, proč pouze za to.

228

Snad proto, aby komunisti před lidmi nevypadali jako blbci, co nepoznali, že jeden z krajských tajemníků byl v SS.

Hned po rozsudku ho odvezli do Ostravy. Díky minulosti tajemníka mu dali do cely, samotky, psací stroj, aby psal projevy místnímu osvětáři, bachařovi, který je nebyl schopen psát sám.

Teprve když mu Mares napsal do projevu dvojsmyslné narážky, šoupli ho jako vyučeného pekaře do kuchyně.

NUDA V OCTĚ

Maso smrdělo, proto se máchalo v octě. Zvedal se mu u toho žaludek, ale ve vězení je ze všeho nejvíc nuda, a tak každé vybočení z ní bylo úžasné, i když to měla být takováhle práce.

Nejhorší ve vězení nebylo, když se něco dělo, ale okamžiky, kdy se nedělo vůbec nic. Okamžiky, které trvaly šestnáct hodin. Sám se sebou. Sedm kroků tam a zase zpátky. Týdny. Měsíce. Na druhou stranu byl radši na samotce než mezi ostatními vězni.

Vzájemná nenávist byla obrovská.

Člověk nevěděl, co může od koho čekat. Samé intriky – kvůli jídlu, kvůli tělesné lásce. Největší boj byl o mladé vězně, pampelišky. Byli i takoví, co si to hodili. Kvůli čemu? Museli kouřit, honit, podržet prdel. Nemáš sílu se bránit? Drž, nebo chcípni! Když bylo sprchování, každý chtěl být v blízkosti mladého masa, umýt mu záda. Bernard to zažil taky.

„Malou máš, Mařenko, malou, a já zas takovej dlouhej, dlouhej kus cesty k tobě,“ slyšel ve sprše a cítil, jak mu někdo strká prst do zadku. Ucukl a otočil se.

„Nelíbí? Tak já zazpívám jinou. Otoč se, nebo ji dostaneš,“ řekl mu jeden starej kus bez předních zubů.

„Ty taky,“ řekl Beny a vypálil mu ji jako první.

229

230

Pískot. Díra. Při dalším sprchování to na něj ten starší mukl zkusil znova: „Počkej, fakt se mi líbíš, jenom ti umeju záda.

Opravdu.“ Nechal si je tedy umýt a on mu u toho zase pěl, i když trochu jinou písničku: „Šel dráteník po ulici, selka na něj volala, aby jí šel zadrátovat díru mezi nohama, a dráteník odpověděl, že má tuze tenký drát a že jde za ním kamarád a ten ho má akorát.“

Stejně ho měl ten mukl zase tvrdýho.

Po pudu sebezáchovy je totiž nejdůležitější pud pohlavní.

Dochází kvůli němu k absurdním zkratům, jako jsou vraždy, umělecká díla, války a milosrdenství.

Jednou na vycházce, které byly bez dozoru, je zamkli na dvoře a Beny si všiml, jak sedí jeden mladý kus vedle silnějšího vězně, který drží Rudé právo na klíně a nechává si ho honit. Ostatní vězni včetně Marese dělali že nic, protože jeden křivý pohled by znamenal rvačku, pískot, dozorce, samotku.

Proto byl margarín drahý a navíc skoro nesehnatelný. Sháněl ho totiž nejen ten, kdo měl problémy s tuhou stolicí z hnusného žrádla, ale i kdo chtěl v noci na boku prcat, protože musel slečince, jak se říkalo mladým klukům, namastit díru.

Zatímco vězni na mužském oddělení si z chleba dělali šachové figurky, jen černé kameny přibarvovali popelem z novin, ženy si z něj vyráběly penisy. Vybrala se střídka, smíchala se slinami, nikdy ne s vodou, a pár minut se hnětla do požadovaného tvaru.

Dozorci to věděli, proto odsouzené dostávaly zeleninu vždycky už nakrájenou. V Ostravě to měl Mares jako šéfkuchař příkazem: „To jde na ženský oddělení, tak ty okurky pořádně rozkrájej.“

Nebylo mu stydno za ty ženské, ale za toho podobaného chudáka v uniformě, který si ho určitě i na svobodě honil sám.

Existovala i skutečná láska mezi vězni. Ale většinou to byl boj na život a na smrt. Beny přitom všechny spoluvězně i bachaře studoval. Přemýšlel o sobě, o ostatních, četl a malým písmem si 231

na cigaretové papírky, které si ukládal do tuby v konečníku, vypisoval citáty. To byla jeho sbírka, na niž byl pyšný. Udivovaly ho hlavně myšlenky starých římských myslitelů, platné do jeho dnů. To se člověk nikdy nepoučí? Mundus vul de cipi. – Svět chce být klamán.

I on byl nepoučitelný. Místo aby si užíval teplé místo v kuchyni, považoval si ho z jiného důvodu. Hned z kuchyně totiž vedla chodba ven do zadního zásobovacího vchodu. Od svobody ho tam, na rozdíl od zbytku věznice, dělily jen jedny zamčené dveře, od kterých měl klíče bachař. Pak silnice a za ní řeka Ostravice a její koryto, kde se dalo schovat, svoboda.

Řekl to jednomu z kuchařů. Ten dalšímu a ten už bachařovi.

Starší muklové se Maresovi smáli a dali mu přezdívku Bezbrzdák. Ve dvou je rada, ve třech zrada, napadl ho citát, co měl schovaný v hlavě, když ho vedli na samotku. Přes den se postel zvedala na řetězu ke stěně, tak seděl na betonové podlaze, hodiny koukal do šera na vlhké skvrny na zdi, než se otevřel bufet, okénko pro výdej jídla ve dveřích, on se rychle postavil a zahlásil se bachařovi. To byl jediný moment, kdy se mu rozbušilo srdce. Byl tak otupělý, že ho ani nevzrušilo, když dostal další flastr za přípravu útěku.

Strávil tam tři měsíce a pak ho dobytčák vezl spolu s dalšími, co měli nálepku problémového vězně, po pražcích, které zpívaly o dálkách Divokýho Billa, do Valdic. Měl na sobě hadry, co ho kousaly po celém těle, takzvané sintry neboli kopřiváky, a před sebou budoucnost v nejtěžším československém vězení.

232

233

234

Čemukoliv se učíš, učíš se pro sebe.

QUIDQUID DISCIS, TIBI DISCIS.

– Petronius –

VALDICE

První den tam měl strach. Druhý den trochu pookřál, protože legenda předcházející valdickou realitu byla strašnější. Třetí den dostal na držku, neboť pookřál moc. Čtvrtý den si začal uvědomovat, kde je. Pátý den mu začalo být smutno po všem, co bylo spojené se svobodou. Úplně po všem. No a takhle to pokračovalo dalších pět měsíců. Rvačky, práce, křik, ticho a sevřené srdce. Znásobte pěti a dostanete průměrný počet zranění, drobných radostí, vykouřených cigaret Však víte.

Ale to předbíhám. Nejdřív ho bachaři dali na domácí práce, což byla údržba, úklid, služba v kuchyni, prádelně. Ale pak, protože umřel jeden starý mukl, se dostal do pohřebního komanda, to bylo protekční místo. Jenže chlapíka, co si ho s bachaři domluvil, někdo zezadu praštil tyčí a pobodal skleněným střepem, na konci ovázaným kusem prostěradla. Byl z toho průšvih jak barák, velký filcunk, bachaři běhali sem a tam a schválně k pohřebákům poslali podle nich úplného bažanta, jako byl Mares.

GENERÁL

Když za svítání zametal vězeňské nádvoří, zvířený prach zlatilo slunce, jako by vyzvedávalo to nejjednodušší, co se stane cenným až poté, když se na to soustředí pozornost.

Samotnému prachu to ale bylo jedno. Poletoval si tam jen tak, byla to písečná bouře pro mravence, kteří zmateně pobíhali sem a tam. I oni do svého mikrosvěta z dálky uslyšeli zapískání píšťalky 235

dozorce. Někdo je viděl? Znepokojeně párkrát pohnuli kusadly nahoru a dolů. Beny postřehl, jak ustalo jejich hemžení, ty jemné pohyby jejich tykadel. V jeho upřeném pohledu, jak na ně nehybně civěl, bylo všechno.

Uslyšel dozorce: „Nečum a dělej.“ Lidské slovo náhle zrušilo to zdání, že nejen vesmír, ale i jeho částečky jsou v pořádku.

Vrátil se k zametání. Naproti němu zametal jeden bývalý generál od Zborova. Bernard ani nevěděl, z které strany od Zborova, jestli z rakouské, nebo ruské, jen od ostatních muklů slyšel, že má dnes narozeniny. Vězni, co právě s dozorcem pochodovali přes dvůr, náhle zanotovali na generálovu počest píseň: „Hoši od Zborova, klidně v zemi spíte, vy se nikdy více domů nevrátíte“

Bachař se k nim celý brunátný obrátil a řval: „Ticho! Ticho, hajzlové, slyšeli jste?! Tvrdší krok!“ A tak na just přitlačili fáračkami do kroku, že to muselo být slyšet až v blízkém Jičíně.

A pak se mezi ozvěnou toho pochodu dirigovaného stráží rozhostilo takové ticho, že tomu generálovi od Zborova rozlomilo srdce vedví.

Skácel se k zemi. A to ticho si potom odletělo s větrem neznámo kam a nevrátilo se zpátky, ani když divoké povětří ohýbalo na poli osekané stonky klasů k zemi v čase, kdy starého vojáka pohřbívali do vlhké půdy za zdmi věznice. Byla tak nacucaná vodou, že když Mares s ostatními vězni vykopali hrob, naplnil se, než tam spustili rakev, z půlky vodou. Benyho napadlo, že jestli generál není mrtvý, tak se v té díře utopí.

Zespod víka se ozval šramot, ale bylo to spíš šálení k prasknutí napnutých smyslů. Přesto začal vyvádět: „Je živej! Ještě je živej a vy ho tu utopíte jako kotě.“

„Drž hubu!“ zařval bachař a pro jistotu ho praštil pažbou. Náhle bylo Maresovi všeho líto, celého zpackaného života, generála, i když ho osobně neznal, protože češi se tu stranili němců. A bylo 236

mu i líto, že tady takhle může skončit. Nebo se zblázní při kopání hrobů. To ne! Ne a ne! Ještě týž den se zřekl místa v pohřební četě, které ostatní muklové považovali za ulejvárnu.

TÁBORY

Jediným světlobodem na nebi mu byla naděje, že Červený kříž najde jeho dívku ze sna. Napsal jim z vězení už pět dopisů. První, že změnil svou adresu a dál doufá, že najdou jeho dívku Sophii Rubinsteinovou. Když ho eskortovali do východočeských uhelných dolů u Žacléře, hned psal další, s novou adresou svého pobytu. Ale tam byl chvíli, protože se neprozřetelně ostatních vězňů ptal, odkud se dá utéct, a někdo ho udal. A tak tři neděle nato další dopis, opět se zpáteční adresou valdického ústavu pro muže. Po čtyřech měsících ho s ostatními mukly převezli do vězení v Ostrově nad Ohří a z něho je týž den za řvaní a kopání zařadili do jednotlivých jáchymovských táborů.

Měly výsměšné názvy – Rovnost, Svornost, Bratrství, Ležnice, Vojna, i úplně obyčejné, že by v nich nikdo trestné pracovní tábory nehledal – Barbora-Vršek, Nikola, Bytíz a Starý Eliáš. V

posledním z nich měsíc fáral. Potom dva měsíce na Novém Eliáši. Odtud ho s dalšími třemi sty mukly převezli do tábora Barbora-Vršek, jejž teprve pár měsíců předtím postavili vězni z Nového Eliáše. I z Barbory poslal dopis a po šesti měsících zase z Nikolaje, kam pochodovali pěšky v ostnatých koridorech, které byly mezi některými tábory.

Měl u sebe jen deku, misku na žrádlo a Sophii. Pršelo, strážní šli venku podél ostnatých drátů a mířili na ně. Před očima se mu míhali různí spoluvězni a tábory, jen přízrak jeho dívky ze sna mu zůstal v hlavě s pomalu mizejícími rysy její tváře jako jediný pevný bod na této Zemi.

237

STOJÍME

Některé věci v životě se nemění. Někdy mi připadá, jako bychom roky stáli a okolo nás s velkým svistem letěl čas s ubíhající krajinou, útržky hovoru a rozmazanými tvářemi lidí. Rychle se měnící kulisy počasí, mraky letící jako sílené. Chvilku déšť, pak zablesknutí slunce. To všechno v bláznivém sledu a pořád dokola, než se najednou rozhostí ticho. Obrovské a bílé. Ticho, které svým tichem burácí tak, že nic neslyšíme. Jen ve vzpomínkách nám znějí všechny ty hlasy lidí, co nám zmizeli. Marně přemýšlíme kdy i když prokazatelně v jednom okamžiku, někdy kdysi, se to stalo. Proč? Co se změnilo, když my pořád stáli?

ČÁRA ŽIVOTA

Po půl roce na Nikolaji přestal na Červený kříž psát. Přestal doufat. Ztrácela se mu, pamatoval si už jen její oči, pronikavé i něžné, zkoumavě těkající po jeho tváři, přivírající se, když o něčem přemýšlela, takže se jí po stranách těch očí otevíraly vějíře drobných vrásek, jak vraštila obočí. Sophie, byla nebyla, Sophie, Sophie, říkal si úporně, bolestně sám sobě do mozku, když musel za trest stát na buzerplace dlouho do noci a pořád si opakoval to jméno a pozoroval víření mušek pod lampami. Na nic jiného se nezmohl, na žádné kloudné myšlenky, jen civěl na ten proud světla, obnažující ze tmy ostnatý drát plotu a ten jepicí rej, jako kdyby tam nekroužily ony, ale spíš sněhové vločky, které padaly na aussenkommando, když se v seníku na začátku jara se Sophií poprvé miloval.

Předala mu tehdy štos psaní s adresami. Do Srbska, Řecka, Polska. Nikdy nezapomene na tři slova, kterými začínal jeden z těch dopisů: Kochaný můj mucku! Přepisoval tenkrát ty adresy na poštovní obálky a cítil, že ho cosi zaplavuje a stahuje mu hrdlo.

238

To samé mu teď na buzerplace svíralo srdce, až se mu chtělo křičet.

Dnes vyfárali „směnu pro národ“, což znamenalo pracovat v neděli, a to ještě zadarmo. Akorát byli u oběda, když rozhlasem nařídili všeobecný nástup, načež jim bachař řekl, že potřebuje šedesát dobrovolníků, kteří by šli plít plevel do zahrady. Bernard se přihlásil, dozorce se na něj usmál a pokynul, ale on jen řekl: „Já nepůjdu. Teď jsem právě vyfáral z takzvané národní směny, byl jsem vyrušen u oběda a navíc ani nemám čas se vzdělávat četbou knih. Proto dobrovolně nepůjdu.“

Ostatní vězňové se začali jeden po druhém hlásit. Bachař předstoupil před jednoho z nich: „Odsouzený, mluvte!“

„Já nepůjdu.“

„Proč?“ zeptal se ho. Zopakoval, co Mares, a tak to řeklo dalších pět vězňů. Velitel, dosud klidný, začal celý brunátný řvát na Marese a těch dalších šest muklů: „To je vzpoura, na to je trest smrti!“ Nařídil hned strážným, aby vybrali odsouzené na pletí záhonů. Když odpochodovali, řekl zbývajícím vězňům, že pro ně oběd skončil. Muklové v kuchyni dostali rozkaz nedojedené talíře vysypat prasatům. Až po třech hodinách dal na buzerplace rozchod a nechal tam stát jen těch sedm výtečníků.

Beny se díval do těch kroužících mušek, co mu připomínaly vířící sníh pod lampami aussenkommanda, až se mu zatočila hlava, omdlel a byl zase zpátky u Sophie. Sněží! Jeho láska je u něj. Drží se za ruce a běží čistou, ztichlou krajinou.

Z toho krásného snu se probudil v temné díře, ležel v mokru na podlaze. Pak tam ještě dva dny shrbený stál, protože na zemi se pořád držela voda. Rozklepal se zimnicí a omdlel znovu.

Probral se až na marodce se zápalem plic. Dostával tam lepší jídlo než v lágru, ale ani se ho nedotkl, nemluvil, nemyslel, jen se klepal v horečkách a zíral do rozpraskaného stropu, jako by to ani 239

nebyly čáry na omítce, ale v dlani, a jedna z nich ta, které se říká čára života.

DOPISY

Strnulost zmizela, když mu lapiduch hodil na postel dopis s modravou známkou. Rozbušilo se mu srdce a začal plakat, protože přesně věděl, kdo mu píše. Neotevřel ho, jen si ho dal na své nohy a zíral na něj z dálky. Až po hodině si k němu přičichl.

Voněl okolním světem. Jsou tam venku ještě vůbec nějací lidé a dělají takové věci, jako dělával on? Existuje vůbec svět tam venku? Usmál se. I kdyby venku celý svět zmizel, jemu se objevil v srdci. Usnul s tím dopisem pod hlavou a šetrně ho rozbalil až čistého rána a jemu se vrátil sluch a opět slyšel venku ptáky.

Psala mu, že je v Ústí nad Labem, že tam pracuje v kadeřnictví a už má svůj život. Že mu přeje hodně štěstí a ať jí už nepíše.

Jasně, má chlapa, pomyslel si. Tak lehko to nevzdá.

Odepsal jí.

Milá Sophie!

Třeseš se mi. Lehké chvěni. Tvé spadlé vlasy budu sbírat do potůčku, pro oči vyplakané půjdu k moři. Uvážu si slanou vodu kolem srdce na provázek zatáhnu za něj a jsem s tebou, najdu si tě, pořád tě budu hledat, dotýkat se země, poslouchat, jestli už nejdeš.

Dva měsíce čekal na odpověď, která nepřišla. Ale ona u něj byla, omotaná okolo jeho duše jako přízrak, hřála ho, a za to jí chtěl poděkovat. Rozloučit se.

240

Milá Sophie!

Smutek mě potáhl, všechno odchází, nic není trvale, nic není chodník vedoucí do navždy. Ztrácíš se mně a já tobě, jsme slepí, hledající se na jedné lodi, než jeden z nás přepadne, a nebude nic. Zůstaneme sami. Nakonec každý zůstane sám. Tak to na světě chodí. Něco za něco, předem ztraceno, co bylo nalezeno. Miluju tě. Na chvíli trvající věčně. Někdo to třeba nikdy nezažije. Směju se štěstím, hořím a už nevyhasnu. Děkuju osudu, že mi tě dal. Ty křehká dívka ze sna, a já král.

Beny

Za týden mu přišla odpověď, ta první skutečná, kterou čekal. I když ona to cítila jinak. Pořád váhala.

Milý Bernarde!

Jseš láska a život je loď, která nás mezi ní vozí. Posílám ti moc pusinek a mazlení, co máš tak rád. Chtěla jsem ti to říct, ale ty tady vlastně nejsi. Dobře, naše láska ale budou jen psaná slova.

Psaní, psaní, můžeme si napsat, co nás napadne – pravdu i lež.

Těžko se to pozná, viď? Mně to je jedno. Aspoň nemůžem cítit žádnou skutečnou lásku a zodpovědnost a to je taky dobře. Osud to za nás vymyslel krásně

RUDOLF

Na Nikolaji byl už tři čtvrtě roku, když ho nenapadlo nic lepšího, než o přestávce na snídani, k níž byl suchý chléb, komentovat Rudé právo. Na hlavní straně byla fotografie, jak Gottwald vyznamenává generálního tajemníka KSČ Rudolfa Slánského nejvyšším státním vyznamenáním – Řádem práce. Mares se před ostatními vězni neudržel a i před bachařem pronesl: „No vidíš, 241

Rudolfe, teď dostáváš nejvyšší vyznamenání, a mezitím ti už připravují celu v Ruzyni. Když ptáčka lapají, hezky mu zpívají.“

Tři měsíce poté, když Slánského opravdu zatkli a odvezli do Ruzyně, dostaly pro Bernarda události rychlý spád. Převezli ho do stejné věznice, kde byl i Slánský. To byla také první otázka vyšetřovatele: „Vy jste na něj musel něco vědět, když jste jeho tehdejší vyznamenávání před svědkem podporučíkem Vrátným komentoval. Nebo jste jasnovidec, bývalý krajský tajemníku?“

„Jen jsem pečlivě studoval dějiny Komunistické strany Sovětského svazu a četl jsem koneckonců v novinách o procesech s Gomulkou v Polsku a Rájkem v Maďarsku. A hlavně jsem strávil mezi komunisty dva roky,“ odvětil drze. Vyšetřovatel nic neříkal a jen si ho zkoumavě prohlížel. Bernard se na něj podíval jako na hlupáka: „To bylo přece kdo s koho. Kdo bude padouch a kdo hrdina. Buď zaklepe bačkorama Slánský, nebo Gottwald.“

Těch bezvýsledných výslechů bylo dvacet. Ke každému šel po věznici se zavázanýma očima, držel ho bachař za cíp mundúru a jediné, co pokaždé říkal, bylo: „Doprava, doleva, schod“ a potom: „Předvedl jsem vězně číslo 1763.“

V každé věznici měl jiné číslo. Pamatoval si vždy jen to poslední. Taky to z války a číslo 23, kterým sestry nadepisovaly jeho dárky k Vánocům. Pokaždé pomeranč a nové boty.

V Ruzyni dostal znovu strach, že ho popraví, když slyšel nářek obžalovaných při výslechu, ale i podle toho, co četl v novinách.

On dostal vždy jen průplesk, dvě rány pěstí a jednou mu podkopli židli. To hlavní podle řevu týraných ale mělo asi teprve přijít.

Přesto odmítl nosit obnošené plesnivé pantofle, co tam vyfasoval, že radši bude chodit bos, neboť tam, kde jsou palce, byly ty pantofle odporně vlhké, jako kdyby šlapal v másle. Tenkrát se na něj vyšetřovatel pátravě podíval a Bernard Mares najednou z těch vodnatých očí dostal obrovský strach. S tím potom pár týdnů 242

usínal i se budil. Jediná jeho naděje, světlo byly dopisy od Sophie.

Nakonec v procesu se Slánským vynesl soud ortel pro čtrnáct lidí. Padlo jedenáct trestů smrti a tři doživotí. Bernard Mares mezi nimi nebyl. Den nato ho odvezli do Zbýšova. Nevěděl, proč ani jak opět unikl smrti, ale věděl jedno – že se mu chce hrozně žít. A tak držel hubu a krok. Byl už unaven a možná se i blížil konec jeho vězení. Všichni čekali jako na smilování na amnestii po zvolení Zápotockého prezidentem.

Amnestii nedostal, snad proto, že ho nebrali vážně. Považovali ho za blázna. Vždyť mu ve Zbýšově nabízeli, že může být volný.

Hodili na stůl jeho cestovní pas: „Když vás pustíme, kam půjdete?“

„Do Západního Německa.“

„Proč ne do Východního?“

„To už můžu zůstat tady, to je stejný koncentrák.“

„My vás pustíme do Západního, ale musíte nám podepsat spolupráci.“

„S kým?“

„S námi. Se Státní bezpečností.“

„To odmítám.“

„Hele, jsi blázen,“ přešel jeden estébák do tykání. „Ty tady buď chcípneš, a nebo ti narostou takovýhle fousy,“ ukázal si na břicho, „než tě pustíme.“ Usmíval se na ně. „Jsi blázen a jako blázen chcípneš.“

„My máme čas,“ doléhal na něj ten, co hrál hodného.

„Já taky.“

„To je šťastný blázen, odveď ho,“ řekl znechuceně ten zlý tomu hodnému policajtovi. Možná proto pořád dýchal. Přežil, neboť ho díky pošetilým způsobům, zálibě mluvit pravdu, považovali za blázna.

243

DOPIS MÁMĚ

Když jsem byl s panem Maresem na naší společné cestě po jeho životě, měl jsem ten den, co jsme navštívili bývalý komunistický lágr Vojna, narozeniny Poslal jsem svý mámě z Příbrami pohled: Už jsem s teb ou, mami, třicet sedm let a pár hodin. Baví mě to tady na Zemi. Díky že jste tenkrát s tátou nešli do kina. Mám tě moc rád. I tátu. Dej mu za mě pusu.

AMNESTIE

Chtěl utéct za Sophií, protože čím víc dopisů s milými slovy od ní dostával, tím víc myslel na život venku. I proto, že utéct šlo jenom z pracovního tábora, z pevné trestnice, jako byl Leopoldov, Valdice, Mírov, Pankrác, Ruzyně, to bylo nemožné.

Pro útěk byly v dolech lepší podmínky, žádné pevné zdi, jen ostnatý drát, a dokonce odtud šlo pronést rozbušky a třaskavinu.

Donarit, to byla zbraň do ruky. Prakticky granát. Spousta útěků ale i tak končila špatně. Ve dvou je rada, ve třech zrada. Často na útěkáře čekali na druhém konci tunelu bachaři a zastřelili je všechny, včetně práskače. Někomu se to ale povedlo.

Ale kam potom? Spíš než útěk to byla plánovaná sebevražda, a on chtěl přece žít.

Nakonec vytoužená amnestie přišla až od prezidenta Novotného v den 15. výročí osvobození republiky sovětskou armádou. Bernard byl šťastný, ale musel se v duchu smát, když jim ji četli. Prý ta neotřesitelná síla a pevnost KSČ a socialistického zřízení, jakož i jeho humanismus, umožňují, aby odsouzeným byla dána příležitost odčinit svou vinu před lidem poctivou prací.

Bernarda propustili ze zbýšovského dolu Antonín poté, co za něj Sophie doplatila poslední zbytek z třicetitisícové pokuty, 244

který nestačili strhnout z bídné almužny za ty roky otrocké práce v uranových dolech.

Jel za ní. Celou dobu ve vlaku myslel na to, jak si ji vezme, budou spolu mít děti a baráček. Vstoupil do kadeřnictví a v ní to hrklo, že málem upustila natáčky. Čekala ho, ano, ale takhle brzy? Bude se muset rozhodnout. Ale jak? Jak mu to řekne? To mu nemůže udělat. Sice ho nemilovala, ale on byl na ni tak hodný. Zařídil celý byt, který dostali po Němcích už vyrabovaný, sehnal jí tuhle práci, hladil ji vždycky, dokud neusnula. A byl to přece její manžel.

Bernard byl zaskočen. Ten její nepřítomný pohled, kterým se na něj dívala. Neradovala se, jak čekal. „Jsem vdaná. Celou tu dobu, co si píšeme,“ řekla mu na dvorku, kam ho odvedla z kšeftu, aby je nikdo neslyšel, a pozorně ho sledovala. Pomalu kroutil hlavou, jako když chce něco říct, ale neřekl nic a jen se otočil a šel. Mohlo mu to přece docvaknout, když ho prosila, aby jí psal na adresu kamarádky.

Stála sekundu na místě, zdálo se jí to jako věčnost, než ho doběhla a začala ho objímat, hladit a líbat. A když zamkla za poslední zákaznicí, milovali se za sto a sto nocí, i když noc měla jen dvanáct hodin. Ale jim se to podařilo. Zapomněli na všechno a zastavili čas i padající hvězdy ze souhvězdí Persea při jejich pravidelném průletu okolo Země. Přestala tlouct srdce ranním nedočkavcům, kohoutům, slavíkům i sýkorkám, kteří si nevšimli, že Země se zastavila ve svém otáčení. Její muž měl srdce v kleštích, když se toho sobotního večera doma díval na opuštěnou postel. Cítil najednou, že nezůstala u kamarádky, a chodil po bytě bezradně jako tygr, zatímco ji Bernard líbal a počínal si jako pečlivý kartograf mapující skalnaté pobřeží, byl raněným orlem, přesto letícím vysoko, vysoko nad oblaky.

245

Když se pošesté, podeváté milovali, jeho duše křičela ještě, ještě – hladová po jakémkoliv způsobu lásky. A tak tam oba leželi propleteni navzájem, než je těla zradila a oni se alespoň napájeli ze svých očí. Hodiny si na kanapi vyprávěli. Měli si toho tolik co říci. Ale nikdy ne o minulosti. Pak se zase milovali, už ani nespali a zapomněli jíst a pak i mluvit, a tak se alespoň dotýkali konečků svých prstů. Sophie na něho zkoumavě hleděla a přemýšlela o jeho bláznivých řečech. Všechny země jim najednou byly blízko. Věděli, že v Čechách po tom, co si oba zažili, už zůstat nemůžou. Na to je život krátký a každý koncentrák, byť ve velikosti téhle země, příliš malý.

Polehoučku si ji nadzvedl za její nádherný zadek, co v dobách po válce přibral krásu. Asi takový pocit, jako když drtil v ruce šťavnaté broskve u zdi zahrady sirotčince a lízal z nich tu sladkou chuť, zatímco ho paprsky zapadajícího slunce hřály v zádech.

O BOLESTI A KRÁSE

Krásný slunečný den. Píšu venku pod pergolou, poslouchám mouchy, včely a cvrčky. Ptáci jsou z toho tepla tak zblblí, že ani neřvou. Píšu o největší lásce mezi Sophií a Bernardem a přemýšlím, jestli to náhodou není klam, poznáš to, Beny, jednou sám

Nejde mi to moc, ale nakonec to snad bude skutečný román o bolesti a kráse. Jsem prostě na psaní šnek, co za sebou nechává stopu, která se někdy na slunci leskne za do prvního deště.

Celý život, naše hledání a veškeré snažení je jako vysypávání mandaly z barevného písku a ten okamžik, kdy mandalu zboří čas, kdy vše se vrací zpátky do nekonečného prostoru, je okamžik věčnosti všeho krásného a pomíjivého.

246

Není nám milé, co smíme; co nesmíme, více nás láká.

QUOD LICET, INGRATUM EST; QUOD NON LICET, ACRIUS URIT.

– Ovidius –

VLASY OD KOUŘE

Nechal se v Ústí zaměstnat jako závozník a spal na ubytovně.

Sám. Nedokázala od manžela odejít. Z prvních ušetřených peněz zaplatil zálohu na malý pozemek se starou zahradní chatkou. Byl tam krásný výhled na České středohoří a opékali si tam buřty.

Kvůli tomu její muž něco tušil. Vlasy jí páchly kouřem, i když tvrdila, že byla na dvojce vína u kamarádky.

Když ji sledoval cestou z práce, nasedla k nějakému chlápkovi do vétřiesky. Chovala se k němu velmi, velmi podivně. Jako by mezi nimi bylo něco důvěrného, jasně, šlo nejspíš o sex, u kterého se on kvůli své silně věřící matce styděl. Ale dítě se Sophii chtěl, i ji samotnou, a tak se rozhodl počkat, až ten románek mezi nimi skončí a ona mu uplakaná skončí na rameni.

Jenže ona jen kvetla, živená pocitem zakázaného.

SMETIŠTĚ V SRDCI

Záblesky paměti, to je ono, to bylo to, co ho pronásledovalo i po letech. Seděl proti mně, tvář svraštělou usilováním, a najednou se usmál. Nebo během okamžiku zesmutněl. Vyšlo to z něj vždy překvapivě náhle, jako když pes večer vydáví lejno, co sežral dopoledne. Takhle zákeřně ho zrazovala paměť, kdy mu bez varování zbledla tvář.

Vyprávěl mi, jak si po propuštění se Sophii pořídili chatku. „Ta chatka, Pepiku, byla pro mě nejkrásnější místo na zemi. Vždyť to tady znáš. Lesy kopce a výhled až na Říp. Nádherný, opuštěný 247

místo, ne? Tenkrát to pro mě bylo strašné romantický a tajemný místo. Akorát mé nasrali vesničani, když jsem se sem vrátil.

Chatku někdo podpálil a z nejkrásnějšího místa v mém srdci udělali smetiště, blbci. Taky jsem jim tady ty sběračky rozvěsil, aby viděli, jaký jsou prasata. Určité je poznají, i ty svoje hnusný kastroly Žádná japonská zahrada, Pepiku, prosté jsem jenom chtěl, aby se chytili za nos.“

Beny se na chvíli odmlčel a vzápětí nad tou bláhovostí mávnul rukou. Oba jsme se dívali do dálky pod smetištěm, japonskou zahradou, jak kdo to vidí.

Pak mi řekl, ze až jednou umře, tak tam.

„Ale vždyť vám ta bába předpověděla, že umřete na stejným místě, kde jste se narodil, ne?“

Dlouze se na mě podíval a pak mi řekl, ať si políbím prdel.

NEBEZPEČNÝ STAV

Už si byla jistá, že o ní manžel ví, ale nemohla si pomoci. Chtěla s Benym být každou minutu. Jednou, když spolu jeli z Prahy, kde byli na nákupech na černo, bez pracovního příkazu k jízdě pro Benyho, zastavil ho policajt: „Pane řidiči, jel jste na červenou!“

Bernard vykulil oči: „Co to znamená, na červenou?“

„Podívejte se,“ a ukazoval na semafor.

„Co to je?“ zeptal se Bernard.

„Semafor, proč ze sebe děláte blbce.“

„Já vůbec nevěděl, že Praha má nějaký semafory, já byl pár let v lochu, ve vězení,“ řekl po pravdě.

Příslušník se na něj překvapeně podíval a pak znechuceně mávl rukou: „Jeďte radši pryč.“

Jeli a celou cestu se řehtali jako blázni.

Láska je nebezpečný stav. Velmi nebezpečný. I když trvá tak krátce.

248

STRAŠNĚ MÁLO ČASU

Po tři čtvrtě roce se najednou za Sophií objevil černý stín, chlap v dlouhém koženém kabátu podobném těm, co mělo gestapo, když přišlo zatknout jejího tatínka. Vzpomněla si na něj a po obličeji se jí Hnuly slzy, připravené na tu chvíli. Táto, tati, já ho miluju!

Touha je čistá krása, tati.

Ten vyšinutý člověk ze Státní bezpečnosti šel pořád za ní. Až k Benyho vétřiesce. Neudělá mu takovou radost, aby ztuhla strachy. Ohlédla se, vypadalo to, že jí to snad jako ženě dělá dobře, jak ji ten muž sleduje, když z ničeho nic otevřela dveře auta a řekla: „Beny, podívej, tak budeš vypadat, když budeš furt chlastat.“

Byla docela vtipná. Co docela! Byla to ta nejlepší ženská, co mu osud dal.

Dívali se společně na holuby na náměstí a na babky jdoucí z trhu, jak je krmí. Koupali se společně ve sprše, protrpěli dvě chřipky oba zároveň. Každý druhý den na ni čekal na smluveném místě a mluvili o budoucnosti, věcmi z bazaru a knihami z antikvariátu spolu zařizovali chatku, smáli se a jednou jí málem udělal dítě, když se příliš nechal unést hloubkou její lásky, ale pořád ještě nebyl ten pravý čas. Nebyla rozvedená. To udělá.

Někdy. Pak se vezmou. Příští jaro. Někdy příště – nejsladší a nejzrádnější slova z budoucnosti.

Jak popsat nejšťastnější rok jednoho lidského života? Milovala ho. Miloval ji. Její smích a pláč. Oči. Bílé, skoro průsvitné tělo.

Černý klín. Ten ho dráždil. Znovu a znovu.

„Máme strašně málo času,“ řekla mu jednou z ničeho nic, jako by měla vnuknutí.

249

ŠŤASTNÝ ROK

Měli jsme jet po dalších jáchymovských táborech, kde byl uvězněn. Ptal jsem se ho na ten rok, který strávil na svobodě se Sophií. Byl vzteklý, prásknul dveřmi auta a šel si sednout na louku. Pak si lehnul na záda a díval se do bílých oblak. Hlavou mu běžely myšlenky a já jsem je stenograficky zaznamenával.

„Celý ten život se Sophií byl jak sen, bez jediného mráčku.

Jasně, že zapomínáme šedivou oblohu, i když se objevuje, ale chceme vidět jen slunce a nebe v barvě letního dne. Měl jsem hodnou, šťastnou, milou a roztomilou ženu. Kde je jí teď konec?

Nevím. Byla to nejlepší žena, co jsem znal. Co ti mám povídat Jak bylo krásný se na ni po probuzení podívat? Tušit, jak blízký mi někdo může být, aniž by mluvil? I když to je bytost vzdálená mi miliony světelných let? Co o ní vím a co ne?

Způsobujeme si, Josefe, navzájem hodně bolesti. Ne osud ale my sami. Nevíme, co chceme, a nedáme pokoj, dokud to nedostaneme. To je z nějakýho vtipu, a to je příznačný protože náš celej život se tak jeví. Byl to rok krásy. Jeden celý lidský život napěchovaný do dvanácti měsíců, jako by pak už nemělo přijít nic. Ale ono přišlo, jen už na ni nezapomenu. Stala se součástí mojí hlavy Vzpomínky jsou zkurvená věc, Pepo. Společná snídaně, její jemný úsměv, malá prsíčka do ruky a pocit, že ti toho druhého ze srdce nic neodpáře. Spočinutí v čase, kdy čas se zastavil a ty se s ní díváš na bílé plachty v zátoce venezuelského pobřeží, kde jsme spolu nikdy nebyli. Jako by se nic nestalo.“

MLUVITI PRAVDU

Přes takový kus nenadálého štěstí to byl ale pořád ten samý Beny, otřískaný válkou a vězením, neberoucí si servítky a oblažující ostatní pravdou kdykoliv a kdekoliv, i když ho o to nežádali.

250

Přitom měl ve své sbírce i větu: Mluviti stříbro, mlčeti zlato.

Ale to on ne. Mluviti pravdu, teď a tady. Skončil za pobuřování a rozvracení republiky u soudu. Kdo sel komunistům vítr, sklízel bouři. Musel to vědět. Drzý Bernard. Nesnášející autoritu, režim, malé poměry. Taky to každému říkal. Při čtení rozsudku mu to připomněl soudce. Dostal dva a půl roku.

Vzácné jsou šťastné časy, kdy si můžeš myslet, co chceš, a říkat, co si myslíš.

RARA TEMPORUM FELICITAS, UBI SENTIRE, QUAE VELIS, ET QUAE SENTIAS, DICERE LICET.

– Tacitus –

MAREŠI, MAREŠI

Nad zdůvodněním rozsudku, co dodnes leží v archivu ústeckého soudu, jsem se musel smát. To byl on, vzteklého srdce šampión.

Obžalovaný Bernard Mareš se vrátil na základě amnestie prezidenta republiky z 9. 5. 1960 z výkonu trestu odnětí svobody a rozhodl se ubytovati se v Ústí nad Labem. Proto docházel na příslušná úřední místa, aby si sehnal byt, dále zaměstnání, podporu a půjčku a povolení k vystěhování do Rakouska.

Zaměstnání nastoupil u Technických služeb jako řidič.

Při vyřizování svých záležitostí a při své práci přicházel do styku s našimi občany, s nimiž vedl debaty jejichž obsah byl krajně pobuřující. Sám přiznává, že pobuřující řeči vedl při každé příležitosti, ať mluvil s kýmkoliv. Mluvil o tom, že v ČSSR se necítí svoboden, že nemá možnost vyjádřit své názory, ačkoli tak činil měrou vrchovatou, že se nemůže pohybovat, kde by chtěl, a pracovat může jen, kam ho referát pracovních sil přidělí, a poněvadž není politicky organizován, může dostat jen těžkou 251

manuelní práci. Mluvil proti našemu rozhlasu a tisku, jimž vytýkal, že uveřejňují řeči socialistických politiků v plném znění, ale ostatních jen ve výtazích. Nejraději by prý do radiopřijímače praštil, kdykoliv poslouchá rozhlas

Vyjadřoval se sprostě o příslušnících Státní bezpečnosti s tím, ze když nedostane povolení k vystěhování, je postřílí. O našich občanech mluvil, že jsou hloupí, neboť pracují za méně peněz, než jim přísluší, že jeho výdělek nestačí k životu a že náš stát neuznává, že prý byl násilně počeštěn Vrcholem bylo jeho tvrzení o případu Slánského, který prý byl vůl, že se nechal oběsit. Tehdy se prý rozhodovalo mezi s.

Gottwaldem a Slánským, kdy se rozhodovalo, kdo z nich rychleji odstraní druhého. V poměru ke Slánskému se dokonce prohlašoval za chytřejšího

Veřejně prohlašoval, že když nedostane povolení k vystěhování, uteče nelegálně, ať by při tom byl zavřen nebo zastřelen. Poměry v socialistických zemích podle něj za nic nestojí a on by do těchto států nešel ani na dovolenou

Ani ve styku s Veřejnou bezpečností si nekladl ve vyjadřování žádné meze, kde mluvil o těchže věcech a vychloubal se svojí politickou kariérou.

Takových podobných výroků bylo více. Tyto výroky pronášel před více občany anebo je sděloval postupně více občanům Z toho je patrno, že jde povahově o velikáše a že by povolení k jeho vystěhování bylo pro náš stát činem nebezpečným.

