JOSEF FORMÁNEK

PRSATÝ MUŽ A ZLODĚJ PŘÍBĚHŮ

Co všechno je člověk schopen udělat, aby dosáhl svého? Zradit, nebo dokonce zabít? Ale zničit sám sebe?

Znám člověka, který toho schopný byl. Plazil se bahnem pralesa až do horečnatého zapomnění.

Pomohl mu mentawajský šaman a dal mu radu: „Nech přijít zlo a mluv s ním.“

Šel potom jako omámený za tím přeludem, až na samé dno. Byl připraven jít až do pekel. Jeho blízcí, kteří to přežili, tvrdí, že vůni či zápach těch dní cítí dodnes. Říkají to i ti, co ten příběh jenom slyšeli. Někteří z nich si dokonce myslí, že je to spíš příběh o Ďáblovi. Ale pro mě to pořád je a bude vyprávění o nezlomné touze, lásce a naději.

Obyčejných dní je moc. Mohly by se nějakým výnosem zrušit, pomyslel si David Zajíc, kterému klepala na dveře Kristova léta. Ten divný klid, když šel ráno do redakce, na oběd, pro malou Veroniku do školy. I dnešní mlčenlivý večer. Podíval se na svou ženu. S nedůtklivým výrazem ve tváři si četla. Jako by dobré chvíle, které spolu zažívali, někam zmizely. Co by ale chtěl po sedmi letech? Stejně ho myšlenka, kam se poděla jeho Alenka, tlačila v hlavě. Jak si dřív povídali o lidech, o hudbě. Jestli z toho blízkého něco zůstalo, tak se to teď pomalu, ale jistě vytrácelo. Jako by se v jejich malém bytě se spoustou suvenýrů z jeho cest dusil.

„Je to dobrý?“ zeptal se jí najednou na knihu, co četla.

Dál se do ní sveřepě dívala, aniž mu odpověděla, snad jako trest za jeho včerejší ranní příchod z baru Tlustá Lola. Někdy dokázala významně mlčet i dva dny. Při tom, jak byla křehká, s dětsky naivním obličejem, nevypadala na první pohled tak zarputile. Zopakoval otázku, prostě chtěl jen navázat kontakt, ne že by ho ta kniha zajímala. Konečně zvedla hlavu.

„Víš, ten Dostojevský,“ na chvíli se odmlčela, jak hledala slova, která by se k velkému spisovateli hodila, „je takový zvláštně ponurý, Veroniko.“ A vážně se podívala svýma mandlovýma očima na manžela.

Asi už trochu magoří z toho, jak je pořád jen s dcerou, pomyslel si David. Pozoroval ji, jak se ukládá do postele. Zestárla, ale bylo to poznat jen podle vrásek v koutcích úst. Nakreslil je tam úsměv, jak se kdysi často smála. Pořád byla šmrncovní ženská. Díky krátce zastřiženým vlasům vypadala sotva na třicet. David si šel taky lehnout.

„V čem to jdeš proboha spát?!“ zeptala se ho znechuceně.

Zůstal stát a odpověděl:

„V kalhotách, v kterejch chodim jen doma, nebo s váma občas na procházku,“ dodal ironicky, protože si uvědomil, jak nesmírně nesnáší procházky bez cíle a tu hroznou větu: Pojďme se někam projít.

„Co ti vadí na procházkách?“ zeptala se.

„Nic, jen mi připadá divný jít se procházet někam. Tak příště řekni kam.“

„Jak kam? Jen tak. Vždyť je to hezký.“

„Jak hezký?“

„Chůze je nejzdravější pohyb,“ poučila ho.

Jenže on takovou chůzi považoval za poslední výspu, za kterou se odváží jen zoufalci, kteří se skutečně nudí. Chtěl něco říct, ale jen mávl rukou. Alenka se zatvářila nechápavě a použila osvědčenou narážku na jeho slabost pro přírodní národy, jež se na rozdíl od něj určitě nezdráhají ujít denně spoustu kilometrů. Nepoučitelně jako na povel vyskočil: „Ale oni mají, můj roztomiláčku, konkrétní cíl, víš?“

Pak se nahlas zasmál při představě lakandonských indiánů, kteří po náročném lovu vidí jednoho ze svých bratrů, jak ještě zplavený vstává, potměšile luskne prsty a říká: Pojďme se někam projít. David se na Alenku provokativně podíval: „Mysleli by, že dotyčného posedl zlý duch, kdyby se o procházce jen zmínil.“ A rukama směrem k ní naznačil vyhánění démona.

„Mě ty tvý blbosti nezajímaj. Jen jsem ti chtěla říct, že jsi prase. Chodíš a spíš v tom už třetí den, to oblečení máš snad jako srst. Jenže tady,“ zaklepala na pelest postele, „tady nejsi u Eskymáků, takže si to svlíkni. Tos mi byl milejší tlustej, ale čistotnej,“ předhodila mu, že se z každé expedice či delší reportáže vrátil o pár kilo lehčí, zato se zlozvyky včetně nemytí si rukou před jídlem.

Bez řečí se svlékl a ještě zašeptal: „Jestli nastydnu, tak uvidíš.“

Alenka to slyšela a David viděl, jak se její oči pod víčky pohnuly a ona se skoro neznatelně usmála.

Jak ležel v posteli, proběhl mu hlavou celý den. O co barevnější, dobrodružnější byla každá hodina na cestách po světě, kam jako reportér jezdil. S dnešním obyčejným dnem se to nedalo srovnat. Co dnes zažil nového? V magazínu Svět se nic zvláštního nedělo. Doma taky ne. Zítra bude muset zajít do Tlusté Loly, umínil si. Nebo raději ne, Alenka by s ním zase nemluvila. Davidovi se zdálo, že mu dny v Čechách nějak proplouvají mezi prsty, aniž by na nich ulpěly. Obyčejné dny, syté a nedobré jako výpečky kdysi ve školní jídelně. Když se učitelka, co měla dozor, nedívala, házel maso pod stůl a mastnou omáčku vyléval do květináče na parapetu. Jednoho dne kytka uschla. Utvrdilo ho to v přesvědčení, že to jídlo je životu nebezpečné.