Obžalovaný Mareš není nikterak člověkem, který by si nemohl uvědomit dosah svého jednání, naopak jde o člověka, který jak sám uvádí, dík své příslušnosti k SS poznal a procestoval svět. I když vyrostl v malých poměrech, rozumově dobře vyspěl, takže si byl vědom dosahu svého počínání. Naplnil proto svým jednáním skutkovou podstatu zažalovaného trestného činu po stránce objektivní i subjektivní & byl právem uznán vinným.

252

Obžalovaný, který se narodil mimo manželství, byl od útlého dětství vychován v sirotčinci a po skončení školní docházky se vyučil pekařem. Pak pracoval jako dělník v Rakousku. U nás se vynořil po revoluci, pracoval ve stranickém aparátě, načež byl odsouzen k trestu odnětí svobody

Polehčovalo mu doznání, přičemž je těžko uvěřiti, že nyní pochopil nesprávnost dosavadního svého počínání a že hodlá nyní nastoupit správnou cestu dalšího života, když prý našel ženu, která v něm vidí člověka hodného toho, aby o něho pečovala.

Proto soud, přihlížeje k tomuto jeho doznání a projevené lítosti, nevyslovil trest ve výši horní sazby.

KRÁL

Když se Beny vrátil do Valdic, musel konstatovat, že doba postoupila. Pokrok nejde zastavit. Celkově bylo týrání vězňů propracovanější do nejmenších technických detailů. Bydleli ve společných celách, v třísměnném provozu vyráběli dřevěné korálky. Osm lidí z ranní a osm z odpolední směny spalo v noci, ti z noční přes den. Dveře se otvíraly a zavíraly s hlukem, dozorci do toho řvali a vězni se hlasitě hlásili. Nejhorší to měli ti z noční směny, skoro vůbec se nevyspali. Proto jednoho dne Bernard Mares odmítl nastoupit. Dostal korekci ve sklepení zvláštního oddělení na tři týdny, což znamenalo tvrdé lůžko, skoro celý den a noc stejné přítmí, vždy dva dny jen o chlebu a vodě a třetí den poloviční dávku normální stravy, a tak pořád dokola. Na velkou chodil tak jednou za týden. V té době se potřeba vykonávala do kýblů. Celkem na něj šel osmkrát, protože byl drzý na kapitána Krále. Vysoká šajba a idiot. Přišel se ho tam zeptat, jak se má.

Řekl mu pravdu:

„Na hovno.“

Tak se seznámil s Králem a už tehdy měl pocit, že na dlouho.

253

Obvykle totiž všechno, co není nablízku, znepokojuje lidskou mysl nejvíce.

OMNIA ENIM PLERUMQUE, QUAE ABSUNT,

VEHEMENTIUS HOMINUM MENTES PERTURBANT.

– Caesar –

KRÁTKÉ SLOVO LÁSKA

Žárlil na jejího muže, co ji určitě doprovázel na dvojku bílého pod prosluněnými listy kaštanů na zahrádkách restaurací. Nejvíc sebevražd je v květnu, kdy kaštany kvetou a kdy mnoho nešťastníků může spatřit svoji lásku v objetí jiného. Klam života je v úhlu našich očí. Zdá se nám mylně v každém okamžiku, že hrajeme hlavní roli. Co je smutnějšího než člověk do počtu, se sny a jinými pošetilostmi? Jen den, co minul, láska nemilující, a krutost bez příčiny.

Psali si se Sophií každých čtrnáct dní, když se z ničeho nic odmlčela. Říkal si, že jestli mu neodepíše, už jí taky psát nebude.

Nesmírně ji miloval, ale ztrácela se mu.

Ahoj Sophinko,

zas mi nepíšeš, ty malej hajzlíku. Asi nemáš co. Já mám, a tak ti to píšu: Jsi moje prdelka. Báječná holka. Je s tebou sranda. Jsi krásná. Držíš slovo. Úchvatné se miluješ. Máš žilku pod levým okem. Jsi dobrý člověk. Jsi chytrá. Máš úžasnou postavu. Jsi pevná, nejsi podrazák. Jsi hajzl. Jsi báječná, když jde do tuhého.

Hraješ nejlíp piškvorky ze všech lidí, co znám, mimo Ralfa. Máš vkus a výborně tančíš. Bavíš mě čím dál víc. Řekni prosím tý báječný ženský, že ji miluju.

254

Nevěděl, co dalšího jí psát, když slovo láska je tak krátké.

Stejně jako dobře, pouhých pět písmen pořád dokola, nebo jako slovo spolu. A tak jí psal blbosti, dopisy na jedno písmeno, vždy jiné.

Dáma domilovand

Duše dohlazend

Doufající

Do dna

Do dlaně

Do druhého

Doufám

Dýchání drobné

Dá dáma dar?

Dar dalších dnů?

Doufám

Donekonečna

Ani jednou mu neodepsala. Cítil, že je konec.

Milá Sophie,

já vím, že tě nemám, že tě můžu kdykoliv ztratit, že všechno je jen sen. Než mi řekneš vstávat, vzbuď se, všechno skončilo, a mně nezbude, než se s tím smířit. Řeknu ti, že to bude beze stopy hořkosti, protože budu šťastný, že jsem té vůbec poznal. Měj se krásně, Sophie, a opatruj se. Miluju tě!

Pár dní potom mu přišla odpověď na pohlednici z Ústí, načmáraná tak rychle, jako by hořela: Uklidni se, hlupáku, já tě miluju. Sophie

255

UTEČOU!

Po dvou a půl letech ho propustili. Věděl, že v téhle zemi nedokáže žít. Dva a půl roku vězení za to, že říkal, co si myslí?

Plánoval, že uteče se Sophii do Bavor přes staré pašerácké stezky, kudy pronášel americké cigarety, když ještě dělal kuchaře u 16.

pluku. Znal tam přece každý kámen.

Když se znovu uviděli, Sophie se roztřásla. Ta chvíle ji přemohla. Neslyšel přes ulici její pláč. Stál tam a dlouho se jí dotýkal jen očima, než přeběhl silnici. Měl pocit, že se její srdce probije do jeho hrudního koše. Bylo tak silné, jako ona. Neslyšel přes jeho tlukot ani svůj dech, ani myšlenky, jako by v něm na dotek všechno vymazala. Mluvili v nesmyslných, zmatených větách, jak lovili z paměti všechna ta zamilovaná slova z dopisů, která je spoutávala k sobě, v životě, kde nám nikdo neříká krásné věty celé roky.

„Musíš se mnou utéct, na hranicích to dobře znám,“ šeptal jí.

Doma svému manželovi řekla, že jede do sousedního města za kamarádkou, která s ní potřebuje něco probrat. Asi nejspíš něco s jejím mužem nebo tak. Beny zatím stál dole u popelnic, schovaný v průjezdu, a myslel si, že ho nikdo nevidí. Nevěděl, proč se schovává, měl na sobě přece civilní šaty. Byl to jen takový muklovský instinkt.

Ale Sophiin muž ho zahlédl, a aniž by mu ona cokoliv řekla, věděl, kolik uhodilo. Tiše počítal bušení ve spáncích a horečnatě přemýšlel. Ale nic nevymyslel, ani když pak viděl svou ženu odcházet s tím nakrátko ostříhaným, vyzáblým mužem. Nevěděl nic, přesto tušil všechno. Že už se znají dlouho, že ji očaroval, že spolu utíkají a že se stejně Sophi vrátí. Bylo mu jedno, že ho je schopná opustit kvůli jinému. Vždycky to je něco za něco. Vrátí se. Šetřil snad ochromený mozek srdce, aby nepuklo? Nebo mu milostivý osud poslal konejšivou zprávu z hvězd?

256

Sophie se ani neotočila. Myslela si, že se jde třeba jen pomilovat, na jednu jedinou noc, že to Bernard nemyslí vážně.

Ale někde vzadu cítila, že si hraje se svým osudem. Jak rychle opouštíme své blízké, když nás zasáhne ten úporný pocit v podbřišku. Vše zapomenuto. Všechny předchozí sliby, pohlazení, úsměvy a polibky. Láska za lásku. Teď a tady, všechno jinak.

Láska je slepá, zlá mrcha, když odchází za jiným. A TEĎ zní jako navždy. Velikost čehokoliv je v té chvíli pomíjivá.

Ještě ani nezašli za roh a už se na Bernarda vrhla, strkala mu rozpálený jazyk do pusy a snad ho i jemně kousla do rtu, ale až chuť krve na patře mu to prozradila. Sevřel jí zadnici a zatlačil ji do průjezdu. Tak moc ji chtěl. Vzala mu ruku, strčila si ji pod sukni a sípala: „Sáhni si, jak hodně tě chci.“ A jemu bylo, jako by se dotkl slunce, jak to pálilo. Do průjezdu vjelo auto a netrpělivě zatroubilo. Ta chuť, ta bezmoc! Vyšli ven s vytřeštěnýma očima a touhou, která z nich byla vidět i cítit.

Kamarádka v sousedním městě je bez ptaní pustila dovnitř. Jen se na ni podívala a věděla. Mlčky vystrkala svého muže a tříletého syna Matýska z kuchyně do ložnice a ještě jednou se vrátila a postavila jim na stolek u kanape, hned vedle kamen, červené víno. Pak zmizela a nikdo se už nedozví, co svému muži na vysvětlenou řekla. Jen když brzo ráno zazvonila pošťačka, poslala malého Matýska otevřít. Ležela s manželem v posteli.

Připadal jí z těch zvuků v noci nějaký skleslý. Přesně věděla, na co myslí. Oba znali Sophiina muže. Když se Matýsek vrátil, zeptala se ho: „A co teta s tím pánem, ještě tam jsou?“

Podíval se na ni, vzpomněl si na ty dva vínem a láskou zmožené dospělé a smutně řekl: „Umřeli.“

Začali se s manželem smát. Potom bylo chvíli ticho, až její muž vážně řekl: „Doufám, že taková nejsi.“

257

Jenže ženský jsou mrchy, kdykoliv, ve jménu lásky. Schopné čehokoliv.

Celou noc ji Bernard v přestávkách, když nabíral sílu k dalšímu milování, přesvědčoval, že v Německu je čeká skvělá budoucnost. Bojovala sama se sebou. Kdyby své rozhodnutí odložila byť o jedinou hodinu, nikdy by od svého hodného, spolehlivého muže neodešla. Co se to s ní stalo? Jako by ji cosi neznámého stáhlo pevnou, neprodyšnou látkou. Nemohla dýchat.

A pak to ráno Sophie jako ve snách kráčela na nádraží, Bernardovu ruku ve své křečovitě sevřenou. Utečou! Spolu, teď hned. Svému manželovi napíše dopis. Cítila se strašně, ale nemohla jinak.

Beny pozoroval její tvář v odrazu okna vlaku. Jemně se kousala do rtů. Kusé vzpomínky se jí mezi čtyřtaktem pražců zjevovaly, narážely do sebe a zase zapadaly. Její nový muž zkontroloval batůžek. Byl posedlý kontrolováním, čistotou nehtů svých i ostatních, a jestli je všechno v pořádku. Ale nebylo.

Osud stojí v cestě.

FATA OBSTANT.

– Vergilius –

V OPARU

Bohužel Bernardovy pašerácké stezky znali i pohraničníci. Už po pár kilometrech cestou na hranice uslyšeli sirénu zvěstující poplach. Slyšeli psy. Slyšeli svá srdce. Běželi a zadýchávali se.

Kyslíku v plicích bylo pořád míň a míň.

Jednou se topil v řece Jihlavě a jediné, co si pamatoval, byl ten údiv, že se nemůže nadechnout, a ta panika, která ho objala, až se nemohl skoro hýbat, a též anděl s tváří jeho tety. A pak sestra 258

Veleslava ze sirotčince, která ho nakonec vytáhla. A taky tma, tma až do skonání světa. Ale on ne a ne chcípnout.

Když teď nemohl popadnout dech, jak běželi před štěkotem a ještě nevystřelenými kulkami v samopalech, tušil, že je zle. Buď chytnou oba, nebo jednoho. Nařídil jí hlasem nepřipouštějícím kompromis, aby skočila do potoka. „Běž po vodě dolů, zpátky do Čech. Sama neutečeš. Jdi! Já tady počkám.“

Chvíli se na něj dívala, něco říkala. Začalo pršet, ale byl to jen takový májový deštík. Přesto milosrdně přikryl kopce šedou záclonou, a tak když Sophie šla skrčená po proudu potoka dolů, pod převislými břehy, zmizela mu v tom oparu po chvíli z očí.

Sedl si za potokem pod smrk, vysoký skoro až do nebe, a čekal.

Za chvíli přestal slyšet šplouchání, jak utíkala vodou, a začínal rozeznávat jednotlivé výkřiky vojáků, kteří je honili. A mezi tím střepy ticha ze zrcadla, které se nám nastavuje, když nic neslyšíme, vnímal jen odraz vlastních myšlenek a mezi nimi a přes ně šumění potoka.

Všehokrása okolo a ticho. Ticho tak husté, že v něm zaniklo i jemné plesknutí kapky po dešti, jež se odloupla z větve starého smrku a dopadla jako poražený rozcestník, jako padlí andělé, jako všechno, co zaniká. Všechno okolo nás, veškerá krása a naděje.

Podíval se do kaluže, kde ležel, a když se ta bahnitá břečka přestala hýbat, uviděl v ní své oči. Veskrze chladné, jak tam na sebe zíral mezi štěkáním vlčáků a vědomím naprostého a definitivního konce Sophie v jeho životě. Kde udělal chybu?

Nikde, to byl jeho osud. Tak přemýšlel, aby nemohl plakat, a představoval si na ní sebemenší chybu, teď obludně zvětšenou, a přesto plakal. Věděl, že jeho Sophie mu už nikdy, nikdy patřit nebude.

Tři týdny byl ve vyšetřovací vazbě v Českých Budějovicích.

Pak soud a znovu Valdice. Bylo mu to jedno.

259

260

261

Lidem se zdá těžší to, co snášejí, než to, čeho se bojí.

GRAVIORA, QUAE PATIUNTUR, VIDENTUR IAM HOMINIBUS, QUAM QUAE METUUNT.

– Livius –

DÉŠŤ

Hlavou mu letělo tisíc vzpomínek, i na to, co nebylo, na to, co bude. Zdálo se mu, že se zbláznil. Ale to mu jen srdce kreslilo podivné obrazy. Teskné jako báseň. Mluvil k ní, i když mlčel, a mlčel, když křičel s hlavou schovanou pod fíkovou deku.

Jseš jako déšť, jako řeka, zaplavíš mě a neptáš se. Zůstávám se zázrakem v srdci, osamělý, s tvým jménem na rtech, znovu, znovu, bez pomoci, zaříkávám zlé moci, bez tebe sám pluji mořem. Ty a já zůstáváme hladovými. Jen tak, pro lásku, co zmizí. Zůstává i na odchodu. Láska, nejsladší místnost plná překvapení. Nedotkni se a pojez, už nemiluj, dej duši, bez návratu stačí.

Ahoj, moje Sophie!

Nesmírně mi chybíš. Tvůj ksichtík, tvý úžasný milování i to tvý hučení, hladinkování, chození po lesích, kde jsem se na tebe na dálku díval, jestli opravdu jsi, a musel jsem se v duchu usmát.

Zvláštní spiklenectví je to mezi námi. Vidím tě a je mi skvěle, proto tě vždycky vítám jako pes. Hrozně rád se s tebou miluju.

Hluboko a pomalu. Stýská se mi po tobě, po tvém smíchu, po našich pitomých piškvorkách. MOC, NESMÍRNĚ MOC TĚ MÁM

RÁD. JSI BÁJEČNÁ ŽENSKÁ. Čím víc tě znám, tím víc tě miluju, Sophie. Posílám ti po větru tisíc pusinek, tak až okolo tebe poletí, stačí jen nastavit tvář. Měj se krásně a opatruj se, lásko, Beny.

262

HUSTÁ BÍLÁ ŠLEHAČKA

K těm pravdám, pane Mares – je pravda, že mne psaní někdy vysává, navíc kvůli vám musím psát takový divný věci. Píšu, spím, píšu, spím a zase píšu. Někdy se z toho i opiju. A pak spím a potom zase píšu. Bolí mě hlava. Z pití, psaní, nevím. Občas si připadám jako vězeň tohoto Vašeho PŘÍBĚHU. Přitom by mně to mělo jít jaksi samo, neboť dobré psaní je, pane Mares, podle mne podobné dětskému dopisu. Prosté – neboť nic, prázdnota je podstatou umění. Jen pak může být překvapivé a křehké. Vzbudí úsměv, dojme, rozlili ve své nedoslovnosti. Vrátit se na začátek do dětství, to je ono. Tolik se snažit nemusím. Znáte mi.

Pořád si připadám, že mi rodiče zapomněli nikde na prázdninách u rybníka. Ležím, dívám se do mraků a představuju si, že je to hustá bílá šlehačka, ze šumění akátů je zvuk větru nad pralesy a slyším v tom taky moře a vůbec všechno, co chci, protože svit je kouzelný místo a všechno, co si dokážu představit, tak prosté je. Znovu slyším řvaní kluků, když chytaj ječící holky a v noci se zase bojím stínů a zdají se mi sny, že létat je snadné.

Roztáhnete ruce a je to.

Je ale taky pravda, že když někdy píšu různý ponurosti z Vašeho života, připadá mi, že se pátravé dívám do očí sám sobě, jako v tom mauthausenském hotelu dole pod koncentrákem, jak jsem Vám o tom druhý den vypravil.

Takže až to jednoho dne budete číst, tak se neděste, protože přes to všechno, kdybyste nebyl, musel bych si Vás vymyslet, abych dokázal odpustit i sám sobí.

DVA ROKY MLČENÍ

Po roce a půl jeho třetího věznění zrušili komunisté takzvaný těžký žalář a z Valdic se stal trestní ústav pro muže, takže už 263

nemusel při vycházce a trestní izolaci nosit na noze přikovanou kouli, která vážila patnáct kilo. A na noc už též nebyl za volnou nohu připoután ke zdi. Na spaní byla najednou opravdová drátěná postel, žádná dřevěná pryčna bez matrací a s dřevěným podhlavníkem. Zato psychologický nátlak ze strany vyšetřovatelů a bachařů zesílil. Používali nové a nové metody, jak z nich dostat, co potřebují. Nátlak, šikana, buzerace, podněcování intrik mezi vězni, nasazování bonzáků. Vše promyšleno do nejmenších detailů. Ale Beny už nebyl ryba, co brala na jejich háčky. Tím míň novému, až moc přátelskému vězni, co mu dali na celu.

Trpěl samomluvou. Nevadilo mu, že Bernard neodpovídá, a vyprávěl nahlas, otočený směrem k němu, dělal významné pomlky, ptal se a sám si odpovídal. Jen když neodbytně otázku opakoval, Bernard bezmyšlenkovitě pokýval hlavou nebo otráveně řekl: „Ne.“

Jemu, nějakému Leopoldovi Burešovi, to ale bylo jedno.

Vykládal mu všechno o Marušce, o dalších ženskejch, o tom, co dělal, co nedělal a co museli vězni jinde. Byl k nezastavení, až z toho Marese bolela hlava.

Navíc mluvil zvláštním způsobem, s otázkou na konci, která počítala s tím, že dotyčný vše prožil s ním: „Víš, jak se odbočuje v Jablonci z ulice 5. května ke Švánům?“

„Ne.“

„No přece ta rohová hospoda, jak ji měl po válce starej Svána.“

Pokrčil rameny. „Vždyť víš.“

„Kurva, nevím. Nikdy jsem v Jablonci nebyl.“

„No to nevadí, tak on mně prodal barkase, ne? Víš, jak jsem měl barkase?“

„Ne, ne!“ řekl podrážděně Mares.

„Tak toho jsem taky prohrál v kartách. Jenže pak jsem prohrál i frézu, víš, jakou myslím, tu modrou.“ Beny rezignovaně přikývl.

264

„Jenže ta nebyla moje, ale podniku. A už jsem se vezl, ne, vždyť to znáš, ne?“

Začal mu lézt na nervy. S tím neustálým žvaněním mu byl podezřelý: „Tak naposledy. Neznám to, opakuji, neznám to a ani, slyšíš mě, znát nechci“

„Ale –“

„Hovno ale! Nás tady na tuhle celu dala dohromady Státní bezpečnost. Možná ne náhodou. Mě ale nezajímá, za co sedíš. Ty víš, že já jsem politickej. Nic ti nebudu říkat. Když ti nic neřeknu, nemůžeš zradit mě a já tebe.“

Leopold Bureš na něj zaraženě zíral.

„Nic proti tobě, ale respektuj to, prosím,“ řekl mu Beny a otočil se na pryčně směrem ke zdi.

A tak se stalo, že na sebe celé dva roky, co spolu seděli na cele a dělali vedle sebe v brusírně, nepromluvili ani slovo. Pouze ráno a před usnutím na sebe kývli, jinak byli uzavřeni ve svých vzpomínkách. To měl Mares nejraději. Jeho tělo chodilo po cele jako lev v kleci, ale duše byla tam venku. Vzpomínal na sebemenší pohyb, každý okamžik od Sophie k Rusům a zase zpátky, věty a vůně od dětství až sem, přiřazoval k nim svou sbírku citátů, ke každé se snažil najít ten nejlepší a bystřil si tím paměť. Dokonce i při práci v brusírně se zničehonic zasnil a přestal pracovat, ani nezpozoroval bachaře. Až jeho krk zaznamenal štípavý otisk pendreku. Bylo mu to jedno, on tam vlastně ani nebyl.

Tak to šlo bez jediného slůvka dva roky. Jen řvaní dozorců, občasný křik vězňů při rvačce, znásilnění nebo sténání při výslechu rozřízly ticho jako žiletka napnuté prostěradlo, z nějž si den před tím, než se jejich zásobovací jednotka AVL vzdala Američanům, vyrobili bílou vlajku.

265

Leopold se však za těmi zvuky bolesti otáčel k oknu cely jako dítě za vůní cukrárny. Na Marese se nezlobil, choval se k němu čím dál uctivěji, jen se mu oči potáhly zvláštním smutkem. Dál, když pro sebe dělal v brusírně čaj magorák, ho mlčky udělal i Bernardovi a ten ho zase udělal příští den a beze slova jeho bíbo, sklenici od okurek plnou hořkosladké silné tekutiny tmavé jako noc, postavil na rozteč jeho kamenného brusu, po kterém neustále tekla kalná a chladná voda, jako by to bylo potrubí na všechnu špínu světa, prázdnotu a bolest srdce.

Občas Bureše odvedli na výslech, odkud se vrátil zmlácený.

Pak přestal mluvit i sám pro sebe. Jednoho dne začal zničehonic řvát a bušit na dveře cely. Pokousal potom dozorce. Seděl v koutě, než si pro něj přišli, rukama objímal kolena, třásl se a plakal s hlavou zvrácenou dozadu. Dozorci s bílými plášti mu nejdřív naložili a pak si ho ve svěrací kazajce odvedli. Beny ho už nikdy neviděl.

Hodinu potom přišel kapitán Král. Mares vypnul hruď a podal hlášení.

„Nic zvláštního? Já ti dám! Ty si myslíš, že jsi vyhrál, ty svině, co? To ses zkurveně přepočítal, ty zasranej nácku. Užij si ještě dnešek, zejtra ti začne peklo.“

Díry potom střídal s normální celou tak rychle, jako mu jednou Král vyrazil přední zuby. Ani nestačil mrknout.

KRMENÍ BLBEČKŮ

Když jsem z Bernarda mámil, co bylo na vězení vůbec nejhorší, kroutil hlavou.

„Asi to, že musíš být pohromadě s někým, s kým nechceš.

Neutečeš před kecama ostatních na cele. Ty chytrý lidi ti nevadili, ale blbečci, co ukradli pár pytlů cementu a tři roky ti o tom na 266

cele pořád dokola žvanili, byli na zabití. Kdo to nezažil, tak nepochopí Nesmis si nechat srát na hlavu. Ale občas musíš sklopit uši, když ti do cesty přijde nějakej starej kus, co tam je na těžkou paletu, nebo dokonce na dožínky. Ty tě normálně nakrměj, jako zabijou, myslím, když budeš dělat těžkýho haura.“

NÁVŠTĚVA

Pohádali se, v půlce návštěvy Sophie vstala, a než odešla, unaveně řekla: „Miluju tě, a je to špatně. Odejdu od muže, a je to málo. Co po mně chceš? Co vlastně chceš?“

Znělo mu to v uších ještě celé dny poté, co odešla. Svět k němu pak doléhal jenom skrze tu otázku a též vzdálenými zvuky, jako bouřka, kterou nevidíme, přesto tušíme její sílu. Začal se na cele klepat. Dostal horečku. Ale to jen onemocněla jeho duše.

Kdyby tu návštěvu šlo vrátit, nemlčel by jako debil. Proč mlčíme, když nám něco vadí? Chlapi to jinak neumějí. Spolknout to, vytrávit a vysrat. Třeba celé město, všechna příkoří, ta skutečná i ta domnělá, končící lásku, ponížení. Ona se ho při té návštěvě snažila rozmluvit, porozumět mu. Jak ale pochopit mlčící balvan? „Zas se mnou nemluvíš? Jak asi dlouho? Já jen abych věděla, jaký je trest za minulost a za upřímnost,“ řekla Sophie Benymu. Byl pro ni jako hvězda nejjasnější, svítivá Severka nad hlavou – tak důvěrně známá, tak vzdálená. A ta jeho hořela teď sama sebou, stravována tím žhavým, co měla v sobě, vybuchující tisíci erupcemi, aniž by to oko oné pozemšťanky zahlédlo.

Musí na ni zapomenout. Tolik bolesti pro oba. Proč? Nedošlo mu, že bez té prvotní bolesti ze strachu, že o ni může přijít, to může být ještě horší.

267

KAPKY

Bílá obloha, co ji pozoroval skrz mříže, mizela pod těžkými mraky, až z ní zbyla jen škvíra mezi tou temnotou a hřebenem střechy věznice. Pak slunce. Do toho pršelo. Kapalo z okrajů okapů, jak byly plné. Co kapka, to chvíle. Postupně mu takhle odkape celý život.

Jedno, jestli jich budou tisíce nebo miliony. Život je součet chvil. Všichni jsme sběratelé okamžiků. Čekáme na ně hamižně až do chvíle, po níž už další nepřijde.

Bernard o tom přemýšlel, protože se nebál smrti, ale života. Že mu uteče mezi prsty. To, že umře, pro něj bylo po všem, co zažil, stejně přirozené, jako že se narodil. Byla to ta nejjistější věc v jeho životě. Jako nic jiného na tomhle světě.

To mezi tím bylo jeho a osudu. To ho děsilo. Každá hodina ve vězení byla jako kámen, co ho táhne ke dnu a připravuje o další chvíle, co měly přijít. Chvíle, co se jmenují život. No a co, celý život už znám, říkal si.

Vánoce, pitky, vítězné bitvy i ty úplně ztracené. Rozhodoval jako tajemník o ostatních a bylo i o něm rozhodováno. Jsme nepoučitelní, napadlo ho. No a co. Radost, bolest. Taky se málem umrdal k smrti. Viděl jiskřit sníh, čekal na popravu spolu s prezidentem Tisem, jedl do křupava propečená holoubata, viděl Vídeň, Prahu, Znojmo, Budapešť a z dálky Leningrad, i kvetoucí třešně, vojáka, co šukal krávu.

Život mně dal, co mohl, pomyslel si.

Sophii.

Bůh mně dává, co může. Usmál se.

Ještě není konec, ještě ne, napadlo ho a na nebi se objevila duha.

268

DIVNÝ DOPISY,

DIVNÝ ZVYKY, DIVNEJ ČLOVĚK

Všechno jednou zmizí, jednou pomine. Netrefil se do správné doby – kdyby se narodil před dvaceti roky nebo za deset let, Sophii ani svůj život by nikdy nepotkal. Všechno je osudové, křehké jako hvězdy mizící za úsvitu. I teď to začalo tak nevinně.

Chtěl jí jen napsat, že nemůže spát. Že se mu o ní pořád zdá. Že se mu hrozně stýská. Ale ruka mu psala něco docela jiného.

Milá Sophie!

Nechci té trápit, holčičko, protože tě opravdu miluju. Neboť trápeni malých zvířátek je ta nejhorší věc na světě. Ubližovat těm, kteří se nemůžou bránit. Je mi z toho zle a zároveň smutno. Jsi navždy v mém srdci. Moje malá milovaná Sophie s drobnou modrou žilkou na levé tváři, lásko mého života. Nezapomenu na tebe nikdy. Díky za všechno krásný co jsi mně dala.

Beny

Její dopis ho chtěl utišit, ale spíš v něm probudil smutek: Milý Beny!

Je mi za tebou tisíckrát smutno, den je krásný, ale příliš dusno.

Večer budou na nebi všechny hvězdy, žádná nebude chybět, a další den bude pršet. Vsadila bych se, kdybych měla o co.

Ale mám v srdci jen tebe a to je tolik, že to nemůžu vsadit. Dny se tu okolo míjejí a já stojím a čekám. Na tebe.

Sofie

Milá, moje rozmilá Sophie!

Chybíš mně, moc. Bojím se o nás. Je to tak krásné, co mám uvězněno v hlavě, že to nemůže být pravda. Vydržíš čekat na 269

vězně posedlosti tebou? Čekat na něj jako na příchod jara, které nepřichází a zima trvá? Sněží smutek a nic není pravda, jen sen.

Bílá beznaděj překrývající vzpomínky.

Sbohem, Sophie, vím, že už se nikdy neuvidíme. Dávám ti svobodu, vyhazuju tě rukama a ty letíš. Vlaštovka s poraněným křídlem. Mizíš na obzoru. Neotáčej se prosím.

Měj děti a miluj někoho, kdo ti bude blízko.

Nevím, proč bys měla být uvězněná spolu se mnou.

Dnes jsme roztrhali tvoji fotografii. Cikán Dežo ji začal sbírat ze země. Poprali jsme se o ni, o ty trhance, zlomky tebe. Tekla mu krev, hajzlovi. Jen by nad tebou onanoval. Roztrhal jsem tu fotku pak ještě na tisíc kousíčků a hodil do záchodové mísy. Je to tu pro tebe špatné místo. Let a pozdravuj život. Řekni mu, že je někdy obrovskej hajzl. Miluju tě, ale už jen jako vzpomínku bez budoucnosti.

Drahý Bernarde!

Čekala jsem na takovou lásku roky, při čtení tvého dopisu mi šel mráz po zádech, jako kdybys to psal někomu jinému. To přece nemůže být pravda!

A neštvi mě! Posílám ti další fotku, protože jsi roztrhal jedinou ozdobu cely, ty pitomče. Neštvi mě a uklidni se. Miluju tě a milovat budu, obloukem se vracím, ty hajzle, do tvých rukou.

Uvězni mě. Prosím!

LÁSKA! JSI MOJE LÁSKA!

Půl roku jí vydržel nepsat, ale pak se to v něm zlomilo, i když nemohl napsat nic jiného, než co měl už tisíc dnů v hlavě. Nebyl žádný hlupák. Ten dopis jí poslal po uplaceném bachaři, který ho hodil do schránky až venku.

270

Krásná, snová Sophie!

Je konec, má lásko. Všechno skončilo. Po zimě přichází máj.

Nenávidím tu písničku od Lale Andersen, a stejně se mně pořád vrací v hlavě, jako ty. Ale je konec.

Mám tě ráda poslední, co ti múzu dát, je, co nemám. Svobodu.

Ani nevíš, jak tady po nocích řvu do polštáře, ani nevíš, jak na mě sahá beznaděj. Udržovala jsi mě při životě, dokud jsem věřil, že odsud jednou vyjdu. Ale jestli se mám utopit v mělkém hrobě plném vody, jak jsem ti o tom říkal, tak tam chci ležet sám. Chce se mi zvracet, ale nemám co. Znáš to. Když pak naprázdno dávím, představuju si, že jsem ani nikdy nebyl a všude okolo beze mě bylo ticho. Nemám tady kam zmizet a ani odejít. Prostě jsem a nejsem. Víc stín než člověk Nikdy jsem nebyla ani nebudu.

Zapomeň na mě, pomůžeš mi.

Jenom to tetelení na poštu, jako čekání na vrchol milování, které nepřijde, i když dopis dostanu. Je to všechno prázdné, smutné, nevím, proč jíst, proč vstávat, chodit a mluvit. Nevím, proč bych se měl radovat ze slunného úsvitu, který s paprskem světla zabloudí občas sem do té tmy a chladu stejně jako nejdražší dopisy od tebe. Proč? Abych se déle trápil? Nechci už nic, lásko. Jen se jednou nevzbudit do té zasrané cely, nevidět ksicht Deža, už si nepředstavovat sebe, co ze mě zbylo. Jsem ze sebe unavený, už nechci nic, netrap mě prosím a neříkej slovo láska. Neexistuje. Měla jsi tenkrát v Kremsu pravdu. Sbohem.

Tvou fotku jsem snědl. Chtěl jsem tě mít nejblíže u sebe, jak to jen jde. Chutnalas krásně, už nevidím tě. Všechno tu nenávidím tak, že ani nemám sílu umřít, běžet proti dozorci, aby mě zastřelil.

Poslední kousek bytí, kdy už vlastně neexistuješ. Píše ti Nic, Prázdnota, takže nic nečteš, neexistuje to. Nikdy nic nebylo.

Zmizelo to. Jseš nejlepší ženská pro mě, co chodila po světě.

Další dopis nepiš, je to jako bys mě bodala do prázdných očí. Víš, jak moc jsem se poprvé s tebou chtěl v aussenkommandu milovat?

271

Stejně tak chci už nedostat od tebe jediné psaní. Neprodlužovat to. Žádný zázrak nepřijde. Nic není zázrak.

Jsi beze mne. Jediné, co pro mě můžeš udělat, je, že zapomeneš.

Prosím a sbohem, Bernard

Beny nevěděl, že svými dopisy předběhl osud. Že existuje odvrácená strana měsíce, kterou nemůže nikdy dohlédnout, kterou viděla jenom Sophie. Napsala dopis na rozloučenou.

Samozřejmě že mu nepsala o největší změně ve svém životě.

Nechtěla ho trápit, to si nezasloužil.

Ten malý dal jejímu životu nový směr, prokreslil ho jako v poledne paprsky tmavý les. Nakojila ho a položila si ho na prsa.

Usnul jí tam. Zvláštní, moc hezký pocit. Zítra mu bude měsíc a má už skoro čtyři kila. Usmála se. Něco se jí v životě dařilo. Ten úsměv jí moc slušel. Sedla si a začala psát Bernardovi svůj poslední dopis.

Drahý Bernarde,

jak za mnou zaklapla vrata po poslední návštěvě u tebe, měla jsem pocit, i když jsem už dýchala skutečný vzduch za Kartouzy, že jsem zavřená já. Dusila jsem se potom v noci ve spánku a zdálo se mi o tom, že nikam nemůžu. Bylo to strašný. Nebudu ti lhát. Je to pro mě vysvobození a zároveň mi zůstane velká tíha v srdci. Nemůžu ti ani napsat, co cítím, je mi těžko. Ano, asi budu mít děti, ale jedno z nich bude nosit tvoje jméno. Děkuju za to, že jsi, a slib, že na sebe dáš pozor a až jednou vyjdeš ven, dáš vědět, že jsi v pořádku. Slib mi to, a nechám tě už být.

Sophie

Sophie, slibuju ti všechno, co můžu. Měj se krásně, i za mě.

Tvoje lehkost je moje. Cítím klid a znovu lásku.

Beny

272

Ale už jak ten dopis podepsal, začalo se mu po ní i po čekání na její psaní ukrutně stýskat. A dny se s tou bolestí měnily v týdny, ty v měsíce a roky zas ve dny.

Kapitán Král mu vlastně svým neustálým buzerováním a opakovaným zavíráním do díry dělal službu, protože s každým dalším příkořím myslel méně na ni a víc na to, že Krále zabije.

Celý rok ho to napadalo. Potom ta nenávist najednou zmizela.

Nic netrvá věčně.

SYROVÉ MASO

Zavřít můžou, pustit musí. Šel ze samotky a necítil nic než prosté štěstí. Naveleli ho na krátkou výpomoc do kuchyně. Když s ostatními vězni vykládal maso, tak si z háku kus urval. Zabořil vší silou prsty do masa a trhl. Vyškubl kus, který se oddělil tam, kde bylo maso prorostlé tukem, a hodil jej do špinavých kalhot.

Jak mu kýta pleskla o stehno, bylo v tom skoro něco erotického.

Tak toužil po mase, že začal slinit.

Když si ho ve valdické brusírně další den vařil v plechovce na vařiči, který měli na čaj, zradila ho ta libá vůně. Poděsilo ho to, a tak to polosyrové maso roztrhl na dva díly, jeden si narval do pusy a ten druhý hodil nejbližšímu vězni, který s ním byl od předchozího dne na cele. Jako by v té chvíli nakrmil zároveň i osud.

Tonda byl nedostudovaný medik. V pátém semestru napsal do univerzitního časopisu politicky nevhodný článek a mezi ostatními studenty vtipkoval o představitelích strany. Šel sedět na čtyři roky. Jenže pak ho obtěžoval jeden starší kus ve vězení.

King. Zabil ho. Dostal navíc osm let. Kroutil si třetí rok, když se s ním Beny rozdělil o maso.

273

MOTÁK

Pak šel Mares zase do díry, kvůli přestupku proti řádům. Řekl si, že si je musí nastudovat jako své citáty, aby ho příště Král neutáhl na vařené nudli.

Poslední dva týdny v díře mu tuhá stolice do krve rozedřela konečník. Počítal dny do konce korekce, přeříkával si nahlas svou sbírku citátů a napsal taky jeden moták, který po žrádl-muklovi poslal Tondovi:

Ahoj z díry. Žiju. Člověk nemůže bejt pořád jenom smutnej, to by se zbláznil. I když jsem v hluboký prdeli, tmě, jdu pořád blíž sám k sobě. Cejtím takový světlo, který mě uklidňuje. Doufám, že to není začátek šílenství. Před pár dny jsem chytil krysu. Bála se mě a asi dvacetkrát mě kousla. Chtěl jsem ji jen pohladit. Možná bych si ji i ochočil.

Ale jak jsem ji pevně držel, tak ji to tak vyděsilo, že vypustila duši. Nebo jsem ji moc zmáčknul. Takhle tady Tondo, skončíme všichni. Bez možnosti útěku.

Zabalil jsem ji do kusu látky, kterou jsem utrhl z nohavice.

Pohřbil jsem ji po námořnicku. Do vody v hajzlu.

Jinak nic zajímavýho. Žrádlo strašný nebo žádný, tma a to šílený ticho. Znáš to. Opatruj se.

Beny

274

275

276

Útěkem se řítíme doprostřed osudu.

FUGIENDO IN MEDIA FATA RUITUR.

– Livius –

JAGUÁŘÍ MYŠLENKY

Na celu se pohublý vrátil po měsíci. Byli i s Tondou převezeni na justiční statek, kde se měli starat o prasata. Hlavou mu tepalo proč. Proč najednou dostal tak fešácký kriminál? Aby ho tam mohli beze svědků zabít? Svěřil se s tím Tondovi, který dostal nápad. Byl geniálně jednoduchý. Potřeboval k němu červenou řepu a ještě jednoho zoufalce, aby to vypadalo jako nákaza.

Bernard se rozhodl to ještě pojistit. Bachařovi, který pendloval s vétřieskou mezi justičním statkem a Valdicemi, dal z tuby v konečníku diamanty, co dostal za války od Laknera, Čecha ve francouzské uniformě. Bachař se ho zeptal proč, ale on se na něj jen usmál: „Mám tě rád. Jsi můj kamarád.“ Bachař se chvíli nevěřícně díval na něj, pak na diamanty a pomalu kývnul. „Jsem tvůj kamarád. A co?“

„Buď jen pomalej. Zpomalenej, chápeš?“

Bachař tiše kývnul, ale jasné mu to moc nebylo. Brzo měl pochopit.

Když vězni číslo 627 a 1263 neodpovídali na bouchání krytu kukátka ve dveřích cely, nahlédl mukl, co roznášel ranní příděl jídla, dovnitř, a tam uviděl ležet Bernarda a Tondu s očima v sloup, s krví jdoucí od úst, jako by byli v posledním tažení.

Rozběhl se zpět k mřížím. „Poručíku, dovolte odsouzenému promluvit,“ křičel na bachaře.

„Mluvte!“

„Tady někdo chcípá.“

277

Dozorce doběhl do cely a vzápětí odskočil, jako kdyby viděl lepru. „Ty svině nám tady roznesou nějaký svinstvo. Vemte je do Kartouz, tady na to nic nemám. Nebo rovnou na epidemiologii.

Ať si chcípnou tam.“

Nesli je štítivě do auta a Mares na tváři ucítil vlahý jarní vzduch. Netušil, co bude a jak to udělají, jen věděl, že utečou, nebo je zastřelí, ale že do vězení nedojedou. Neměli jiný plán.

Buď, a nebo.

Mares, napnutý k zbláznění, se bavil tím dobrodružstvím znovu jako dítě, když četl tu podivuhodnou, starými časy vonící knihu o tajemném jihoamerickém pralese, kde řeky jsou tak široké, že není vidět na druhý břeh, žijí tam podivuhodní tvorové, električtí rejnoci, obrovské anakondy a samozřejmě i lidé. Pomalovaní indiáni s rovnými ofinami.

Auto kodrcalo po silnici a Bernard se cítil zvláštně vyrovnaný.

Nebál se ničeho. Pouze si představoval nekonečný amazonský prales a tu povznášející, uklidňující nicotu sama sebe. Nebudeš?

A co? Nic nikdy nebylo. Jen svět bez tebe.

Skrz štěrbiny přivřených očí, přes závoj řas viděl za oknem mluvit, jako by někdo stáhnul zvuk, dva strážné. Probírali něco veselého. Otáčeli se na sebe a ten, co neřídil, občas víc otočil hlavu, aby se koutkem oka ujistil, že ti chcípáci ještě žijou. Mohli by to pak rovnou otočit a vrátit se dřív. Není jedno, jestli zhebnou tam, nebo tady? Napadlo ho jen tak z legrace podělit se o to s bachařem vedle něj. Ten se zasmál jeho nápadu a ještě ho s pokuckáváním vylepšil: „Co kdybysme je udusili kabátem?

Nikdo to zkoumat nebude a byl by klid, ne?“ Rozesmátý řidič se mimoděk podíval za sebe. Rychle hlavou trhl zpět a zase dozadu.

Už mu došlo, proč dostal diamanty. Nosítka byla prázdná.

Prudce zabrzdil. Jeho kolega, který musel vzepřít ruce o přední sklo, aby do něj nevrazil, zaúpěl: „Co děláš?!“ Druhý bachař 278

vyřadil, pevně sevřel volant a díval se nepřítomně před sebe. Pak se otočil. Jeho spolujezdec se otočil, ale taky viděl jen prázdný vůz. Snažili se podívat i pod zadní okno kabiny. Ale neviděli nic než jen nějaké hadry. Z kabiny vyletěli současně.

Mares a Tonda vyrazili zpod okna v příčce mezi kabinou a tou pojízdnou šatlavou o sekundu později; bez bot, které si předtím zuli, aby nebyly slyšet jejich přískoky. Překvapení byla jejich jediná zbraň. Slyšeli cinkání klíčů, vzteklé nadávání a kletby. Pak otočení v zámku.

Beny instinktivně kopnul, ještě než uslyšel druhé otočení, takže noha dorazila vší silou na dveře, když zámek povolil. V tom kopu byl celý jeho život, sirotčinec, válka, Mauthausen, Rusové i čekání na smrt v Bratislavě. Byla tam i ta písnička – Kde je moje máma Zněla mu v hlavě, i když skočili na zem mezi ty dva šašky, co si ležíce drželi obličeje a naříkali.

Broukal si ji, když kličkoval mezi stromy i když se ohlédl a viděl, že jeden z bachařů vstal a běží za nimi, ale nahlas ji začal zpívat, když uslyšel kulky, které odlamovaly ze stromů třísky a hvízdaly kolem: „ kde je, kdo ji zná, někde za horama na mi vzpomíná Kde je moje máma kde je, kdo ji zná“

Nedostatek kyslíku mu pusu zkřivil do šklebu. Nebo to byl úsměv, že už je opět na svém území, které znal z dětství?

Byl opět nejmocnější šelmou pralesa, jaguárem se žlutýma očima. On je přece na lovu, není loven. Jak si můžou myslet, že oni jsou honci. Zastavil se, otočil a v předklonu se rukama opřel o pokrčené nohy. Tonda utíkal dál.

Zhluboka oddechoval, a zatímco se mu v hlavě líhly jaguáři myšlenky, očima hledal své pronásledovatele. Slyšel je, ale neviděl. Ještě tak aby jim utekli, napadlo Bernarda, pána pralesa, kterému v té chvíli zasvítily oči. Přikrčil se a zavětřil. Skoro by mohl přísahat, že jednoho z nich ucítil. Nebo se mu to zdá? Ještě 279

než ho funícího uviděl, pomyslel si, že je stejně krásné, že se člověk může proměnit, v cokoliv chce.

Uslyšel prázdné klapnutí zásobníku. Strážný se tak čtyřicet metrů od něj zastavil a chaoticky se začal prohledávat. Mares na nic nečekal a s urputnou tváří plnou zuřivosti psa zahnaného do kouta zaútočil. Bachař se otočil, začal utíkat a vyděšeně křičel na druhého bachaře, až mu hlas přeskakoval. Jeho strach Benyho povzbudil jako správnou šelmu. Viděl, jak se strážnému natřásají špeky na bocích, jak odhodil čepici, pak jeho zpocený, na krátko ostříhaný zátylek. Spadla klec, hochu, běželo mu hlavou. Nebylo v tom nic osobního. Je prostě rozzlobená kočka. Skočil po něm, vyrval mu samopal a vši silou ho praštil pažbou.

Vstal a rozeběhl se kolmo k původnímu směru, asi po padesáti metrech zahnul zpátky k autu. Bylo prázdné. Uslyšel výstřely.

Prudká bolest ve stehnu. To je debil, napadlo ho. Auto kleslo na prostřelené pneumatice. Soukal se do kabiny a ten druhý strážný, co od něj dostal diamanty, po něm od lesa pálil. Třásly se mu ruce, ale klíčky byly v zapalování. Než si bachař pomalu vyměnil zásobník, motor zařval a Bernard ho pak ještě uviděl utíkat ve zpětném zrcátku, než mu za zatáčkou zmizel z očí.

Nevěděl, kam jede, krev z něj prýštila, celý se třásl a jen se snažil nezavřít oči a neztratit vědomí. Za jízdy zdvihl z podlahy nějaké hadry na kolomaz a pokoušel se ovázat si ránu.

Když mu pod kola za další zatáčkou vběhl poplašený Tonda, málem ho přejel. Ta zmatená postavička narazila do smykem zastaveného auta, a jak byla v šoku, chtěla utíkat dál přes silnici k lesu. Ale najednou se Tondovi v milisekundě zpětně vrátil ten obraz, který jen mimoděk zaregistroval za předním sklem.

Nevěřícně se tam znovu podíval. Pak pomalu, ležérně došel k autu, i když byl z té střelby posraný až za ušima, nonšalantně otevřel dveře a zeptal se: „Jste volnej?“

280

„Ale jo, vašnosti. Kam to bude?“

„Do prdele.“

„Tam už jsme byli,“ usmál se Beny a zařadil.

Když se znovu rozjel, hlavou mu tepala myšlenka, kam pojede.

Ale vzpomínka na Sophii, která se v té chvíli vynořila odnikud, zničehonic, mu dala ten správný směr. Pojede do Ústí nad Labem. Ale jak dlouho tímhle autem? Hodinu? Dvě, tři? Takhle jim nikam neutečou.

Asi po půlhodině jízdy zastavil. Tonda radostně vyváděl: „Dokázali jsme to, dokázali!“ On se na něj jen unaveně podíval.

Chvíli šli spolu vstříc sklonku dne, než mu to došlo. U

pískovcových skal mu z ničeho nic podal ruku a popřál mu hodně štěstí. Tonda nechápavě stál, než mu blýsklo v očích: „Tak dej pozor, ať tě nevidí.“ Bernard se pomalu dotkl ukazováčkem hlavy a přemýšlivě zašeptal: „Jo ták! Aha, to by mě nenapadlo.“

„Beny, ty jsi vůl. Tak ahoj!“ zhodnotil to potichu Tonda a se zpěvem vyrazil. Díval se za ním.

SMÍCH ZE STÍNU SKAL

Ztrácel se mu v tom zvířeném písku, který západ slunce barvil do ruda. Postavička, už neslyšel, co si zpívá, jen si bolestně, hluboko v žaludku uvědomoval, že ho vidí naposledy, a bylo mu to líto.

Zároveň ale takové sladké líto, že ať se děje co se děje, jedna odpudivá kapitola v jeho životě skončila. Copak všechno to objevené musíme zase ztrácet?

Tonda zamířil k hranicím, on za Sophií. Vždycky to je něco za něco. Z východu ho pohlcovala tma, ještě chvíli slyšel ten šelest jeho tichého broukání, než i ten zmizel. Otočil se a vyrazil jako vlk po stopě raněné zvěře, když se mezi kopci ozval poslední 281

výkřik. To ahóóóój se neslo mezi kopci a tříštilo se do malých ozvěn, než úplně utichlo.

Když Tonda uslyšel v odpověď zase Bernardovo ahoj, jež hladivě rozčíslo tmu, která je na začátku každé cesty, tiše se usmál. Věděl, že teď, aspoň pro tu chvíli je jeho kamarád naživu a všechno ostatní, včetně té nevyzpytatelné budoucnosti, není důležité, hlavně, že teď je – kéž by to tak bylo na věky, a sám se vzápětí té marnosti podruhé usmál.

Smrt byla totiž všude okolo, to ona se jim smála do tváří z každé siluety křoví či stínu skal, to ona je pořád přesvědčovala, že prozatím je pořád honí a bude je honit dál, dokud neskončí v její náruči. Smrt jako uznatelná svědkyně života. A s těmi myšlenkami stoupal do hor za jiným osudem, než který čekal na Marese už následující ráno.

VLAKOVEJ LUPIČ

Bernarda probudil štěkot psů v dálce. Vyplašeně vstal a chvíli zmateně pobíhal, než si ujasnil směr. Musí dolů, do údolí k řece.

Určitě už našli auto a jdou po jeho stopě. Že ho to nenapadlo dřív, nadával si.

Poškrábal se o ostružiní, než došel k řece. Horší, nebo lepší to už být nemůže. I když mu byla zima, snažil se plavat a držet se u břehu. Nejednou ho něco chytlo za nohu. Ještě než to nahmatal, zakřičel na něj dětský hlas ze břehu: „Pane, chyť jste se mi na prut!“ Vylezl zemdlelý únavou a horečkou, zakrvácený a ležící v hadrech na studené zemi se snažil chlapci namluvit, že ho nějací zlí lidé zbili a hodili do řeky. Chlapec si ho s úsměškem přeměřil a řekl: „Mně nevadí, že jste uprchlej trestanec, ale že si myslíte, že jsem blbej.“ Naklonil se k němu a spiklenecky řekl: „Já jsem taky zločinec, já tady pytlačím,“ ukázal bradou k vodě a nabídl 282

svému novému komplicovi cigaretu. Bernard se usmál, zavrtěl hlavou a pokusil se o tvrďácký přízvuk: „Za chvíli tady budou, parde, kliftoni, tak bych se nejdřív někam uklidil.“

„To je jasný, pojďte,“ řekl, a když viděl, jak těžko se zvedá z vody, naklonil se k němu a chytl ho za paži. Bernard se usmál: „Já jsem Beny. Tykej mi.“

„Fakt, jo? Já jsem Jarda. Hele, a v čem jsi machr?“

„Machr?“

„No nedělej se – trezory, kačeny, banky,“ snažil se vzpomenout si na ta krásně vonící slova z rodokapsů.

„A co takhle vlakovej lupič?“ usmál se kulhající Bernard.

Zapomněl najednou na nebezpečí a začal vypočítávat další obdivuhodná zaměstnání, jako by se vrátil do sirotčince a potkal Rudyho. „ Nebo sňatkovej podvodník, šekovej lump“

„Ty va, to všechno, jo?“ rozšiřovaly se chlapci zorničky, s obdivem se podíval na zuboženého vězně a táhl ho do březového háje, kde měl bunkr, který dělal se svým kamarádem, ještě než se musel i s rodiči odstěhovat. Teď když na něj byl Jarda sám, nebavilo ho tam trávit tolik času. Radši pytlačil, četl rodokapsy, kterých prý měl přes sedmdesát – musel Bernardovi slíbit, že mu nějaké půjčí – jezdil na kole nebo se jen tak toulal po okolí, ale opatrně, aby nepadl do rukou Horňákům. Cestou o nich vyprávěl Benymu. Kolikrát je prý s kamarádem zajali a vyslýchali je, kde mají bunkr. Nikdy to neprozradili, i když ten hajzlík Oto kradl své matce drogistce tablety nějakého peroxidu a nosil je poslušně Karlovi, kterému všichni Horňáci říkali Kaťas a považovali ho za svého vůdce. Ten tyhle tablety, které, když se na ně plivlo, smrděly jako pukavec, dával čmuchat zajatcům. Nebo je nechal šimrat kopřivama na holým bimbasu. To, že se pak zajatci celý zarudlý postavil, ale Benymu neřekl. Nemůže přece svého 283

nového kamaráda nechat, aby si ho nevážil. Vyprávěl mu to proto bez ublížení a ještě to prokládal slovy jako pitomci, blbečkové.

Najednou se ten pihovatý chlapec zastavil, opřel o jednu břízku prut a řekl s uspokojením: „Už jsme tady.“

„Kde?“

Jarda chvíli mlčel a pobaveně ho pozoroval.

„Aha Hm, dobrýýý!“ hvízdnul Beny a se syknutím se opatrně sehnul ke čtverci trávy na okraji malé rokliny. Vlezl dovnitř. Uvnitř bylo trochu vidět díky dvěma kuželům světla, které tam pronikaly škvírami po stranách poklopu.

„Paráda.“

„Zem jsme nosili na okraj lesa. Ale měli jsme ji nosit do řeky.

Aspoň by nevyčmuchali, že ho máme.“

„Oni ho vyčmuchali?“ přemýšlel Bernard a myšlenky se mu vrátily k Valdicím.

„Né, ale vědí, že je tady v tom lese.“

„No, dobrý. Hele, nemůžeš mi sehnat nějaký prádlo, obvazy a taky kleště a ostrej nůž?“

„Na co nůž?“

„Jeden čistej průstřel,“ ukázal na stehno.

„Ty va,“ hleděl kluk s obdivem na červenou skvrnu, ovázanou hadrem od šmíru. Jak cítil jeho oči, uvědomil si Bernard znovu, jak to pekelně bolí. Ta bolest mu pomalu stoupala přes nos do očí, až ho břinkla do hlavy a on ztratil vědomí, jen co se za chlapcem zavřel dřevěný poklop se suchým porostem navrchu. A pak se nic zvláštního nedělo, věci byly takové, jaké měly být, ptáci zpívali a tráva rostla. A právě to bylo zvláštní, že i když se nic nedělo, dělo se toho tolik. Všechno okolo se měnilo. Bernard to v bezvědomí viděl, i když jeho tělo leželo zkroucené dole pod zemí. Světlozelené listy prosvícené sluncem, třepotající se větrem pomalu usychaly a housenka, která se zoufale přichytila jednoho 284

285

řapíku, ho ukusovala a nemyslela na to, že se jednou stane motýlem.

Stejně tak Bernard Mares, když se znovu probral, nemohl myslet na to, čím jednou bude, protože i kdyby na to myslel, mýlil by se. Myšlenky mu bezcílně pluly hlavou, žádné přemítání o tom, co se stane. Jen obrazy a pocity, jež viděl a cítil. Akorát že mu to teď bylo úplně jedno. Ty zážitky se ho nedotýkaly, nebolely ani mu nezpůsobovaly radost, jako by se to celé stalo někomu jinému.

Vtom jeho zbolavělý mozek zřetelně zachytil čísi hlasy. Bylo mu to jedno. Nejhorší je čekání. Jestli to jsou oni a mají ho najít, tak ať ho najdou co nejdřív. Cítil se jako divák v první řadě na boxerském utkání, na kterém ho nezajímá, kdo vyhraje, ale kdy bude konec, protože ho po tak dlouhých rocích samoty obtěžuje spousta lidí okolo. Když se hlasy přiblížily, uslyšel je jako člověk v lavině úplně zřetelně. Chlapecké, vulgární a jeden ječivý, který patřil Jardovi. Unaveně je poslouchal. Horňáci ho zřejmě stopovali, aby objevili jeho bunkr. Slyšel i facky a Jardovo plačtivé: „Debilové, stejně vám to neřeknu!“ Napadlo ho, že počká, až to přejde. Nebude riskovat kvůli klukovský rvačce.

Jenže s každou další urážkou, úderem mu bylo, jako by dostával on. Byl zase ve škole, když ho vystrčili z přízemního okna o přestávce po hodině dějepisu a jeho do té doby normální spolužáci na něj – jediného Němce – řvali, doruda ho políčkovali, otevřeli okno a on pak na trávě pod ním poprvé zjistil cosi o ponižující bezmoci, když těch blbců proti vám je víc. Do toho nad sebou uslyšel: „Tak ho pochčijem, ne?“ a smích.

Nestačil to ani domyslet a jeho ruce a nohy se začaly trochu nejistě hrabat k východu. Když otevřel poklop, zaregistroval několik útlých lýtek v šortkách, jak odskočila.

„Na co si to hrajete?“

286

Jejich smích zařízlo ticho a všechny znehybnilo tak, jak byli.

Jeden z nich, co už ho měl venku, ho pustil z ruky a počural se.

Kromě toho močícího a Jardy se všichni dali na útěk. Přišel k němu a chytl ho hrubě za ruku: „Řekni svejm kámošům, že jsou srabi. Kolik vás je na jednoho.“

Rozbrečel se.

„Tenhle kluk má víc odvahy než vy všichni dohromady.

Pomohl mi, i když jdou po mně policajti.“

„Je to vlakovej lupič,“ špitl ubrečený Jarda tomu klukovi, co měl mokry oči i tenisky. Bernard mu do toho skočil: „Nejdřív jsem ho chtěl přinutit násilím, ale on mě kopnul do lejtka a pak mně dal sem,“ ukázal si na krvavou tvář. Kluk se vyděšeně podíval nejdřív tam, potom na Jardu s otevřenou pusou. Mares netrpělivě pokračoval: „Řekl mi, že se mu nelíbím, že by vězni neměli utíkat, ale protože neví, jestli mám zbraň, že mi pomůže.

Že hned jak odsud zmizím, oznámí to četníkům. Slyšíš mě?“ trhl tím klukem.

„Jo“.

„Tak plav,“ strčil do něj. Ten se za běhu asi dvakrát otočil.

„Máš to pro mě?“ podíval se na malého pytláka.

Jarda kývl a ukázal na balíček věcí ležící opodál.

„Už neřvi. Směj se. Jsi frajer, slyšíš?“

„Seš fakt vlakovej lupič?“

„Jo, a ty skvělej rybář.“

„Jo, ale,“ škytal, „ nic moc.“

„Jakou si chyt největší rybu?“

„Asi takhle,“ ukázal rukama šířku svého tázavého obličeje.

„To je dobrý,“ řekl ten zakrvácený chlápek a došel si pro ty věci. Když se shýbal, uslyšel: „Opravdu?“

„To si piš,“ řekl a napřáhl ruku. Jarda potáhl nosem a s vděčným úsměvem se dotkl jeho velké dlaně s černými nehty.

287

Pak tam stál a díval se za tou kulhající postavou vězně, jak odchází, a šeptal si pořád dokola: „Vlakovej lupič,“ dokud mu navždy nezmizel z očí.

BOŽE, SVÝ MÁMĚ!

Zastavil u jedné studánky. Položil věci, co mu přinesl ten malý pytlák, na zem a lehl si ke křišťálovému oku s oblázkovým dnem, které vrhalo malá prasátka, jak v těch šedých kamenech byly kousky stříbrné slídy. Nejprve ponořil ústa do té nabízející se číše. Jak ho všechno bolelo, pil opatrně a pomalu jako starý kůň.

Dělal velké přestávky, aby se mohl nadýchat, a cítil chladivé kapky, jak mu kličkují na bradě, než spadnou dolů. Na hladině se od nich šířila vodní kola, a jak tam dopadaly další, překrývaly jejich kruhy ty předchozí a jemu to připomnělo výstřely. Musí jít, ještě než to ti chlapci oznámí.

Vzpomněl si na Jardu a docela zalitoval, že nemohl zůstat a povídat si s ním ve tmě jeho bunkru jako kdysi s Rudou po úderech zvonu v sirotčinci, kterým sestra Felície oznamovala večerku. Vzpomněl si znovu na tmu, obrysy postelí a Rudův hlas.

Jako by ho teď nad tou studánkou úplně zřetelně slyšel: „Máma je moje. Je to tak, i když Venca říká, že ne. Že prej každá ženská je chlapa, co ji píchá. Není to pravda. Moji mámu nikdo nikdy nepíchal. Je to moje máma.“

Bernard přemýšlel o své mámě, kde asi je a proč ho nechtěla.

Přemýšlel o tom už aspoň tisíckrát a pokaždé ho napadlo něco jiného. Že někde žije spokojeně s dvěma holčičkami – nevěděl proč, ale pokaždé, když si na tuhle možnost vzpomněl, napadlo ho, že má dvě sestry – nebo že ji někdo vězní a ona na něj čeká, až ji osvobodí. To se jednou v sirotčinci už těsně před usnutím posadil na posteli zpocený a cítil, jak mu buší srdce. Úplně slyšel 288

její nářek: Bernarde! Bernarde! Nevěděl ale, kam má jít, a tak si aspoň šel potichu sbalit věci a pak s nimi přišel bezradně zpátky k posteli, jestli znovu nezaslechne to tiché volání svého jména, aby aspoň přibližně věděl směr, z kterého přichází.

Musel udělat něco strašného, že ho odložila. Od prvních dnů, na které si z dětství pamatoval, se cítil vinen. Teď, když už mu bylo skoro čtyřicet, věděl, že dospělý umí blízkého opustit či mu udělat něco zlého, aniž mu ten druhý cokoliv způsobil, ale vinen se cítil dál. Za celý svůj život. Ve vězení v něm cloumaly návaly vzteku na jeho mámu i na toho, co ji napustil semenem. Ať si všechno, co zažívá, vypijou za něj, když si ho udělali. Je to děvka. Ne, ne, to by křivdil Rudově mámě, která si pro něj opravdu přišla, jak mu to slíbila, zmalovaná jako správná šlapka.

Přál mu to, ale zároveň mu to bylo líto, a tak ho tehdy Ruda zbytečně hledal po celém sirotčinci, když se s ním chtěl rozloučit.

Vždycky byl sám, a koho potkal, vždycky ztratil. Jako Sophii.

Ne, tu neztratil. Za chvíli už přece bude u ní, usmál se. Jenže mu zase do mysli vlezla jeho máma. Vzpomněl si, že když ho sovětská majorka NKVD bila u výslechu, představoval si, jak jí násilím roztahuje nohy a píchá ji – svou mámu. A když je hotovej – jen tak jí řekne: „Jsme si kvit.“ Bože, svý mámě! Styděl se za svoje myšlenky, za sebe, za svou minulost.

Díval se do studánky a napadlo ho, že je krásná. Vlastně se teď, přes tu bolest v srdci a na těle, cítil šťastný. Sáhl do studánky a vylovil jeden oblázek. Zjistil, že se nemýlil – byl plný slídy. Na to, že své nejhezčí chvíle v přírodě trávil pár měsíců v jednotce SS za války, měl dobrý odhad. Drobné věci, které potěší. Usmál se. To je ono. Nesmí se furt jen litovat a pitvat ve svých problémech. Už nikdy nebude myslet na minulost, řekl si.

Rozbalil uzlík a spolu s věcmi, o které si řekl, tam ležela patka utrženého chleba, kus salámu, na němž byla nalepena vlákna nití 289

z hadrů, ve kterých to bylo zabalené, a úplně poslední jako poklad vypadl z opraného montérkového kabátku potrhaný, stokrát osahaný sešit rodokapsu. S rozšířenými zorničkami ho vzal opatrně do rukou jako nějakou svátost. Probudil se v něm zase malý kluk a natěšené s nevěřícím obličejem nahlas slabikoval: „Di-vo-kej-Bill-a-kru-tá-pom-sta.“ Úžasný. Pak si všiml v levém dolním rohu školáckým písmem napsaného vzkazu: TEN JE NEJLEPŠÍ.

Pohladil ten útlý svazeček a chvíli, jen zlomek okamžiku, musel zdolávat pokušení ho otevřít v prostředku a začíst se.

Aspoň pár vět. Bojoval sám se sebou. Ne, nejdřív se nají. Očistil salám a pečlivě ho rozžvýkal spolu s chlebem. Žvýkal ta sousta jako žvýkačku, co dostal od Američanů na setkání s Rusy, dokud nepustila mastnochlebovou šťávičku a on ji vysával s blaženým úsměvem. Před útěkem tomu ani nechtěl věřit, že ještě bude umět žít na svobodě. Ejhle. Hned první den se o sebe dokázal postarat.

Jídlo i šaty má. Ten Jarda je dobrej, pomyslel si. S radostí zjišťoval, že svoboda je krásná v tom, že nic nečeká, a ono to přichází. Vždycky – v sirotčinci, ve válce nebo ve vězení – vlastně celý život se bál, co bude, až si bude moci jít, kam chce.

Roztrhal své vězeňské hadry na cáry, aby si mohl vyměnit obvazy. Začal si sundávat ty staré, které už přischly ke strupu.

Svinsky to bolelo. Ne, nejdřív si dojde na záchod, rozhodl se.

Odkládal to jako všechno v životě, do čeho se mu nechtělo.

Nejdřív si z konečníku opatrně vyndal malou podélnou tubu, ve které měl tužtičku, pár peněz a motáky s poznámkami, co ho za dlouhý čas ve věznici napadly.

Těch lístků s jeho moudry tam bylo víc než těch peněz. To byly jeho skutečné peníze. Jeho všechno. Jeho myšlenky. Za dobu ve vězení se naučil mít radost z věcí, které nelze vlastnit, a které mu přesto patřily – společnost sebe sama, hezký úsměv, podle 290

kterého ho poznávali lidé po letech – ne podle vězeňských hadrů, uniformy nebo hodinek. Radoval se také z věcí a vzpomínek, které ho těšily – věz kostela v Třebíči za soumraku, záhony měsíčků, zasněžený les nebo krásné miniatury na zámku v Maďarsku, který za války obsadili. Jedna z nich, čínská džunka s vydlabanými kajutami, lidmi a zvířaty, byla velká jako třetina nehtu malíčku na noze. Nejdřív ji chtěl ukrást, ale pak si to rozmyslel. Jestli se mu líbila pro jemnou, až dokonalou krásu, která nepotřebovala skoro žádný prostor, jak byla malinká, tak úplně nejmenší přece bude v jeho hlavě, jako všechno cenné a krásné a veliké, co si můžeme díky té filigránské schopnosti paměti navždy schovat.

Tak to s ním ve vězení bylo. Živil se svou pamětí jako velbloud na poušti ze svého hrbu. Tělem byl tam, ale duší jinde. Byl pyšný na to, že se každé ráno dokázal vydat na procházku po místech, která se mu uložila v paměti, ať to bylo kdekoliv, i když jeho vězeňské papuče pleskaly o studenou vězeňskou podlahu, on viděl každý kámen na té procházce, a když mu kus té krajiny z paměti zmizel, tak si ji znovu vykouzlil a vracel se k ní při dalších procházkách jako k jiným vysněným krajinám, o kterých četl v Divokém Billovi nebo v jiných knihách, jako byl Život Klima Samgina, kterou tisíckrát vzal a zase odložil. Fascinoval ho ten boj s rodinou, ta touha přežít a prožít. Až na osmistránkové popisy prosvítajícího světla v listech stromu. Gorkij si podle něj mohl podat ruku s Tolstým. Připadalo mu, že to snad psali na kila. Díky té knize už mu ale nebylo tak smutno, protože věděl, že někdo má život nejspíš ještě víc ponurý než on.

Také byl hrdý na svou vlastní sílu nebo na to, že uměl na své ruce a pusu hrát jako na trubku, byl pyšný na své rituály, též na souboje toho špatného i dobrého, co měl v sobě.

291

Když udělal potřebu, očistil tubu trávou, vyndal tužtičku a jeden moták, kde bylo ještě trochu místa, a připsal na něj: NEMYSLET NA MINULOST Netušil, že si tam jednou připíše i NEMYSLET NA BUDOUCNOST.

Poté, co si čistě převázal ránu, na chvíli se schoulil do klubíčka pod bezový keř. Když se probral, šel na nejbližší kopec, aby se z něj rozhlédl. Poznával to tam. Jo! Poznával to! Česká Lípa už byla jen kousek, za ní Litoměřice a pak konečně i Ustí.

VRCHOL KOPCE

Díval se na vrcholu kopce na pomalu plynoucí šedá oblaka.

Ohlédl se a tenký pruh růžové na západě v něm najednou vzbudil nesmyslný pocit, že všechno na světě je v pořádku, tak, jak to má být. Zítra vyjde den. Ptáci letěli nízko pod mraky, jako by tam byli právě proto, že tam teď měli být a on se na ně měl dívat.

Tisíckrát ho ve válce, ve vězení zaplavil pocit, že s ním Bůh nemluví, nebo že nejspíš on sám je hluchý a slepý, že křičí, a neslyší se, že není proč se modlit, že ho nikdo milovat nebude, natož Bůh, jen Ralf, který mu zmizel v bitvě a zřejmě navždy i ze srdce se svou věčnou otázkou, jestli je pivo žlutý nebo zrzavý.

Protože má nejspíš děravé srdce a Bůh ho nemiluje. Že se tak rouhal! Teď totiž na tom vrcholu cítil, jak se k němu vkrádá zatím nepoznaný pocit, něco na něj sedá a není to hmotné, ale tiché a pomalu mu to zaplavuje teplem celé tělo. V konečcích prstů mu brnělo. Chtěl se smát ničím nepodloženým štěstím, ale plakal.

Chtěl plakat neštěstím, co ještě před chvílí cítil, ale smál se.

Věděl, že to tak všechno mělo být, je a bude. To mu dalo sílu.

Je čas jít spát. Vítr k němu útržkovitě zanášel zvuky vesnice pod ním. Jak to, že nemá se Sophií už dávno svůj domek a děti?

292

ZOUFALE POMALÁ CESTA

Zbavil se sice vězeňských hadrů, ale zdálo se mu, že jde za láskou svého života tak pomalu, že se v myšlenkách předbíhá. Už se viděl tamhle nahoře na vrcholu serpentin. Potom si sám na chvíli zmizel z očí, než se objevil na horizontu toho pole, za kterým již mělo být Ústí nad Labem, ale jakmile se ohlédl, viděl sám sebe daleko vzadu, zoufale pomalého. Poté co za ní šťastný dorazil, předbíhaly se zase jeho myšlenky, a tak mluvil zmateně, překotně, neboť jemu samému nebylo jasné, o čem.

VŠECHNO JE JINAK

Když Sophie Benyho poprvé potkala tenkrát v aussenkommandu, ptala se sama sebe, jestli je hodný a hezký, potom, o pár let později, kdo to vůbec je, a až pak přišla ta nejdůležitější otázka – kde ten chlap vůbec je? Kde je, když já tady a teď žiju svůj život?

Po takové době, co o něm nic neslyšela, v ní hrklo jako v hodinách, když odbije, poté co uviděla psaní vsunuté pod dveře kadeřnictví. Nemůžeme se divit, že se mezitím z nedostatku skutečných chlapů ve svém životě vrátila zpět k manželovi. Sice mu po pokusu o útěk s Benym o sobě nedala vědět, nechodila do práce, jen se toulala po Praze a dívala na Vltavu a na holuby na náměstích. Když se vrátila, chtěl ji zpovídat, ona se urazila a odešla. Nakonec se k němu ale po měsíci pokorně vrátila.

Netušila, že manželství, i když se rozklíží, poznamená a určí vaši další cestu na celý život, i když nemáte děti.

Přišla na místo, o kterém jí napsal v dopise. Beny ho dal prvnímu chlapci, kterého potkal na ulici, s prosbou, aby ho odnesl do kadeřnictví za rohem. Nechtělo se jí vyjít ven a odemknout mu 293

postranní dveře. Z několika důvodů. Pár minut v přítmí chodby váhala.

„Jseš ta nejmilejší holka, co znám,“ řekl Sophii, když ji objal.

Pak odstoupil a díval se jí upřeně do očí. „Bernarde, probuď se!

Je spousta krásnějších holek.“

„Ne, ty jseš jediná. Jedinečná.“

„Mně přijde hloupé říkat to někomu, kdo o to nestojí,“ odsekla.

„Tohle bys mně neřekla, viď, když jsi do mě ještě byla zamilovaná,“ řekl.

Dlouze se na něj podívala: „Já jsem tě nikdy nemilovala.“

Zasáhla ho ranou mířenou přesně do srdce.

Mlčel, ale pak se usmál a řekl: „To nevadí, hlavně že se nám to spolu líbí,“ mrkl na ni. Odvrátila tvář a zadívala se do kvetoucích stromů: „Ty jsi teda romantik.“

„Mám dobrou učitelku,“ dodal se smíchem. Vzápětí ho zamrazilo – nechtěl ji ztratit. Tak málo dobrých věcí v životě potkal a až úzkostně na nich lpěl. Přerývaně řekl, že by s ní rád utekl, že má skvělý plán a že to tentokrát vyjde.

K Sophii přilétl jarní vítr s vůní sebranou květům na stromech a promíchanou se závanem z blízkého pekařství. Ucítila v něm najednou něco nového, ale i výčitky. Přesto se na Benyho usmála, jako že jo, je hezký den.

Netrpělivě se jí zeptal: „Utečeš se mnou?“

„Nikam nepůjdu,“ řekla mu. Nerozuměl tomu.

Ale ona na to jen už neměla sílu. Pro tentokrát, napořád.

Každý jsme tu jednou a co uděláme se svým životem, je na nás.

Rozhodla se a bárka jejího života odrazila od ostrova pro sebe i pro ostatní se jménem Bernard Mares. Na malou chvíli, než ji znovu dostihly výčitky. Chtěla zapomenout. Dát sobě i jemu dárek. Naposledy se s ním pomilovala. Postříkal jí břicho teplým 294

bílým semenem. Sperma vychladlo. Někdo nedostal vstupenku do vesmírné loterie a ji studilo u pupíku.

Bernard si úlevně oddychl a bylo mu tak krásně, připadalo mu, že se ten pocit náhlého štěstí k němu už nikdy nevrátí. Sirény chemičky houkaly novou směnu a lidé z fabriky proudili ven a jiní zas dovnitř, přesvědčeni, že ze svých životů nemůžeme nikdy vystoupit. Nikdy. A svět, jako důkaz čehosi nad námi, se v tu chvíli pootočil v prázdném vesmíru o stejný kus jako předchozí den. Vesmír je totiž k našim výčitkám neutrální. Je, a to je tak všechno. Kdyby to Bernard Mares věděl, přál by si nikdy netrpět tolik, co netušil, že je schopen vydržet, jak říkali staří Židé. Ale což máme, jak praví kniha Jobova, přijímati i od Boha jenom dobro, kdežto věci zlé přijímati nebudeme? Není snad svaté přijímání přijímáním věcí všech – těch špatných i dobrých?

Shodou okolností i on přemýšlel o tom, že celý náš život je dobrovolné rozhodnutí. „To je osud. Náš předepsaný osud. Při šukání na dovolence si nevyberu, a pak tě jen zahlédnu, vyhublou, ale přesto mou dívku ze snu, a všechno je jinak,“ říkal jí v naději, že v ní probudí staré vzpomínky.

Nic neříkala.

Pohladil ji po hlavě a zašeptal: „Přijď tam zítra. Ve tři. Budu čekat. Na třetím kolejišti, jako tenkrát.“

Ale nic není jako tenkrát. Rozhodl se sám. „My patříme k sobě.

To je osud,“ řekl pevně.

Smutně se usmála. Nebyl v tom škleb ani láska, jen tíha odvalená z jejího srdce. Byla rozhodnutá. Už věděla, jakou kartu vynese. Osud nám míchá karty, ale my s nimi hrajem.

Čekal na odpověď a musel si ji dát sám, když odcházela a ani se neotočila. Byl překvapen Sophií, ale i sebou, co to s ním dělá, jak mu to lomcuje žebry, co cítí, co nemohl popsat a roztřídit v hlavě do šuplíku vyřešeno a co mohl tak lehce ztratit. To bylo 295

jediné. Strach, že mu zmizí. Nemohl dýchat, bylo mu špatně a chtělo se mu za ní křičet. Prosím, chci tě slyšet, dotýkat se tě, mluvit s tebou, říct ti, že jsi moje holčička, chci být jen s tebou, já se zblázním, nedělej to, přijď tam, miluju tě. Umřu. Nenechám tě zmizet ze svého života. Miluju tě, chci s tebou mít děti. Prosím, neopouštěj mě, prosím na kolenou. Chtělo se mu za ní volat, ale už tam nebyla. Zmizela mu z očí. Bylo mu jasné, že už nikdy nepřijde. Láska umírá každý den, od doby, co se narodila.

Přesto tam druhý den stál a okolo přibrzďovaly a pak zase odjížděly vlaky. A pak mezi míhajícími se vagony uviděl opakující se obraz – blížící se policajty se psem a samopaly.

Neutíkal, jako by věděl, že ze svého života nejde utéct.

Odvezli ho do Valdic. Král se na něj už těšil.

KRÁLÍK

Mares stál na nádvoří, pozoroval kroužící vločky prvního sněhu toho podzimu a čekal, než k němu dojdou dva dozorci s kýbly vody. Cítil se jako králík desetkrát zabíjený mezi uši. Vybavil se mu matný obraz ze sirotčince, jak sestra Veleslava tehdy klepla králíka polínkem za uši a on pořád hýbal tím svým malým nosem.

Veleslava Benymu řekla, ať si vezme polínko a klepne ho taky.

Stál tam a nevěřícně na ni zíral, jak se ho snaží poslat do věčných pastvin, až na něj musela křiknout: „Neslyšels? Vem si polínko a klepni ho taky.“

Vzpomněl si na Divokého Billa, jak musel zastřelit svýho koně, a snažil se taky mířit dobře, aby se králíček netrápil. Tak sebral z hromady vedle králíkárny polínko a vší silou ho praštil za krk.

Ale on pořád hýbal tím svým ňufáčkem. Benymu začaly téct slzy.

Sestra Veleslava mu řekla, ať neřve a dělá. A tak ho tam střídavě 296

mlátili za uši oba, dokud nepřestal hýbat tím svým směšným čumákem.

Když potom Veleslava stáhla králíkovi kůži, upadla vzápětí na zem jeho zakrvácená hlava odlomená od páteře.

Teď, když se Bernard Mares klepal štiplavou zimou na nádvoří a bachaři na něj lili studenou vodu, se cítil zrovna tak.

Jen s rozdílem, že nebyl za krk klepaný pořád, ale že ho osud mezi každou ránou nechal ještě chvíli běhat na svobodě.

SLOVA JAKO SNĚNÍ

Píšu, píšu pohádku odvíjenou pozpátku. Píšu, píšu jenom pro ni, nebojím se noci ni snění. Aby noci tmavé zjasnily hvizdy plápolavé. Jen tak slova, jako snění, vzpomínku,žízeň po životě.

PRÉMIE

Dozvěděl se, že Tondu na útěku zastřelili. On dostal další flastr.

Najednou pochopil, že se odtud jen tak nedostane. Řekl si, že buď jim udělá radost a chcípne, a nebo se pokusí přežít. Snažil se zabavit prací. Dokonce během roku úplně odstranil u svých tří strojů v té době běžnou třicetiprocentní zmetkovitost. Arbeit macht frei! Nakonec zvládl obsluhovat sedm strojů, na kterých brousil nože, a seřizoval je tak, aby výroba byla co nejpreciznější.

Náčelník trestnice, teď už major Stanislav Král, s ním byl spokojený. Do doby, než zjistil, že by za to Mares měl brát podle tabulek víc než on. Tak mu začal prémie krátit. Beny odmítl jít do práce. Šel do díry. Těsně před výstupem za ním přišel Král a položil mu obligátní otázku, jak se má. Odpověděl stejně: „Na hovno.“

297

A tak v té díře zůstal. Když ho propustili, tak znovu odmítl, a šel znovu do díry. Byl z té tmy po půl roce úplně průsvitný.

Ale živý. Velitele věznice Krále ten jeden jediný vězeň neskutečně štval. Vzhledem k jeho minulosti ho obviní z propagace SS! Nic jiného na něj neměl. Stáhli ho z baráku a byl předveden před nadporučíka Jirsáka, který mu přečetl obvinění a sdělil mu, že je proti němu zahájeno vyšetřování pro propagaci nacismu. Mares byl tak překvapen, že se zmohl jen na to, že to je falešné obvinění, ale to ho již odváděli na samotku do vyšetřovací vazby na zvláštním oddělení, aby nemohl ovlivňovat svědky.

PŘED TVÁŘÍ SVÝCH NEPŘÁTEL

Zvláštní oddělení mělo zostřený režim. U soudu, který se konal přímo v trestnici, ho musely jako odstrašující případ sledovat asi tři stovky vězňů. Za dvě hodiny bylo hotovo. Advokáta mu nepovolili, protože na něj neměl dostatek peněz z kapesného.