Stejně zatvrzele neměl rád obyčejné dny. Prosil se o ně někoho? Neprosil, zamumlal si sám pro sebe, ještě než usnul. Kdyby tak tušil, jak bude jeho život vypadat, až obyčejné dny zmizí. Že tehdy zbude z jeho života jen pár krásných dní a zběsilost, s níž poběží svůj rozhodující závod s časem.

POSLEDNÍ OBYČEJNÝ DEN

Ráno šel do práce. Jako obvykle ještě neviděl, jen tak mžoural, a když zazvonil telefon, radši ho nebral. Musel by se totiž opakovat, neboť po ránu mu nikdo nerozuměl. Huhlal, trochu zpomalený, jako by ho teprve před chvílí rozmrazili z hibernace. Často se přistihl, že volajícího vůbec neposlouchá a přemýšlí o kloubech sanic, proč mu po ránu tak drhnou. Chápal by kolena, lokty, ale sanice? Takové hlouposti se mu po probuzení honily hlavou. Taky proto nebral ráno telefony.

Jak přicházel ke svému autu, nějaký muž na něj zakřičel, až se všichni na parkovišti otočili: „Vykradli vám auto!“

David Zajíc na něj jen kývl, jako že díky za zprávu. Ten pán byl ale plný soustrasti a rozčiloval se dál: „Hajzlové jedny feťácký.“

David se na něj za jeho účast hezky usmál. Ale pán ten úsměv nepochopil, jen nevěřícně třeštil oči. Chudák, asi nevěděl o problémech s drhnutím sanic. Naposledy to zkusil: „Rozlomili vám zámek u dveří. A co rádio?“ podíval se soustrastně na rozespalého, lehce oplácaného muže s několikadenním strništěm.

Ten muž se stále zasněným obličejem pod světlými vlasy mlčky kývl. Než pán odešel, zkoumavě se na něj podíval. Netušil, co si má myslet o člověku s reakčními schopnostmi prvoka.

Až v autě David uviděl vytrhané dráty. Asi ho opravdu vykradli, probouzel se konečně mozek. Rozhlédl se. Někdo pil jeho colu, otevřel krabičku cigaret. Štítivě si uvědomil, že zloděj asi seděl tam, kde teď sedí on. Možnost jít na policii ihned zavrhl. Dvouhodinová otrava s protokoly, a k ničemu.

Opatrně nasál odér, jenž se dotkl jeho nosu. Byla to síla. Otevřel dokořán dveře. Nejspíš to byl zoufalec, co už v tom pěkně jede, pomyslel si. Sehnat denně dva tisíce bez práce asi není sranda, šlehnout si dávku, někde přespat, zase něco ukrást, aby bylo na fet, strach, absťáky. Brr. Třeba byl tak starý jako on, a tak na dně. Uvědomil si, že proti němu má možnost si vychutnat klid, letní slunce, dobrý oběd, prostě takový prima obyčejný den. Vlastně ty obyčejné dny jsou docela fajn, usmál se a otočil klíčkem v zapalování.

Já, jako vypravěč příběhu, vás ale musím upozornit, že prozření Davida Zajíce, že obyčejné dny nejsou zas tak úplně nanic, přišlo poněkud pozdě. Jako by to jeho naříkání, že se o ty obyčejný dny nikoho neprosil, NĚKDO vyslyšel.

Po chvíli David dojel k redakci časopisu Svět. Čekala ho uzávěrka. Stejné nervy měsíc co měsíc. Vzpomněl si, že ještě musí odevzdat reportáž z Dánska. Dneska to rozhodně nestihne. Psát mohl totiž jenom v noci. Přes den ho ze soustředění vytrhávalo příliš mnoho věcí. Problém byl, že dost často ty noci trávil v baru. Dneska ale Tlustou Lolu vypustí. Stejně tam chodí pořád stejné ksichty.

Když vešel do redakce, potkal svého společníka Tomáše Beránka. Měli spolu takový zvláštní rituál. Podali si ruku, pár vteřin si jí třásli a u toho si říkali: „Jak se máš, Tomášku?“

„Dobře, Davídku. Pojedeš se mnou dneska do Prahy na distribuce?“

„Ani náhodou. Dneska si tak akorát hodím mašli. Musím udělat kino, titulky a obsah.“

„No jo, vždyť je konec měsíce. Ale vy to zvládnete, pane Zajíc, ne?“

Místo odpovědi se zeptal: „Máš mě pořád rád, ty hajzle?“

„Ano, pane Zajíc,“ odvětil vážně Tomáš. Nebyli jinak orientovaní, jen spolu prožili roky dluhů, dokonce si už několikrát dali přes ústa, i když David vracel Tomášovy vzteklé údery spíš stínově, neboť Beránek byl muší váha a on polotěžká. Ale ať po něm Tomáš hodil popelník (kdyby se David neuhnul, skončil by tenhle příběh zrovna tam), ať se Zajíc opil v Tlusté Lole tak, že druhý den nepřišel na domluvené schůzky, nikdy jeden druhého nezradil. V ničem. Tak to opravdu bylo.

ZAČÁTKY

Jinak, jak jsem mluvil o tom pozdním chození, tak vlastně kvůli němu vyhodili Davida z Deníku, kde jako elév začínal novinářskou kariéru. Zpočátku se mu dařilo a celé to završil úspěšnou reportáží o utečeneckých táborech. V přestrojení za estonského uprchlíka Igora Almetse se tehdy nechal přijmout do tábora a zkusil si život utečence. V kanceláři cizinecké policie na něj potom jeden ze dvou důstojníků křičel: „Ja ně durak, panimaješ?!“

David jim tehdy ruskočesky odpovídal: „Ja znaju po česski, protože ja studoval na šévéúté v Praze. Ja iz Estonije. Ja spal na vakzále a oni mně sobráli pasport.“

Skoro natahoval, ale v duchu se musel smát. To David Zajíc miloval. Lechtání v podbřišku, vzrušení, strach, neobyčejné dny a radost z vítězství. Nezpozoroval ani stopu pochybností o svém převleku. Spokojeně se tenkrát zachrul do staré zimní bundy, v níž se schválně otřel o všechny stěny v kupé vlaku, kterým do Děčína přijel. Ve stanici naštěstí tenkrát byli jen samí Rumuni, lidé z bývalé Jugoslávie a jeden Íránec, takže nikdo nepoznal, jak špatnou ruštinou coby občan bývalého Sovětského svazu mluví. Jeho reportáž z běženeckého tábora, ve které psal, jak čeští zaměstnanci okrádají uprchlíky nejen na jídle, měla poměrně velký ohlas. Televize dokonce na to téma natočila a odvysílala reportáž.

David Zajíc si v těch chvílích říkal, že novinařina je to nejbáječnější zaměstnání na světě. Ukojila jeho zvědavost, zakryla voyeurství pláštíkem profese. Mohl třeba beztrestně nahlížet pod plachtu, jíž bylo o týden později přikryto mrtvé tělo pána, který zkolaboval uprostřed rušné křižovatky. Každý den novináře byl jiný, plný překvapení. Kdepak obyčejné dny! Davidovi dělalo dobře, když ho s respektem přijímali zástupci úřadů nebo se na něj na ulici usmáli neznámí lidé. Byla to sice jen maličká regionální sláva, ale k tomu všemu ho za to vzrušení a čumilství navíc platili.

Dostával teď přímo na své jméno různá echa, včetně nabídky na cestu do Mexika s jednou přírodovědnou expedicí. Jasně že jel, jasně že nechal jednu indiánku v autobuse z Mexico City do Palenque hrát si s jeho přirozením, schovaným pod batohem, až vyplivlo tolik nahromaděného chtíče, kolik se ho po měsíční abstinenci v mladém mužském těle nashromáždilo. Když tu indiánku znovu náhodou uviděl mezi rozpadlými mayskými paláci a pyramidami v Palenque prodávat turistům cetky, šel k ní. Odvedla ho do hloubi křoviny, kde z něj strhala oblečení a vzrušeným pisklavým hlasem naléhala: „No, amigo, mio aqui! No!“ Prudce se do něj zahryzávala a za ruce ho táhla k sobě na zem. Tam mu v pravidelných pohybech tlačila oběma dlaněmi na zadek jako dravá kudlanka nábožná, jež po kopulaci samečka sežere. Jako by muž na tomto světě byl jen dárce genů a poslední večeře. David uhýbal penisem ze směru, kam ho tlačily její hnědé ruce, a jen jí ho třel o břicho. Sobecky se snažil tajit dech, aby tu rozkoš co nejvíc prodloužil. Ale ani to nestačilo, a tak začal počítat pozpátku, ale nepomáhalo to, neboť ho silně vzrušovalo, jak moc ho chtěla uvnitř. Tak si začal představovat sebe jako samečka kudlanky nábožné, jak způli visí v ústech své partnerky, dojat z oběti pro své nejbližší. Jejich společná poslední večeře! Zasněně se usmál a v té chvíli ho ta černovlasá čarodějnice dostala. Začala křičet jako smyslů zbavená. Nadskakoval na ní, až se ta probuzená kudlanka, nábožná, ale dravá, vzepjala, vášnivě přimáčkla Davida k sobě, obemkla ho jako pavoučí žena a zaživa vysála. V křeči klesl do vlhkého podrostu pralesa vonícího kořeněnou vůní dějících listů a ještě dvakrát sebou škubl, jako by se jeho představy dočista prolnuly se skutečností a on opravdu našel úžasnou smrt z rukou anděla. Indiánka ale nebyla spokojená, jen pár zásunů po tom přetlačování a konec. „Gringo,“ procedila se zbytky touhy i pohrdání. Zasmál se, majetnicky si ji k sobě přitáhl a dal jí nenucenou pusu. Milování přece byla jen její a jeho volba. Nic nebylo problém. Svoboda! Svět!

Všechno mu vycházelo. Můžete se divit, že mu v těch dobách život připadal jako bezpečná a přitom vzrušující lunaparková atrakce? Kdo to tu pro mě nachystal, ptal se skoro každý večer před spánkem. Pryč byl dětský strach ze tmy a zároveň ho nic netížilo natolik, aby to bránilo přijít snům. Cikáni říkají, že v mládí není nic sladšího než med, milování a spánek. Ten ho vždy tak posílil, že měl každé ráno chuť vstát, křičet, tancovat a pak se rozběhnout hlavou proti zdi. Když o tom mnohem později vyprávěl Tomášovi, ten jen smutně pokýval hlavou: „To kdybych udělal já, tak mi jen praskne lebka a vyteče mozek!“

„Nepraskne! Když něco chceš, tak se takhle zatneš,“ vysunul David dolní čelist, až mu naběhly žíly na krku, zrudl, „.a vykřikneš úááá,“ a bil se v prsa.

Normální člověk by si o Zajícovi nejspíš řekl, že je blázen, ale zakřiknutému Beránkovi to imponovalo už tenkrát, když za ním do redakce Deníku přišel kvůli reportáži o fiktivním uprchlíkovi, aby mu nabídl zaměstnání šéfredaktora v budoucím časopise s obskurním názvem Svět křížovek a reportáží. David netušil, jak se mu ta nabídka bude hodit.

Jednou si totiž neověřil informaci od známého vyšetřovatele a napsal, že kapelník skupiny Černý ptáci zemřel na předávkování heroinem. Šéfredaktor Deníku mu článek omlátil o hlavu, neboť patologie vydala verdikt, že příčinou smrti bylo slabé srdce. Další den Zajíc zaspal na domluvený rozhovor s prezidentem. To byla poslední kapka. Šéfredaktor na něj řval, že si chodí, kdy chce, a dělá si, co chce, a ať jde do prdele. David si vzpomněl, že mu Deník neproplatil faxovné za články, co jim posílal z Mexika, natož honoráře, a práskl za sebou dveřmi.

Šéf za ním vyběhl a ječel: „Ještě se vrátíš, chlapečku, ale to bude pozdě!“

David se tehdy otočil a lehkovážně řekl: „Pche, jednou se vrátím a všechny si vás koupím.“

To, že v Deníku končí, mu najednou nevadilo, měl přece od Beránka nabídku na založení časopisu. Víc ho trápilo svědomí, že napsal lež. Muzikantovi docela obyčejně selhalo srdce, aniž měl v tu chvíli v sobě špetku heroinu, i když se mu ten známý vyšetřovatel dušoval, že ho prý jinak bral. Jít se omluvit rodičům toho mrtvého kluka bylo skoro nad Davidovy síly. Pozvali ho dál a on se cítil tak hrozně, že z toho málem zkolaboval.