Odmítl si sednout na lavici obžalovaných, protože by tím uznal, že je vinen. Jakým právem mě soudíte? Právem vítězů. Obhajoval se sám:

„Je to vykonstruovaná pomsta mé osobě od náčelníka Krále.

Jako svědci vystupují nevěrohodní kriminální zločinci.“ Soudce ho neposlouchal, místo toho se ho jen tak pro zpestření zeptal na Slánského. Věděl, že ho Mares za svého tajemníkování znal a že byl kvůli němu vyslýchán. Netajil se tím, a tak i jemu teď Bernard odpověděl: „Slánský byl vůl, že se nechal pověsit. Tehda se jednalo kdo s koho: buď on, a nebo Gottwald.“

„A vy se považujete v porovnání se Slánským za chytřejšího?“

zeptal se soudce.

Beny mu odpověděl: „To je pitomá otázka. Vidíte, Slánský je mrtvej, a já žiju.“

298

Soudce se rozchechtal: „To jste mě pobavil. Sám musíte vidět, jak se odtud dá dostat – nohama napřed,“ narazil na jeho útěk s Tondou, o kterém mu před líčením Král vyprávěl, a rozesmál se, jako by řekl něco bůhvíjak vtipného.

Před vynesením rozsudku, když se ho soudce ptal na poslední řeč, se Mares napřímil, vypjal a řekl: „Před tváří svých nepřátel stojím v tuto hodinu sám, a proto přidávám k statisícům svých kroků krok poslední, krok cti, a cesta má bude zářit, jsem nesmrtelný jako Mléčná dráha.“ Soudce se u jeho slov smál.

Napařil mu dalších pár let. Beny necítil nic. Vztek ani lítost. Jen ho napadla další věta ze sbírky jeho citátů. Co jiného může člověk sbírat pozoruhodného? V civilu jde sbírat známky, ve vězení citáty, starou moudrost, kterou vám nemůže nikdo ukrást, a ještě vás přitom jako Marese utvrzuje v boji.

*

Bernard měl ďábelskou paměť. Za ní, díky ní, stojí začátek této knihy Zůstalo mi z toho příběhu jediné. Být v živote otevřený a přijímat věci, jak přicházejí. I tak to je jen polovina toho, co mně vyprávěl

Nevinný snadno hledá slova.

VERBA INNOCENTI REPERIRE FACILE EST.

– Curtius Rufus –

186 DNŮ

Hned po tom, co ho odvedli zpátky na zvláštní oddělení, začal držet hladovku. „Jo, hladovku klidně držte, však ty začneš jíst, ty dobytku. Takovejch tu bylo, začneš jíst jako ostatní,“ přešel z 299

vykání do tykání major Král tak bravurně, jak to uměl. Ale pro jistotu ho nechal přemístit na samotku, aby nedával ostatním špatný příklad.

Po třech týdnech mu začali dávat umělou výživu hadičkou, kterou mu tam rvali nosem. Vždycky přišli tři, ale zbytečně, byl tak zesláblý, že by se nepral. Každý týden ho vážili a museli jeho stav volat do Prahy. Bernard Mares pro ně byl problém. Hubnul každý den.

Musel hodně smrdět, protože vězni, co mu tam donášeli jídlo, si zacpali nos, vyměnili misky s jídlem a utekli. Aceton, co z něj vycházel, a zápach nesnědené vězeňské šlichty, hodiny netknuté, se mísily v nepříjemný odér, umocněný zpoceným a nemytým tělem, které často nemělo sílu dojít na záchod. Po sto osmdesáti šesti dnech hladovky vážil čtyřicet jedna kilo. Dozorci se už sázeli, kdy zemře. Čas se zastavil. Nic se nedělo. Jen mouchy vykonávaly své pravidelné kolečko nad smrdutými zbytky jídla u vlhké zdi cely. Cítil, že umírá. Ale bylo mu zvláštně dobře. Sám.

Jen se svými myšlenkami. Každý mu může políbit prdel. Opuštěn lidmi i Bohem, napadla ho věta, která se mu najednou vynořila z hlubin mozku, kde byla zasutá už od dětství. Kdyby na to měl sílu, posadil by se náhlým prozřením na posteli, ale jen zachroptěl, jak z něj ušel vzduch, když se pokusil zvednout.

Všechno se v něm vzepřelo. On nemůže umřít. Ta stará bába v modrobílých peřinách mu přece prorokovala něco jiného. Zasraný mouchy, pomyslel si, ten jejich bzukot ho doháněl k šílenství. Jak mu to předtím bylo jedno, tak teď, když se probudil k životu, mu to vadilo stejně, jako kdyby mu někdo zarážel špendlíky pod nehty, jak to slyšel se smíchem vyprávět od dozorců v Mauthausenu.

Lidi jsou svině. Zaplavila ho beznaděj. Najednou věci nabíraly opět jiných podob, jako mouchy nad ešusem. Proměnily se v 300

rozmazané černé čáry, záchod ve skalní jezero a poškrábané zdi v čínskou kaligrafii a námořní mapy. Všechno to bylo podivné, ale jako by to tak mělo být. Věci dostávaly neuvěřitelné obrysy, najednou ho uklidňovalo i řvaní dozorce. Tak to má být a s tou myšlenkou jeho mozek ulehčeně usnul. Zdálo se mu o smrti.

Už tenkrát v Ruzyni měl strach, že ho popraví. Osm minut v bolestech dušení. Oběšení je hrozná smrt. Viděl to ve válce. Ti lidé se báli smrti, ale nemohli se jí bránit. Mlátili sebou, než to skončilo. Hrozný konec. Přemýšlel o tom, když slyšel v noci nářek týraných lidí. Tomu chtěl uniknout, a tak tam tehdy poprvé zahájil hladovku. Dalo by se říct, že už má hladovění natrénováno. Držel ji pak ještě párkrát, jako protest, když ho Král dal do díry. Vždy ale nejvýš pár týdnů. Nebylo to nic těžkého, jen ze začátku velký hlad a svět zpomalil.

Teď už ale zašel daleko a zdálo se mu, že u jeho lůžka stojí Smrt. Ze spánku se na ni usmál. Tak to má být. Všechno je v pořádku a na svém místě. On ve své posteli a Smrtka u něj. I ve snu si vzpomněl na oblíbenou větu ze své sbírky citátů: Šťastný je ten, kdo ví, že na svém osudu nic nezmění.

Převaloval se na lůžku. Jeho tělo zápasilo s horečkou a vším tím, co v něm hořelo. Hořel tím, jak ho dozorci mlčky vodili po chodbách, hořel nenávistí, která nemohla hořet, hořel matkou, již nepoznal, hořel těmi prosícími vězni v Paudorfu, co popravčí jednotka, kterou on přivezl, střílela do týla. A mozek?

Rozstřikoval se tu do červených, tu do bílých a šedivých cákanců, jako by vůbec nic na světě nebylo zakázáno. Hořel nenávistí ke psu, který se potuloval za zdmi věznice a bylo mu jedno, kam dojde a co sežere, hlavně když někam dojde a něco sežere, jako by právě tohle bylo důležité. Hořel klapnutím špehýrky ve dveřích, kterou jim podávali žrádlo. Hořel, jako hoří zločinci a jejich advokáti před tribunálem, hořel jako tváře pozůstalých po 301

obětech, jako by do něj kdosi napumpoval všechny pocity světa, včetně hořící oblohy, odlesků v zelenomodrém těle masařky, která nad ním kroužila a až potom si mu vysměvačně sedla na nos. Hořel bezmocí a nenávistí a láskou k tomu světu za zdí.

Přemohl únavu a s obtížemi mávl rukou, a masařka s dotčeným bzukotem oblétla ještě jedno kolečko a pak si mu sedla na obličej.

Vyplázl jazyk, aby ji vyplašil, ale moucha na to kašlala a ochutnávala ho dál. Protože věci se opakují, ale ne stejně. Jen s větší bolestí, protože víme, co přijde. A takhle přicházel každý nový den a zákeřně mu vrážel nůž do hlavy, jakmile otevřel oči.

Hořel a doufal, že shoří a s ním i všechny vzpomínky, protože to bylo jediné, co mu zůstalo. Plival by a kousal, ale neměl na to sílu. Místo toho mu na čele vyvstávaly krůpěje potu, třásl se a blekotal z horečnatého snu, v němž asi viděl něco moc krásného, protože při tom plakal.

Necítil tehdy nic než pomalou, tupou bolest ve svém mozku, omračující agónii celého těla, pro které bylo otočení se na druhý bok něco jako cesta na vrchol hory. Věděl, že neotočí-li se ke zvonku, kterým by přivolal vězeňskou službu, zemře. Bylo mu to zvláštně jedno, ale s trpnou umíněností, beze strachu, paniky, která by mu zatemňovala mozek, se píď po pídi, po nanomilimetrech, o něž posouval celé těžiště těla, obracel ke zvonku, který pro něj znamenal celý život.

Cítil jen obrovskou únavu a v hlavě mu běželo nesmyslné leporelo. Že když umře, vůbec nic se nestane, jen jeho tělo uloží do rakve a tu potom do mokré půdy valdického hřbitova a on v té rakvi bude plavat naznak, potom prsa, až pak zjistí, že mu je taková zima, že to k smrti studí a on už své kosti nikdy na slunci neohřeje, neboť v té vodě nenávratně shnijou. A protože nesnášel jakoukoliv hnilobu, špínu a zápach, otřásl se hnusem, až se jeho 302

tělo svalilo na druhou stranu do pročuraného prostěradla, a on zazvonil.

Viděl to až v mrákotách – bílé lapiduchy, a i když jednou půlkou mozku věděl, kdo jsou, druhá je oslovovala, s pošetilým úsměvem na tváři, jako anděly: „To už jsem v nebi? Tak to už bude všechno v pořádku, ne?“ A oni se usmívali, jen jeden to zkazil a řekl mu, že ho vítá do života. A Bernard brečel a šeptal: „Tak pojď, ty sráči, vítám tě zpátky, živote posranej, milej.“ A plakal a smál se, aniž by sám věděl proč.

KNIHKUPEC

„Rozhodl jsem se znovu jíst,“ řekl jim pomalu, jako by každé slovo žvýkal.

Jeden dozorce okamžitě někam utíkal, asi za Králem. Nechal si ho předvést do kanceláře, podpíraného dvěma bachaři. Nabídl Maresovi jídlo v misce. Vzal si jen pár soust a řekl, že už nemůže, i když jeho oči by jedly. Ale dobře si pamatoval na vězně z Mauthausenu, kteří, předtím než nastoupili do vlaku, v němž umlátili sturmbarnführera Bachmaiera, snědli kus chleba a konzervu a ve velkých bolestech zemřeli přesně ve chvíli, kdy kouřící lokomotiva přijížděla na nádraží.

Král mu zbytek jídla odpustil, protože si myslel, že ho zlomil.

Dal ho ze samotky na celu s jedním farářem a s knihkupcem, který tam byl za protistátní činnost. Jednou totiž vedle sebe ve výkladní skříni vystavil tři knihy: Chceme žít od spisovatele Karla Nového, Ažajevův román Daleko od Moskvy a Sinclairův titul Ve stínu mrakodrapů. Byl to nevinný vtípek, ale podle věhlasného zákona č. 231 za něj dostal šest let. Prý až ho propustí, už knihy prodávat nebude. Zezačátku byl Maresovi sympatický, ale pak na něm tolik vyzvídal, že si pomyslel, že je 303

donašeč, a tak mu do očí řekl pravdu: „Promiň, já si myslím, že jsi bonzák.“

Bylo mu to jedno, stejně byl uzavřen ve svých myšlenkách.

Stejně rychle, jako přichází jarní dešťový příval, jako se v květnu objeví na stromech květy, pocítil Bernard Mares v břiše dávno zapomenutý pocit. Po sto osmdesáti šesti dnech hladovky a dalším dnu, kdy u Krále musel vzít do pusy prvních pár soust, pocítil ostré nutkání na velkou, i když se včera snažil jíst opatrně – naprosté pidiporce, pomalu je žvýkal a nepolykal nic tuhého.

Ta bolest. Měl pocit, že ho zevnitř někdo hobluje. Sedl si na kyblík a s vidinou úlevy čekal na vysvobození. Ale každé hrdinství musí být potrestáno. A tak jako se někomu objeví před očima v kritickém okamžiku celý život, tak on teď znovu stál před samopalem lajtnanta Gileviče, čekal v Bratislavě na rozsudek smrti nebo z něj šel před pár dny aceton tak, že ho cítil při každém nadechnutí jako závan zkázy, do níž se řítilo jeho tělo, podobné vyschlé ještěrce, kterou zapomněl jako dítě ve sklenici za skříní třebíčského sirotčince.

A najednou konečně úplně pochopil to, co mu běhalo podvědomím tehdy před týdnem, když se k němu lísala smrt, třela se o něj jako o zpoceného třaslavého králíka bojícího se nedělního oběda. Najednou to do sebe zapadalo. Jsem srab, pičus, pičus, že jsem tu hladovku ukončil. Pičus. Opakování je matka moudrosti. Ale všechno je tak, jak má být. Zvláštní smíření se svým osudem i se sebou samým. Bylo mu jedno, co se teď bude dít. Beru všechno, co přijde, protože to stejně není v mých rukou.

Teprve teď to pochopil. Čekala jej bolest na kýblu, která by ho probudila zpět do života, v němž je vždycky něco za něco. Za moře bolesti spousta krásy. Jen smrt přichází tiše, osamocený poutník, vemlouvavě proniká do lebky, než praskne, aby jí řekla, že všechno je vlastně jedno.

304

A jak o tom Beny přemýšlel, zakřičel najednou se zkřivenou tváří. Hovno, první známka jeho života, spatřilo světlo světa.

Žije!

*

Vždycky mne říkal: „Já jsem, Pepiku, zločinec, tak jak to vyřkl norimberský soud. Jsem si plné vědom, jakou uniformu jsem nosil. Těžko se to říká, ale ještě hůř se s tím žije, pane.“

Cokoli dá ti osud, to snášej, a zvítězíš nad tím.

QUIDQUID ERIT, SUPERANDA OMNIS FORTUNA FERENDO EST.

– Vergilius –

JASNĚ, ŽE ŽIVOT NENÍ NIJAK KRÁSNEJ

„Zažil jsem otřesný zážitek, povím vám. Před pár týdny jsem nad sebou ztratil vládu. Nevíte, čí jste, nevíte komu, kde a proč. Smějí se vám, milý pane Mares,“ řekl jsem mu.

„Ne, počkej, to znám, hochu, budu ti vyprávět o hrozný svatbě, kterou jsem měl ve vězení.“

„Nevyprávějte mi už nic, je mi z toho smutno.“

„Proč?“ zarazil se.

„Život není nijak krásnej.“

„Pepiku, počkej, já té praštím tou holí po hlavě. Jasné, že život není nijak krásnej. Proč by měl být? Prostě jenom je. Smiř se s tím a nebo ne. Když se nesmíříš, tak bude horší. Ale proč by měl být? Prostě ho jenom nech být. To není tvoje práce,“ řekl mi vzteklý stařec.

„Ale teď ti budu povídat já, jo?“

305

„Už to potřebuješ, chlapče, co? A netykej mi. No neksichti se, mne to povídej, co je to, dlouho mlčet. Šedesát let!“ Zvedl hůl, ale pak se uklidnil a řekl: „No – mluv.“

Vyprávěl jsem mu o zvláštním pocitu, který on určité znal miliónkrát líp než já, jaké to je, ztratit výsady lidské bytosti. Jít, kam člověk chce, dělat, co chce, být s blízkými lidmi. Že jsem místo toho spal na pokoji s osmi chlapy, kterým smrděly nohy.

„Myslíš si, že tebe doktoři berou jinak, ale nakonec zjistíš, že ne.“ Vyprávěl jsem mu, jak jsem se z pití a toho jeho zatraceného příběhu dostal do blázince. Jak jsem měl depresi z psaní, strach ze smrti a houpala se se mnou zem. Před očima se mi objevovaly podivné obrazy. Zvracím kosti z těla, oběsím se na vlastním střevě. Tlustém, slepém. Slepí jsme všichni, když nevidíme.

Všem jsem v tom divném stavu říkal pravdu. Doktorům, své ženě a komukoliv, kdo tam za mnou přijel na návštěvu. O sobě a vlastně i o nich. Byl jsem pak, když mě pouštěli, zděšený z toho, co jsem komu řekl. Bolelo to lidi okolo i mé samotného. Ale zároveň se mi podivné ulevilo. Jako bych ze sebe odházel tunu kamení. Vám to říkat nemusím. Není to kniha o mně. Já už tenhle příběh vzteklému starci zaplatil. Pravdou.

Ten na to nic neříkal. Mlčel.

„Pane Mares? Nespíš, teda nespíte? Můžu ti teď zase tykat?“

zeptal jsem se s úsměvem, když jsem zjistil, že pravidelné oddychuje.

„Můžeš všechno, chlapče, stejné bych se nezmohl na odpor,“

dusil se kuckavým smíchem, odměřovaným lapáním po dechu.

ČUNĚ

Po týdnu toho knihkupce dali z cely ven a místo něj přišel Čuně.

Chlap jako skála, hrana, zabiják, který by správně měl mít na své ruce zbrojní pas. Měl na nose vytetovanou bombu. Vrah, ale 306

Beny se ho neptal. Celý kriminál si o něm špital, že prý navíc zabil i pár vězňů, ale to mu nikdy nedokázali. Koneckonců za Čuněte mluvila jeho tvář, jako mluví i za ostatní lidi.

Když přišel na celu, ponuře mlčel. Vydrželo mu to týdny. Jen když se ho jedno ráno chtěl Beny zeptat, jestli pod ním může zamést betonovou podlahu, obořil se na něj: „Opovaž se dneska něco říct, tak tě zabiju!“

„Proč?“ zeptal se Mares.

„Je prvního dubna,“ řekl významně Čuně.

„Aha,“ řekl Beny, i když to nechápal. Bylo mu to jedno, měl dost starostí sám se sebou, neboť kvůli shozeným kilům povlával za koštětem do stran, jako kdyby celou noc slavil.

Čuně pokýval hlavou a poprvé za celou dobu promluvil v souvislých větách: „Jednomu mladýmu jsem v hospodě naznačil, že bych do toho jako šel. A on mi ukázal pohledem, ať jdu za ním na záchod, a mě, kreténa blbýho, nenapadlo, že je apríla, zasranýho prvního dubna. Jak řekl apríl, tak jsem mu ji takovou natáhl, až vzal druhou o zeď, a já šel za vraždu.“

Pak zase mlčel. Dny, týdny. Pak spolu začali hrát mlčky šachy z chlebové střídky. Jinak se mu s farářem nepletli do cesty. Čuně se mu svěřil, že ho má zabít. Král mu prý slíbil, že bude propuštěn, a nabízel mu i finanční odměnu. „Ale potom by odstranil i mě, protože nepotřebuje svědka. Nejsem blbej.“ Že prý když mu Mares občas podrží, tak ho nechá v klidu dejchat.

Pohladil ho po tváři: „Neboj, já trosky nevraždím!“

Chtěl to po něm dvakrát, někdy i třikrát denně. Měl zvláštní zálibu. Mimo to, že si ho nechal hulit sám, hrozně rád kouřil, polykal a přitom si svůj fialový ocas do krve honil.

Byl to často fantaskní obraz. Za tichého modlení faráře, šeptaných slov otčenáše, mlaskání a vzdychání z Marese jako upír vysával veškeré zbytky síly, které v něm po těch měsících 307

308

hladovky zbyly. Dlužno dodat, že mu Čuně nechával své veškeré maso, aby rychleji nabral sílu. Jednou, když Čuně u Benyho zase klečel, farář něco řekl.

Nejdřív si ten láskyplný vrah počkal, až oba vystříknou, pak polknul a šel k farářovi. Otřel si o jeho šaty sperma na pravé dlani a tou samou rukou mu surově napálil.

„Co jsi říkal?!“ řval.

„Nic, já jen že tělesná láska mezi muži“

„V čem je horší oproti šukání s holkou?“

„Muž s ženou se spojují po obřadu,“ posteskl si krvácející kněz.

„Tak nás teď, ty flanďácký prase, oddáš, nebo tě zabiju.“

„Tak mě zabij.“

Dal mu další ránu pěstí. Bernard slabým hlasem zasáhl.

„Ty drž hubu,“ obrátil se na něj Čuně, vzal faráře za mundúr a vláčel ho k posteli. Donutil ho tam s utrápeným výrazem ve tváři spojit ruku ležícího Marese a potetovaného vraha s bombou na nose. Byla to jeho první svatba dvou mužů a zároveň poslední svatba v jeho životě. Následujícího rána ho nalezli odkrveného, zesinalého ležet na pryčně bez života, který z něj vyprchal spolu s litry krve, jež se rozlila po podlaze. Byl poplach. Flanďák se podřezal!

NIKOMU NIC NEŘÍCT

Někdy nechceme nikomu nic říct a někdy nechceme vůbec nic.

Ani život, ani smrt, jen na chvíli vystoupit z lasu. Jako tehdy když sedel na větvi starého stromu v zahradě sirotčince. Videi děti utíkající do jídelny i řádovou sestru Veleslavu, jak ho hledá a volá, a když zvednul hlavu, tak viděl i holuby v barvě šedi a duhy jak se slétávají na holubník ve vedlejší zahradě, bublají, vrkají a probírají si navzájem peří. Najednou měl pocit, že sem nepatří.

309

To mu tehdy pomohlo slézt z toho stromu. A teď ve vězení mu to pomáhalo přežít ty roky které se okolo něj míhaly neuvěřitelnou rychlostí. Takhle si svůj život tenkrát nepředstavoval.

Jen ten pocit, že sem nepatří, mu dával sílu.

Nejhorší pro něj bylo, že nemohl o svém živote nikomu říct, a tedy ani sobě samotnému. Přesto by nejraději vyrval všem pravdu, která ho prosakovala jako vlhkost steny pod oknem kobky Jen když člověk mluví k druhému člověku, netočí se mu myšlenky v kruhu a neulpívají na těch nejbanálnějších otázkách. Jak dlouho ještě? Vyjdu někdy ven? Stane se zázrak?

KLEIN

Marese dali na jinou celu, k šestaosmdesátiletému generálovi Kleinovi. Konečně klid a normální člověk na cele. Ohleduplný lidský stařík neodpovídal představě o přísném německém generálovi.

Dělil se s ním i o každý balík, který mu posílala organizace HIAG – vzájemný spolek bývalých příslušníků SS, který podporoval jen své vysoké oficíry. Ale Benymu to bylo jedno, protože vždy dostal z balíku půlku. Beny za něj zase drbal celu, protože stařec to dělat nemohl.

Byl to po dlouhých rocích první člověk, se kterým mohl mluvit otevřeně. Moudrý chlap, který přes své stáří dodával Maresovi sílu k tichému vzdoru. Ale hlavně to byl po Sophii první člověk, kterému se mohl vypovídat ze všeho, co ho tížilo, o čem přemýšlel a co mu bylo blízké. S Kleinem bylo to, co prožíval, najedou snesitelnější.

310

PRÁZDNÝ OBRAZU RÁM

Hlava mu ve vězení běhala po vzpomínkách, záměrně nemyslel na Sophii, přesto se mu tam objevovala. Ale vždy se ji snažil potlačit, myslet na jiné. Je zvláštní, jak se ženy po milování projasňují. Ten lehký úsměv obrácený do sebe. Uvolnění bez provinění. Teď a tady. Bezpečí, teplo a láska.

Pokud to ovšem neděláte v mrazu. Jako s tou mladou Ukrajinkou, která přišla žebrat k jeho büssingu plnému žrádla.

Dám. Ty taky. Sama se otočila, opřela se hlavou o kapotu a rukama si přehodila ukoptěnou lněnou zástěru s opranou červenožlutou výšivkou přes hlavu. Snad aby jí nemrzly uši.

Nemohl se mu postavit a taky jí asi začala být pro změnu zima na půlky, neboť se obrátila a vztekle – aspoň to tak vnímal, si ho vzala do dlaní a začala mu ho honit s úděsnou pravidelností pístů v motoru jeho büssingu. Ještě že dlaně měla teplé. Nešlo jí to, protože když uprostřed soustředění otevřel oči, spatřil ji, jak si se zájmem, zatímco její ruka vykonává ten příšerně nudný pohyb, prohlíží špičky smrků, jako by tam bylo bůhvíco zajímavého.

Zvedl hlavu. A bylo to pryč. Celé to její úsilí se jí scvrklo do půlky dlaně. Kdyby tam třeba visel mrtvý parašutista, tak by to bral. Ale takhle? Bylo tam jen pár šišek zmrzlých jak psí hovno.

Takhle to nechtěl. Takhle tedy ne.

Ale vyvolával si i jiné vzpomínky, aby zapomněl na Sophii.

Nepomáhalo to. Byla proti ostatním naprosto jiná, křehká a tak senzační v posteli. Pokaždé to pro něj bylo jako zážitek z rumunského cirkusu, co se starým medvědem, hádačem budoucnosti, hejnem cvičených pudlíků, klaunem, dvěma koňmi a jednou opičkou navštívil Třebíč. Byl stejně nadšen a ohromen, a kdyby mu to nepřišlo divné, snad by i zatleskal. To nešlo, zapnout si poklopec a rozloučit se. Pokaždé, i když spěchal, se na ni chtěl aspoň chvíli dívat. Ohřát si oči.

311

Znovu ji v duchu viděl bezbrannou snít s rukou zastrčenou pod polštář. Úplně ho to dostalo. Už na ni proboha zase myslí! Láska k ní byla jako mozkomor, úspěšně mu vyhlodávající mozek.

Nesmí na ni myslet! Aby z toho neonemocněl!

Ty měsíce bez jediného řádku od ní ho přece nemůžou porazit.

To je skutečnost, která nestraní nikomu. Ta není osobní. Ta se ho netyká. Radši si rychle vzpomněl na Annu Marii, aby to zaplašil.

Rozcapovala se, jakmile na ni chlap sáhnul. Výraz bezbřehé prázdnoty, neukojenosti, když si ji v Pechlanu bral za hřbitovní zdí. Proč jí tenkrát na urlaubu sliboval lásku? Jako by někdo sčítal všechna slova.

Pak ji uviděl až s tím vojákem z NKVD, který roztočil kolotoč jeho života o něco rychleji. Zatčení. Kašpárek. Bratislava. Vojna.

KSČ. Do prdele. Do prdele. Za všechno se platí. Kolik máme každý pro svůj život vyměřeno žen? Začal je počítat a představoval si je. Neodbytně se mu do hlavy začala vkrádat kráska z Pešti, co si nadělala do kalhot, když granát její krví vymaloval bar. Jo a Gerti. Gerti. Ta jediná ho snad měla ráda.

Začal si představovat procházky s ní po Krems-Steinu, ale do mysli se mu pořád tlačila Sophie. Vzpomněl si na její rudý ret.

Přerývavě dýchající břicho. Bránila se tehdy zbytečně. Násilím jí roztáhnul nohy. Byla celá sevřená. Proč? Nečekala? Nemilovala?

Protáhnul se jí. Odnikud někam a zpátky. Ve jménu slasti, lhali si. Až pak byla mokrá. Slabě naříkala, jako kotě. Pnula se po něm. Z horního patra jeho pusy bylo šapitó. Dopito, dopito. Nový den opět začal být krutý. Tolik lásky kvůli slasti, jdi někam, bolí to, křičel do prázdných oken prázdné cely, do prázdného nebe.

Spousta větru. Vířil prach na polích, když vyhlédl skrz mříže.

Sám, sám. Prázdný obrazu rám. Naděje. Když ji ochutnáš, je jako napnuté hrozny v srpnu, které zatím nedozrály.

312

Takhle přemýšlel každý den po práci v brusírně, zíraje ze zamřížovaného okna. Obviňoval všechny, sebe i ji, až si odpustil.

Netrvalo to však den dva, ale celej rok, než na to úlevně přišel.

A pak už ve vězení jenom BYL. Jedl, spal, pracoval, vyměšoval, ale nebyl tam. Jen jeho tělo.

DOPISY ZE ŠTĚCHOVIC

Dokonce mu začaly chodit dopisy od Sophie, a tak je četl. A odepisoval na ně. Ale pro pořádek – nebyly to dopisy od ní, i když psané podobným písmem. To si jen Státní bezpečnost myslela, že mu Klein vyzradil něco o štěchovickém pokladu, a tak se to z něj pokoušela vymámit. On jim odepisoval. Myslel si, že z nudy, ale pak se přistihl, že nad těmi odpověďmi znovu sní.

O ní. A tak si ji zakázal úplně a do posledního dopisu napsal: Milá Sophie,

vím, ze máš taky těžkou službu a nadřízený tě asi jebou, co je s pokladem, ale už mé to nebaví. Přesto ti děkuju za spoustu milých slov. Doufám, že jsi aspoň ženská a ne chlap. I když na chlapa by to asi bylo dost dobrý. Měj se. Nic ve zlém. Vlastně tě mám rád.

Bernard Mares.

OBLUDNĚ SÁM

Následující týden generála Kleina na žádost Německého červeného kříže propustili, i když si už odseděl skoro celý trest, ke kterému byl odsouzen. Byl šedočerný ve tváři. Pleť jako by mu zešedivěla z mučení a držení ve sklepě Ministerstva vnitra na Letné, kde byl pár let po válce vyslýchán kvůli nacisty ukrytému pokladu a tajným písemnostem ve Štěchovicích. Nikdy o tom nic 313

neřekl, ani Benymu, ale ten se ho na to neptal. Proč? Měli k sobě, že to oba přežili, zvláštní úctu. Před odchodem slíbil generál Klein Benymu, že o něm řekne v Německu a dostane ho ven, i když Maresovu existenci československé úřady HIAGu popíraly.

Bály se asi, že by se svou nacistickou a komunistickou minulostí byl pro Západ příliš velkým mediálním soustem.

Klein se naučil nazpaměť jeho nacionále – Bernard Mares, kde a kdy se narodil, jeho poslední bydliště před válkou v Krems-Steinu, název jeho jednotky a jméno posledního nadřízeného obersturmbarnführera Sperlinga a spiese Josefa Müllera, hospodářského vedoucího, jemuž vojáci říkali matka roty.

Beny se usmál, jindy na taková milosrdná gesta a kecy o pomoci kašlal, ale Kleinovi byl za ně vděčný. Přesto ho po jeho odchodu přepadla těžká melancholie a myslel si, že už z vězení nikdy živý nevyjde. Začalo mu být všechno jedno. Opět odmítl chodit do práce. Opět díra.

Zůstal obludně sám. A roky se zase změnily ve dny a dny v roky.

KLÍČ

Říkal jsem mu, ze jsem dlouho k jeho příběhu nemohl najít klíč, ale ze najednou, po čtyřech letech, mé to zničehonic ťuklo.

„Tak to není jenom se psaním, ale se vším. To je jako v životě, člověk neví, proč to tak funguje, ale funguje to,“ řekl mi na to.

„Co ještě?“

„Věci mezi nebem a zemí,“ odpověděl. „Jaký třeba, řekni aspoň jednu,“ otravoval jsem ho. „Komín, stojí a kouří. Napadlo tě to někdy?“ řekl a díval se mi u toho vzpurně do očí. Někdy jsem měl chuť ho zabít.

314

Pravda plodí nenávist.

VERITAS ODIUM PARIT.

– Ausonius –

RIVIÉRA

Po nocích pomáhal z dlouhé chvíle psát odvolání vězňům a radil jim v právních záležitostech. Obvinili ho z černé advokacie. Ale jak za ty roky přelouskal všechny knihy ve vězeňské knihovně, včetně právnických, vysekal se z toho u soudu sám. Advokáta už nepotřeboval. Bavil se pak tím, že si písemně stěžoval na cokoliv, co bylo v rozporu s jakýmikoliv směrnicemi, řády či zákony. Král ho za to při sebemenší zámince dával do díry a on si na něj zase stěžoval. Dopisy posílal jeho nadřízeným, prokuratuře, Federálnímu shromáždění i generálnímu prokurátorovi a prezidentu republiky. Přísným úředním jazykem bez emocí pojmenovával každý přestupek či nařízení Krále proti předpisům, vnitřním ustanovením věznice. Znal je lépe než on, dokázal je citovat zpaměti. Kdyby Král mohl, uškrtil by Marese vlastníma rukama. Provokoval ho jako býka červený hadr.

Když se Král jednou dozvěděl, že ho vedou z díry na vycházku, na kterou měl jednou denně nárok, nechal se za ním vpustit na dvůr, aby si ho vychutnal otázkou, jak se má. Byla to neustálá, nekončící hra kočky s myší. Pro Bernarda souboj na život a na smrt.

Ale tentokrát mu na tu jeho debilní otázku neodpověděl a šel dál okolo něj, jako by byl jen vzduch. Král, celý rudý, ponížený jeho ignorací před strážnými na věžích v rozích dvora, za ním skočil a řval: „Odsouzený, neumíte zdravit nadřízeného?!“

Beny, aniž by se na něj podíval, teatrálně vztáhnul ruce k strážným u kulometů: „Co to tady máte za vola? Copak nezná 315

vlastní nařízení, že povinnost zdravit vězňům odpadá za á ve sprchách, za bé u jídla a za cé na vycházce?“

A potom, za tlumeného smíchu na věžích, šel nevzrušeně dál. S

Králem se točila zem a začal řvát: „Já tě zavřu, až zčernáš!“

Bernard se na něj pohrdavě podíval: „A kde si, vole, myslíš, že jsem? Na Riviéře?“

„Odveďte ho, nebo ho zabiju!“ řval Král a Marese šoupli zpátky do díry. Zůstal tam půl roku. Opuštěn lidmi i Bohem.

ČEHO SE BÁL

Ve Valdicích, v Kartouzích neboli v Kartáči se mezi vezni vyprávělo, ze na druhém baráku za těmi plechy pracovali někteří vezni pouze na tajných úkolech pro vládu, na vysílačkách, padělaných listinách, střílejících psacích perech. Třeba osm let, dokud jim nevypršel trest. Mares o tom slyšel celé legendy Většinou tam prý zavírali starší, inteligentní lidi. Na svobodu se už ale nedostali. V úmrtním listu většinou měli sešlost věkem, zápal plic. Nesměli se dostat ven mezi lidi a mluvit. Trojitý infarkt a hotovo.

Na samotkách byly palandy, ale vezněni tam byli po jednom.

Všichni spali nahoře kvůli vzduchu, který proudil z úzkého okénka u stropu. Bachaři do cely k vězni, co čekal na propuštění, vpustili jiného odsouzeného, kterému něco slíbili, a ten mu ve spánku přehodil smyčku kolem krku, prudce utáhl a konec omotal kolem špryclí na spodní posteli. Pak bachař vrahovi odemkl, aby se na to nemusel dívat až do konce.

I když se oběť probudila, nemohla nic dělat, z téhle smrtelné pasti nebylo úniku. Kdo z palandy seskočil, oběsil se okamžitě.

Kdo zůstal ležet, rozhodl se pro děsivé čekání na nejposlednější okamžiky života.

316

ŠÍLENSTVÍ

Do cely přilétl ranní vítr. Na rukou mu naskočila husí kůže.

Podíval se na paži. Najednou ho zalila vlna blaženosti. Spočítá si všechny chlupy na ruce. To je nápad! Na jak dlouho mu tahle zábava vystačí? Poprvé skončil u čísla 853, podruhé u 1026. Jak je to možné? Tak to nenechá.

Vzpomněl si na rezavý hřebík v pryčně, o který si už podruhé poškrábal holeň. Vzal z rohu kýbl, do kterého už druhý den jen močil, protože stolice nepřicházela, a přenesl ho opatrně k rohu postele. Páchnoucí nádobu přiblížil k trčícímu hřebíku a její okraj vsunul mezi rezavou hlavičku a prkno. Jednou rukou tím plným kýblem lehce páčil a druhou ho zase přidržoval, aby tu močku, co mu čpěla do obličeje, na sebe nevychrstnul. Pomalu se mu podařilo hřebík rozkývat. Odložil kýbl, sedl si na podlahu, nohama se vzepřel o postel. Oběma palci a ukazováčky hřebík pevně chytl a napjal celé své tělo, až se z podlahy skoro nadzvedl.

Nešlo to.

Ani nebyl vzteklý, jen spokojený, že se má čím zabavit.

Dokonce ho napadlo, že by si měl tu námahu šetřit, aby mu jí kus zbylo i na zítřek. Vzpomněl si na práci v sirotčinci, jak nenáviděl tu část dne, po kterou tam skoro každé dopoledne pomáhal v kuchyni. Co by za to dnes dal. Zastesklo se mu po loupání česneku. Až teď si uvědomil ten krásný pocit, který se dostavil po tom, co na obou špičkách stroužku udělal šmik a nehtem nadvakrát, někdy natřikrát, lehce, úplně jednoduše svlékl krunýř a vysvobodil tu vonící šťavnatou, lehce nazelenalou dužinu. A jak se krásně třel. Česnek miloval. Představa dvou stroužků vedle sebe mu připomněla prdelku Sophie, když ji uviděl odkrytou za keřem zralého rybízu, kam si na chatě odskočila, aby ji neviděl, na stehnech srolované modré kalhotky, tak o číslo větší, že spíš připomínaly vlnitý pléd.

317

Ve Vídni, v hanbinci, viděl předtím stokrát dráždivější prádélko, ale nevzrušilo ho tak jako ty zaprané, hrubé kalhotky na tom dokonale vysoustruženém, ale hebkém těle. Musel se usmát, když si teď v chladné, temné kobce uvědomil, jak v něm stroužky česneku Sophiiny prdelky vyvolaly nesmírně příjemný pocit v slabinách, při kterém cítil, jak tělo proti jeho vůli něco uronilo.

Musí se vrátit k počítání. Z radosti, že mu to dole ještě funguje, vytáhl hřebík na jediné vzepření se nohou o palandu. Pak se na ni pohodlně posadil a jal se znovu přepočítávat chlupy na ruce. U

každého si udělal takový malý škrábanec, aby si ho nespletl a znovu nezapočítal. Napočítal jich přesně 726. Hm, kdo na světě ví, kolik má chlupů na levé paži, uznale pokýval hlavou. Kolik jich má asi na pravé? Po hodině došel k otřesnému číslu. 762. To ho někdo zkouší, nebo co? Nebo jen špatně počítal, a nebo už, ani to nechtěl domyslet, mu šibe a jen si to číslo vsugeroval?

Obrousil o stěnu hřebík a začal počítat znovu, ale aby se mu ty škrábance nepletly, tak je dělal hlubší, dokud se neobjevila vedle chlupu krůpěj krve. Po pár hodinách, když se chýlilo k večeru, to měl skoro hotové. Odmítl i večerní řídkou polévku z řepy, jen chleba si schoval, a pokračoval dál ze strachu, že číslo právě spočítaného chlupu zapomene.

Skončil u uklidňujícího zjištění, že na pravé jich je 759 a na levé 794. To by v tom byl čert, abych se nedopočítal, řekl si, ještě než usnul. Jenže ráno po snídani, když snědl okoralý chléb, se mu znovu v hlavě usídlila pochybnost. Počítal správně? Hleděl na své ruce plné strupů a rozmýšlel, než je začal nehtem strhávat a znovu počítat. Svědilo ho to, ale zároveň se při každém sloupnutí cítil líp, jako by sám sebe očišťoval od nějakého neřádu. Když končil s druhou rukou, zaplavovala ho jistá úleva. Jako by mu někdo ten úkol ulehčoval. Došel k číslům 758 a 792. To není 318

možné. Spočítá to znovu. Musel ale počkat na ráno, než krev pořádně zaschne.

Ruce se mu po dalších třech dnech tak zanítily, že tam, kde dřív byly chlupy, se vzdouvaly naběhlé boláky a začal cítit horečku.

Při filcunku ho měl jeden strážný prohledat. Když uviděl jeho ruku, lekl se a křikl na svého kolegu: „Já tu kurvu šacovat nebudu, dyť má na rukách nějakej hnus. Ještě něco chytnu.“

Kopnul vězně číslo 627 do holého zadku a Bernard ještě zaslechl pár nadávek o praseti. V horečkách ho dovezli na marodku. Vrátil se sice už po týdnu, ale úplně zničený. Zlomená troska s tupým pohledem do dáli. Jako by si na něco nemohl vzpomenout. Co co to vlastně v životě chtěl?

Přišel za ním na celu Král, ale nepoznával ho. Bylo mu líto, že ztratil soupeře. Poprvé k němu ucítil respekt, i když viděl už jenom hloupě se usmívající figuru. Kurva, vyhrál jsem, říkal si, ale necítil žádnou zvláštní radost. Nechal ho od té chvíle být.

Mares se už nikdy nepodíval do díry. Hlava se mu časem zase projasnila, ale cítil jen smutek.

Člověk nakonec zůstává sám se sebou. Na konci svých myšlenek. Jsme jejich zajatci, pomyslel si Bernard Mares, ovládaný chimérami o sobě a druhých. Měl by si říct pravdu. Je na čase. O Sophii, o sobě, o tom, kde je, jak asi skončí a jestli to může změnit.