Ještě celý přepadlý přišel dva dny nato za Tomášem Beránkem a skoro bez zájmu prohlásil: „Tak já tu vaši nabídku beru.“

Od nového zaměstnání nic nečekal. Nevěděl, že s tou prací bere i všechno to podivné, co zatím leželo ve skladišti času.

MAGAZÍN SVĚT

Tomáš Beránek byl idealista. Zoufale toužil, aby si o něm lidé mysleli, že je hodný, spolehlivý a kamarádský. Když ho David poznal blíž, zjistil, že dokáže být vzteklý a v kanceláři má schované hanbaté časopisy se široce rozevřenými dívčími klíny. Že je háklivý na poznámky o své výšce a v napjatých chvílích dokáže být stejně hysterický jako Alenka a že v tašce do práce si ten sentimentální člověk se zdvořilou intonací nosí mončičáka, kterého kdysi dostal od maminky. Přes to všechno to byl hrozně silný, až umíněný člověk. Sice trochu manipulovatelný, křehký, ale zase donkichotsky věrný. Jenže to David, když tu práci bral, ještě nevěděl. Vnímal jen Tomášovu asketickou tvář, do které padaly prořídlé černošedé vlasy, a ty jeho melancholické, až osudově hluboké oči.

Ten večer prostě David zapil „malýho Tomáše“, jak se mu pro sebe rozhodl říkat, i když si ještě tenkrát vykali. Opilý pak důležitě vykládal Spirovi, majiteli baru Tlustá Lola, v jakém časáku bude dělat. Ten si ho jen ironicky změřil a se svěšenými koutky se zeptal: „Svět rébusů a čeho?“ Jeho reakce Davida znechutila. Navíc to má prý mít jen osm černobílých stran. Jeho skvělé reportáže z Mexika, nádherné diapozitivy, jeho jméno v takovém plátku? To ne, blýsklo mu druhý den ráno hlavou, hned jak se probudil. Vzal tedy svého vydavatele útokem jako neřiditelné torpédo.

Teď, s odstupem, mohu říct, že se asi torpédovali navzájem. Zajíc chtěl, aby měl časopis šestnáct stran, byl aspoň z poloviny barevný, název se zkrátil na Svět a trapné křížovky zmizely do podtitulu. Tomáš Beránek souhlasil. Tiskárna do toho navrhla zrušit jejich objednávku plánovaného papíru, neboť potřebovala udat hnusný papír ze skladu, a Beránek zase souhlasil. Na dohodnutou schůzku s tiskárnou v osm ráno však nedorazil. Zajíc, který kupodivu nezaspal a už tam čekal, byl na nejvyšší míru znechucen. Právě se chystal odjet, když jeho budoucího přítele vyplivla hromadná doprava. Jestli předtím Zajíc pochyboval o jeho rentiérské současnosti, teď se mu vysněný obraz bohatého vydavatele zkroutil do ošklivého šklebu. Před ním stál rozcuchaný člověk v tričku menším než jeho rachitické tělíčko, takže dočista škrtilo paže v roztomilých malých rukávkách, končících u ramen. A na to žluté tričko si tiskl odpornou diplomatku z umělé hmoty, co se tvářila jako hovězina.

„Co to je za hnus?“ snažil se na ni Zajíc se zájmem podívat zblízka. Tomáš jen bojovně stiskl tašku ještě pevněji a pohlédl se mu zpříma do očí. To podnítilo Zajícovu zvědavost a zkusil mu ji vzít. Jak se mu to podařilo, hned o ni ztratil zájem. Na žluté hrudi se Tomášovi skvěl nápis: Dětský tábor Plameňák 83.

„Fuj,“ odskočil Zajíc a rozesmál se, až se zalykal.

„No co, zaspal jsem. V té honičce jsem nemohl najít oblečení do práce,“ bránil se naštvaně Beránek.

„To bude mladší bratr asi nakrklej, co?“

„Ne, to je moje. Já nic nevyhazuju,“ odkryl mu první ze svých tajemství, neboť, jak měl David později zjistit, Tomáš měl byt zarovnaný krabicemi s nápisy: Mé oblíbené hračky, Mé neoblíbené hračky, Pohlednice, Maturitní oblečení, Papír z rozbalených dárků.

„A navíc ty peníze nemám,“ vyhrkl, co ho uvnitř pálilo, ať už to má za sebou a zruší ten šílený projekt i spolupráci s tímhle panem chytrým. Jenže toho to začalo zajímat.

„Jak, nemám peníze?“ zeptal se.

„To vy jste mě uvrtal do více stránek, barvy a tak.“

„Hele víš co? Já jsem David,“ podal mu ruku a pokračoval: „Budeme společníci. Kolik máš?“

„Asi tak sto.“

„Sto?“

„No, asi víc.“ chtěl Tomáš dodat tiché ne, ale neodvážil se.

„Víc? Tak sto padesát?“ zeptal se pomalu opatrně David, neboť znal požadavek tiskárny na skoro dvě stě tisíc.

„No asi víc ne. spíš míň. tak osmdesát,“ vydechl s úlevou Tomáš.

„S tímhle oblečením si tak akorát budou myslet, že si z nich děláme srandu. Počkej tady, já to zařídím,“ řekl Zajíc a dal důraz na to „já“.

Kupodivu tenkrát vylíčil světlé zítřky časopisu tak sugestivně, že tiskárně stačila záloha padesát tisíc. Během dne ještě zašel do několika nových velkoobchodů. Ve čtvrtém, posledním, už byl tak rozjetý, že omámený majitel počítačové firmy mu zaplatil z kasy hotově šedesát tisíc za reklamu v budoucím úžasném časopise, a dalších patnáct mu půjčil strýc.

A ten skutečný svět Davidovi ležel u nohou. Zlaté časy, kdy se po revoluci najednou po desítkách let mohlo cokoli. David Zajíc to všechno přerývavě nasával jako nezkušený básník, který právě ucítil vůni kvetoucího bezu. Tolik krásy je na světě, pomyslel si tenkrát a opatrně se ho dotýkal prsty. Stejně nesměle, jako se seznámil se svou ženou. Jak něžně ji bral kolem útlých ramen, jak se styděl před ní svléknout. Byl tehdy ještě neomlácený. Dokonce se uctivě bavil i s cizími lidmi jako s dalšími vyvolenými, co směli okusit radosti tohoto světa. Přemýšlel v té době o lásce, o tom, co všechno dokáže a jaký bude prďácký táta. Stejný jako ten jeho. To on ho naučil být slušný k ostatním, dodržet, co slíbil, a nepůjčovat si peníze. Máma mu dala zvídavost, veselý pohled a ochotu.

Sám pro sebe se musím ptát, do jakých hlubin vesmíru tahle Davidova část o pár let později zmizela. Ale ještě než tohle jeho lepší já vyprchalo, proměnil se magazín Svět ve skutečný cestopisný časopis, na který byli oba patřičně hrdí. Z Beránka a Zajíce se stala nerozlučná dvojka. Nevadilo jim, že občas platili po splatnosti. Ostatní jim přece dlužili víc. Brzo měli zjistit, že opravdové peníze jsou ne ty, co někdo dluží, ale teprve ty, co někdo zaplatí. Hotově nebo na účet.

Ale oni tenkrát žili jako omámení z toho, že vymysleli vlastní časopis. Měli přece zaměstnance, dělali si, co chtěli. Třeba to i brzo zabalili a šli si sednout k Habráku, rybníku, kam se ve velkých vedrech sjížděli pravidelní návštěvníci Tlusté Loly včetně Spira Konstantinidise, který, když uhodila vedra, si udělal od dvou do šesti řeckou siestu a na dveře vyvěsil ceduli: Protože stejně v těchto dnech kašlete na pravidelné chlastání, tak jsem do šesti u vody. Spiro.

Dívali se do stříbrných odlesků na hladině, komentovali ženské křivky, a hlavně měli pocit, že stíhají několik užitečných věcí, pití, slastné lenošení i trochu sportu. Co víc si člověk ve šťastné letní dny mohl přát? Všechno ostatní bylo schováno v budoucí pěně dní, v mlžné dáli tak dokonale, že to vypadalo, že takhle to bude navždy.

Jenže tenkrát, když Zajícovi v den uzávěrky vykradli auto, už bylo všechno dávno jinak. Minulo několik let. Tomášovi v jednom měsíci umřela máma i babička. Zůstal jen s tátou. David se skoro každý den hádal se ženou. Často se pak chodil uvolnit do Tlusté Loly. Utopit nervy z práce, zapomenout na hádky doma i na to, že kvůli magazínu nemá vůbec čas na dceru Veroniku. Ani mu už neříkala táto, ale Davidosi.

Podrážděný začínal být i jinak klidný Tomáš. Časopis se přeměnil na fabriku na geografické informace s obrovským obratem. Žádná banka jim neposkytla úvěr. Doba snadných půjček minula. Jediný, kdo půjčil, byl podivný chlápek jménem Michal Rossmann. Řekl, že půjčí, ale jen Davidovi, Tomáš že ho nezajímá. Hrála v tom roli trivialita, že byl Beránek malého vzrůstu? Bůhví. Rossmann byl hrozně bohatý, ale kdoví z čeho? On sám tvrdil, že z burzy, jenže to spíš vypadalo, že je mafián. Půjčil by snad normální člověk jen tak na dobré slovo někomu, koho zná z baru, miliony? A ještě sám od sebe? Jen blázen nebo podivně bohatej cvok.

Když David řešil, čím za ty peníze ručit, Michal se jen tak usmál a řekl: „Svým životem, ty péro.“

Tu větu si měl David Zajíc pamatovat do konce svých dní. A pak ještě jednu, která ho tížila snad ještě víc. To když se ho zeptal, co by se stalo, kdyby mu ty miliony nevrátil. Michal ho tenkrát v Tlusté Lole opilecky objal a řekl: „Do konce života budeš můj otrok.“

Přestože David věděl, že by to Rossmann nemohl beze zbytku realizovat, ta věta se mu hnusila. Tomáš i David jen doufali, že k něčemu tak odpornému, jako je tohle řešení nesplaceného dluhu, nikdy nedojde. Byla to hra s časem.

TLUSTÁ LOLA

Teď, když já, zlomyslný vypravěč, vám chci povídat o tom, co dělal David Zajíc večer po uzávěrce časopisu Svět, nevím, proč mi na mysl neustále dotírá jeden banální detail. Padesátikoruna ze dvou kovů přilepená na ohmataný a odřený červený bar. Chytli se na ni skoro všichni zbloudilci, co zavítali do toho bistra s nejzazší zavíračkou, kterou průmyslové Ústí nabízelo. Ale já tady plácám o banalitách a vy čekáte lidský příběh. Jako by ta mince v sobě měla ďábelský magnet. Přitáhla k sobě Davida, i když chtěl původně jet domů. Nebo měl tu magickou moc neonový nápis Lola? Nalétávali na něj, podobní můrám, i ostatní štamgasti jako slepí a hluší k hlasům svých bližních. Bar Tlustá Lola fungoval jako sauna, kde se lidi rozpařili, a zchladili se až v ranním vzduchu u svých nešťastných partnerů. Až do odchodu obtěžovali slečny, které sem chodily hlavně za Spirem. Za jeho nevinnou a krásnou tvářičkou s ostře řezanými rysy, kterou zdědil po svém řeckém otci.

Ale zpátky k příběhu. Ten večer se Zajíc v Tlusté Lole opět potkal s mohutným Rossmannem. Nebyl jenom urostlý, měl i pěstěné svaly. Michal Rossmann na sebe totiž dbal. S upravenými nehty a učesanými vlasy tvořil protipól věčně rozcuchanému Zajícovi, kterému pro jeho lenost strniště často přerostlo v regulérní vous. Jen ten Michalův tvarohovitý obličej pod havraními vlasy nevypadal úplně dokonale. Navíc měl unavené, přezíravé oči s pohledem, který všem na dálku oznamoval, že ho nic nemůže překvapit. Přestože ti dva byli naprosto rozdílní, pařili spolu v Tlusté Lole poslední dobou skoro obden.