Jenže je obtížné říkat sám sobě pravdu. Zdržuje to. Od čeho?

Od hádek s ostatními vězni, lelkování a pozorování pukliny ve zdi? Vzpomněl si na všechny lidi svého života, jednoho po druhém. U některých se usmál. Tonda, Willy, Ralf, tanečnice z Pešti. Ruda, Hans, Gerti, Malinovskij, Tiso, Maďar, co měl přijít na řadu po něm, Klein, Slánský. Zmizeli z jeho světa, jako by nikdy nebyli. Světu je všechno jedno. Je na nás, co se svým životem uděláme.

319

Co se to za těch čtyřicet let stalo? Připadal si jako na konci cesty. Život mu protékal za zdmi vězení, scvrklý do pár minut činností denně. Pro něj neměl pražádnou cenu. Přemýšlel o konci života. Z osudu rukou a vůle boží. Není všeliká věc na této zemi bez přičinění a vědomí Boha. Tajemné zkratky mezi sluncem zalitými stráněmi pod lesy, plynovými komorami v Mauthausenu, ruskými vojáky znásilňujícími bývalou vězeňkyni, narozením dítěte v tramvaji a bohapustou pitkou na počest Seppa, kterému vypadla u Leningradu střeva z těla a kroutila se mu jako šediví hadi opalizující v mrazivém slunečném dnu.

Nic není bez příčiny. A vy a nebo cesta Bernarda Marese jako důkaz božství. Svědectví. Možnost svědčit. Všelijak neuměle, ale upřímně. Mluviti pravdu. Vlaštovky si přece taky stavějí hnízda ve stájích.

Přestože jich bylo na cele osm, měl pocit, že skončil sám.

Nebyla v té chvíli jediná duše, která by si na něj vzpomněla.

Nebo ano? Všechno zůstane nedořečeno, pokud se neříká pravda.

Jinak sbohem a šáteček.

Je sladké být bláznem v pravý čas.

DULCE EST DESIPERE IN LOCO.

– Horatius –

STARÝ PÁN SPLNIL SLOVO

Vůbec nereagoval, když mu řekli, že ho na žádost Německého červeného kříže propustí, jako posledního německého vojáka z druhé světové války. Až když byl sám zpátky na cele, usmál se.

Starý pán splnil slovo.

320

Teprve k večeru mu to došlo. Bušilo mu srdce a začal zmateně chodit po cele sem a tam. Co když je to jen estébácký trik? Ale 16. března 1969 ho opravdu propustili.

Těsně před ohlášeným výstupem z vězení ho přišel navštívit generální prokurátor: „Jsem rád, že jste propuštěn. Mít takový dva, tak jsem se musel zastřelit. Ale jinak to byla pochoutka, číst precizní podání vašich stížností. Byl jste důstojný soupeř, ale řekněte mi: že jste to dělal jen tak ze sportu?“

„Vždyť bych se tady jinak zbláznil,“ řekl Bernard.

ODE DNEŠKA COKOLIV

Venku na něj čekalo auto Státní bezpečnosti. Že ho prý odvezou na letiště. Co to má znamenat? Svíralo se mu srdce, když dojeli do Prahy a zamířili na Ruzyň. Ale neodbočili směrem k věznici a opravdu pokračovali k letišti. Začalo sněžit. Ta bílá záplava rozmazávala kontury skutečného světa. To není možný, bušilo mu ve spáncích, to se mi jen zdá. Je to jen sen, buď v klidu, říkal si.

Venku kapalo z rampouchů nad vchodem. Venkovní teploměr ukazoval nulu, ale teplota jeho srdce stoupala k bodu varu.

Estébák, doprovázející Bernarda k odletu z této země, mu nesl útlý černý kufřík se všemi věcmi, které dokáže nashromáždit do svých necelých pětačtyřiceti let přeživší mukl. Ti tlustí budou hubení a ti hubení studení, běželo Maresovi hlavou, když při odbavování u celní a pasové kontroly vzpomínal na skoro dvacet let v kriminálech. Jedna, dva, tři, čtyři, pět, šest. Tolik kroků udělal ve valdické cele na jednu stranu a stejných šest kroků nazpátek, když tam přemýšlel o svobodě.

Co zbylo z jeho života? Nic a jen to také mohl ztratit.

Fotografie Sophie roztrhal, hned když se tenkrát dozvěděl 321

rozsudek za propagaci fašismu. Ostatní vězni se ho ptali proč, ale on věděl, ze by zbytečně trápil sebe i ji. Jeho mozek ve vězení prostě najel na úsporný program, ve kterém mohl přežít. Žádné plané sny, lásky, jen teplá žilnatá ruka pod kousavou fíkovou dekou. Možná ještě tak nesmyslné, ale neškodné plány si povolil, že jednou, až nějakým štěstím vyleze Ale jaké falešné doufání, zázraky. Řekl si, že přežije přece jen den za dnem. A až to přežije, tak si vybuduje originální dechový orchestr a dostane se s ním na nějakou zámořskou loď, vydělá peníze a nechá se vysadit v Jižní Americe. Jo, takhle jednoduché to bude.

Jenže teď tu stál pod tím ošoupaným sakem, co na něm viselo, bez svých snů, bez svých každodenních šesti kroků. Estébák mu podal kufřík a na rozloučenou ho bodře poplácal ke svobodě. S

chvěním prošel poslední kontrolou a zoufale přemýšlel, jestli to je opravdu ta poslední, jestli ho ještě nemůžou vrátit. Věděl o případu, kdy mukla propustili a poslali ke státní hranici a tam s ním sehrála tajná policie podivnou hru, aby si myslel, že už je v Západním Německu a vyslýchají ho Američani, a pak ho šoupli zpátky do vězení.

Na to všechno Bernard myslel, ještě když nastupoval do letadla a potom se křečovitě držel opěrátek sedačky, do které ho tlačila bouřlivá síla startujících motorů. Letadlo letělo a on vytřeštěně zíral před sebe. Několikrát se ptal letušky, jestli jsou ještě v Čechách. Usmála se na něj a slíbila, že mu to okamžitě po přeletu státní hranice oznámí. Uplynuly nekonečné minuty, než se objevila. Najednou se mu na prsou usadila tíseň, která v něm s každým jejím krokem narůstala, až hrozilo, že mu svojí tíhou prolomí hrudník a on praskne. Dokonce když už se nad něj nakláněla, udělal hlavou takový rychlý pohyb jako opilec těsně před vrhnutím. Ale ona se jen usmála a řekla: „Právě jsme vletěli do vzdušného prostoru Německé spolkové republiky.“

322

Jenom tak zvláštně tiše škytnul. Možná to byl škyt samotného vesmíru nebo svobody uložené hluboko v něm, která vyrazila na vzduch jeho ústy. Najednou se mu zdálo, že zmizely jeho ruce, nohy i hlava a zůstal jen obrovsky pocit štěstí, až se ta letuška lekla a znovu se nad něj naklonila: „Není vám něco?“

Potáhl nosem, z očí se mu valily slzy jak z rozsypaného náhrdelníku, zavrtěl hlavou a jen třeštil oči dolů na mraky, na krajinu, která tam prosvítala pořád stejná, jen pro něj naprosto jiná, svobodná. Bez dalšího ptaní mu přinesla vodku s džusem a on, jak ji třaslavou rukou nesl k ústům, pobryndal si tu zažloutlou, dvacet let starou košili. Vnímal to jako mlhavy sen a přál si, aby ten pocit totálního štěstí nikdy nezmizel.

Chtěl zakřičet radostí, ale pak si uvědomil, že je v letadle plném lidí. Otočil se. Viděl jen spoustu očí pohroužených do sebe, upjaté obchodníky, turisty, maminku zaměstnanou svým chlapečkem. Měl veselé oči a pronikavý pohled, kterým zkoumal toho prošedivělého pohublého pána ostříhaného na ježka. Udělal na něj grimasu, našpulil pusu a zasmál se. Bernard to po něm opakoval.

Točila se mu hlava. Jenže pak letadlo přistálo a on si myslel, že se omylem dostal do Anglie, kolik bylo na letišti ve Frankfurtu anglických nápisů. Byl z toho zmatený. Pro jistotu vyndal z kapsy složené papíry – jeden z Červeného kříže, potvrzující, že je posledním německým vojákem vracejícím se ze zajetí, a druhý od StB o jeho vyvázání z občanského výkonu trestu – a letenku do Frankfurtu. Je v Německu! Kufřík s věcmi z roku 1949 odložil do prvního koše. Až pak si uvědomil, jak je sám. Starý, unavený chlap.

Stál tam před pohyblivými schody a lidi, kteří na ně mířili, do něj strkali a on se najednou z té euforie, ze svobody, z toho největšího rauše propadl do nejčernějšího snu. Poprvé v životě 323

mohl jíst, říkat, co chtěl, nebo jít, kam chtěl, ale on to nevěděl, nechtěl a vlastně se toho bál. Opotřebovaný a zbytečný. Nikomu nepatřil, nikoho a nic neměl a nevěděl, kam jít. Bylo mu tak strašně, že se mu z toho podlomily nohy. Chytl se jedné paní.

Omluvil se. No a co. Bylo mu přece teprve čtyřicet čtyři. Někteří lidé sice už mají za sebou svatbu, kariéru, rozvod, vyhazov z práce a sebevraždu, ale on to má VŠECHNO PŘED SEBOU.

Lásky, rozchody, úspěchy, prohry i tu sebevraždu. Ale musí být rychlý, aby to stihnul. Jen tu dechovku se mu už dělat nechtělo.

Neměl tolik času.

A v tu chvíli mu to došlo. Ode dneška si může pořád dělat, co chce.

Každý den, kdykoliv.

Jasně, na nějakou kapelu kašle. A co bude? Bůh ví, řekl si a začal si znovu pískat jako v sirotčinci, jak ho to naučil páter Bouzek. Pískal si a usmíval se, i když všude kolem něj byla tma.

Díky ní ani neviděl ty mraky lidí, co vycházeli a vcházeli prosklenými dveřmi frankfurtského letiště, jako by se nic nestalo.

Letiště mají zvláštní moc. Něco s nimi začíná a něco končí.

Aspoň na chvíli.

324

325

326

Prabídný je ten osud, který postrádá nepřítele.

MISERRIMA EST FORTUNA, QUAE INIMICO CARET.

– Publilius Syrus –

NEZTRATIT ANI DEN

Život Bernarda Marese po propuštění se podobal ztracené touze.

Jako by jen někde hluboko věděl, že po něčem toužil, že něco je důležité, že má cenu ráno vstát a bojovat. Najednou mu chyběli bachaři, na které by svedl svůj život a jen kvůli nim držel třeba další hladovku. Nechápal ten život na svobodě, odnikud nikam, proti komu?

Hned po propuštění zavolal na Kleinovo číslo, které se ve vězení naučil nazpaměť. Ten mu nabídl, ať za ním přijede, že může bydlet u nich. Ale už ve vlaku cestou do Hamburku Bernard věděl, že tam dlouho nevydrží. Cítil se navíc, i když stará paní Kleinová byla hodná. Věděl, že host a ryba třetí den smrdí, a on nechtěl být na obtíž, neboť ke generálovi cítil vděčnost, že svými neustálými intervencemi přes Červený kříž dosáhl jeho propuštění. To on o jeho případu informoval časopis Spiegel, který mu za jeho příběh nabídl padesát tisíc marek. Bernard se ale bál, že ho komunistická rozvědka může kdykoliv sebrat a tajně převézt přes hranice zpět do Valdic, a tak tu nabídku s díky odmítl. Neboť vždy, když viděl poblíž sebe zastavovat vůz policie, a bylo jedno, že byla německá, musel hned po tom, co je minul, vpadnout do nejbližšího průjezdu a tam naprázdno dávit.

Jedno doporučené psaní s adresou napsanou na stroji ho rozklepalo hrůzou, co se stane. Zvali ho ze svazu bývalých vojáků SS, ale on se neměl s nimi o čem bavit. Jeho minulost ho dostihovala i tady, na adrese bývalého generála.

327

Odešel z ničeho nic po jednom obědě, asi tak tři týdny po tom, co přijal jeho pohostinství. Sešel dolů po schodech do jídelny s veškerým svým majetkem v jediné tašce, zrovna ve chvíli, kdy přišli ke generálovi na odpolední čaj jeho bývalí spolubojovníci, aby si poslechli vzpomínky toho, kdo s ním sdílel celu. Začali mu ještě na schodech do jídelny podávat ruku a on si jí se všemi potřásal, když se ozvala paní Kleinová: „Bernarde, vy už odcházíte?“

Opřel se o zábradlí a k těm unaveným a vrásčitým tvářím, které tam stály jako připomínka všech těch zmarněných roků, potichu promluvil. „Já už se nechci vracet do minulosti. Když teď na ulicích vidím mladé lidi, mám chuť dělat věci, co oni.“

Někdo se zasmál.

„No jasně, i tohle. On nikdy nespí, i když už nemůže,“ podíval se do slabin.

Už se smáli všichni a paní Kleinová začala nalévat šampaňské.

Pozvedli číše směrem k němu. Do nosu, zbystřelému vzduchoprázdnem vězení, se donesla ta vůně. A slyšel smích, který probublával těmi bublinkami, co praskaly na hladině číší. A slyšel hlasité „Skol, na zdraví,“ ale jen lehce zavrtěl hlavou a zvednul ruku. „Já už nemám čas se vracet do minulosti. Uteklo mi tolik let, že si nemůžu dovolit ztratit ani den. Nechci si hrát, že je mi zpátky dvacet nebo třicet, a dělat, že jsem právě tak starý, jen proto, že jsem v tu dobu zrovna tak nežil. Už si nechci nic představovat. Chci si vychutnat ty roky, co jsou teď, abych jednou netesknil i po nich.“

Těch pár důstojníků se svými paničkami a holemi se tiše rozestoupilo. Jak kráčel mezi nimi, kdosi zvolal: „Vybrali jsme mezi sebou pro vás peníze do začátku.“

328

Otočil se a usmál. „Všem vám moc děkuji, že jste přišli. Vážím si toho, a proto pro mě bude ctí vás požádat, abyste ty peníze propili na moje zdraví. I na vaše.“

Někdo začal tleskat a on musel odejít se skloněnou hlavou, aby mu neviděli do očí.

Na chodbě ho doběhl generál Klein a zastavil ho panovačně holí. „Jste blázen, Bernarde. Kam půjdete?“

Usmál se. „No přece KAM BUDU CHTÍT! Už bylo na čase.

Děkuju vám za všechno.“ Generál si ho změřil pohledem.

„Trošku vám tuhle chvíli závidím, vojáku.“

Bernard mu zasalutoval.

„Nešaškujte tady. Proč jste si nevzal ty peníze?“

„Nepotřebuju žádný milodary.“

Klein vyndal peněženku. „Ale půjčit vám snad mohu, ne?“

Mares se na něj chvíli díval. „To můžete. Vrátím vám je.“

„To ano, ordnung musí být. Jinak bych vás žaloval. Tisíc marek vám postačí, příteli?“

Bernard váhal. Generál něco odpočítal a rychle mu to podal.

„Aspoň pět set. Třeba vám zachrání život,“ zasmál se.

Bernard otevřel dveře a vyrazil do plného slunce s bankovkami v ruce, aniž by tušil, že má generál pravdu.

Nic nedal život smrtelníkům bez velké námahy.

NIL SINE MAGNO VITA LABORE DĚDIT MORTALIBUS.

– Horatius –

TEN OKAMŽIK

A šel na nábřeží Finkenwerder vedle už mohutného Labe, které podle lodníků v těch místech má až dvanáct metrů a kterému v námořnických putykách říkali „Ficke wieder“ – mrdám zase.

329

Potvrzovaly to ostatně korkové špunty v občasných písečných jazycích u břehu s korunami vzrostlých stromů, použité pánské ochrany a srdíčka vyrytá spolu se jmény na hnědých lavičkách.

Napadlo ho, jestli tady v Hamburku už je Labe slané. Sešel u jednoho kotviště na začátku Finkenwerder k vodě smočit prsty a vlny mu olízly boty. Chutnala splašky a vším možným, jen ne slaně.

Vzpomněl si zničehonic na Gerti z Krems-Steinu. Jak od ní po urlaubu odjížděl a ona, aby mu napekla, vyškrábala něco ze zásob, něco vyprosila, něco vyšulila na černém trhu, ale jemu ten koláč nechutnal, a tak ho vyhodil cestou vlakem z Vídně z okna.

Kolikrát si na něj o hladu vzpomněl ve Valdicích. A brečel u toho, jakej byl blb, kterej si ničeho nevážil.

Posadil se na lavičku, díval se na plynoucí řeku, než se setmělo.

Ta řeka pro něj byla důležitá a vracel se k ní pokaždé, když se něco stalo. Říkal jí, že našel práci v obchodu u jednoho Turka, který měl problémy, že zaměstnával cizince, a tak rád přijal starého chlapa, co měl doklady v pořádku. To bylo v Bernardově životě poprvé, kdy nebyl ten ze sirotčince, ten z kriminálu. Snad poprvé neměl pro lidi, co potkával v práci nebo k nimž chodil spát do podnájmu se záchodem na chodbě, žádný škraloup, tajemství a ani on na sobě neshledával nic podivného. V té době zjistil, že normální život bez boje o svobodu, o cokoliv, není tak barevný a překvapivý, jak si v krimu představoval. Byl pán, kterého zdravily děti na ulici a nikdo si ho nějak zvlášť neprohlížel, jeho jizvy a vráskami zmačkanou tvář. Jasně, lidé mají lecjaké příběhy vepsané ve tváři. Ty však nikoho nezajímají, protože jejich pointa zmizela, potlesk utichl a opona byla už dávno zatažena, neboť v nebeském divadle se dávají každý den nové kusy.

330

A to byla ta správná chvíle pro Bernardovy sny. Aby mohly honem honem vyrazit v ten správný okamžik jako žluté květy v Namibijské poušti, o kterých četl ve vězeňské knihovně, co nesmějí ani o hodinu zmeškat ten krátký okamžik, kdy načervenalý písek zkropí déšť. V tu chvíli se najednou nečekaně objeví jejich koberec a ony, sluncem a suchem utlačované, prý vyrazí do neskutečné krásy. Takhle si to říkal – nesmím propást ten okamžik, a běželo mu to hlavou snad každou vteřinu, i když se mu zdálo, že už nemůže dál. Stále se budil o páté, kdy by přísahal, že slyšel znovu šouravé kroky v papučích, které nosili dozorci, aby je nikdo neslyšel, i to klapnutí kukátka. Přistěhoval se, jak při rozhovoru na úřadech klopí oči i jak chodí šest kroků sem a zase zpátky ve svém pokojíku za deset marek, jako by čekal na vycházku ze své cely.

Na konci prvního dne v práci se Turka Aliho ptal, kam má teď jít. Podivil se: „Co by, jděte domů.“ Chvíli přemýšlel, jako by bylo bůhvíjak těžké si vzpomenout, kde to je, až mu to jeho šéf s laskavým úsměvem připomenul. A Bernard jen pokýval hlavou, jako že ano, on to samozřejmě ví. A tak šel domů, do té pronajaté díry ve starých docích. Ale předtím se zastavil nejdřív ve svém skutečném domově, kde s vámi blízcí mluví a cítí s vámi.

A to bylo nábřeží Finkenwerder, kde s ním ševelivě mluvila řeka, zdravili ho kondiční běžci a kluci na kolečkových bruslích ho v elegantních obloučcích obkružovali kol dokola. Byli stejně volní a rozesmátí jako kdysi on s Rudou alias Dlouhánem Dickem, kdy svobodnější byl jen vítr, který mu teď konejšivě probíral šedivé skráně. Zastavoval se tam a krmil starými houskami holuby a racky. Vyhazoval nalámané drobky do vzduchu a oni je chytali pro něho a pro upejpavý potlesk Gity – staré šlapky, která tam u jednoho přístavního mola stávala, 331

protože ta její visací prsa už nechtěli ani v tom posledním night-clubu na samém okraji St. Pauli.

Cudně klopíc oči, řekla Bernardovi, že dělala v dobách své největší slávy na Reeperbahn, které se říkalo ulička lásky, ale že ona jí říká ulička pravdy. Jeden fik za dvacetimarkovku. Cena lásky, kterou si kupujeme. Na světě je to tak. Všechno získáváme časem, srdcem, úsilím a nebo penězi.

MECHANICKÝ KRÁJEČ CHLEBA

Gita by o tom mohla vyprávět dlouho. Odkvetlá odbarvená blondýna okolo padesáti s pytli pod očima, křiklavou rtěnkou a reflexně zelenou koženkovou minisukní, pod kterou se Bernard nechtěl podívat ani zadarmo.

Znal to, neboť občas zašel na Herbertstrasse v St. Pauli, kde lehké ženštiny polévaly nezvané hosty plným nočníkem, který měly v rámci vyšší efektivity své práce přímo pod postelí. Ač mu ty vulgárně přitažlivé ženštiny nevadily, ten čpavý zápach úplně nenáviděl.

A tak byl rád, že mu to Gita nabízela za peníze a on mohl zahrát roli starého Harpagona, u které se ona pokaždé afektovaně smála. Až se na chvíli bál, že se do něj zamilovala a nabídne mu to i zadarmo. Bál se tý její zubatý číči, jak jí říkala, že tam bude něco jako mechanický kráječ chleba nebo lepivá všeobjímající nicota, jako v tom filmu, na kterém byl v kině mezi spoustou dětí, popcornu a coly.

Jeho první barevný film, a navíc stereo. Chlubil se Gitě, která si u toho jeho vzrušeného povídání lakovala nehty růžovočerveným lakem s perletí.

„Byla tam létající víla!“

332

„Víš, mě napadlo, že bysme to mohli dát dohromady. Ty máš hovno, já taky, bude nám fajn. Nemyslíš?“

„To jo, ale tebe vůbec nefascinuje, jak to mohli natočit?

Létající víla! Nebo pokojíček, kterej se sám uklízí!“ říkal nadšeně, jako kdyby se na okamžik vrátil do ukradeného dětství.

„Tys snad spad z Marsu. Kdes byl celý ty roky?“ řekla Gita a Beny se zatáhl jako sasanka, protože minulost pro něj byla tabu.

„Tak neblbni a vypij si to kafíčko, nebo ti tam šáhnu a už nepustím!“ pohrozila mu. Znechuceně se zvedl od stolu a zarecitoval: „Před tváří svých nepřátel stojím v tuto hodinu sám, a proto přidávám k statisícům svých kroků krok poslední, krok cti, a cesta má bude zářit, já jsem nesmrtelný jako Mléčná dráha.“

„Konfucius,“ řekla nevzrušeně a zapálila si další cigaretu.

„Jak to víš?“ užasnul.

„Říkáš mi to už aspoň po pátý, broučánečku.“

„Jaký broučánečku? To je furt stoleček, kafíčko, autíčko, Bernardíčku To už mi rovnou říkej čůráčku. Kdybys věděla, kdy a komu jsem ten citát říkal, tak bys nebyla tak sarkastická!“

Tak povídej, mluv, zajímáš mě, vyzvídavě vypnula hruď a bradu a taky všechno, co mají ty normální ženské společné. A to je láska k tomu, kdo je provází životem. A on na sekundu zaváhal, jak mu hlavou běželo, jestli i Sophie takhle zestárla. A kde teď asi je. Jestli se v tomhle světě baví s podobným moulou, a nebo už není.

Ale ty jeho myšlenky by Gita už neslyšela, ani kdyby byla telepat, protože on, starý pavouk, pořád hledal tu něžnou bytost z Mauthausenu, jemnou chuť jejího mládí, a tak než by jen tak někomu vyprávěl o svém životě, raději vymašíroval z toho zaplivaného café s hracími automaty. Řekl jí „Měj se“ a štrádoval do starých doků, zvláštně osamělý, protože netušil, že to, co hledáme, máme často vedle sebe.

333

Jenže osud je restaurace, kde levnější jídla jsou lepší než měsíce zmrzlý humr. A tak saháme po stříbře, každý den si vybíráme a učíme se tak těžko. Marně pak Bernard chodil po Finkenwerder a vyhlížel Gitu. Nedočkal se jí ani za týden, ani za měsíc. Myslel na ni každou chvíli. Chtěl jí to teď všechno o sobě říct, ale ona tu nebyla. Nepočítal-li pár holek pomilovaných tak rychle, jak je život dával, byla to jeho druhá láska. Sám se tomu slovu divil. Nikdy by to nahlas neřekl, když vztek na sebe sama vystřídala bezmoc.

Začal po taxíkářských štaflech v St. Pauli lepit nastříhané papírky: Hledám sladkou Gitu. Chci ti všechno o sobě říct, adresa, hotovo. Hrozně ji postrádal. A že to bylo hrozně, o tom svědčil fakt, že na ni myslel, i když to vypadalo, že ji navždycky ztratil. Zkuste si jako Bernard říct to slovo pozpátku. „REMMI RUF“, „YKCYDŽVAN“. Říkal si to německy a česky. Seděl v noci na tom nábřeží, kde se mrdá zase, a pak dal hlavu do rukou a říkal si, že to je stejně kurva. Ale pak byl na ni i na sebe naštvaný, že to není pravda. A brečel, jako když stál na tom buzerplace a lili na něj vodu a jemu slzy mrzly přímo na tváři. A když takhle řval, najednou se tam vpotácela. Táhl z ní chlast a kouř, ale byla to víla, jeho Gita v celé své parádě, o které už věděl, že ji má rád.

Prvním a největším trestem hříšníků je vědomí, že zhřešili.

PRIMA ILLA ET MAXIMA PECCANTIUM EST POENA PECCASSE.

– Seneca –

TO DOBRÉ I TO ŠPATNÉ

„Jsme otroci svého penisu. Já nic nezapomínám. To je to. Mě to ani nenechá v noci spát, nejen Gita, ale i válka, vězení. A to je ta vůle boží, Pepiku. Ten Bůh mě tím dlouhým věkem trestá. Někdy 334

je pěkně škodolibý. Ale skláním se před jeho velikostí. Směj se, jak chceš, ty parchantě. Mě Bůh trestá nespavostí a všechno se mi vrací nazpět.“ Odmlčel se.

Přemýšlel jsem o sobě a o něm: „Ty jsi té Gitě dával taky pěkně zabrat. Proč někdy děláme takový hnusný věci?“

„Někdo to dělat musí, aby byl svět v rovnováze,“ odpověděl mi vzteklý stařec.

Po letech v Německu prý tak zbohatl, ze si mohl koupit všechno.

Jen ne ticho v hlavě, lásku v srdci, spánek v noci. Vždycky když nemohl spát, sedl do Mercedesu 500 a projížděl se tichými ulicemi Hamburku. Jako by nic nemělo smysl. Nic nikam nezapadalo a vše byla marnost.

Představuji si mariánského průvodce po pozemské rezervaci pro návštěvníky z jiných planet, jak říká: „Tady na téhle planetě je veškeré snažení lidského druhu zbytečné. Proto je zajímavé je sledovat, o co všechno se snaží. Nadarmo, samozřejmě. Místo aby byli součástí všeho, pořád se snaží. Jsou roztomilý, ne? Stejně jako motýli u kterých též nevíme, proč jsou tak marnotratně krásní.“

NIKDY

A pak to vypadalo, že budou spolu šťastni až do smrti. Ale to ze své podstaty ani nemohli. Takhle končí jenom pohádky, v nichž princ a princezna nemají minulost. Jenže každý z nich si prošel tím, čím si prošel. Gita měla jizvy na pažích od dávné hádky s pasákem. A pak taky ty, které nejsou vidět a bolí nejvíc, na které by se měly též dělat bypassy. Ale který doktor by to operoval, když by mu to žádná pojišťovna nezaplatila? A navíc duši by těžko hledal, aby ji pak mohl přemostit k srdci.

Ale Bernard o tom takhle nepřemýšlel. Co to bylo teď proti tomu, že mohl někoho držet za ruku? Bylo to úplně něco jiného, 335

336

nejít sám, ale s Gitou, třeba jen okolo překladiště lodí, které najednou vypadalo jako z paralelního světa. Spíš jako sraziště ochrnutých pavouků. Jen občas se některá noha toho obřího hmyzu pomalu pohnula nad nebohou obětí, a jak ta ramena široce rozkročených jeřábů vykládala kontejnery, vypadalo to spíš, jako když zaoceánským lodím vyžírají vnitřnosti. Najednou se mu svět i přes takové krutosti nezdál tak cizí a chladný, ale překvapivě zábavný.

Představila mu i své kamarádky a jednoho stálého klienta, protože u ní zrovna spravoval vodu, když tam Bernard přišel.

Lichotilo mu, že ho ten instalatér s obavami po očku při práci sleduje, zatímco on usrkává kávu. Přišlo mu zábavné chodit s Gitou nakupovat a radit jí, co jí sluší, protože on to bral vážně.

Ještě nikdy nikdo ho o podobnou službu nepožádal. Nikdy mu taky nikdo nevybíral košile podle barvy očí. Vždycky když dostal nějaké oblečení, přemýšlel jen, kudy se do něj strká hlava či končetina, ale nezkoumal ho. Byl překvapen, že mu k jeho očím sluší světle modrá.

Udivila ho pizza, vietnamská a řecká jídla, ale úplně nejvíc krabí hody. A číšníka zas, když ho pozoroval, jak si tajně pod stolem balí klepeta do ubrousku. Přišel se, náfuka, zeptat k jejich stolu, jestli mu nemá schovat nějaké i od jiných hostů, ale Gita mu vyfoukla kouř do obličeje: „To jste hodnej. Pán je z hygieny a potřeboval by ještě nějaký vzorky.“

Líbilo se mu, jak uměla každého hulváta srovnat, až se musel začít smát.

„Co se směješ?“

„Je mi hezky. S tebou se člověk nenudí. Líbilo se mi, jaks ho odpálila.“

„Takový chytráky znám. Říkám jim papriky. Dutý a plný semene. Víš, že takovejm blbcům chutná sperma kysele?“

337

„Ty ho polykáš? Jo?“

Smála se. Pak se na něj ale přísně podívala a s výčitkou řekla: „Jak sis o mně mohl myslet něco tak strašnýho?“

A zas byla dáma, která Benyho a všechny okolo přehlížela jak širé lány. Tohle se mu tak líbilo. Ani ne okamžik dělil vážnou paní od malé hubaté holky a obráceně. I když o tom, co říkala s tím polykáním, si nedělal žádné velké iluze.

Když se Gitě dvořil, řekla mu:

„Nech si ty pohádky a pojď na to.“

Překvapeně se na ni podíval.

„Ty to neznáš?“ řekla. „Malé holčičky položíte do postýlky a pak vykládáte pohádky. Holce okolo osmnácti to děláte obráceně – nejdřív vykládáte pohádku a potom je položíte do postele. A správná padesátnice jako já jen řekne – nech si pohádky a jdem na to.“

Šli na to. Až když vedle sebe oddychujíce leželi, srdce Benymu při tom nebezpečně bušilo, jí přerývavě odpověděl: „Když jsem byl mladej, tak jsem byl zelenej jako kobylka a skákal na všechno. Když jsem poprvé utekl z vězení, tak jsem se cítil jako lev, nejraději bych všechno sežral. A když jsem přijel do Hamburku, tak jsem si připadal jako kaktus, ostny mám, ale bál jsem se, že píchat už nemůžu.“

PROSTĚRADLO S MAPOU SVĚTA

Odmítal spát na její posteli, která skoro zabírala jedinou místnost v bytě, už tak přecpanou flakónky, tampony, načatými, zavřenými i prázdnými konzervami fazolí nebo párků, vyschlými i plnými parfémy, krabicemi máčených sušenek, drobky z nich a všelijakými krémy na cokoliv. Do jednoho si, když se seznámili, namočil prst, aby si jím (nějaká maska na obličej nebo co to bylo) 338

přelízl špičky svých jediných opravdu parádních bot, a tehdy poprvé poznal, co Gita se svým hlasem dovede a též jak krásně se dovede udobřovat.

Jen to místo, kde to s ním prováděla, se mu nelíbilo. Ta postel byla obludně velká. Zrcadlo na stropě mu též nepřidávalo.

Nejhorší však bylo prostěradlo s různými skvrnami.

Byla to mapa světa, různých ras a národností, které už Gitinu číču, tu ocelovou čelist s šedivou chlupatinou okolo, ochutnaly.

Byli i tací zvrhlíci, že se vraceli.

Nejhorší byl Karel, ona mu říkala „starej kunčaft“. Kvůli němu se často hádali, i když on byl popravdě jediná naděje, že si jednou koupí pořádný byt, jestli tedy bude chodit dostatečně dlouho a ona k tomu prodá i tu svou špeluňku. Beny sice pořád plánoval udělat velký byznys a velký prachy, drobná potíž však byla, že nevěděl co a ani jak.

Jediné, co uměl mimo řízení büssingu, bylo lepit pytlíky, pracovat v brusírně a mačkárně, ale to by se radši zastřelil.

Starého řidiče náklaďáku nikde nechtěli a péct chleba a dělat cukrovinky zase neviděl jako tu pravou cestu k vysněnému balíku peněz, ze kterých Gitičce koupí pořádnej bejvák.

HÁDKA

Hádka začala už večer, že ji nemiluje.

„Mám tě rád, a co?“

„Ale nemiluješ mě.“

„Ale ne, miluju.“

„To říkáš jen tak.“ Neměl na to sílu, a tak si otevřel noviny. Pak začala Gita řvát, jestli má odejít z vlastního bytu, aby ho nerušila.

Zkurvená svoboda, řekl si v duchu a vzápětí to zaklepal na dřevo.

Ale stejně, na cele ho při čtení nikdo nerušil.

339

Šel spát do kuchyně. Ráno křik, konec, sbal si věci. Řev na celý barák. Potom vášnivé objetí a ucítil v sobě cosi zvláštního. Buď jsem masochista, nebo to je láska.

„Asi tě fakt miluju,“ řekl jí v náhlém návalu.

„Asi?“ A hádali se znovu, ale to už věděl, že to je jenom hra.

Učil se rychle. Pak se milovali. Poprvé to byla bomba, ale podruhé si řekl, že milování bylo stejně nejhezčí, když ho nemohl mít. Jestli se nerouhá, napadlo ho.

Bláznům se přece nic nestane, usmál se, aniž by Gita věděla proč.

Řekla mu, že večer jí přijde zase Karel, starej kunčaft, ať vypadne a vrátí se v deset. Obrátil oči v sloup.

„No kdybych čekala na tebe, až přijdeš s prachama, abychom si mohli koupit nový byt, visely by mi kozy až na sem,“ dotkla se dlaní břicha.

„To bys zas nečekala tak dlouho, ne?“ řekl suše, ale na rtech mu škubal úsměv.

„Víš co? Jdi do prdele!“

„Již odcházím, jak si přejete. Ať žije volná láska!“

Bouchla za ním dveřmi. Vzápětí je otevřela a zařvala: „A do deseti ať jsi doma,“ a znovu s nimi třískla.

„Doma jsem tam, kde mě mají rádi. A ne v nějakým hanbinci,“

rozčileně si mumlal sám pro sebe, zatímco scházel točitým schodištěm zaplněným vůní jídel, čerstvě pověšeného prádla a kočičinců. Zvuky tlumené hádky za jedněmi dveřmi ho trochu uklidnily.

Večer nad pivem Amstel dumal tak dlouho nad ponižujícností života, až usnul na stole s rukama pod hlavou. Výčepní ho vzbudil, když zavíral. Vypravil se na dlouhou cestu zpátky.

Všechno se mu motalo. Gita, Sophie, svoboda, vězení, válka.

Lampy se mu drze stavěly do cesty a řeka byla tak škodolibá, že 340

když se jen lehce zapotácel, hned přiskočila se zábradlím, aby mu s ním třískla do zubů. Vnímal pohledy lidí, soucitné i zošklivené.

Pro ně to byla jen cesta opilce z putyky domů, ale jemu se zdálo, že to je cesta na Měsíc a zase zpátky. Myslel si, že tam nedojde.

Uvědomoval si, že nohy se mu nepodlamují jen z alkoholu, ale ze života.

Když uklouzl, zůstal ležet a s otevřenýma očima zíral do té prázdnoty nad sebou, která se tvářila jako černá kopule s blikavými žárovkami, ale on věděl, že to je klam. Něco za ní je a to něco ho teď spoutávalo a pokrývalo zdobnými vločkami jako cukrář s láskou prášící cukrovou moučku na čerstvě upečené koláčky, aby byly těsně před snědením hezké a co nejsladší.

Bernard se však najednou probral z letargie a odhrnul si sníh z tváře, jako tenkrát ve válce zeminu, když nalezl po hloubkovém náletu všechny spolubojovníky mrtvé. Tehdy se svalil na záda a přemýšlel, proč zrovna on přežil. Proč? Chvíli se díval do mraků, jak tiše plynou, a řval: „Néé!“

Teď v opilosti to samé zařval znovu. A vesmír, stejně jako tehdy, jen naprázdno polknul. Kurva, musí se pochlapit. Přece se nenechá živit šlapkou. On bude živit ji. Bude podnikat a koupí jim byt. Normální byt, ne tu blešárnu, kterou měl pronajatou, ani ten kutloch, co měla Gita.

Okolo jel taxík. Chtěl na něj mávnout, ale uvědomil si, že nemá peníze.

Najednou se rozhodl.

Jo. Bude taxikářem. Musí jí to říct. Taky už potřeboval na záchod. Nejistě se rozběhl domů, ke Gitě. Tam, kde vás mají rádi.

Zaklepal na dveře. Nic. Zabouchal neomaleně znovu. O patro níž se rozplakalo dítě.

Nikdo neotevíral. Potřeboval na záchod čím dál víc. Začal znovu klepat na dveře, potichu, ale zato nepřetržitě.

341

Uslyšel nevzrušené šourání jejích růžových pantofli na parketách v předsíni. Dokázal si ji představit, jak se tam s neupravenými vlasy, napůl nahá v rozhaleném hedvábném županu červené barvy s japonskými draky na širokých rukávech, s grácií nevzrušeně plouží ke dveřím. Když měl pocit, že už je u nich, potichu zavolal: „To jsem já, otevři.“

„Kdo já?“ zeptala se překvapeně.

„Bernard.“

„Kdože? B-e-r-n-a-r-d?“ slyšel nevěřícný hlásek. „Jo, Bernard,“

řekl naštvaně. „A celým jménem?“ Skoro ho zařval i přes noční hodinu. Chvíli váhala: „Můj Bernard Mares? A jak se tedy jmenuje moje mici?“

„Do prdele, já se poseru,“ řekl a skoro u toho vystřízlivěl. „Ne, ne. Takhle se nejmenuje,“ stála si na svém. „Gito,“ zavyl.

„No dobře, ty hlupáčku,“ odemkla mu, a zatímco on kolem ní proběhl s rukama nervózně šátrajícíma po poklopci, obdařila ho radou: „ opatrnosti není nikdy dost.“

Než zavřel dveře záchodu, sjel ji naprosto chladným a opovržlivým pohledem, jako číšník v Čechách hosta servilně se snažícího nevtíravým způsobem upozornit na svoji přítomnost.

Ale pak se mu ulevilo. Bylo to skoro stejně tak dobré jako sex.

KLEIN KOREA

Bernard několik let taxikařil, chodil i po večerech vykládat vagony, aby si splnil sen. Ale nechal si to odsouhlasit Gitou, jestli má koupit na tržišti vedle Oberhafenu, horního přístaviště, malou restauraci Klein Korea, přikrčenou za vysokými cihlovými budovami. Bylo to zvláštní místo, sevřené kromě kanálu i dvěma železničními tratěmi se stojícími vlaky, a vonělo to tam hlínou, blízkou vodou, zeleninou a benzinem ze zásobovacích aut. Místní 342

tam tomu říkali „žaludek Hamburku“. Bylo tam plno lidí z šífů, krámků a okolních bank a celnic a Bernard Mares tam měl na jednu směnu až osm děvčat. Při tom dál taxikařil. Díky Gitě mu volala spousta holek, co jezdily za klienty domů a trinkgeldem nešetřily, byly rozesmáté a štědré.

Takhle málo Bernardovi stačilo, aby zavětřil a řekl, že koupí Gitě vilu v Blankenese, což byla super primissima lokace, z které pocházeli ti nejmovitější Gitini klienti, když v prvních dvou letech své šlapací kariéry dělala luxusní prostitutku, ještě než odkvetla. Jen měla holka kruhy pod očima a trochu pokleslá prsa, hned tihle nóbl zákazníci ohrnovali nosy.

Nejdřív se tomu Gita smála jako šílená: „Ti by se posrali, kdyby vedle těch jejich parkům pro koně bydlela kurva. To je nejlepší fór mýho života.“ Smála se a plácala do stehen. Bernard byl na chvíli šťastný jako dítě a připadal si jako někdo. Začal se vztyčenou hlavou a hrabajícíma rukama předvádět klusajícího koně.