Co dospělé muže v baru k sobě tak poutá? Ženské, pití, kšefty, ale hlavně prázdné tlachy. Tlachy sice nepatří přímo ke smrtelným hříchům, ale k nejzábavnějším. Můžete je dát na stejnou hromadu se sázkami a ješitností. A v Tlusté Lole jako by se s těmihle hříchy roztrhl pytel. Že Spiro, David a Michal byli ješitní, sebejistí až arogantní, jsem už naznačil. A sázky? Neminul týden, aby se o něco nevsadili. Výhry byly až truchlivě banální. Většinou láhev. Nejoblíbenější byla sázka: O co, že ho vyvedu z míry? Nejčastějším terčem byl lehce rozhoditelný Tomáš. Ale samozřejmě nejen on.

Jednou třeba Zajíc vyprávěl, jak se už skoro nedívá na televizi, a po chvíli zase, že lidé opouštějí staré rituály. Všichni na barových židličkách obrátili oči v sloup. Čekali plané filozofování ve stylu, kam to lidstvo spěje, ale když začal vykládat, jak podle dědova vzoru vyžaduje na rodině, aby se k nedělnímu obědu dostavila přesně v poledne a ve svátečním oblečení, zpozorněli.

Spiro a Michal na sebe spiklenecky mrkli, když David tu informaci doplnil, že je navíc nutí poslouchat klasickou hudbu z rádia, protože prý na rozdíl od televize povznáší.

A tak když následující neděli David u oběda požádal Veroniku, aby pustila rádio, málem mu při prvním soustu zaskočilo. V rozhlase se nějaká šílená Zita dožadovala písničky pro Davida Zajíce. Alenka i Veronika se na něj mlčky podívaly. Cpal se řízkem, aby bylo vidět, že nemůže odpovědět, a horečně přemýšlel, jestli nezná nějakou krávu jménem Zita. Ne, naštěstí ne!

Polkl kus masa a s úlevou řekl: „Neznám žádnou Zitu.“

Ještě stačil vtipně s úsměvem poznamenat: „Takovejch Davidů Zajíců po světě běhá,“ než ho rádio přerušilo: „Nejdřív mi slíbil, že si mě vezme, a pak zmizel. Ale já si ho najdu, protože vím, kde dělá.“

David zbystřil. Alenka předstírala hrozný hlad a intenzivně žvýkala s pohledem upřeným do talíře. Ta ženská v éteru zatím žvanila dál: „Dělá v magazínu Svět, píše tam články. Já ho miluju.“

Davidovi se vařil mozek. Celé mu to ale došlo až po chvíli.

Začal Spirovi a Michalovi nadávat, že jsou blbci. Pak mlel něco o sázkách a jeho dcera se na něj nevěřícně dívala, zatímco Alenka naprosto ledově klidně vzala jeho talíř s řízkem i kaší a hodila ho do koše.

Nějak to tehdy urovnal, ale sváteční nedělní obědy se mu obnovit nepovedlo.

Michal se večer po uzávěrce Davidovi přiznal. Že to byl on, kdo přemluvil jednu holku, protože se vsadil o láhev se Spirem. Pak se k Zajícovi naklonil: „Ale neříkej, že se ti to dřív nebo pozdějc s nějakou nemohlo stát?“

David pokrčil rameny: „Asi stárnu. Když se bavím s babou, už mi o to nejde. Spíš mě baví ten flirt. Slovní narážky, kontakt očí, jemný dotyky a tak.“

„Ale píchání taky není špatný, ne?“

„Není, ale.“

Rossmann se do toho vložil:

„To víš, že není. Když to přijde na mě, tak si koupím Annonci. Jako posledně. Byl jsem unavenej jet do Ústí, tak jsem si řekl, že v Praze nějakou oflákám, ne? Že si jako vyberu nějakej privát, ale pak to na mě přišlo už moc, myslím ta únava, a.“ Přiměřeně ztěžka k pokročilému večeru se opilecky nadechl a pokračoval, „.a tak jsem ty noviny na těch inzerátech přehnul a strčil je do kapsy u spolujezdce. A pak o víkendu jedu s rodinou a ta moje, vždyť ji znáš, dostala hysterický záchvat a furt opakovala: Budu přesazovat muškáty. Nemáš tady v autě nějaký papíry? Řek jsem jí: Ne, nemám. To víš, že o těch novinách věděla, ale nechtěla vypadat, že mě hlídá. Ještě jednou se zeptala: Aspoň starý noviny? Nemááám, řek jsem pomalu. Ale jí to nestačilo, vystartovala po autě jako vysavač, až našla tu Annonci s inzerátama. A hned jako, co to je. A já říkám, noviny. No jó, ale s erotickejma inzerátama, začala ječet, vždyť ji znáš. A tak jsem zařval: A ty snad do květináčů nemůžou nebo co? A ona jen špitla, že můžou. Ten den jsem zjistil, že spolu nemůžem dál bejt. Stal by se ze mě vychlastanej děvkař a z ní ženská, co si jí už nemůžu vážit.“

„To ne,“ přizvukoval mu David.

„Snad to pochopí a rozvedem se. Dostane byt a auto, tak co?“

Ale říct to své ženě přímo se bál. Jeho postup David znal zjednání s ostatními lidmi. Nechal situaci dojít tak daleko, aby dotyčný poznal, co ho čeká, a udělal ten nepříjemný krok sám.

A tak radši, než by jí to řekl, vzal Michal svou manželku na párty, kde to chtěl zinscenovat tak, aby se s ním rozešla. Pozval k té show i Davida. Potřeboval ho jako aktéra do svého plánu. Ten nerad, ale souhlasil. Zajíc vlastně do té doby kvůli penězům zbaběle souhlasil s každým Michalovým návrhem. Ještě že ho před tou fraškou čekala reportáž v Kalahari, kde si mínil trochu spravit pachuť sám ze sebe. Někdy mu ze sebe bylo dost špatně. I z Michala. Taky ho ale obdivoval. Za nonšalanci a lehkost. Umění vydělat peníze. Za tajemství, které v sobě nosil. Kdo to vlastně je, Rossmann? Jak opravdu přišel k penězům? Proč mu půjčoval? David na to musel myslet ještě v letadle cestou do Afriky.