Když už podruhé dokola přeběhl okolo své Gitičky, naoko se jí lekl, odfrknul si, vytřeštil oči a svalil se na zem. A jak tam tak ležel na zádech a ještě hrabal nohama do vzduchu a otevíral a zavíral z toho oči, svalila se k němu jeho láska, co ji snad nadělil Bůh. Smála se a potom vzlykala. A brečela, těžko říct, jestli smutkem, jako by to všechno tušila, nebo okamžitým štěstím v očích toho nejmladšího staršího pána. Úplně chlapecké oči to byly. Začala ho hladit po vlasech. A on poprvé neprotestoval a nebál se ani mechanického kráječe chleba a najednou mu bylo jedno, že se mu nepostaví. Teď se s ním všechno točilo a svět byl krásný. Všechno mu odpustil.

Snad nasel i tu ztracenou dychtivost, jíž jim s Rudou Malindou po večerce svítily oči, když snili o Jižní Americe. A ten svět, kterému bylo odpuštěno, s ním točil a on si najednou uvědomil, 343

že mu stojí. Co stojí! Přímo bobtná uvnitř té krásy, kterou cítil až v krku. Stály mu taky chloupky na krku. Cítil závrať, jak vybuchuje. Říkal si, že je prima mít ženu kurvu, když ho těmi pohyby pánví úplně vysála, vysušila ho jako tresku.

A jak tam tak leželi, vzpomněl si Beny nepochopitelně na jedno latinské přísloví: Post coitum omne animalia triste est, totiž, že po koitu zesmutní každý tvor. A tehdy Benyho napadlo, že tomu, kdo to řekl, něco uteklo, protože tam chybělo v té chytré větě slůvko „krásně“. Protože panu Bernardu Maresovi bylo smutno krásně. Ale to ho hned přešlo, když se podíval na Gitu a viděl ji, jak pořád pláče. A najednou ho popadla taková blízkost k tomu nejbližšímu člověku na světě, že ji objal a mačkal ji. Ona k němu naklonila horká ústa a šeptem zachraptěla, že se bojí.

„Čeho, miláčku?“

„Když já mám takovej zlej pocit, že se něco špatnýho stane.“

„Ale neboj se, zlatíčko moje,“ šeptal jí a líbal ji na krk. Měla ho plný vrásek, ale byl jemný jako prdelka miminka. Ona mu ale chytla hlavu do dlaní a otočila ji k sobě.

„A nejsme snad teď šťastný? I bez nějakýho posranýho domu v Blankenese? Nepotřebujem ho! Je to rouhání, chtít víc,“ žebrala na něm kňouravě.

A on zase začal dělat koně, ale nikdo se mu už nesmál.

Životem vládne štěstěna, ne moudrost.

VITAM REGIT FORTUNA, NON SAPIENTIA.

– Cicero –

NEŘEKL NIC

Na pohřbu SS-oberstgruppenführera generála Kristofa Emila Kleina, za války velitele Vysoké válečné školy v Benešově u 344

Prahy, ho požádali, aby po proslovu generálových spolubojovníků pronesl smuteční řeč i on, člověk, který s ním strávil poslední čtyři roky v zajetí ve Valdicích. Ale jak chtěl začít mluvit, začaly mu téct slzy a neřekl nic. Hlavou mu letěly všechny ty roky. Čísi šetrná ruka ho odvedla do hloučku pozůstalých, aby jeho bolest nebyla tak vidět. Byla to ta nejlepší řeč, co kdy pronesl.

Bernard si pomyslel, že život je vlastně trapný a že to je asi základní presumpce viny člověka. Vzpomněl si na dostihy, kde byli spolu s Gitou a jeden kůň si tam zlomil vaz, a napadlo ho, že někteří lidé žijí jak závodní koně a jako závodní koně umírají.

A pak se toulal po Blankenese, po místech, kam chodili na procházky a hráli takovou hru, že se dívali do oken s muškáty a vybírali si dům, který je jako jejich.

A pak se další dny, když měl po práci a Gita v ní ještě byla, zase procházel vedle nábřeží Finkenwerder a vůbec ho v té chvíli nezajímalo, že banka pohrozila zabavením jejich nového bytu, když nezaplatí chybějící splátky za Klein Koreu, a spíš si tak pro sebe říkal, že už asi nastal čas jeho života a že v životě potkal ty nejlepší lásky, jaké mohl potkat, podnikal, pracoval a zkrachoval a že to asi je tak všechno, co může člověk od života čekat. A tak i když neuměl plavat, chtěl skočit z mola a odejít z toho nábřeží, z těch vzpomínek, ze svého osudu.

Ale vzpomněl si na peníze, co mu půjčil Klein. Byl sice po smrti, ale jeho manželka ne, a uvědomil si, že to je jediný opravdový dluh, co má, ne u nějaké banky, a odložil ten skok na další den. Vypravil se do Klein Korey vybrat z kasy pět set marek, co mu dal Klein do začátku na svobodě.

Když tam přišel, jedna číšnice se k němu naklonila: „Tamti pánové, co si dávají šnycl, s várna chtěj mluvit.“

345

Než k nim došel, přemýšlel, co by mu asi tak mohli chtít, a bylo mu to vlastně jedno, jestli jsou to exekutoři nebo lidé z banky, protože on stejně další den ten problém vyřeší jednou provždy.

„Víte, kdo jsme?“

„Vypadáte jako z finančáku.“

Ten vyšší se uchichtl a představil je jako brokery s pozemky a že by chtěli koupit jeho Klein Koreu.

„Není na prodej.“

„Nechte nás domluvit, prosím.“

„Já vím všechno, co potřebuju vědět.“

„Aha Já tušil, že s várna budou problémy. Dobře, tak ji od vás koupíme za strop, protože, jak víte, váš pozemek nám jedinej chybí pro nás projekt.“

„Klein Korea není na prodej,“ řekl bezmyšlenkovitě Bernard, ale to, co uslyšel, ho probudilo.

„Milión osm set tisíc marek.“

A tak generál Klein, i když posmrtně, vrátil Bernarda Marese podruhé do života.

JAKÁKOLIV STOPA

Seděl na lavičce před bankou a pozoroval lidi, jak ho míjejí, a seděl tam tak dlouho, až vnímal jen barevné šmouhy místo kalhot a sukní, všechno se mu to slévalo v jedinou otázku: Co teď?

Dobře, na účtu má spoustu peněz. Jediné, co ho napadlo, bylo, že si z něj osud dělá srandu. Proč tak pozdě? Co s tím bude dělat?

Koupí si pořádné auto? Nebo začne stavět dům? Cestovat po světě, aby našel místo, kde se mu bude nejsnáze umírat? Musel se sám sebe ptát, proč jsme na tomhle světě, kde ani peníze neznamenají spásu, když na to nemáte čas.

346

Vrátil se do banky a vybral deset tisíc marek. Ráno opilý zjistil, že je mu o den víc a utratil jen čtyři stovky. To přitom pozval všechny tři podivné hosty v baru Zlomené srdce i vyhazovače toho podniku, kde vládl nasládlý pach zatuchliny namíchaný z cigaretového kouře, sladkých rtěnek a laciných parfémů, vonících stejně protivně jako zápach močoviny na ulici u východu z baru.

Pamatoval si ten smrad venku i lascivní řeči těch šlapek na baru.

Navoněná mršina, co jde udělat z lásky. Ještě opilý klopýtal po Reeperbahn do kasina přes širokou ulici utratit prachy – co taky s nimi? Ne, musí si to vítězství ve štěstí vychutnat za plného vědomí. Ty prachy si opravdu užije.

Navštívil genealogickou kancelář a slíbil jim modré z nebe, když mu najdou jeho mámu. Dohodl se s tím chlapíkem, že mu dá deset tisíc marek za jakoukoli stopu.

A co se zbylými penězi? Usmál se, když ho to napadlo, a přišlo mu to jednoduché, senzační a správně dokonalé. Rozdá je potřebným, udělá si radost z užaslých obdarovaných očí aspoň na konci svého pitomého života. Přece musí mít nějaký smysl. Hned jak ho to napadlo, šel a na účtu nechal dvě stě tisíc marek pro Gitu, Gitičku, pro sebe o něco víc, a zbytek nechal poslat jednomu katolickému sirotčinci, kde nad vchodem strážily osudy dětí sochy svatého Františka a Panny Marie. Tam, doprostřed tiché ulice ve vilové zástavbě, se spolu chodili s Gitou dívat, jak si hrají děti, které měly stejný osud jako on. Až teď, na sklonku života, konečně uvidí jejich oči, tak jak je vídají jen andělé.

Složitou cestu životem musel Bernard Mares ujít, aby až s prošedivělými skráněmi na té své dubové hlavě pochopil, že všechno se nám vrací a že tajemství života se neříká, ale odečítá ze rtů prosících, a hlavně z jejich očí. Říkám vám, osud je prodejná děvka, kterou jde uplatit naší lítostí, soucitem a vším tím, za co se vlastně stydíme. Dívejte se při tom lidem do očí a 347

objevte v sobě kousek Boha. Řekněte to dál, pošlete prosím tichou poštou, že máme svého anděla v sobě. Je to tichá pošta a někdo se jí třeba nikdy nedobere. Neboť vykoupení vlastní duše odhazujeme jako nepotřebné harampádí, ale to je ze všech zbytečností, po kterých toužíme a kterými se obklopujeme, to nejcennější, čemu ani čas nemůže jeho hodnotu odebrat. Protože jestliže měl váš život smysl, nezmizí ani po vaší smrti.

A Bernard už věděl, že andělé, i když je nevidíme, se nám dívají do očí, jako by tipovali, jestli za to ty naše oči stojí.

I proto trochu sobecky, ale taky proto, že se v podobném sirotčinci už během života pohyboval, chtěl, aby děti dostaly okamžitě po tom, co domovu věnoval ty peníze, hodně nových hraček, muziky a knih, které nepatřily k tomu, co by školy zrovna propagovaly. Ale on věděl, že nejen povinná literatura, ale i komiksy můžou opuštěnému dítěti pro život něco přinést, jako jemu dal něco rodokaps o přátelství a svobodě, zvěčněný v příběhu Divokého Billa a Dlouhána Dicka.

A tak mu na tom předávání dárků bylo fuk, že děti jsou zmatené, proč by měly být vděčné nějakému starému pánovi, a prostě se jim díval do očí a jen si užíval jejich radost a koupal se v ní, jako se někdo dokáže koupat v šampaňském, protože neví, že radost by se měla oslavovat na tisíc způsobů, nejen tak, jak si lidi představují, že by se slavit měla, protože všechno, co by se mělo, vůbec nesouvisí s radostí.

Půl roku spokojeně žil s pocitem, že nic nemusí, že nemá existenční starosti, a užíval si života. Poprvé žádné starosti.

Nikde. Tam ani tady. Do toho mu navíc zavolal ten genealog.

Měl pro něj neuvěřitelnou zprávu. Asi našel jeho matku.

Při hledání jména Mares prošel všemožné archivy, matriky, policejní protokoly a lodní knihy. Jedinou zmínku o tom jménu z doby Bernardova narození nasel v záznamech nemocnice 348

arcivévody Rainera, dnešní Hanusch-Krankenhaus. Jistá žena jménem Marie Rosa Mares se tam nechala ošetřit ten den, kdy se Bernard narodil. Narodila se v Mexico City, nějakou dobu žila ve Vídni, pak se vrátila za svou rodinou do hlavního města Mexika, po svatbě se přestěhovala za mužem do Caracasu. Když ovdověla, přestěhovala se do Bolívaru.

Bernard toho byl plný. Musí jet do Venezuely. Teď hned.

Den potom vzal peníze pro Gitu, a když k ní přišel, poprosil ji, ať mu to udělá ještě jednou tak, jak mu to udělala u něj doma na podlaze. „Aby to bylo aspoň tak krásný jako tenkrát.“

Gita jen tak pokrčila rameny, jako že neví, a pak se s ním milovala naplno, i když trošku jinak. Ale Bernard byl přesto spokojený a vyprávěl jí o tom, jak mu za Klein Koreu spadly do klína ty peníze, a až pak se jí zeptal, kolik je její běžná taxa.

„Co blbneš?“

„No, já jen proto, že to dneska bylo za všechny peníze,“ a s tím vyndal z náprsní kapsy těch dvě stě tisíc marek a položil je v obálce na stůl. Podívala se do ní a pak zpátky na něho a on už věděl, že má pozorně ty její oči sledovat.

„Proč jsi to udělal?“

„Protože jinak by sis ty peníze nevzala.“

Řekl jí, že jede hledat svoji matku. Smutně přikývla.

ASPOŇ TROCHU LÁSKY

Odjel do Frankfurtu, kde si chtěl koupit letenku do Caracasu.

Paní za přepážkou mu ale s lítostí řekla, že to letadlo letí za hodinu a půl, musel by se jít odbavit hned. A on si s úsměvem tu letenku koupil a šel, jako by nebylo nic jednoduššího, než se teď hned sebrat a letět na druhý konec země. Protože to byla cesta rozhodně kratší, než když jako tajemník KSČ utíkal přes kopce 349

do Rakouska, které se tehdy modralo docela blízko. Jako by věděl, že nic není blízko nebo daleko a záleží jen na naší hlavě.

Že všechno podstatné máme tam.

A on byl šťastný muž, protože tam měl hned dvě osudové ženy, pár kamarádů, tisíce stran jiných životů, které osud navždy uvěznil ve valdické vězeňské knihovně, též apartní ticho, které se naučil milovat, protože to bylo jeho ticho.

A lásku k životu, ke které jako by našel ten ztracený klíč, který mu tam zapomněla dát jeho máma v té cinkající plechovce na kolejích. Žádné informace, jak by měl člověk žít a co je správné a co nikoliv. Že za zlo zaplatíme zlem a za dobro dostaneme totéž.

A všechny tyhle věci, uložené v různých rodinných povídačkách, naukách a náboženských knihách, si musel Mares vybojovat sám.

O to byly cennější.

Ale to nejcennější ho teprve čekalo. Tam někde v západu slunce, kam přes růžové mraky mířilo jeho letadlo. Musel vědět, kdo je, proč je tady. Vědět, proč mu jeho matka nachystala takový osud. Musel vědět, že ho aspoň trochu milovala. Že u toho kostela plakala, jako on tisíckrát v noci, kdy skrz mříž sirotčince, kasáren nebo vězení vyhlížel ve hvězdách tu odpověď, ten klíč.

Za co ho odložili? Proč bojoval vždycky na špatné straně? Proč mu Sophie zmizela a už se nikdy neozvala? Proč byl on sám taková zbabělá svině, takový amatér, že si vystřelil jen zuby, a ne mozek, který ho teď mučil, jak se bolestivě a úplně naprázdno točil dokolečka, jako by mohl najít odpověď, smysl života, ten ztracený klíč od jeho mámy? Byl by od truhly, ve které by byly všechny vánoční hračky, co nikdy nedostal, i ty vstupenky do bijáku na filmy, které nikdy neviděl. A kde určitě byla i zásoba něčeho, co by ho hřálo v noci, kdy mu na pryčně byla zima, a taky pár hezkých slov – Tak pojď ke mně, Beny, obejmu tě. A úplně na dně tý truhly by leželo aspoň trochu lásky.

350

GENERÁL, ZRÁDCE A ABDUL IBNT

Když vystoupil v Caracasu do plného slunce, smál se. V tom městě plném odpadků, slumů a mrakodrapů nezůstal ani chvíli a nasedl na autobus jedoucí do Bolívaru, kde měla žít jeho máma.

Spal v uličce nacpané a kodrcající kraksny celou noc. Nedělal si moc nadějí, že je ještě naživu, ale stačilo mu vidět ono město, nadýchat se toho vzduchu a mluvit s lidmi, co ji znali. Nebo s jejími dětmi. Třeba má spoustu bratrů a sester. Najednou mu z toho nebylo dobře, i když barevný Bolívar ho uchvátil.

Ubytoval se v jedné posadě, kterou vlastnil věčně opilý Hans Altmann, po mámě Venezuelan a po tátovi Němec. Pořád posedával před svým hotýlkem Macondo na horním náměstíčku Simona Bolívara, který tam měl i sochu, dostatečně zachmuřenou, sedící na vzepjatém koni. Bernarda napadlo, že kdyby ty sochy znenadání obživly a mohly mluvit, tak kůň shodí jezdce a řekne „Já se vám na to můžu vysrat, vašnosti, už mě bolej zadní běhy,“ udělá stojku a odejde po předních do nebeských pastvišť, kde nejsou žádné sochy na věčnou paměť, protože tu si neseme v sobě.

A zatímco si tak přemítal na lavičce pod podstavcem a popíjel caipirinhu, seskočil z něj na zem Simon Bolívar, oprášil se, sebral ze země klobouk a šel k Maresovi.

„Co tady děláte, vojáku?“

„Já už jsem dobojoval,“ odpověděl Mares, ale najednou si uvědomil, že si povídá se sochou, a musel se tomu zasmát.

„Vždyť ty jsi socha.“

Ale ta socha si nedala pokoj. „Co děláš chytrýho? Myslíš, že všemu rozumíš?“

„Jsi jen pitomá socha a bašta.“

Simon Bolívar se naštval. „Nejsem pitoměj. Navíc mám moc práce.“

351

„Jo, a jaký?“ řekl výsměšně Beny.

„Sloužím jiným lidem pro jejich cíle. Taky zdobím tohle důležitý náměstí, aby si ostatní lidi uvědomovali, že jsou proti mně takhle malinký, a pokud se chtějí aspoň trochu zvětšit, měli by jít za těmi, co mě nechali vytesat z kamene.“

„Co by z toho proboha měli?“

„Aspoň kus mé velikosti. Nic než velikost nemá smysl,“ řekl generál domýšlivě.

„A myslels někdy na ty, co šli za tebou? Možná někde zůstali ležet se zpřelámanými údy, nebo na poušti bez vody, nebo“

„Nebo, nebo. Neznám nikoho, kdo by někde zůstal ležet, leda to byl simulant. Nebo padl hrdinskou smrtí. A bašta!“

„Já jsem zůstal ležet na poušti a trpěl jsem tam víc než dvacet let.“

„Tak to jsi bojoval za špatného generála.“

„Já sloužil pro jistotu ve třech armádách.“

„A tak tys byl zrádce!“ vyndal Simon Bolívar zbraň a mířil na něj. „Zastřelím tě jako psa.“

„Zastřel mě. Prokázal bys mi tak službu, kterou mi nikdo z mých generálů neposkytl. I když jeden mě chtěl zastřelit, ale byl tak opilý, že to nedokázal.“

„A neuhýbal jsi?“ zapochyboval generál.

„Přál jsem si to mít za sebou. Ten strach z bolesti a ponížení, které přijde.“

„Přišlo?“

„Přišlo a tisíckrát jsem pak proklel takové, jako jsi ty.

Nepochybuju o tom, že i tebe tví vojáci prokleli.“

Generál natáhl ruku se zbraní k Maresovi a podával mu ji, drze ji za hlaveň, se slovy: „Na, to jsem nevěděl. Zastřel mě.“

„Vždyť jsi jen socha,“ mávnul rukou Bernard.

„Zastřel mě, ti povídám, nebo tě dám vsadit do vězení.“

352

„Jen když tě budu moct nakopat do kulí.“

„Na mou důstojnickou čest, nakopej,“ řekl Bolívar.

A tak ho Bernard nakopal. Ale protože to byly kulky kamenné, nejvíc to bolelo Marese. Neudržel se, a skákaje po jedné noze, skučel: „Všechno, co si vy velcí na nás přichystáte, i když to myslíte dobře, stojí za hovno.“

„Jó, to jó!“ řval generál a skákal radostí okolo něj. Pak ho vzal kolem ramen a točil se s ním okolo prázdného piedestalu a Bernard pak tančil úplně dobrovolně s ním. Smál se a řval „Co jsme si, to jsme si, ty moje svině malá.“ A generál se taky smál.

Pak mu to ale došlo, zase se zachmuřil a slušně poprosil: „Nikdy jsem nebyl malej. Prosím – velkou svini. O to jediné mi vždycky šlo – o velikost.“ A pak tam oba řvali a tancovali a oběma tak trochu připadalo, že se vrátili do starých časů, kdy všechno bylo dovoleno – sebe povyšovat a jiné ponižovat a úplně jiné snížit o hlavu a jiným zas oslí hlavu nasadit a jiné zas na koně posadit a hurá s nimi na podstavec, okolo kterého teď oba tancovali a řvali.

A pak stříleli do vzduchu, až se celé náměstí probudilo a začala se rozsvěcet okénka, ze kterých svorně vyletovaly nadávky, z nichž nejmírnější byly hijo de puta a mama huevo. A probudil se i někdo pod památníkem. Ta tmavá silueta začala klopýtat k nim a něco usilovně blekotala.

„To je Abdul Ibnt, ani dezertér, ani generál,“ řekl znechuceně Bolívar.

Ale do toho Bernard vedle toho potácejícího se Ibnta pod památníkem uviděl dalšího Simona Bolívara. Mares se otočil na toho, co tancoval, a říká mu „Já tě vidím dvakrát.“ Generál ještě chvíli tancoval a řval: „Tak to jsi asi ožralej!“

Ale pak toho druhého generála ve stejné uniformě uviděl taky a zblednul. A pak už se vyrojili další generálové a cpali je do auta, 353

ale to se Bolívarovi ani Maresovi nelíbilo, a tak na celé náměstí řvali: „Abdula Ibnta ne! To není hrdina ani dezertér! Abdula tady nechcem!“

Ale Abdul si k nim klidně přisedl do auta a žoviálně řekl: „Do vězení, prosím, a za kolik to bude?“

A jinej, tuším, že třetí generál mu dal pendrekem „Drž hubu, ty svině!“ a do toho Bernard a Simon Bolívar řvali: „Ibnt žádná svině není! Abdul je nula. Abdula Ibnta tu nechceme.“ A tak dostali pendrekem přes ty svoje hlavy taky.

MEXICKÝ ŽID

Druhý den ráno Bernarda Marese tak ukrutně bolela hlava, že mu chvíli trvalo, než pochopil, že to je španělština, čím na něj mluví nějaký otrhaný, zválený policista, evidentně po opici. A taky Hans Altmann, který poklimbával v rohu cely.

„Co tady proboha děláme? A kdo je tohle?“ štítivě ukázal bradou na toho policistu, ze kterého děsivě táhl chlast.

Altmann mu posměšně řekl: „Tvůj nejlepší kámoš ze včerejška.

A vůbec se se mnou nebav. Celej večer jsi mi, kurva, říkal Abdule.“

„Cože?“

„Dva dny a dvě noci chlastáme nonstop, Beny. Copak jsi úplně vymazanej, že si vůbec nic nepamatuješ? Nejdřív jsem s tebou přece objížděl různý rodiny tady pod náměstím, co znaly tvý jmenovce.“

„Jo, jo, to si pamatuju. To je ta čtvrť z kopce s pravidelnejma pravoúhlejma ulicema. Jak tam jsou ty prťavý baráčky natřený šílenejma barvama. Krásně šílený. Zelenkavá, žlutá, fialová, růžová,“ zasnil se Beny.

354

355

„Jo, jo Ale tvou rodinu jsme nenašli. Jen hrob tvýho bráchy a mámy.“

„Bráchy a mámy?“

„Jo, kurva – normální židovský hroby v hebrejštině, jen jména v latince a datum smrti.“

„No počkej, cože? Židovský hroby? A kdy zemřeli? Moje máma je Židovka?“

„Vím já?“

„Co jsem tam dělal?“

„Nic, seděl jsi tam a mlčel aspoň dvě hodiny.“

„A pak?“

„Nic, pak sis na chvíli vedle těch hrobů lehl. Lekl jsem se, že se ti udělalo špatně, ale ty jsi říkal, že ne, to je dobrý, že musíš něco probrat s mámou.“

„Říkal jsem něco?“

„Nevím, protože pak jsi mi řekl, ať přinesu dvě flašky palmita, a zhulákali jsme se.“

„Já si na nic nevzpomínám,“ bědoval Mares a pak se úpěnlivě na Hanse Altmanna podíval a řekl: „A aspoň něco sis zapamatoval, co jsem říkal?“

„Jo, než nás vyhodili nějaký lidi ze hřbitova, že tam opilci nesměj, tak jsi mi řekl, že dobrý. A já na to – co dobrý? A ty – s mámou a s bráchou, dali jsme řeč a dobrý. Jo, jen jsi mi pak ještě říkal, že ti prej mám říkat Abdule. A já se tě ptal proč a ty jsi furt mlel něco o tom, že si myslíš, že to je hebrejský jméno. Říkal jsem ti, že není, ale ty jsi nad tím jen mávnul rukou. Jenže pak jsi, ty pitomče, tak říkal mně a sedal sis k tý soše na koně. A tenhle chudák policajt ti to přišel rozmluvit, ale tys ho ožral jako psa.“

Hans se v té řeči zastavil. Obrátil se na toho podobaného chlapíka v pomačkané uniformě, kterého si kolegové za mříží pohrdavě měřili pohledem. Bernardovi se najednou v hlavě mlelo 356

tisíc věcí. Máma. Jakej by byl, kdyby byl s ní? Že kamarádi z SS

by ho asi už tak rádi neměli. Že život je často o jediné náhodě. Že osudu neutečeš. A do toho se na něj usmál ten policajt a on mu to tak trochu provinile opětoval.

Mares mezitím zjistil, že peníze, které měl u sebe, mu někdo během toho dvoudenního pití ukradl. Ale v tu chvíli nad tím mávl rukou, protože se mu zdálo, že za to něco zjistil. A cítil se najednou klidnější, protože našel klíč ke klidu ve své hlavě.

Poté co je propustili, se ho Hans Altmann zeptal, jestli chce vzít znovu na hřbitov, když měl to delirický okno, a on mu řekl, že ne, díky, že už ví všechno. Jen ho poprosil, ať mu odemkne, že si vyzvedne pas, letenku a zbytek peněz, co naštěstí nechal před tou pitkou v posadě Macondo.

Když se rozloučil s Hansem a šel potom přes horní náměstí, neodolal a pro jistotu se podíval na tu sochu. Stála tam nehnuté, jen ten kůň vypadal nějak odpočatě a generál míň naštvaně.

Mares se nejdřív rozhlédl a pak se na něj usmál a zahrozil prstem: „Polepši se! Já už se polepšil“

A pak znovu vykročil. Prázdný a spokojený, když se zničehonic přes celé náměstí ozvalo: „To to trvalo.“

Bernard se nevěřícně otočil. Na okraji náměstí u posady stál Hans, vlastně Abdul Ibnt, a smál se.

357

TLUSTÝ INDIÁN, RUDA A PEKARI

Potom Bernard Mares zamířil k přístavišti, aby sehnal někoho, kdo jede proti proudu, aby aspoň na pár dní uviděl džungli.

Rozhodl se jet s podsaditým kreolem, co uměl trochu německy, po jednom přítoku Orinoka až do jeho vesnice. Tam, kde by v tichých meandrech řeky mohl stejně jako Divokej Bill a Dlouhán Dick chytat piraně, které jako jediné ryby na světě vrčej, když je zabijete. Beny se sice divil, když mu ten tlouštík v přístavu nabízel svoje služby s tím, že rozumí řece i lesu, protože je indián, a pochyboval o tom, že by indián mohl být takhle tlustý, ale jen se tak zatvářil.

„Jo, indián z kmene Yakuriu,“ řekl Antonio uraženě. Je pravda, že měl ty rysy a korálkový náhrdelník, ale co ty šaty? Takhle si Bernard svého prvního indiána nepředstavoval.

„A vy jste kdo?“

„Němec, teda Rakušan.“

„A jak jste mluvil jako dítě? Rakousky nebo německy?“

mhouřil oči Antonio, jak se mu snažil porozumět. „Česky.“

„Tak jste Čech?“

„Vlastně Žid,“ uvědomil si najednou Bernard.

„Tomu nerozumím. Pojedeme?“ A když mu Bernard neodpověděl, začal ukládat věci do motorové kánoe, jako by snad věděl něco o tom, že věci, lidé a jejich příběhy jsou jiné, než na první pohled vypadají.

„Proč je život tak složitej,“ zamumlal spíš sám pro sebe Bernard Mares, ale ten tlustý indián ho slyšel a mezi odvazováním lodi řekl: „To nevim,“ a když odrážel od břehu, ještě stačil křiknout: „Já ho nevymyslel.“ Ten gringo mu začínal 358

být docela sympatický, i když neznal ani řádku z jeho knihy života. Nebo právě proto?

Takoví jako on končili v pecích, přemýšlel Bernard. To se proboha těchhle myšlenek nikdy nezbavím, ani tady? Jo, uvědomil si najednou – já bych tam skončil taky, a to ho paradoxně poněkud uklidnilo. A pak cestou nahoru po kakaové řece přemýšlel o tom, jaký to je, být Žid, ale nic nového v sobě necítil, ať se snažil sebevíc. Zas tolik se v jeho životě nezměnilo.

Tak ho porodila Židovka, a co? Jenže pak mu znovu zatrnulo v zádech, když si vzpomněl, že právě za tohle se za války zabíjelo, že jste něčí syn a nebo dcera.

Byl smutný, ale ne z toho, že našel jen matčin hrob, že nedávno umřela, ale z toho, že neumřela daleko dřív. To by ji jediné omlouvalo, že se ho nepokoušela najít, že jí byl ukradený, že ho asi vymazala ze své paměti.

Ale pak zas přemýšlel o tom, že už je konečně jako ostatní lidé, kteří vědí něco o své minulosti, a že je silný, protože se nebál přijímat věci takové, jaké jsou, i ten poslední den, kdy si tenkrát snili s Rudou Malindou, že pojedou spolu po řece do pralesa, kde se to hemží pekari, tapíry se žlutýma očima. Musel si vzpomenout na útěk z vězení, jak se najednou cítil jako jaguár, kterému úplně stejně planou oči, a jak na to myslel, uslyšel najednou z dálky Antoniův hlas: „Támhle na pláži, vidíte,“ a jak jejich loď úplně blizoučko míjela písečný jazyk na břehu řeky, do vzduchu se najednou zvedly stovky bílých a žlutých motýlů, kteří svými spirálovitými sosáky za chvíli už zase pili z mokrého písku.

„Úžasné,“ tleskal Bernard nadšením jako malé dítě.

„Ne, příteli, tam,“ a ukazoval prstem ruky doprostřed lehce zvlněné pláže. V písku byly mohutné stopy, až se mu zatajil dech, zježily chloupky na krku a instinktivně si zkontroloval pobřežní 359

houštiny, jestli se z nich někde nevynoří ta tajuplná kočka, co mu dala tolik síly.

Stoupl si na dno kánoe, až se celá rozkývala, a pak hlasitě zavolal k té pláži: „Jóó!“ A těžko říct, jestli tak děkoval nevyzpytatelnému životu, nebo zvířeti, co mu tam nechalo v písku dopis napsaný během vteřiny. Přesně o tomhle snil.

Ve vesnici zkoušel střílet z luku, pak Antonio ulovil pekařino v džungli a vydusil ho v dýmu na roštu, co ten tlustý indián uměl stejně jako ostatní Yakuriové postavit během chvíle z klacků a ratanu. To maso chutnalo úplně jako máslový dort. Bylo mu blaze a dával posvátně do pusy každé sousto pečené, kterou tak milovali Divokej Bill a Dlouhán Dick.

A tak když pak Antonio obětoval kus téhle výborné večeře i duchům svých zemřelých předků do zakletého pralesa, který v tom podvečerním čase zněl zlověstným křikem vřešťanů a oblékal se do úžasných šarlatových šatů z oblohy, aby mu za teskných nočních zpěvů cikád nebyla zima, tak uloupnul kus masa i Bernard a šel naopak k řece, aby ho neviděl Antonio, a hodil ho rybám do řeky. Na hladině to zavřelo, jak se ty ryby praly o lahodné sousto, ale Beny věděl, že to nehází jen jim, ani duchům, nýbrž svému úplně nejvěrnějšímu kámošovi, na kterého nikdy nezapomněl, protože na některé věci se prostě nezapomíná, tím míň na Dlouhána Dicka. Kde je mu teď asi konec? pomyslel si a nad tou vodní hladinou, co odrážela ten šarlat z vesmíru, zavolal: „To bylo pro tebe, Rudo!“

Nechtělo se mu z té krásné země, kde bylo pořád vidět slunce, stíny byly navečer dlouhé a barvy pronikavé. Ale na prales byl už moc starý, aby tam mohl s Yakurii žít. A tak si aspoň na břehu moře v Choroni koupil hotýlek a restauraci. Gitě napsal, ať za ním přijede. Neodepsala. Psal jí každý měsíc, než pochopil, že zbytečně.

360

Opil se s jedním hostem z Bonnu. Ten mu podroušeně říkal: „Tak už to pochop, ženský jsou jako hvězdy. Některý svítej míň, některý víc. Ale podívej se, kolik jich je,“ Beny v opileckém úžasu pozoroval noční oblohu. A bylo mu zase teskně smutno, protože věděl, že pro něj už žádná svítit nebude.

INTERMEZZO

Byl dojemné smutnej, když mi povídal, jak ztratil svoji druhou životní lásku, a už nechtěl vyprávět dál. Najednou se mu rozzářila očka: „Není teď řada na vás?“

A tak jsem mu vyprávěl, ze jsem strávil pár měsíců v džungli u mentawajského kmene na ostrove Siherut. I o tom, jak jsem vydával magazín Svět, který byl skoro nad moje síly, ze jsem z toho začal strašně pít. Že jsem pil o samotě bílý rum a splachoval ho pivem, abych nebyl cítit. Že jsem si chvilku pobyl v blázinci.

Že teď už nepiju závodně, ale spis rekreačně.

Že mám tři kamarády. O jednom z nich jsem vyprávěl déle, protože to, co se s ním stalo, bylo příliš čerstvé.

VŮNĚ JAHOD

Byli jsme vždycky čtyři: Formánek, Nesnídal, Nevařil a Kropil.

Jo, nemohlo to dopadnout dobře. Vždycky jsem byl začátek věty.

Nomen omen.

Pořád mě děsí, kolik toho nevím o tajemství života, pořád si připadám otřesně nedokonalý. Asi proto jsem pokorný ke všem těm hlasům, co slyším ve své hlavě. Možná díky tomu jsem po krátkém zaváhání zastavil, když jsem uviděl dva staré lidi z vesnice pod smetištěm, jak jdou pěšky do města. Spěchal jsem, ale jedno já mi říkalo: ujel jim autobus a tobě to tolik neudělá. I přes protesty druhého já jsem na prázdné silnici lehce naštvaný 361

zastavil, obrátil se a jel zpátky pro ně. Stařečkové byli rádi, přeslušně dekovali, až jsem je musel trochu násilím zatlačit do auta a s milým úsměvem na tváři a očima v duchu obrácenýma v sloup říct: „Malinko spěchám, tak mi to řeknete cestou.“ Co taková dobrota dá práce!

Zase jsem v hlavě slyšel posměšný hlas: a pak kdo je alibista, já říkal nebrat!

„Vy jste ten novej, co?“ zeptala se mé do toho neuspořádaného poměru v hlavě ta stará žena.

„Ihm.“ Novej, už deset let, pomyslel jsem si. „Vy máte holčičku, že jo?“

Profesionálně jsem se usmál a kývnul, běžel mně čas. Člověk, s kterým jsem měl schůzku, už na mě deset minut zbytečně čekal „Tak s ní někdy přijďte, ať si u nás natrhá nějaké jahody.“ Ze slušnosti jsem přikývl: „Když nezapomenu, tak určitě, ale nechci to slibovat, abyste neřekli, že jsem jenom tak mluvil. Děkuju.“

Za chvíli jsme byli ve městě.

Tak dobrý? zeptal jsem se svého lepšího já.

Jo, dobrý řeklo mi poněkud nezúčastněně.

Do toho mně zazvonil telefon. Volala moje kamarádka Petra, která znala naši picí čtyřku. Na druhém koná se ozvalo vzlykání.

Tyhlety chvíle nesnáším. Zamrazí mě vždycky v kříži a děsím se následujících sdělení.

„Řekni mi, že to není pravda. – Tomáš včera skočil opilý do bazénu a zlomil si obratel. Prý se nemůže hýbat.“

Můj mozek to odmítal přijmout, pořád dokola jsem se ptal. Co, co si zlomil? Nohu? Ruce?

„Pepo, on si zlomil vaz Možná se už nikdy nebude hýbat. Ještě včera v noci nevěděli, jestli se dožije rána.“

„Co, co mám udělat? Kde jseš?“ ptal jsem se.

Tomáš Kropil, s kterým jsem pil v našem baru ligu? Cože?

Tomáš, výstřední společník, neúnavný pařič, chytrý glosátor 362

všeho, komik našich mejdanů, kterému jedna zhrzená milenka uřízla rozbitou skleničkou před našima očima ucho? Jak se další dny chlubil tím přišitým boltcem, jako by nám tím říkal – podívejte, všechno jde přilepit, přišít, všechno se dá opravit. Můj neúnavný spolupič. Byl jsem vždycky tak špatný jako on, taky jsem v dobách největší slávy podnikal jako on, vydával jsem časopisy on zase prodával chemii zemědělcům.

Jo, a taky oba jsme měli problémy s pozdními příchody domů, stejný dluhy a oba dceru. Jen on se pak rozvedl a vystřídal celou škálu partnerek, než u jedné zakotvil. Celá naše čtyřka zmizela pod propitými nocemi a problémy všedního života, které vyplouvaly na povrch s příchodem každého dne. Potom jsem ani jednoho dlouho neviděl, až nedávno jsem potkal Kropila v baru.

Říkal jsem mu, že už nepiju. Nevím, jestli mě slyšel, protože se přes hluk pátečního osazenstva smál: „To já taky přestal, a vidíš.

Chlastám dál.“

Týden po našem setkání spadl opilý ze schodů, rozrazil si očnice a upadl do bezvědomí. Pak prý zase nepil.

A teď leží bez pohnutí na posteli a dorozumívá se jenom mrkáním očí. Zrušil jsem schůzku, na kterou jsem jel, a cestou do nemocnice jsem volal zpátky Petře. Chtěl jsem vědět víc. Pořád jsem tomu nevěřil. Prý bylo štěstí, že měla jeho přítelkyně vnuknutí a něco ji osvítilo: jdi k bazénu. Prý ho uviděla, jak tam bezvládně plave, a s pomocí souseda ho vytáhla, ještě než by se bez možnosti pohybu a při plném vědomí utopil.

Představil jsem si, jak mu musely brnět konečky prstů, když tam ležel tváří dolů k jásavě modrému dnu bazénu a slyšel křik dětí, co si hrály u nich na zahradě a hlas jeho přítelkyně, jak je okřikuje. Jak se dusil vodou a přemýšlel o životě, než ho vysvobodilo bezvědomí. Co o tom všichni ti svatouškovsky se tvářící dobří, vědí, o utrpení těch, kterým Bůh nebo osud naordinoval tak kruté zacházení s jejich blízkými a nakonec s 363

nimi samotnými? Tomáš přece musel taky už dlouho tušit, k čemu spěje. Jak se mohl cítit po všech těch výstrahách od života, když polykal vodu a díky svému úsudku věděl ze k bazénu nikdo přijít nemusí a on tam bude bolestí chrčet poslední bublinky z plic, než přijde smrt? Tak je to tady? Jak, kurva, vypadá? Ta bezmoc. Je to jen průplav do dalších životů? Řekl jsem o tom Petře. Jestli nám to tam nahoře opravdu někdo nesčítá. Co když každého opravdu dostihnou jeho skutky? To chvilkové ticho mě trápilo jak svědivé místo, na které nedosáhnete.

„Bůh je krutej,“ řekla na mé hlasité přemýšlení uplakaná Petra.

Byli jsme u Tomáše na áru. Když jsem ho viděl na přístrojích, nehybného, jak místo slov chrčí vzduch a hýbe jen víčky očí, došlo mi, že musím vtipkovat, i když od toho tady vždycky byl on.

Věděl jsem, že čtení čerstvě napsaných kapitol nesnáší stejně jako můj otec: „Chtěl jsem ti něco přečíst ze svý nový knihy, ale pak jsem si řekl že by tě to dorazilo.“

Nikdo se nesmál Jen on udělal nějakou takřka neznatelnou grimasu. Nevím, jestli se smál. Byly to spíš jen jemné pohyby jeho duše. Snažil jsem se Petru i jeho přítelkyni odvést od ponurých myšlenek, a tak jsem se ptal, jestli někde neměl dohodnutou schůzku, jestli není potřeba něco zařídit. Zbytečně. Na ničem nezáleželo.

Otřesený jsem večer jel domů. Před vesnicí za smetištěm, tam, kde začínají zahrádky, jsem málem do někoho vrazil Na poslední chvíli jsem zastavil. Byla to ta stará paní, co jsem ji ráno vezls jejím mužem. Nesla jahody a jak mě poznala, šla k okénku a podávala mi je: „To je náhoda. Jsem ráda, že vás vidím.“ Vůně jahod zaplavila celé auto. Jel jsem na chalupu, kde mě čekaly ponuré myšlenky bez vyhlídky na aspoň kapku konejšivého alkoholu.

364

O víkendu jsem měl slavit narozeniny Nechtělo se mi, ale bylo pozváno tolik lidí. Je vůbec co slavit? Nakonec oslava byla.

Pozval jsem i Bernarda, ale nebylo mu dobře, a tak se omluvil že nepřijde.

Byla tam jazzová kapela a kvůli dětem i kouzlící klaun. No, bylo to opravdu velký jen ten klaun byl nějakej smutnej. Byl zvláštně skleslej, asi měl ty nejlepší roky za sebou, a tak jsem při jeho kouzlení bílých holubic začal tleskat a nahlas cirkusově křičet: „BRÁVO, BRÁVO, SMUTNEJ KLAUN,“ abych ho i ostatní rozveselil. Děti se bavily. Nakonec to nakazilo i dospělé. Můj kamarád, který na oslavu přijel na koni, se rozveselil až tak, ze domů dorazil jen jeho kůň. Všichni ho dalšího rána hledali s tíživým pocitem v žaludku. Po třech hodinách pátrání jsme ho našli spokojeně spícího tam, kde cestou domů z koně spadl.

Byla to bouřlivá oslava. Jenže mě moc nebrala. Bylo to prima jako všechny ty skvělý roky ale najednou to bylo pryč. Jako po posledním zvonění, kdy se ptáte, co bude teď. Ulehčeně jsem o šťastném nálezu kovboje všem účastníkům narozenin napsal SMS.

Přišla mi na to zpráva od jednoho kamaráda: TAK KUN I JEZDEC SE NASEL. TO JE HEZKY KONEC ZA TOU BUJAROSTI. NIKDO NECHYBÍ

Jenže já věděl, že už navždycky jo. Tomáš, jakého jsem ho znal, i ten bláznivý čas, který se nikdy nevrátí.

365

366

367

Osud zmůže víc než lidské záměry.

FORTUNA PLUS CONSILIIS HUMANIS POLLET.

– Livius –

LÁSKA NENÍ DŮM

Bernard zůstal ve Venezuele pět let. I přes ten stesk byl vlastně ve svém hotýlku, z něhož koukal přímo na Karibik, šťastný. Ale to mu došlo, až když se vrátil, neboť něco, nějaká neznámá síla ho táhla zpátky do Evropy. Člověk většinou pozná, že je něco krásné, až když to ztratí.

Přiletěl do Německa a zkoušel začít s Gitou tam, kde skončili.

Ale láska není rozestavěný dům, který přes zimu opustíte. Sedm let pak provozoval čerpací stanici a restauraci, než ho to přestalo bavit. Víc peněz nepotřeboval a rozčilovat se se zaměstnanci také ne. Začal jezdit na důchodcovské zájezdy na Kanárské ostrovy, a teprve když tam byl počtvrté, zmohl se na to, uzavřít konečně další důležitou kapitolu svého života.

Vrátil se do Čech, aby našel Sophii. V jednom celostátním deníku se každý den objevoval malý inzerát: Milá Sophie, hledám tě už tolik let. Chtěl bych tě jen vidět a říct ti, že to, že jsem na tebe mohl myslet ve vězení, mi asi zachránilo život. Nic nechci, jen vědět, že se máš dobře.

Bernard Mares, P. O. BOX 17, Ústí nad Labem.

A protože mu nikdo neodpovídal a vypadalo to na delší čekání, pronajal si byt v Ústí a nechal znovu postavit chatku na místě, kde kdysi stála. I když si tam vesničané udělali skládku.

Dál už ten příběh znáte. Jedné noci šel okolo smetiště opilý spisovatel, jehož fantazii rozjitřilo světýlko na vrcholu skládky.

368

Byl to ze začátku pro ně oba jenom obchod. Formánek najde Sophii a Mares mu za to poví svůj příběh. Ale TICHÁ POŠTA

Lži nám zakrývají oči. Každý den. Pryč od zdvořilých řečí. Pryč od průměrných chytráků, nespokojených se sebou a s celým svitem. Nikteří lidi si neuvědomují, že žijí svůj jediný život jako prasata.

Jsme to my sami, kdo si způsobujeme zlo, ne Bůh, říkám možná předposraní s vědomím, že to bude on, kdo si při setkání s námi nalistuje jakoukoliv stránku našeho života, i kdykoliv jindy kdy se mu zachce. A není to mezisoučet peněz, co jsou napsány nebo odepsány nosím jménem. Pise se tam, jaký jsem. Zlý hodný chytrý hloupý. Sečteno, podtrženo v okamžiku smrti. Brutální součet, vyjadřující skutečnou hodnotu života, míru lásky kterou jsme mu dali celkem ke dni odchodu z tohoto světa. Nepřátelského nebo milého, podle toho, jaký si ho uděláme. A to je asi tak všechno.

Začátek hledání, pro jiného konec cesty. Děkuju, Bernarde, za příběh, za kamaráda, za dalšího dědu. Za silný pocit, že Bůh je ten, kdo bere a dává. Ne my ale naše činy mluví pravdu o nás na místě, kde jsou všechny řeči zbytečné.

„Šílený“ řekl jsem, když mi Bernard dopovídal svůj příběh.

„Co?“

„Vás život. Taková divná prázdnota. A možná jeden zázrak s tou bábou v peřinách Není to málo?“

„Myslím, že ne. Zažil jsem toho přes všechny ty hnusný věci dost i na tři životy Víš, ve valdické knihovně jsem četl jednu knihu o Einsteinovi. Prý řekl že jsou dva způsoby jak žít svůj život.

Že nic není zázrak, nebo že všechno je zázrak. Já věřím stejně jako on tomu druhýmu.“

369

Jak to, že si zpočátku cizí lidé po letmém poznání cosi předávají? Věci. Úsměv. Nic, prchavé pocity, prázdnotu. Lásku.

Skryté nebo otevřené nepřátelství, bolest.

Kód života.

A Bernard Mares ho dal mně. Nejdřív jsem z toho chtěl jen podojit příběh, ale pak jsem pochopil. A posílám to dál. Tichou poštu pro ty, kteří mají schránku. Je to jako lehký vítr, co cítíte na tváři. Nic to neváží, je to neměřitelné, je to pořád tady. Jako mraky Stačí zvednout hlavu a nedívat se jen, co je na zemi.

TELEFONNÍ ČÍSLO SOPHIE K.

Musel jsem se ptát sám sebe, kdo jsem, jaký bych byl v jeho kůži.

A Bernard Mares? Možná jsem pro něj byl bolestivým zpovědníkem, snad se mu i trochu ulevilo. Nebo jsem pro něj byl náhražka jakéhosi přátelství? Nevím. Každopádně něco to bylo, ale nedovolím si to pojmenovat. Dokonce jsem měl potřebu se s ním o některých věcech radit.

Když Sumatru a můj milovaný ostrov Siberut, kde jsem jako reportér několikrát byl, postihlo velké zemětřesení a následně vlna tsunami, cítil jsem, že bych měl nějak pomoct. Po tom, co jsem na tohle téma mluvil v rádiu, dostal jsem nabídku od pana galeristy Hrušky, že uspořádá aukci českých výtvarníků a vybrané peníze mi dá na humanitární pomoc. Radil jsem se i s Bernardem Maresem. Podíval se na mě bezbarvě: „Tak jeďte.“

„Ale já se bojím, že to je moc brzo po tom, co jsem se vrátil z blázince. Co když se tam znovu zblázním? Co když takhle zklamu i tam? Nejen sebe, ale i ty lidi, co mi svěřili peníze.“

„Nemůžete se vyhýbat tomu, co vám přináší život.“

„Ještě jsem nezařídil jednu důležitou schůzku. Našel jsem Sophii.“

370

Překvapeně se na mě díval. Nebyl schopen slova. Čekal jsem jinou reakci. „Mám na ni telefonní číslo. Vy vůbec nejste rád“

„Zavoláte jí, až se vrátíte.“

„Co když kvůli tomu nedopíšu váš příběh?“

„Mladý muži, to, co se vám do cesty postaví, se cestou samo stane. Jen jeďte. A nezapomeňte se u toho lidem, co jim budete pomáhat, dívat do očí.“

Zítra nebudeme ani jakými jsme byli, ani jakými budeme.

NEC QUOD FUIMUSVE SUMUSVE CRAS ERIMUS.

– Ovidius –

TSUNAMI

Sedím doma u počítače, skoro neschopný pohybu prstů po klávesnici, zmrazený tím, co jsem prožil. Myšlenky nejde sehnat do ohrady, abych je zkrotil.

V hlavě jsem pořád tam, na humanitární misi Červeného kříže v Indonésii, kde jsem s Martinem, tlumočníkem z indonéštiny, proměňoval peníze z prodeje výtvarných děl v pomoc lidem. On tlumočil na severu Sumatry, já na Siberutu V Acehu jsme nakoupili knihy a vybavení pro školy, školky a utečenecké tábory. Nejraději jsme ale pomáhali jednotlivým lidem, co přišli o rodiny a majetek, pořizovat nové pojízdné stánky či nářadí pro jejich práci, aby mohli začít znovu.

Nezapomenu na jednu švadlenu, jíž jsem přivezl šicí stroj, který jí vzala ta velká vlna. Dívala se na mě nevěřícně: „A vy jste kdo?

Anděl?“

Nezaslouženě jsme se tak stávali anděly v očích těch, co přežili ničivou vlnu tsunami a zemětřesení. Skutečný anděl ale byl pětačtyřicetiletý pán, co se nám nabídl, že nás bude zadarmo 371

372

vozit na své motorce po jednotlivých úkolech. Asi to vypadalo směšně, tři chlapi na jedné motorce, ale aspoň jsme ušetřili víc peněz na samotnou pomoc. Čekával na nás dokonce i pozdě večer, aby nás odvezl do hotelu. Proč? Pomáháte mojí zemi, já pomůžu vám, říkal. Začali jsme mu s Martinem říkat Anděl. I když byl sám oběť tsunami, nic nechtěl, i když jsme se ho ptali.

Jiní jsou na tom hůř, říkal. Nedalo mi to a několikrát jsem se ho ještě zeptal. Až poslední den souhlasil, abychom mu koupili vrtačku.

Ještě v letadle na západní Sumatru, kde naše mise pokračovala, jsem na to myslel a bylo mně to líto. Byl to můj Anděl.

Pak Martin onemocněl na Siberutu horečkou dengue. Bál jsem se o něj, že mi umře. Dopravil jsem ho do civilizace a pokračoval v misi na svém milovaném ostrově. Léky, potraviny, moskytiéry, háčky na ryby, mačety. Dojalo mě, když šamani uspořádali rituál, při němž žádali duchy zemřelých předků o zdraví, štěstí a dostatek pro moji rodinu a celý kmen Ček. Pořád jsem ale musel myslet na Anděla.

Po návratu ze Siberutu do Padangu na Sumatře jsem byl strašně unavený. Mise skončila a já se cítil prázdně a stýskalo se mi. Na ulicích byly mraky lidí a zdálo se mi, že na mě jen tupě civí.

Prodavači na mě pokřikovali, byl jsem jen předmět obchodu, ještě tak bílý zjev, exot. Možná to byla obyčejná deprese, ale pořád mě trápilo, jestli jsou na světě lidé podobní andělům, dělající věci jen tak, bez zisku. Najednou mi na rameno poklepal jeden z prodavačů, otrhaný nuzák. Vyndal z nůše arašídovou placku a vnucoval mi ji. Skoro jsem na něj křikl, že nic nechci, nekupuji. Jeho ruka pořád trčela ke mně s plackou. Stál a usmíval se. Znechuceně jsem si ji vzal a hledal peníze. Nic nechci, řekl, ta je pro vás, usmál se a zmizel v davu. Byl jsem tak překvapený, že jsem ani nepoděkoval. Mrzelo mě to. Věděl jsem, že se s ním v 373

milionovém městě a v tomhle rozlehlém světě už nikdy nepotkám.

Musel jsem na to myslet i odpoledne, když jsem zabloudil do holičské ulice. Položil jsem se tam v jedné garáži do holičského křesla, zíral do zeleného oprýskaného stropu, pozoroval Číňana, co mi stříhal můj dvouměsíční vous, líně se pohybující vrtuli větráku a necítil jsem vůbec nic, jako bych byl v nějakém bdělém bezvědomí, opilý bez alkoholu, po všech úkolech, co byly splněny, a já se mohl vrátit domů. Štvalo mě, že jsem tomu nuzákovi, co mě obdaroval, ani nepoděkoval. Pozoroval jsem po stěně přeběhnuvšího gekona i ty rychle šmikající nůžky, jako by odstříhávaly ty proběhlé dny a týdny. Nešlo si nevšimnout, jak ty nůžky byly ohlazené a zároveň plné různých rýh od nespočtu holičských rukou. Co ty asi vyslechly nářků, příběhů a chlubení.

A kde to teď všechno je? Cítil jsem se v tu chvíli zvláštně vyčištěný, prázdný, připravený pro nové chvíle, co mají smysl jen v tom okamžiku. Šel jsem jako bez duše plnou ulicí, lidé do mě strkali a já se nepřítomně usmíval. Pomíjivost. Všechno.

V tu chvíli, přísahám na svoji smrt, se proti mně v davu objevil můj prodavač, můj anděl. Z dálky jsem na něj mával. Že si od něj pár těch křupavých placek koupím. Podal mi je, a když jsem vytáhl peníze, jen zavrtěl hlavou, usmál se, hodil si brašnu znovu na záda a vydal se vstříc svému nuzáckému životu.

Být andělem není žádná sranda. Tentokrát jsem ale za ním nezapomněl zakřičet, že děkuji. Hrozně se mi ulevilo a zíral jsem za ním, dokud mi nezmizel v barevné mase lidí, každý proudící jinam, domů, za prací, k holiči, za osudem.

Schylovalo se k dešti. Spěchal jsem do hotelu psát svoji nekonečnou knihu, zbavit se pelu, i když vím, že to tak rychle nejde a něco z toho příběhu ve mně už navždy zůstane. Byl to krásný den. Další den blíž k okamžiku, kdy tu ani jeden z nás 374

nebude a takovéhle krásné dni zde budou bloudit bez nás, určené pro potěchu nově příchozím. Než jsem sáhl na kliku hotelu, zkropily mě první provazce vody. Přibouchl jsem za sebou dveře jako za minulostí, životem, co byl. Každým krokem z něj odcházíme. Než jsem dosedl ke stolu, abych napsal další kapitolu, venku zahřmělo. Mraky se po obloze táhly tak rychle, jako by to byl kouř z ohně bohů, kteří se u něho, někde na začátku světa, odnepaměti baví našimi budoucími příběhy.

Člověk, který má soucit s neštěstím druhého, pomýšlí na sebe.

HOMO, QUI IN HOMINE CALAMITOSO EST MISERICORS, MEMINIT SUI.

– Publilius Syrus –

DOPIS VZTEKLÉMU STARCI

Vážený pane Mares!

Je těžký být andělem, tak jak jste mi o tom říkal, ze by to měl člověk aspoň jednou v životě zkusit. Jo, v těch očích opravdu něco je, až z toho jde husí kůže, ale zas máte na sobě těžký křídla a tak Spíš si připadám jako trochu přerostlá včela obalená pylem těch lidských příběhů, co jsem tu potkal. Jenže nejde jen tak oklepat pyl a letět znovu. Ty příběhy se mě drží ještě dlouho, stejně jako ten Váš, jako by se vsákly do nohou, do křídel ztěžklých tak, že ses nimi následující roky jen bezmocně plácám v úlu. I teď, když už je po celé slavné humanitární misi a já čekám v Padangu na západní Sumatře na letadlo.

Neumím o tom pořádně říct ani sám sobě. Zažil jsem tady leccos. V Acehu jsem ležel v posteli a najednou jako by něco narazilo do zdi, jaká to byla rána. Utíkal jsem z hotelu jen ve slipech, bosý a řval na kolegu, co tam byl se mnou, ať taky 375

vypadne. Houpala se se mnou zem jak paluba lodi ve vlnách.

Jenže zemětřesení bylo nic proti tomu, co člověk viděl na ulicích.

I když už to je pár měsíců po tsunami, pořád to tam vypadá jako po válce, i když jsem žádnou válku neviděl, ale takhle nějak si ji představuji. Třetina města zmizela, ta obrovská vlna ho zametla, jako by neexistovalo, zůstaly jen chodníky, pár centimetrů vysoké základy. Všechno jako by tam mělo úplně jiné dimenze, vyvrácené stromy bordel, občas někde zapomenutá bota v bahně.

Ženské roztrhané šaty uvízlé na rozvalinách jednoho domu skoro už ztratily barvu, neslyšně vlály, když tamtudy proletěl vyšeptalý vítr. Bral od mešity zpěv muezzina, mořský příboj a ty šaty.

Přetahoval se o ně s těmi rozvalinami. Měl jsem chuť ty hadry odvázat, abych je osvobodil a vítr s nimi uletěl hučet jinam.

Pomohli jsme tam pár lidem a to bylo hezký – dokonce bych řekl, že je tak trochu návykový být andělem. Nejradši bych šicí stroj nebo pojízdný stánek do nového začátku koupil všem. Ale ze všeho nejvíc si pamatuji obličej jednoho chlapa, co seděl na zápraží nedávno postaveného domku z palmového listí. Ztratil úplně všechno. Všechny blízké, dům, obchod.

Pozval mě dála já se ho ptal, jestli potřebuje nějakou pomoc.

Zavrtěl hlavou. Nic neříkal a jen mi rukou ukázal, že mám jít dál.

V prázdné místnosti bylo jen pár hadrů, bot a jedna postel, nad kterou kroužily všudypřítomné mouchy. Pak mně mlčky ukázal fotografie své ženy dětí, rodičů a bratra. Pokaždé, když ukázal prstem na jednu osobu na fotografii, se na chvíli odmlčela potom řekl HABIS, což má v indonéštině několik významů. Skončeno, zavřeno, co už není, co netrvá, prošlo, zmizelo. Nebrečel, nic po mně nechtěl, že nic nepotřebuje, a pořád se mně bez hnutí díval do tváře. A pak si šel zpátky sednout na zápraží. Ohlédl jsem se a zamával mu. Kývnul hlavou a potom se zas díval na moře, jako by s ním chtěl pokračovat tam, kde skončil.

376

Ještě cestou od něho jsem fotil zónu tsunami, procházel jsem se tam a byla to spíš procházka po vlastní duši. Musel jsem pořád srovnávat a přemýšlet, co je vlastně v živote důležité.

Nikdo neví, kolik je na nebi hvězd, nikdo neví, co už nikdy nevezmeme zpátky. Něco jsou tajemství, co nemůžeme nikomu říct, i když budeme, milý pane, mluviti pravdu Já vím, že mi rozumíte a odpouštíte mi jako já Vám.

Ten samý den pak šel vedle mé po bahnitý cestě mladý kluk, a když jsem šlápl do louže a postříkal jsem se bahnem, nabídl mne, že o kus dál, kde je jejich utečenecký tábor, se můžu umýt. A jak jsem se myl, ukazoval mně i on fotku svého otce a matky a zase říkal to hrozný slovo HABIS. Byl hrozné milý, a dokonce mé vyprovodil. Ještě mně mával, když mi zazvonil, tady poprvé, můj indonéský mobil, který jsem si pořídil kvůli levnějším textovým zprávám domů.

„Ahoj, tady máma, všechno v pořádku? Žiješ?“

„Žiju.“

„To je důležitý.“

„A u vás všichni v pořádku?“

A moje srandistka máma na to: „Brambory jsou v řádku.“

Jak to položila a já šel tou apokalyptickou krajinou, usedavé jsem se rozbrečel. Nad tím, jací jsme ubožáci, hříčky v rukou osudu. Že všechno je jen na chvíli, ale zároveň jsem cítil úlevu, že s tím stejné nic neudělám, jen se mohu snažit žít v pokoře pro další okamžik. Asi už navždy budu vědět, co znamená habis.

Jo, ale nikdy nezapomenu na ty rozzářené obličeje lidí nebo na tu dívenku stojící v němém úžasu, že se stal zázrak a někdo jí pomohl. Na chvilku jako by na tu velkou vlnu zapomněla, jako by pořád platily pohádky. Jo, jasně, že to za pár chvil odezní a do srdce se jí vrátí prázdnota, ale už tam nikdy nebude sama. Občas jí bleskne hlavou jako sloup jisker, když přiložíš poleno do ohně, že existuje na první pohled stejný, ale jiný paralelní svět. Jsou v 377

něm sny, které se plní, slova, která platí, lidé, kteří se nikdy neutopí, a všem se tam daří plnit svá předsevzetí a objevovat své lepší já. A co hlavně, pane Mares – nikdo tam nemusí pátrat po tom, co má smysl, protože tam na rozdíl od našeho světa dává smysl úplně všechno. Jednou mně můj kamarád Tomáš Kropil vyprávěl, ze četl knížku, kde bylo něco o tom – nepamatuju si to přesně – že za padesát tisíc let sestaví ti nejlepší vědci supervýkonný počítač a zadají mu jedinou otázku: Jaký je smysl života? A ten počítač šrotuje spousty let, než z něj vypadne: 48. A to je podle mě přesný.

Tak mně jako starší člověk, daleko zkušenější než já, řekněte – jaký je smysl tady toho všeho na zemi?

Úplně Vás slyším – ptáte se, proč jsem taková plačka? Nevím, ale zas na druhou stranu jen kvůli tomu asi můžu psát, díky těm všem emocím, které se ve mně převalují jak vyvrhnutá velryba na mělčině, jdou ze mě jak tropický liják v období dešťů, co tady bubnuje do střech.

Povězte mi – je i období lásky a osamění? Zběsilosti? Období smutku? Všechno to mám v sobě. Je ve mně tolik zlosti a lásky.

Tak co se divíte? Vy?

Teď, když už je po všem, poslouchám, jak na střechu bubnuje déšť, vzpomínám na všechno, co jsem tady zažil, snažím se zklidnit, pořád si říkám, včera ti bylo dobře a zítra bude zase.

Už jsem toho tolik tenhle rok zažil, dobrého i špatného, jako by mně život chtěl ukázat, co všechno umí vykouzlit, když se mu nebudu vzpírat. Já vím, že proti Vám jsem Jurt zažil prd, jak jste mi říkal, když jsme se poznali. Ale já se s Vámi nechci měřit, jen si od Vás brát – to Vaše klidný čekání na šanci dosáhnout až ke svým snům. To hledání života a jeho přijímání, jak jste mi říkal, že je to jak v mariáši a já musím s kamennou tváří hrát nejlíp, jak dovedu, s tím, co mám v ruce. Řeknu Vám upřímně, milý pane, že 378

se bojím, že to nedokážu a tu knihu o Vás nikdy nedopíšu. Dneska mám opici, jo, slyšíte dobře – v muslimský zemi.

Už je mi blaze, ležím chvílemi stočený na podlaze. Nic mě neporazí, ledové květy v poušti, zpocené čelo, zebou mě nohy, nedá se dýchat, zpěv od mešity, volám holčičku v dešti, nic mě neporazí, zapomněl jsem slzy pověsit na provázek, její úsměv rozvěsit po obloze, sesbírat ranní rosu, aby měla co pít Hrozné se mi tady, pane Mares, stýská a mám strach. Že do toho zase spadnu, myslím do toho mého pití, neboť nejsem takový hráč jako Vy. Cítím se tady v Indonésii sám a že tu vlastně ničemu nerozumím. Nejradši bych to znovu spláchnul, ta chuť je hrozná. Mám i pochybnosti, jestli jsme tu naši pomoc poskytli těm nejpotřebnějším. Ten stres u rozhodování je velký. Změním život tomu, nebo jinému? Předávali jsme pomoc jednomu, a i když jsem nechtěl, viděl jsem celý les rukou, který volal, abych pomohl právě jim, protože jejich děti nemají co jíst.

Je to zasraná situace a ani se pak nemůžu radovat z toho údivu v jejich očích, jak jste mi radil. Jo, je to síla a jsem šťastný, že jsem to viděl, a když mně bude nejhůř, tak si na to znova vzpomenu, je v tom asi opravdu nějaký kouzlo – jako kdybych se napil nějaký zvláštní síly a radosti. K čemu mně to ale je, když jsem si tady na černým trhu po těch dvou měsících abstinence musel koupit pašovanou whisky, dojít na hotel a tam skoro naráz bez ničeho vypít půl té láhve, až se mně udělalo zle a všechno jsem to zas do tý díry v podlaze tureckého záchodu musel vyzvracet?

Přišel pak ke mně Doug, jeden Australan, aby mně nabídl trávu, jako marihuanu myslím, a já mu říkal, že už mám dost, a on se jen smál a smál se strašně dlouho a mně bylo tak zle, že jsem myslel, že vyrazím ty dveře a budu utíkat až na druhý konec města a nezastavím se a budu utíkat takhle pořád dál, jako by šlo svému životu utéct. Ale to přece nejde, já vím, říkal jste mně to, 379

taky jsem si na Vás vzpomněl a řekl jsem si, že nesmím bejt takovej posera.

Jo, a to Vás asi potěší – jak jste mně v Mauthausenu říkaly ze jestli s tím nepřestanu, budu mít místo mozku tygra v džungli, tak se podržte, ale když u mě v pokoji ten Australan seděl a smál se, tak jsem najednou úplně zřetelně viděl, jak se mu obličej mění v kočičí hlavu a úplně žlutě mu svítí ty jeho tygří oči. Jestli jsem ten večer pils tygrem, který se šíleně smál, protože jste mi to několikrát říkal a já si to vsugeroval (nebo protože jsem pak dopil zbytek tý láhve), nebo jestli to byl opravdický tygr, který se jen lidsky šíleně smál, – nevím. Prý se tady na Sumatře takový věci stávají létajícím šamanům, kteří dokážou rozhrnovat déšť, aby na nepři chůzi v něm nepršelo.

Každopádně mě to úplně probralo. A to se mně už zdálo, že jsem díky té Vaší radě – dívat se těm, co pomáhám, do očí – už blízko něčeho, snad trochy poznání, ale musím říct, že nejspíš do děravé nádoby toho moc nenaliješ. Nebo je toho na mě poslední dobou trochu moc. Brečel bych, jak pořád zůstávám v tom přízemí lidského vědomí, jak mi pořád cosi uniká, jak sám dnes a denně bojuju se svou slabostí a přízemností, přestože mně osud poskytuje dostatek podnětů, abych se změnil. Cítil jsem to jako něco důležitého, a teď jsem zklamal sám sebe a zase musím začít znova.

Někdy jsem ze sebe unavený, a hlavně zklamaný. Ale přísahal bych Vám, pane Mares, že moje první myšlenky jsou vždy správné. Ne že bych nevěděl, co je dobré a co špatné, ale často nemám pevnou vůli. Jediná dobrá věc je, že to o sobě vím a můžu s tím každý den bojovat. Nejhorší je, že pokud bych se chtěl celý změnit v člověka, co nepije víno, když hlásá vodu, tak budu muset být každou chvíli ve střehu. Nevím, jestli jsem tak silný, ale pokusím se o to. To neznamená jen nechlastat, ale i nebýt žádostivý pocitů, věcí a poznání, co mi nenáležejí. Měl bych se 380

radovat z toho, co mám. Život, co jsem chtěl, svobodu, zdraví, čas. Abych o sobě neměl iluze, nic od sebe a od nikoho nečekal, byl k sobě přísný a nebyl sobecký, neustále hledal rovnováhu, poznání o smyslu toho všeho tady, třeba proč Váš život byl takový, jaký byl, jestli aspoň náznakem teď sám tuším, jak zemřu, aspoň kousek poznání, jen tolik, kolik mně ho nadělí osud.

To byl dar téhle cesty – někomu pomáhat, přemýšlet o životě, dělat anděla, snad se zas o trochu posunout. Cítím, ze mi ta cesta něco nehmatatelného dala. Snad novou chuť psát, i přes to, co se stalo na hotelu, dál bojovat, i když jsem už unavený z toho permanentního válečného stavu, ve kterém se nalézám. Snad si jednou dám sám se sebou mír. Vím, říkal jste to – všechno je, chlapče, v tvé hlavě. Řekl Vám už někdo, abyste šels těmi svými moudry a citáty z valdické knihovny někam?

Každopádně bych Vám chtěl říct, že Vás mám rád, i když Vás teď úplně slyším, jak jako správně vzteklý stařec řvete, ať s tím jdu do prdele, ale mně to je fuk. Nebojte se, do očí Vám to nikdy neřeknu, jako bych Vám nikdy neřekl všechno, co jsem Vám napsal v tomhle dopisu.

Lidi jsou zvláštní, neříkají nikdy to, co by ve skutečnosti chtěli – jako by byla hra i to, jak málo projevíme citu, abychom neprohráli a nebyli ti, co někoho potřebují – a tím pádem jsou směšní jako letní počasí, kterým si je každý jistý do doby, než nepřijde. Vůbec bychom moc věcí chtěli svým blízkým říkat, až když o to nestojí nebo už zmizeli. Tohle jsem si z Vašeho příběhu vlastně vzal asi nejvíc, že těch opravdu blízkých lidí potkáme za život zoufale málo.

Proto až se vrátím, zavolám Vaší Sophii. Slíbil jsem to. A Vy jste slíbil, že mi prozradíte tu Vaši druhou radu, ten Váš klíč ke štěstí, který jste bohužel našel tak pozdě. Doufám, že na tu radu budu připravený a nezmizí mi zas v přízemí lidského vědomí. Ale vy jste taky nebyl dokonalý, ale nakonec jste to dokázal, ne?

381

To mně dává sílu, a vlastně i naději. Čas změnit se mám až do své smrti – ale k čemu mně to pak bude? Konečně jsem Vám to všechno řekl – to já jen, abyste věděl, jaké je to, poslouchat vyklízení haraburdí z hlavy které tam naházel život. Ne, teď vážně – konečně to všechno zmizelo, jsem prázdný a můžu začít znovu. I díky Vám. S novým příběhem o muži, co přežil válku, vězení a začínal v pětačtyřiceti znova. Proto bylo dobré být tady a vědět, co chci příště. I když kdo ví, co zase život přinese.

Tak

se

opatrujte,

pozdravujte

Hamburk

a nábřeží

Finkenwerder.

S úctou Váš sepisovatel J. F.

Co osud nedal, nemůže ani vzít.

QUOD NON DĚDIT FORTUNA, NON ERIPIT.

– Seneca –

NEVIDÍ

Když jsem přiletěl z Indonésie, zkusil jsem zavolat do jeho ústeckého bytu, jestli se už vrátil z Hamburku. „Haló, to je pan Mares?“

„Né, to je jeho bratr,“ odpověděl mi.

„Jak se máš?“

„Už na to kašlu. Dneska jsem přestal vidět.“

„Na co kašleš?“

„Na všechno. Co mám dělat, když jsem přestal vidět i na to poslední oko? Je konec, Pepiku.“

Doktorka zjistila, že mu v oku praskla žilka. Když jsem ho nechával v nemocnici, byl dojemnej, nejvíc, jak může být vzteklej stařec.

382

Když se ho ptali, koho mají uvědomit v případě úmrtí, odpověděl zase těmi svými citáty: „V případě úmrtí se nevrtí.“

„Bernarde, tam musíš někoho uvést. Co tvého hamburského právníka?“ řekl jsem. Ignoroval mě: „Nikoho nemám, sestři.

Napište tam tady pana spisovatele. Píše o mně knížku, víte? Já jsem válečný zločinec, aby bylo jasno. Pěkně mi dával těmi svými otázkami. To nebyly otázky, ale vědomé trápení staré osoby, která se už nemůže bránit.“

„Vy chudáčku,“ usmál jsem se.

„Jo, je to pěkná kurva, sestři,“ nenechal se odbýt a pokračoval: „Jak říkám, to bylo pořád: ‚Zkuste si vzpomenout!‘ Chápete?

Nutil mě vzpomínat i na věci, který nebyly hezký, a tak jsem je zatlačil hluboko dozadu, nebo se o to aspoň šedesát let snažil.

Přijde si do mýho života a já potom nemůžu spát. Jestli mi to oko neprasklo kvůli němu.“

„Koho tam mám tedy napsat?“ přerušila ho netrpělivě sestra.

„Vždyť říkám. Napište tam jeho. Nikoho jiného nemám.“

Po návratu z nemocnice se mu to zlepšilo, viděl alespoň obrysy, ale pořád skuhral a mluvil o tom, že půjde na Mariánskou skálu si skočit. „Ale vy to přece nemůžete zabalit. Musíte vidět Sophii a vyhrát všechny ty procesy.“

Ožil. „Doprovodíš mě na policii? Chci podat další trestní oznámení na tu advokátku. A pak zavoláš Sophii.“

Soudil se nejen se svou bývalou advokátkou, ale i s českým státem. Zajímavé bylo, že v obou procesech to soudila jedna a táž soudkyně. A v obou to zamítla.

Byl jsem u toho. Po vynesení rozsudku ve sporu on versus stát ani nečekal na odůvodnění a obtížně se zvedl, že už půjde. „To je znevažování soudu, ještě jsem nepřečetla odůvodnění,“ skoro vykřikla. Mávl holí: „To už je jen omáčka a na tu já nejsem zvědavej,“ a štrádoval si to ke dveřím.

383

Ze soudu ho potupně vyprovodila justiční stráž. Bylo mně trapně, jemu ne, ještě za nimi hrozil svou bílou holí. V novinách o něm pak vyšel článek „Esesman žádá miliony“.

Policisté ho brali, když jsme k nim zašli, jako obtížný hmyz, potrhlého dědka, notorického stěžovatele. To se mi nelíbilo. Řekl jsem, že je zajímavé, že to v obou procesech soudila jedna a ta samá soudkyně. Ze když zamítla jeho žalobu na Českou republiku, zasedl k zákonům a se sveřepostí sobě vlastní zjistil, že soudkyně nemá pravdu, že byl opravdu poškozen, neboť podle §

261 z roku 1964 není za hlášení svých sociálních dávek odpovědný on, ale náčelník vězeňského útvaru, v tomto případě major Král. „Ale pan Mares se nedal a podal odvolání. Zákon hovoří jasnou řečí a neznalost neomlouvá. Soudkyni obzvlášť.

Jestli, pánové, rozsudek prohlásí Nejvyšší soud za špatný, půjde to s kariérou té soudkyně z kopce. No a tahle samá paní soudila též kauzu s advokátkou, která od Marese přijala zálohu šedesát tisíc, a nic v jeho prospěch nevykonala. Soudkyně Pirklová to též zamítla. Podle mého je to obyčejná msta za to, že ji Bernard Mares u předešlého případu přistihl na švestkách. Soudkyně, a nezná zákony. Copak jsou soudci nějací zvláštní lidé?“

Najednou se na toho mého vzteklého dědka přestali dívat jako na nějakého notorického stěžovatele. Řekl jsem jim, že na peníze, o něž se soudí s českým státem, kašle, ale že ho štve, že čekají, že to vzdá nebo zaklepe bačkorama. Říkal jsem jim, jaký to je bojovník. Že mu jde o výhru, pocit, princip. Vyprávěl jsem jim v kostce to, co vám.

Oba kývali souhlasně hlavou a usmívali se na Marese.

Chtěl to nějak uzavřít, a tak řekl, že ta Pirklová je opravdu svině. Hned jsem ho před těmi policisty pokáral: „Takové slovo se, Bernarde, neříká.“

„Jo, jo, je to svině,“ opakoval umíněně.

384

„Podívejte se, soudy jsou nadřízenej orgán, nemluvte tak,“ řekl starší vyšetřovatel.

„Co bych tak nemluvil, je to obyčejná svině, a to křivdím prasatům.“

Policistům se před očima jako v Kafkovi proměnil v odporný hmyz a jim spadly koutky.

Pomyslel jsem si, že Bernard přes všechna vítězství nikdy nedojde klidu. Vždy plaval proti proudu a doplaval. Dobře. To neznamená, že nejsou jednodušší, míň únavné způsoby existence.

Napadlo mě, že je tu za trest. Asi se musí provztekat až ke smrti.

Vypoklonkovali nás ven. Šance, že jeho trestní oznámení budou brát vážně, se povážlivě zmenšila. Nemluvil jsem na něj.

Udělám mu takové entrée, a on to zahodí.

Po chvíli řekl: „Tak se nezlob, ale mně to šlo prostě z pusy samo.“

Na usmířenou mě pozval na oběd do známého ústeckého hotelu. Číšník si psal objednávku: „Jasně, to máme jednoho králíčka“

„Ale já bych chtěl králíka, ne králíčka,“ vymezoval si Bernard zvláštní zacházení.

Číšník chápavě řekl: „Ano, takže dáme velkou porci.“

Vzteklý stařec zavrtěl hlavou: „Ne velkou porci, ale králíka.“

Když toho králíka přinesl, byl Bernard očividně zklamaný: „No počkejte No ne, poslouchejte, ale ten králík byl nějakej malej, ne?“

„To je vykostěné. Byl asi nějaký menší, to je možné.“

„No kvůli tomuhle kousku jste toho králíka ani nemuseli zabíjet,“ znechuceně konstatoval Mares.

Bylo mi za něj hloupě, a tak jsem s omluvným pohledem poděkoval.

385

„Tady se neděkuje, tady se platí,“ řekl suše Bernard a začal si nevzrušeně čistit párátkem zuby.

„Někdy mě, pane Mares, serete,“ řekl jsem mu a myslel jsem na to, že se asi opravdu musí provztekat až ke své smrti. Jako bych to přivolal. Možná to taky cítil, protože mi řekl: „A teď už zbývá jen Sophie. Zítra jí zavoláš.“

DEN, KDY PRACHY MĚLY KŘÍDLA

Telefonoval jsem Sophii mobilem přímo ze smetiště. Představil se mi nějaký mladý hlas – Karel Kopáček. Řekl jsem mu, koho chci.

„Babičku?“ Chvíli bylo ticho, než se přišourala k telefonu. Bylo to pražské číslo. V té chvíli Bernard Mares klopil zrak. Myslím, že se hrozně bál.

„Prosím, Sophie Kopáčková.“

„Mám pro vás opravdu důležitou zprávu. Jmenovala jste se, prosím vás, za svobodna Rubinsteinová?“

„Já nemám ráda překvapení. Ale jmenovala jsem se tak.“

„Můžu vás poprosit o schůzku?“ řekl jsem pokud možno co nejdůvěryhodněji.

„A o co se jedná?“

„O co se jedná?“ opakoval jsem nahlas a očima se zoufale obrátil na Bernarda Marese. Díval se, zrádce, pořád do země.

„No, mám asi pro vás strašně milé překvapení.“

Kupodivu souhlasila. Domluvili jsme si na druhý den odpoledne schůzku v kavárně na nábřeží, že ji prý doprovodí vnuk. Na stole bude ve váze kytice žlutých gerber.

Schůzka byla krátká. Když spatřila u stolu mého muže ze smetiště, na místě se otočila a vnukovi nahlas řekla: „Já ho nechci vidět.“

386

387

Bernard vzal z vázy květiny a šel k ní. Ty zlomí asi každou ženu, i takovou, jakou jsem viděl já. Žádná křehká Sophie, krásné oči nebo dokonce tělo. Čas je neúprosný. Před sebou svým břichem tlačila výtlak minimálně sto padesát kilo. Vypadalo to komicky, když jsem je viděl oba pohromadě. A taky, nevím proč, smutně.

Poodešel s ní k volnému stolku a sedli si tam spolu. Omluvně jsme se na sebe s jejím vnukem usmáli. Povídali si tak patnáct minut. Co je to proti věčnosti, kterou trvá lidský život?

Řekla mu, že to tenkrát nebyl její manžel, ale že ho udala sama, když na ni marně čekal na nádraží. „Takovou pitomost udělat!

Utéct do Ústí! To tě nenapadlo, že tě budou hledat u mě?

Vyslýchali mě. Měla jsem dítě a bála se o něj. Kdo to měl vydržet?“ ptala se ho.

„A jak to mám teď vydržet já?“ ptal se jí zase on.

Chvíli se jí asi díval do očí, ale přesně to nevím, seděl ke mně zády, hlavu měl natočenou k ní a ona se s bradou vztyčenou vyzývavě dívala přímo na něj. Takový ten pohled lidí, do kterých byste to nikdy neřekli, ale pak je přistihnete dělat něco hloupého, poslouchat za dveřmi nebo krást nějakou nesmyslnou cetku, bez níž se mohli obejít. Proto nemám rád takové ty na první pohled slušné a normální lidi, kteří se cítí hrozně dotčeni při první pochybnosti o nich. Když je pak opravdu u něčeho přistihnete, dívají se na vás právě tak drze, zpříma, s pohledem, jako že co – a vám je trapně za ně.

„Ale proč?“ řekl Bernard Mares a nahnul se s tou otázkou co nejblíž k ní, snad aby jí ulehčil zpovídání a my to neslyšeli.