KALAHARI

Když se ocitl uprostřed narudlé Kalahari, nechtělo se mu vůbec nic, natož pracovat na reportáži. Toužil po chvíli ticha. Toulal se sám bez fotoaparátu, až došel k rozpraskaným černým skalám. Vyhlížely jako obrovské nebeské koblihy, které tady někdo zapomněl posvačit po stvoření světa. Tomáš vždycky Davida prosil, ať mu z cest přiveze kamínek, a tak ho mezi těmi skalami hledal. U jednoho hezkého se sehnul a najednou to uviděl. Skoro neznatelné škrábance tří postav s luky a ztopořenými penisy. Přerývaně dýchal, jako by našel novou Tróju. Tady, kde stál, tábořili určitě tři lovci. Možná to byli synové s otcem, možná kamarádi, možná to bylo před deseti roky, možná před Kristem. Seděli a jeden z nich při odpočinku, kdy se dotýkal skály, napsal kresbou snad první křovácká slova příběhu pravdivějšího než kdejaká kniha. Společenství, hlad, lev, přežít, volnost, cesta. Jeho život jde po stejné cestě, uvědomil si. David se dotýkal skály a bušilo mu srdce. Nebylo pochyb. Jen jediní muži na světě se rodí a umírají s polovztyčeným penisem, podle kterého si dali podivné mlaskavé jméno: QHWAIXKHWE.

Prastarý národ khoisanské rasy, na dálku poznatelný podle zvláštních vlasů, které vypadají jako chomáčky pepřových zrnek. Zbytek Afriky jim posměšně říká bušmeni, Saňové, Křováci.

David Zajíc stál a dotýkal se kresby. Z okolních skal ho nehybně pozorovali damani, velká přerostlá morčata příbuzná slonům. Ztěžka dosedl do písku. Pod africkým sluncem přemýšlel o smyslu svého života, o cestě. Najednou se mu udělalo těžko a mezi hlasy hyen se mu zdálo, že v dáli slyší ve větru

nezaměnitelné brebentění křováckých dětí a jejich zurčivý smích. Přitom je tu slyšet nemohl. Byl v jednom z přírodních parků, kam měli Křováci zakázaný vstup. Přesto je slyšel. Lehl si. Přemýšlel o

své cestě a svíralo se mu hrdlo. Byl zoufalý a v hlavě mu dunělo crčivé ticho. Žádná odpověď. Usnul asi s otevřenýma očima, a když se probudil, viděl nad sebou jen hvězdy Jižního kříže. Najednou si vzpomněl na zvláštní, neodbytný sen. Pamatoval si jeho každičkou chvilku. Čas snění. Ale byly to jen zrychlené mraky utíkající spěšně do náruče červánků, které rozehrály oblohu tóny žluté, oranžové, červené a modrozelené, aby na závěr padla modročerná, po které letěly ztřeštěně od východu k západu hvězdy a hvězdičky. Krása. Cítil tichý hluk, který mu zaplavoval ústa a dral se z nosu. Pak bylo ticho a David po dlouhé době a na dlouhou dobu po tom ucítil klid. Jako kdyby přečetl další slova té kresby. Prostě jen tak být a vnímat tu krásu.

Pomalu vstal a šel zpátky do tábora. Co na tom, že bloudil. Několik dní poté se na úplně jiném místě na chvíli zcela nečekaně setkal s křováckými dětmi, které se zurčivě smály. Povídaly si tím mlaskavým jazykem, co David slyšel ten večer, tu noc u těch skal. Pak viděl jejich rodiče, jak pomalým podupáváním tancují okolo ohně, krok sun krok, na nohou jim chřestí semena vyschlých plodů uvázaných okolo kotníků a do toho potleskávají k nebi jako tichou modlitbu otázky: Bude období sucha dlouhé? Najdeme dost medu? Zatímco je fotil pro magazín Svět, přemýšlel, jak jsme my, civilizovaní lidé, hloupí, že jsme je dokázali jako národ zničit, aniž bychom se od nich dozvěděli, jak najít v poušti vodu nebo proč má smysl cítit okolo hlavy vítr volnosti. Proč nechávali ty nejstarší ze svého kruhu, kteří už nestačili ostatním, zemřít samotné v poušti? Dali jim jídlo a vodu, jako úkryt postavili chýši z trnitých keřů a s pláčem je opustili.

A staří zemřeli žízní nebo je roztrhaly šelmy. Záleží snad na způsobu smrti? Není důležité, že díky ní mají možnost ti zdraví přežít a jít dál za potravou a životem, radovat se z drobností jako je dobré jídlo, dobrý společný lov nebo milování? Ano, jen to má smysl. Jen umírání, milování a rození pro tu volnost a krásu, jíž jsme, jak Křováci věří, součástí i my lidé. A když ji nemáme, hyneme stejně jako Křovák, který podle burského cestovatele Laurense van der Posta zemřel ve vězení za pytláctví v rezervaci, i když byl odsouzen jen na jediný měsíc. Přivolaný doktor napsal jen: Umřel žalem. Smutkem, že zítra neuvidí svítání nad Kalahari.

Když letěl David Zajíc domů, v letadle si přečetl noviny. Psalo se v nich o Australanovi, který se na pár týdnů v poušti ztratil, i když ho hledali domorodí stopaři a vrtulníky. Po měsíci ho objevili zuboženého, jak leží u vysychajícího pramínku. Když se ho záchranáři ptali, co se stalo, prý řekl: „Chtěl jsem být jen na chvíli sám se sebou a s Bohem.“ David Zajíc tomu nešťastníkovi v ten moment dokonale rozuměl. Pak ale, jakmile letadlo dosedlo na letištní plochu v Ruzyni, ten prchavý pocit zvláštní jistoty zmizel. Škoda. Ta jistota mu mohla dát větší sílu ve dnech, které měly teprve přijít.