Udivilo ji to. Zakroutila hlavou a nechápavě se na něj podívala.

„Jseš hrozně starej a ten bílej knírek je směšnej,“ vyhnula se odpovědi.

„Ty už taky nejsi žádná mladice,“ řekl smířlivě a pokračoval: „Takže už máš děti, vnoučata“

388

„Jo, tady to je vnuk,“ řekla hrdě a ukázala za něj. Otočil se.

Vnuk se lehce uklonil a usmál. „Takže jsi šťastná, to je dobře.“

„Jo, šťastná.“

„Tak to jsem rád,“ opakoval pořád, jako když se v něm něco zaseklo. Pak se chytil záchranného kruhu vzpomínek: „Víš, jak tenkrát v tom,“ najednou se ale zarazil, jako by mu to došlo, vstal, řekl, že to pro něj bylo zajímavé setkání, a podal jí ruku, aby jí pomohl vstát. Drala se z té sedačky sama, jako by si toho gesta nevšimla. Ke dveřím ale už šli zaklesnuti do sebe, přestože chvíli zaváhala, když jí nabídnul rámě. Spěchal jsem za nimi a vnuk taky.

Cestou jsem zaslechl, jak se jí ptá: „Tak proč?“

„Nemělo to konce,“ řekla a teprve tím ten příběh jejich lásky opravdu ukončila.

Mlčky poděkoval pokývnutím hlavy a podržel jí i jejímu vnukovi dveře, když odcházeli.

Zdrchaní jsme si sedli ke stolu. Díval se nepřítomně ven na tramvaje. Jezdily tam, jako by se nic nestalo. Cililink! Cililink, zvonily někomu do dalšího kola.

Přišel k nám číšník: „Dáte si už něco?“ Zavrtěl jsem hlavou.

Chtěl jsem Bernarda Marese rozptýlit, a tak jsem řekl: „Buďte rád, taková tlustá bába.“

„Mladý muži, prosím.“

Zmlknul jsem.

„Jestli mi nějak chcete vyjádřit podporu, napijte se se mnou.“

Bojoval jsem s chutí se napít. Vzpomněl jsem si na Tomáše. To už se budu muset celý život ovládat?

„Rád bych, ale nepiju.“

V tu chvíli se k nám přitočil znovu číšník, který předtím jen poodstoupil a z pár kroků nás sledoval. „Tak dají si pánové něco?

Tohle není čekárna,“ řekl důležitě. Nesnáším přezíravou obsluhu, 389

obyčejné nosiče vody, kteří si myslí, kdoví co nejsou, a proto si můžou vyskakovat na hosty. Bernard ožil spolu se mnou a řekl: „Dejte nám sodovou vodu.“

S převahou se usmál: „Ta není. Evian, Mattoni nebo Perrier?“

„Mně to je jedno, pane, od koho ji kupujete, já chci vodu.“

„Stojí padesát korun jedna,“ povzdechl si naoko lítostivě.

„Prosím vás, nezdržujte a doneste nám tu vodu,“ řekl Bernard.

Nasupeně za chvíli přikvačil a bouchal s těmi skleničkami a láhvemi o stůl. Ani netušil, jakou službu svou arogancí muži ze smetiště prokázal. Zmírnilo to jeho prázdnotu z toho setkání před chvílí a zaplnilo ji opět hrdostí, jako tenkrát, když na vycházce v base uzemnil Krále. Viděl jsem ho, jak roste, když číšník nasupeně připlácí účtenku na stůl.

„Ještě jednou ty vody.“

„Nejdřív zaplaťte.“

„Tady máš a klusej pro další,“ vyndal z kapsy na stůl štos tisícikorun a jednu po něm hodil. Číšník začal něco blekotat, ale Bernard Mares jen mávl rukou. Klopil jsem oči na tu hromádku peněz. Podíval se na ni taky a smutně řekl: „To byl dárek pro Sophii. Není toho moc,“ řekl omluvně a pak potichu dodal: „Tri sta tisíc. Starej člověk toho moc nepotřebuje.“

Opíjeli jsme se minerálkou. Nešlo k tomu nic říct. Abych přehlušil to ticho, řekl jsem: „Za to pozvání děkuju, ale nemůžu pít. Jak jsme se měsíc neviděli, předtím než jsem jel do Acehu, tak to jsem byl v blázinci. Kvůli chlastu. A taky kvůli tomu vašemu příběhu. Piju rád, ale nemůžu. Děkuju.“

„Tak já vás opiju jinak, pojďte,“ shrábnul hromádku peněz a zvednul se.

Ke své smůle dorazil k našemu stolu ten pingl. Devótně se usmíval, jako že staří kamarádi. Muž ze smetiště nehnul ani brvou, počkal, až postaví minerálky na stůl a do koruny mu vrátí.

390

Pak jsme vyšli ven, on mi podal ty peníze, co shrábnul ze stolu, a pro sebe z aktovky vyndal další. Řekl: „Dávejte to lidem, kteří se budou smát,“ a vyrazil přes ulici na most a hned nabídl strážníkovi, co tam řídil dopravu. Byl evidentně v rozpacích, ale pak s úsměvem odmítl. Jeden řidič stáhl okénko a nastavil ruku.

Ten šedovlasý pán s náručí plnou peněz ani na chvíli neváhal a podal mu jednu. Při tom mu jich pár vypadlo. Z aut na začátku mostu, která čekala na zelenou, vyskočili dva řidiči. K nim se vydali další. Neváhal jsem a začal rozdávat po bankovce každému taky. Musel jsem se smát a šel dál po mostě za Bernardem Maresem směrem na Malou Stranu. Lidi se smáli také, běželi za námi, a jak z nás padaly tisícovky, zvedali je, pískali a křičeli. Jedna mladá holka dokonce tancovala. Okolo nás jel pomalu taxík, jeho řidič se vyklonil z okna a plácal do střechy svého auta a kynul nám, ať nastoupíme. Nic nepochopil. To nebyl akt předvádění se grófu, kteří na to mají, ale jen pijatyka pijáků života. Svátek všech podobných opilců radosti, kteří šli za námi, vlnili se a též zpívali. Byl to příslib příštích dnů, které můžou být plné takových okamžiků. Byl to pohyblivý svátek a já se v něm točil a hořel radostí, smutkem, smíchem a žalem, hořel jsem Bernardem i sám sebou, hořel jsem všemi mrtvými a živými, co kdy přešli tenhle most, hořel jsem pohledem na racky, plakal jsem, když se v té vřavě ke mně muž ze smetiště přitočil a křičel, ať nepíšu o těch prohrách, kterými prošel.

A já se zase smál a myslel na to, že se vždycky zvednul, a taky jsem mu to řekl. A on tak smutně kývl a přitom se smál. Smáli se i japonští turisté okolo, kteří taky začali vyhazovat do vzduchu bankovky, a Italové zas mince, protože si mysleli, že je to nějaký místní svátek. V Ústí jsme nakonec přeci jen popili a trochu jsme vyváděli. Nad ránem nás vyhodili z baru a my se tam dobývali zpátky, že tam Bernard zapomněl hůl.

391

„Já se z vás zblázním,“ řekl číšník a odběhl pro ni. A já za ním, šťastný a rozesmátý, řval: „To vy nemůžete, to můžou jen lidi jako my, lidi, co jdou nahoru a pak dolu a tak pořád dokola.“

KLIDNÉ HODINY TOHO RÁNA

„Dobro se vyplácí, ale nikdy nic nečekejte,“ řekl mi těsně před spánkem Bernard Mares a poprosil mě, abych aspoň neříkal jeho pravé jméno, protože se stydí.

„Nic nečekejte,“ snažil jsem se navodit veselost včerejšího dne, ale nic neřekl.

„Hezký sny,“ popřál jsem mu.

„Co to je?“ zabručel a zatímco já usínal, on se připravoval znovu na válku, na oči té mrtvé holky z Pešti, na Julia S., kterého poslal jako tajemník do lochu, na ruku sestry představené Dulcie v jeho kalhotách, na hodinu, kdy čekal v Bratislavě na smrt, na samé hnusné, vyčítavé sny, jako každý večer, ale tentokrát, stejně jako kdysi v sirotčinci, znovu stál na svahu, než roztáhl ruce a letěl a lidi na něj zdola křičeli, jak to dělá, a on, že jen musí roztáhnout ruce, že je to tak jednoduché, ale pak si všiml, že mezi těmi lidmi dole není jediná dívka nebo žena, jen kluci a různě staří muži, a až když se podíval pořádně, s hrůzou zjistil, že se dívá na svoje obličeje, jako by letěl nad úsečnicí svého vlastního času a nemohl sám sobě dole pomoct, a tak raději vletěl rovnou do tmy, kde nejsou žádné pitomé sny, když tu najednou přišel jeden malý chlapec s bandaskou na mlíko a on se mu snažil něco říct, i když tušil, že to je jedno, že karty osudu byly rozdány, že ten chlapec dojde jednou až sem do létajícího snu, a tak to bude pořád dokola, jako kdyby se někde zasekl čas. Ráno jsem se probudil brzo, právě odcházelo narůžovělé svítání, pan Bernard Mares ještě spal nebo to předstíral. Šel jsem ven, sednout si se 392

silným černým čajem, který jsem si zamiloval v Egyptě, před chalupu. Seděl jsem tam dlouho.

Jsem asi pitoměj, ale často mě dojímaj ty nejnemožnější věci – třeba opršelý hřeben střechy naší stodoly v plném slunci pozdního rána, zpěv ptáků tamtéž, bzukot žlutočerné vosičky, mouchy, co se maskuje jako vosa, letící na místě kousek od mých očí, jako by si mě prohlížela, tichý šelest padající trávy pod kosou Honzy, bělovlasého pána z vedlejší chalupy, mého jediného stálého souseda v té hlučné samotě.

Na tyhle věci jsem sysel, jako bych se pořád bál, že jednou zmizí a už nikdy nebudou a já si je nevybavím ve svých vzpomínkách ani ve fantazii. Možná proto píšu, ze strachu z času, jako bych měl předplacen smutek hodně dopředu, že tohle všechno zmizí, tenhle bláznivý kolotoč křehkých věcí, šmouh na obraze, klidné hodiny tohoto rána, kdy mi je dobře, přestože vím, že se to nikdy nevrátí. Miluju všechny věci, které jednou ztratím.

Snad proto Bůh je, odsud až tam, přiznávám, největší věc, co se vejde do vesmíru, pláču nad komíhnutím jeho oka, rozmarem, pro který jsem tady. Bál jsem se smrti a ten strach mě občas navštěvuje. Od doby, co si Tomáš zlomil vaz, o něco častěji. Je to ochromení, co nám milosrdně svazuje ruce, když jsme ohroženi.

Vím, že s tím nic neudělám, a Bůh je mi svědkem, že tohle ráno bych zachoval. Ale už by to nebyla taková nádhera. Tetelivá krása z úzkosti, kdy se zatáhne a bude pršet.

Zaslechl jsem šramot a vzápětí můj muž ze smetiště vylezl z chalupy do toho slunce venku a smutně řekl: „To je zas psí počasí,“ a já jsem mu najednou v té chvíli poprvé úplně rozuměl, aniž bych se smál, a to doufám navždy. Poprosil mě, abych ho odvezl do jeho chatky.

Už je to na mně. Oficiální dokumentace jeho a vlastně i mé cesty.

393

Radši na tu obrovskou horu stoupám, než chabě popisuju onu cestu, ale jak jsem řekl, musím to napsat, nahamounit do zásoby, pro chvíli, až jednou zmizí z mé mysli hřeben střechy toho rána, až prostě zapomenu. Na smutek, co chutná krásně – nebudu vědět, co to bylo, budu se snažit odhalit to: vzpomínky na vesmír, co letěl okolo a já stál tiše – bude to jako zadřená tříska, večer dolovaná z dlaně, aniž bych tušil, odkud se tam vzala.

Cokoliv a od kohokoliv je dobře řečeno, pokládám za své.

QUIDQUID BENE DICTUM EST AD BULLO, MEUM EST.

– Seneca –

MANDALA

Píšu a pomalu se asi blížím k doskládání oné mandaly která se podobá životu hrdiny mé knihy. Snad bude krásná a pravdivá i přes všechnu tu bolest, co v sobě skrývá. Baví mě ji psát čím dál víc. Skoro mě až mrzí, že bude hotová, ale už se samozřejmě těším na okamžik, kdy ji budu držet v ruce, na tu věčnost, kterou máme uloženou v sobě, v našich prchavých životech.

394

395

396

Vítězem nad osudem je moudrost.

VICTRIX FORTUNAE SAPIENTIA.

– Iuvenalis –

VAKY NA NEODESLANOU POŠTU

Když jsem mu předčítal poslední kapitoly, projevil zájem být na křtu, u prvního prodeje. Aby viděl, jestli to lidi zajímá. Voyeur vlastního života. Zahlédnout konce jeho paprsků. Jako by šlo zhlédnout osud jako obraz v galerii a pochopit ho během pár sekund, když se to předtím, za tisíce roků, nikdy nikomu nepovedlo.

„Stejně to bylo krásný, celej život,“ řekl zničehonic a pokračoval: „Ještě bych rád jednou ochutnal lásku, ženskou. Ale už by mi asi nefungoval. I když teď jsou na to nějaký prášky.“

„Koupím vám je. Jen aby mně neprodali prášky pro ženskou a vám se neotevřely rány z druhý světový.“

„Mein Gott! Ty jsi tak blbej, Pepiku,“ smál se na celé kolo a pak začal vzpomínat na dívku z Pešti. „Ta ti měla“

Nenechal jsem ho to doříct. Vítězoslavně jsem vyhrkl: „Na bílý kůži černej klín. To je vaše gusto.“

„Někdy seš na obtíž. Víš o tom?“

Potěšeně jsem kývl.

„Jednou se uchlastáš,“ řekl, když mě zkoumavě pozoroval, jak si nalévám další sklenku.

„Moudrost starců,“ zasmál jsem se.

„Co to kecáš, Pepiku,“ rozlítil se. „Moudrost je spíš jen dobrá znalost toho, co smíš a co nesmíš. Ale skutečná moudrost nepřijde se zkušenostmi, věkem, ale jen s prohrou, kterou umíš obrátit ve vítězství.“

397

Můj milý, mezinárodní zločinec, vzteklý stařec. Moje zrcadlo, špatný pocit ze sebe i záblesk naděje Nakonec si nalil se mnou.

Opili jsme se. Zpíval mi francouzsky, česky, německy a rusky.

Nejkrásnější byla píseň o donském kozákovi Stěnku Razinovi.

Naučil se ji v ruském zajetí, neboť její slova slyšel při každé jejich pitce. Zpíval ji rusky zadumaně, až z toho bolelo u srdce: „Volho, Volho, máti rodná, tak promlouvá ku vlnám, na dně svém co poklad vzácný dobře chraň, co dnes ti dám“

Říkal jsem mu, že jestli mně něco zamlčel, tak celej ten román nemá smysl. Zhroutil by se jako domeček z karet.

„Víš, co ti můžu říct?“

„Ne,“ odpověděl jsem s hraným zájmem.

„Polib si prdel, jo?“

Myslím, že to byla jediná odpověď, kterou jsem čekal.

Propil se do stavu, kdy mu to bylo jedno. Už mu všechny moje otázky byly fuk. Byl jinde. Ve vesmíru se svými myšlenkami, sny a paralelními životy. Jak může čtyřiaosmdesátiletej chlap takhle chlastat? Jen kvůli dvaceti letům v lochu?

Připadalo mi, že následující ráno mu běhaly hlavou zmatené myšlenky. Že je unavenej, ze sebe. Že stejně nemůže opravdu nikomu říct všechno o tom, co se stalo.

Po probuzení nám bylo oběma špatně.

Dívám se na sebe do vody v záchodě, když zvracím, a ptám se sám sebe, kdo jsem. Vidím ty vaky pod očima, jsou jako ty, s kterými vybírají poštovní schránky. V mém ztraceném případě jsou asi na neodeslanou poštu. Komu? Nikomu. Všem. Nebo jsem nebyl schopný žít jako normální člověk? Měl by člověk žít řádně, aby se nemusel bát říkat pravdu? A co když ne? Co když jsem od narození měl být právě takový a cítit teď, co cítím?

398

Nikdo z nás není bez hříchu; jsme lidé, nikoliv bozi.

NEMO NOSTRUM NON PECCAT, HOMINES SUMUS, NON DII.

– Petronius –

JÁ VÍM

Tahle knížka je pro mě naprosto strašná. Už nikdy nic takového nechci psát. Je na hraně mého šílenství, schopnosti napsat pravdu. Jsem unavenej. Je to jako nějaký tmavý grál pohlcující všechno světlo. I Bernarda asi mučila.

Když jsem mu z ní dnes četl, poprosil mě, abych už toho nechal.

„Potřebuju ti ještě přečíst pár stran z války poradit s nějakými historickými fakty“ zkusil jsem ho přesvědčit. Zavrtěl hlavou: „Už ne, Josef. Já už nemůžu. Prosím. Jak jsi četl o Ralfovi Ne.

Já mu slíbil, že ho nikdy nikde nenechám.“

Chvíli bylo ticho, jak propátrával paměť jako pes stopu. Pak mi řekl: „Co jsi napsal, je je krásný a pravdivý. Bohužel. Víš, včerejší půlnoci se mi to všechno vrátilo. Už si budeš muset poradit sám. Předtím se mi zas zdálo o španělských vojácích.

Jdou přede mnou a vedle mě. V těch svejch šaškovskejch, parádních uniformách SS a s těmi střapci na čepicích. Povídají si, smějou se a někam jdou. Já s nima. Hrozně dlouho. A nevím kam. Vzbudím se, posadím se na posteli, a vidím je pořád. Jak se smějou. Už mám halucinace, Josefe.“

Rozloučil jsem se a odešel.

Promiň, Bernarde. Bolí to. Psaní je cesta lemovaná nejen radostí, ale i utrpením.

Další den mi zavolal, abych ho doprovodil na psychiatrii.

„A kdo tam koho povede?“ pokusil jsem se žertovat, ale on se nesmál.

399

ČMÁRÁNICE, POZNÁMKY, VĚTY, SLOVA

S jeho zdravotním stavem to šlo ještě víc z kopce. Jako by jeho tělo po setkání se Sophii odmítlo jít dál. Tělo jako důkaz, obraz duše.

V noci ho znovu odvezla záchranka. Volali mi, že bude muset na operaci do vinohradské nemocnice v Praze. Že má slabé srdce.

První operace se nepovedla, měl silné vnitřní krvácení. Tak ho po dvanácti hodinách odoperovali znovu. Lékař mu nedával moc šancí. Nemohl jsem spát a pořád jsem volal do nemocnice. To mi umře dřív, než tu knihu uvidí? Naštěstí mi pak volali, že už ho probudili z umělého spánku, i když má prý zatím dýchání zajištěné přístrojem. To je dobrý, ale klepu to na hlavu.

Kvůli komplikacím po operaci mu museli udělat vývod z močového měchýře. Když se podíval na ten plastikový sáček, zalily se mu oči.

„To je život, Beny,“ řekl jsem mu smířlivě.

„To nemá se životem nic společného,“ odpověděl smutně.

Být romanopiscem je těžká práce. Musíte být ukázněný služebník příběhu. Co s tím, když jsem všechno, jen ne ukázněný? Svírání někde vzadu. Už neslyšíte po těch rocích vnitřní hlas, který vám říká: Jdi, slyšíš?

Nekonečno. To je dokonalý román. Nikdo ho nenapíše. Je to, jako byste se chtěli pomilovat s hadí ženou. Nikdy to neuskutečníte, ale budete na to myslet pořád.

Poté co ho propustili, bydlel jsem u něj v jeho pronajatém ústeckém bytě, vařil mu čaje, myl nádobí, přebaloval ho a vyměňoval mu plastikové pytlíky na moč. Nebyl jsem z toho nadšený, ale měl jsem radost, že mu můžu pomoct, a díval jsem 400

se mu, jak mi radil, do očí. Bylo v nich smíření, klid. Povídali jsme si o životě. Měl jsem pocit, že mi osud nadělil třetího dědu.

Když spí, píšu. Spíš si tak čmářu. Nemůžu sehnat myšlenky do ohrady.

Probudil se, měl sucho v krku. Nemohl spát. Dal si čtyři loky a bylo dobře, než si mu na tvář sedla moucha. Nenáviděl je. Když prý nějaká přiletěla do cely, sedla si mu přímo na nos. Pokaždé.

Naučil se je chytat na všechny způsoby. Život je sladké utrpení, napadlo mě, když jsem ho pozoroval. Hořká krása.

I teď ji chytil a přiložil sevřenou pěst k uchu. Nic neslyšel, a tak ji zklamaně otevřel a moucha odlétla.

Smrt není zlá, zlá je pouze cesta k ní.

MORS MISERA NON EST, ADITUS AD MORTEM EST MISER.

– Publilius Syrus –

Čím víc se blížím konci rozpadá se mi tenhle román na opuštěné věty. Kdeže jsou na začátku jasné kapitoly? A kde odhodlaný autor s poznámkami a ořezanými tužkami, úhledně srovnanými na stole? Ani nechci říkat kde. Unavené zvíře, nevidící konce a přežívající v kobce cizího osudu. Spíš přízrak než člověk.

Dobrovolná klauzura na konci vlastních myšlenek.

Román drolící se na věty, slova. Jako bych ho nezajímala on si žil svým životem, nezávisle na mně, jako mytická siberutská bytost Silo Kiklo. Teď vedle oddechuje, obchází mě a zálibně se mi dívá do zátylku. Nejradši by mě zakousla a vysála jako pavouk mouchu. Román, co se proměnil v deník Bernarda Marese i můj vlastní.

401

Asi po dvou měsících přestal skuhrat jako na smrtelné posteli. Jak se mu trochu ulevilo, začal přemýšlet, že bude muset zajet do Hamburku zařídit ještě něco kolem sirotčince. Zakázal jsem mu o tom mluvit, dokud nebude zase zdravý. Nezmar. Na chvíli přestal, ale nedělal jsem si iluze, že ho ten nápad přešel.

Krátký a nenávratný je pro všechny čas života.

BREVE ET IRREPARABILE TEMPUS OMNIBUS EST VTTAE.

– Vergilius –

ODJEZD Z TÉHLE ZEMĚ

Seděl jsem se starým pánem v podvečerním slunci před chatkou, jeho hlava s rozčepýřenými vlasy po obou stranách nad ušima se rýsovala proti nebi. Byly to ty poslední dny, kdy se neuvěřitelné stávalo skutečným.

Pili jsme čaj na smetišti, z kterého udělal podivuhodnou zahradu. Díval jsem se nepřítomně před sebe. Zahříval jsem si o hrníček ruce a pozoroval odkvětající ostrůvky záhonů a pýchou se dmoucí dýně. Vítr už strhával listy ze stromů a pohrával si s děravými naběračkami a rozbitými deštníky ve větvích.

„Proč jste vykácel ty stromy dole, pane Mares?“

„Abych mohl volně dýchat. A vidět nebe. Nebe je moře.

Severní moře. Všechny smutky se utopí. Ta jeho šedá barva.

Nádhera. Strach, prázdno, vyřešeno.“

Oba jsme mlčeli.

„Zítra mám narozeniny,“ řekl zadumaně. „Tak to se musí zapít, ne?“

„Těžko, zítra ráno odjíždím do Hamburku. Odvezete mě na nádraží?“ Podíval se pro jistotu do bloku, sklapnul ho a dodal: „Jede mi to v 9.40. V devět u mě? Nezaspíte?“

402

„Ne,“ řekl jsem s mírnými obavami.

Večer jsem si ještě zajel do supermarketu nakoupit. Když jsem s vozíkem projížděl okolo regálu se šampaňským, nedalo mi to a koupil jsem ho. Aspoň si na nádraží ťuknem. Koupil jsem ještě dvě dárkové broušené skleničky a jel domů spát. Když jsem projížděl okolo smetáku, ještě se tam svítilo.

Ráno jsem zaspal, ale ne zas tolik, abychom to nestihli. Stál už dole pod smetákem u silnice. Měl jen aktovku. Podivil jsem se, že si toho veze tak málo. Neodpověděl a bez jakékoliv nervozity se zvědavě zeptal, jestli to stihneme.

„Ano.“

„Ale utíkat nebudu.“

„Jasně. Co budete dělat? Myslím s tou předpovědí,“ narazil jsem na to, že dnes dosáhl věku, který mu kdysi předpověděla stará paní při cestě z pole, kde sbírali klásky pro sirotčinec.

Zatímco jsem prudce řezal zatáčky, on klidně mluvil, jako by tu rychlost nevnímal.

„S tím nic dělat nejde. A navíc ona jen řekla, že se dožiju osmdesáti čtyř a zemřu tam, kde jsem se narodil. A osmdesát čtyři mi bude i za měsíc, za půl roku. Ale do Vídně se chystám asi za týden, jestli ses ptal na tohle. Nejdřív musím v Hamburku vyřídit ještě nějaké drobnosti okolo sirotčince.“

„Uvidíme se ještě?“

„Cestou do Vídně se tady zastavím. Slíbil jsi mi ještě pozvání na tu kachnu. Paměť mám dobrou.“

Když jsme vystupovali z auta, vzpomněl jsem si na to šampaňské. Vzal jsem mu ho i se skleničkami na perón. Když jsem mu ho předával, vlak zrovna přijížděl. „Myslel jsem, že ho tady vypijeme spolu, ale“ „Takhle to je vždycky, chlapče.

Člověk míní a osud mění.“ Prohlédl si značku i krabici se sklem a uznale pokýval hlavou. „A s kým si ve vlaku ťuknu?“ usmál se.

403

„S tím, kdo si k vám první přisedne.“

„A na co mám pít, když na zdraví ani na lásku to už nevypadá?“ vesele na mě pomrkával.

„Na život,“ odvětil jsem.

„Ze by? Ba ne, na to není nikdy pozdě, mladý muži.“ Pokýval hlavou a s tím nastoupil do rychlíku EuroCity 176, odjíždějícího v 9.40 do Hamburku. Šel chodbičkou až do půli vagonu a tam se pokoušel stáhnout okénko. Nešlo mu to, a tak přešel k dalšímu.

Když bylo okno dole, vlak sebou už cukl. Měl jsem zvláštní pocit, že se vidíme naposledy.

„Stejně je zvláštní, že jsme se potkali,“ křičel jsem.

„Co?“ ukazoval, že neslyší.

„Ze je zvláštní, že jsme se potkali!“ řval jsem.

„Tak to Bůh asi chtěl,“ usmál se.

Vlak sebou ještě jednou trhnul a dal se do pohybu. Zamával jsem, on také a pak se otočil a šel vagonem dál proti směru jízdy.

Tak jako vždycky

Jeho hamburský právník mi později řekl, že zemřel, ještě než ten vlak přijel do Hamburku. Dva drážní zřízenci ho nalezli v posledním vagonu. Bylo pondělí, pro muže sedícího u okna vagonu, jako by spal, den poslední.

Chvíli nad ním diskutovali, než mu jeden z nich hrábl do náprsní kapsy a řekl: „Ňákej Bernard Mares.“

Na stolku byly dvě rozpité skleničky a na zemi se válela zašpuntovaná nerozbitá, poloplná či poloprázdná láhev, jak chcete. Protože střepy nepotřebujeme v den smrti. Kvůli těm rozpitým skleničkám jeho smrt prý vyšetřovali. Advokát mi řekl, že v protokolu stálo: CIZÍ ZAVINĚNÍ NEZJIŠTĚNO.

Avšak nic není bez příčiny. Nikdo neodchází sám. Musí ho vyprovodit kmotřička Smrt. Někoho nechá bídně umírat, s někým si ťukne. Každému, co jeho jest.

404

Jeho popel byl prý vysypán do Severního moře, tak jak si to Bernard Mares přál.

Představoval jsem si, jak ten popel vychovatelky hamburského sirotčince sypou do moře a vlny ty zuhelnatělé zbytky kostí, spíš takové popelavé vločky, chvíli kolébají, než je pustí do hloubky pod sebou, neproniknutelné temnoty Severního moře, které, i když studené, bylo pro č. 23 vždy plné touhy a naděje.

ODPOVĚĎ NEHLEDÁM?

Byl to mexický Žid, Rakušan, Čech, nebo Němec? Produkt taneční pauzy o Silvestru? Anděl, či ďábel?

Byl to člověk s chybami. Jako já nebo vy.

Přijměte ho jako sebe. A nebo, jak by řekl vzteklý stařec, jděte do háje.

Každý jsme strůjcem svého osudu. Všichni máme svá tajemství, o kterých nevíme, kam vedou. Jen máme právo vědět pravdu.

Přesto se ji ani poslední den svého života nedozvíme.

Pravda na nás totiž čeká někde ve tmě, po naší smrti: „Jak se máte? Jmenuji se Pravda.“

„Jděte někam.“

„Ale, co tak najednou?“

„Jděte do háje, povídám.“

Povídám, povídám pohádku, odvíjenou pozpátku. Aby noci tmavé halily hvězdy plápolavé.

Psal jsem jenom pro ni, nebál se pravdy ni snění. Aby vaše sny, tak jako ty moje, visely na vlásku pro jedinou otázku.

Však odpověď už nehledám.

Možná to je se smyslem života tak, že nám ho nikdo nedá, protože je tolik odpovědí, co lidských osudů.

Musíme si ho najít sami. Sami dát životu odpověď. A naplnit ho smyslem, který stejně jako vítr žene naše duše, podobné barevným 405

balónům starých vzduchoplavců, nad krajinou života, aniž bychom však tušili, kde ztroskotáme nebo šťastně přistaneme.

Povídám, povídám pohádku, odvíjenou pozpátku. Aby noci tmavé halily hvězdy plápolavé. Abych zabořil se do spánku.

Dva metry zapomnění. Celý život jak sen během jedné noci.

Sbohem, sbohem, můj milánku.

Nic víc. Nic.

PIŠKVORKY

Než umřel, byli jsme spolu naposledy na jižní Moravě. Zločinec se vrátil na místo činu, říkal tehdy. Hráli jsme druhý den po návštěvě Třebíče v hotelu piškvorky. Jen jsem musel zvýrazňovačem podle hřbetu mého zápisníku obtáhnout čtverečky. Stěžoval si, že je slepej jak patrona. Ale když o to šlo, viděl najednou hezkou holku na sto metrů. Člověk mu nesměl všechno věřit. Ale budiž, obtáhnul jsem je. Úplně jsem se tím vyčerpal a ztratil koncentraci. Poprvé mě porazil 10:0.

Nedaroval jsem mu vůbec nic. Podruhé už vyhrál jen 10:4 a potřetí o fous 10:7. Proto teď musím křičet s hlavou zvrácenou nahoru: „Piškvorky stejně umím líp. Jsem piškvorkový král.

Objev sezony. Už vidím ty titulky a články v novinách: 406

Jste srab, srab, vám říkám. Ani peklo nebo nebe vám nepomůže. I když jste prohrál kontumačně.“

Musel jsem se usmát. To je hezký, že se člověk může usmát, přestože mu je tak smutno. Připadám si teď spíš jako patolog než zloděj příběhů. Zírám do vykradeného hrudníku a pomalu do něj vkládám zpět vyňaté orgány. Nemůžu se smířit s tím, že je po všem.

Jo, nesnášeli jsme se v koncentráku, když jsem mu kladl nepříjemné otázky a bylo mi zle z pomyšlení, že tam za války byl na straně vrahů, i kdyby byl padesátkrát jenom jejich řidič.

Častokrát jsme se hádali, byl na mě vzteklý. Pil jsem mu krev. A on mně.

Štvalo ho, že na mě musí pořád čekat. Nechápal, proč stojím na bývalém valdickém hřbitově a třeba půl hodiny hledím do míst, kde už nic nebylo, jen břízy. Nešlo mu vysvětlit, že na tom místě potřebuju být tak dlouho, dokud se mi před očima nerozběhnou obrazy, jak to asi tehdy bylo, dokud nebudu mít pocit, že jsem tam, v té době. Řval na mě od auta, ať už jdu, a já zuřivě křičel nazpátek, ať mě sakra neruší.

Ale po většinu toho času, kdy jsem s ním byl, jsme se měli rádi.

Odpustil jsem mu. Po tom všem, co zažil, nemohl být jiný.

Neustále s někým bojoval. Říkal mi o včele, která, když se brání, zemře. Pak se mě zeptal, co bráním já. Nikdy se už nedozvím, jestli odpustil i on mně.

407

408

Vidím a schvaluji dobré, ale řídím se špatným.

VIDEO MELIORA PROBOQUE, DETERIORA SEQUOR.

– Ovidius –

Post skriptum:

MLUVÍCÍ KÁMEN

Nemohl jsem usnout. Pak jsem se probudil, ani noc, ani ráno.

Začali být slyšet ptáci. Kousal jsem se do rtů, chtělo se mi vytáhnout z krabice asi půl roku starou plechovku piva, co jsem si v návalu picí vášně schoval. Došel jsem si pro ni, plechovka se otevřela se vzrušujícím zasyčením, ten pitoměj život nezná dobrý konce.

„Tak v tom zase lítáme,“ řekl jsem Benymu do vzduchu, ale přísahal bych, že mě slyšel.

Takže zmizel a už nikdy nebude? Opil jsem se. Jasně. O co se celou dobu tady na zemi snažíme? Skončeno, vyřízeno – A co? K

čemu je lidský život, když po něm nezbude nic než vzpomínky?

Vždyť je to jedno. Jedno všechno je. Svéráz života na zemi.

V hlavě se mi začaly líhnout myšlenky. Zničehonic, ale tak neodbytně, až jsem se lekl. Jestli teď žiješ v budoucnosti, bude tvá budoucnost vždy jen budoucností. Žiješ teď minulostí? Budeš jí žít i v budoucnosti. S kým se stýkáš, toho budeš znát. Co děláš, uděláš. Tvoje budoucnost je, co je teď. Piješ, tvoje budoucnost je chlast. Píšeš? Tvoje budoucnost je psaní. Sníš? Tak zítra, pozítří najdeš jen sny. Jen v přítomném okamžiku lze najít budoucnost.

Jak to, že mozek dokáže pojmenovat tyhle věci a zároveň na ně kašlat? Jsou snad Ztráty a Nálezy patentovány samotným ředitelem božské komedie? Je pravda odsouzena jen k popření a zrození ke smrti? Jsou tohle snad platné zákony vesmíru?

409

Tak dobře, řekl jsem si a rozhodl jsem se jít tenhle román dopsat, i když mi to připadalo nemožné. A psal jsem, až se ze mě kouřilo. Nepil jsem. V přestávkách mezi psaním a spaním jsem uklízel bordel ve svém psacím pokoji v podkroví chalupy.

Vzpomněl jsem si, jak jsem v dětství měl ráčka poustevníčka, koupil jsem ho na jedné burze. Ten pán, co mi ho prodal, říkal, že prý žije na kubánských plážích s bílým pískem. Měl jedno velké fialové klepeto, kterým si ucpával vchod do ulity, a jedno malé červené. Krmil jsem ho kousíčky kedluben, jablek a zbytky, co jsem si schoval ze svačiny. Měl jsem ho pořád u sebe v kapse, v ruce, v tašce. Bral jsem ho i do školy, na dovolenou. Říkal jsem mu Poustevníčku.

Když byl najedený a spokojený, opatrně, polehounku se vyklonil z ulity, klepal kusadly a tykadly do rytmu písničky, kterou slyší jenom poustevníčci, a když mu bylo úplně prima, tak tím malým klepetem hrál na to velké jako na housle. Byl to srandovní houslista. Miloval jsem ho. Byl to můj kamarád.

No, a jednou jsem našel ulitu prázdnou. S nikým jsem nechtěl mluvit a zavřel jsem se do skříně. Máma mi přes ty zavřený dveře ke mně do tmy říkala, že tak to má být, že to je život a ten smrtí nekončí, ale pokračuje v nějakém jiném životě. Ptala se mě, čím bych chtěl být já v dalším životě, asi abych zapomněl na poustevníčka. Opravdu jsem přestal brečet a přemýšlel o tom tak dlouho, až mě rozbolela hlava.

Tu odpověď jsem našel teprve nedávno. V příštím životě bych chtěl být zase sám sebou, dokud nedosáhnu rovnováhy. Protože je jedno, v jaké slupce to dokážu. Chtěl bych takový být i mimo pár chvil štěstí, už napořád, teď a tady, vědět o řádu věcí a dokázat s tím vším, co budu tušit, žít a najít uvnitř sebe ticho, co panuje v borovicové zátoce na břehu moře, kde jsem se dával dohromady po humanitární misi v Acehu. Takhle blbě se se mnou 410

táhne jeden malý poustevník. Ne nadarmo jsem svou předchozí knihu věnoval lidem, co mi mizí. Přátelům i nepřátelům.

Pak mě ten poustevník dostal ještě jednou – po smrti. Když jsem se od našich kdysi stěhoval, našel jsem za skříní znovu – krve by se ve mně nedořezal – seschlou mumifikovanou mrtvolu mého poustevníčka. Nikdo mi totiž neřekl, že když jsem tehdy jako dítě plakal ve skříni, plakal jsem jen nad obyčejnou s vlečkou a můj němý houslista v té chvíli ještě žil a marně si hledal domov.

Až po těch letech jsem se dozvěděl, že poustevníci se stejně jako hadi svlékají, a při té příležitosti si hledají novou a větší ulitu.

Ten můj svůj domov nikdy nenašel, a proto vyschl.

A proč o tom mluvím? Za prvé, z toho jsem pochopil, že nemám nikdy ztrácet naději, neboť věci nemusí být takové, jaké se zdají, i když je vidíme na vlastní oči. A za druhé, že v osamění za skříní, ve tmě a bez domova, hynou nejen poustevníci.

Při tom úklidu ve své pracovně jsem si vzpomněl na Bernarda a zatoužil jsem se ještě jednou projít v tichu po té jeho podivuhodné zahradě. Všude ale bylo bláto, spousty trsů suchých stonků bez barevných květů. Jen ono haraburdí, čarovně rozvěšené po stromech, se houpalo, stejně jako kdysi, ve větru.

Sebral jsem jednu na zem spadlou děravou sběračku a pověsil ji znovu na větev. Šel jsem k té chatce a hledal jsem jediný důkaz, vzpomínku na Bernarda.

Našel jsem ho až pár dní poté na jednom poli v Českém středohoří, kam chodím hledat pazourkové hroty šípů lidu vypíchané keramiky. Miluju archeologii, pro ten ztracený čas.

Pro tu husí kůži, když při povrchových sběrech najdu to, co bylo ztraceno před tisíci lety.

411

Ten den jsem našel kamennou sekyru a tvář vytesanou do kamene. Zdálo se mi, že to je něco jako mluvící kámen. Když jsem ho položil na jednu stranu, viděl jsem tvář, co se směje. Na druhé se mračí. Pomyslel jsem si, že to je kámen, který kdysi sloužil při kouzelnických obřadech. Dlouho jsem nevěděl, jak to používat, jak získat jeho kouzlo. Ale ono to není, jak jsem si myslel, žádné zaklínadlo, ani se nehází, aby člověk věděl, zda se ta tvář usmívá či mračí nad budoucností tazatele. Je to všechno jinak.

Ta tvář se docela prostě položí na zem, tak, aby se usmívala, jen tak lze poprosit osud o trochu štěstí, že si ho sami vybereme.

Vzal jsem mluvící kámen, dovolil mu, aby promluvil, a položil ho na zem tou stranou, jakou jsem chtěl. Mluvící kámen jsem měl, ale už jsem ho vlastně nepotřeboval.

*

Tahle kniha pro mě byla jako modlitba.

Často jsem byl plný tetelivé úzkosti, strachu a beznaděje.

Někdy jsem se bál, jestli vůbec můžu jít dál. Na vrcholu hory jsem se hrozně lekl: „Co tady děláš?“

Vůbec jsem se sám sobě nelíbil. Jiného společníka jsem tam ale neměl, tak jsem se vzal na milost.

„Do smrti dobrý, jo?“ pláclo si se mnou tehdy moje horší já.

Nebo to bylo to lepší?

Nevím, ale přeju vám, abyste se na vrcholu hory lekli a našli to, co jste hledali. To, co jste si tam sami přinesli.

Nějakou dobu jsem pak zase pil, než jsem přestal. Spisovatelé se podle mě dělí na dva druhy. Na ty, kteří jsou lepší než jejich knihy, a na ty, již jsou horší než to, co píší. Počítám se k těm 412

druhým. Kdybyste mě někdy viděli se skleničkou v ruce, tak mně ji urazte. Ale jak se znám, pro jistotu mi jenom domluvte.

Proč bych měl přijít o všechny ruce? A proč si člověk nedokáže vybrat to lepší? Proč to všechno jednou nalezené zase zmizí? I to smetiště, ta podivuhodná zahrada dalšího jara určitě zaroste. Ale i tak, i přes mou špatnost a nedokonalost, zůstane navždy v mém srdci.

Dnes je den čistý, bez mráčku. Nebudu pít. A to je asi tak všechno.