PSANÍ

Pokojem Davidova bytu prosvítalo pronikavé světlo. Bylo to první ráno po jeho návratu z Kalahari. Slyšel zpěv, ze kterého bylo cítit slunce. Připomnělo mu plavbu po Karibiku před dvěma lety. Alenka pouštěla do ranního ticha své oblíbené cédéčko Gipsy Kings. Slyšel povídat Veroniku. Mozek těžce opouštěl svět snů. Oblékl si bílou nažehlenou košili, z lednice vzal chladné křupavé třešně a zapíjel je malou sklenkou ledové bublinkové vody. Leckomu jinému by po té kombinaci bylo těžko, ale Davidovi ne. Byl naopak v povznesené náladě. Na mysl mu matně dotíral sen, který se mu před probuzením zdál. Alena přinesla horkou kávu. Připomněla mu všechna rána jeho života. Přemýšlel o svých výhrách a prohrách. O manželství, o vyvzdorovaném časopise. To chtěl? Kdyby si od Rossmanna nepůjčil, kdyby se raději vůbec nepouštěl do vydávání, napadlo ho. Jaký má vůbec to pachtění smysl? Co vůbec má smysl?

Vzal si čistý, nepopsaný sešit a tužku. Ten den se rozhodl napsat knihu. Vychrlit svůj strach, svoje obavy z toho, jak to všechno dopadne. Vypsat se z toho. Už tolik let polykal život, na cestách svět a zvracel jen po tahu v Tlusté Lole. Chvíli přemýšlel, jestli si může dovolit sám sobě nelhat. Ano i ne. Aspoň po něm zůstane vyrytá značka, otisk ruky jako na té skále v Kalahari. Zanechá po sobě svůj příběh, svůj hlad, svého lva ve své poušti.

První písmena ukládal na papír obezřetně. Až po chvíli z něj začala slova padat jako déšť, jako voda, co očišťuje:

Toto je začátek mé knihy. Kolik Rossmannovi vlastně dlužím milionů? O kolik tisíc na úrocích ta částka denně naroste? Každým dnem svého života dlužím víc a víc. Jak tohle skončí? Stanu se jeho otrokem, zabiju ho, nebo zabiju sám sebe? Bude tenhle deník, tahle kniha, záznamem plánované vraždy? A jak dlouho ještě budu před lidmi dělat, že nic, že se mám super, magazín prosperuje, cesty po světě jsou skvělý? Než se zblázním? Už se mi zdají i divný sny. To, co jsem dnes v noci viděl, bylo neskutečné a podivné. Jako bych nahlížel svou budoucnost nebo nějaký paralelní svět. Scvrklý křovácký lovec naléhal, ať jdu dál, ale já už nemohl. Ztrácel jsem ho a viděl jej už jen jako skrz mléčný závoj. Ještě jsem zahlédl běžet rozmazanou siluetu. „Siga,“ zakřičel, asi jak nejvíc mohl. V tom výkřiku byla hrůza. Nedotkla se mě, i když vzápětí mým čelem pronikla bolest a já viděl, jak mi obrovská čelist vytrhává kus stehna. Byla to čistá bolest. Cítil jsem nasládlý pach krve, moči a zápach z té velké tlamy. Slyšel jsem svůj křik, vrčení a ňafání hyen. Viděl jsem slunce, červené šmouhy a svou ruku zabořenou v křeči v žíhaném hyením kožichu.

Poslední dobou se začínám svých snů bát. Nevím proč, ale vím, že až tuhle knihu dopíšu, uleví se mi. Teď se mi jen točí hlava. Kafe je horké a silné.

Až tu knihu dopíšu, udělám si dlouhý výlet. Vrátím se někam do přítmí pralesa, kde se člověk poprvé postavil na nohy, zpět do doby, kdy lidé museli lovit, aby jedli. Kdy nepotřebovali peníze. Odjedu hned, jak dodělám vydavatelství k obrazu svému. Splatím dluhy. Dopíšu knihu.

Jenže to se chlapec přepočítal. Jako vypravěč příběhu to musím vědět. Do pralesa David Zajíc nepojede po knize, ale pár týdnů poté, co napsal tenhle úvod.

A nezblázní se on, ale někdo jiný.

Někdo zemře.

David Zajíc rukopis zničí, ale vy se ten příběh stejně dozvíte.

Jak to všechno vím? Jsem zloděj příběhů. Fascinuje mě příběh toho zoufalce. Proč vůbec psal to, co ho mohlo zničit? Proč tvořil něco, co mohlo sloužit jako důkaz proti němu?

KVASINKY

Jak vím, co se stalo? Čas vidím jako krajinu. Pro mě neexistuje minulost, přítomnost nebo budoucnost. Jen krajina příběhu, radost a zmar a vy jako větve stromů vašich rodů. Vesmír je jako literární dílo. Kdykoli se mi zachce, zalistuji v knize vašeho života. Jen prožitek okamžiku nemohu nikdy okusit. To vám závidím. Vlastně jsem jako vy. Chci marně to, nač nikdy nedosáhnu. Stejně jako to chtěl David Zajíc. Dýchal, vyměšoval a přijímal osud, potravu, lásku i nenávist. Bylo mu to málo. Chtěl ještě napsat knihu. V něčem mi David Zajíc s tou svou knihou připomíná živé kvasinky.

Tyhle mrňavé organismy tvoří alkohol ve víně, aby je právě on nakonec zabil. Ale proč vyměšují, vyrábějí něco, co je pak zahubí? Ten zvláštní, tichý klid jejich existence, co je neodvratně posouvá ke konci.

Buch.

Kvasinky žily a vyměšovaly alkohol, aby je zabil.

Buch.

Konec příběhu.

Ale proč vyměšovaly to, co je mělo zabít, a co bylo mezi tím? Milovaly? Nenáviděly? Co cítily? Dá se ten jejich neodvratný konec nějak zastavit? Lze další kvasinky, jež mají teprve spatřit světlo světa, varovat? Nebo taky zahynou? Zahynou. Proč? Prostě to tak na světě chodí. Umírání a rození. Začátky a konce. Má to nějaký smysl? Proč to pořád život tak zkouší? Za čím jde? Za smrtí?

Pokusil se to rozluštit i David Zajíc a výsledek jeho snažení mám teď před sebou. Pár stránek dopisu, který po sobě zanechal. Mohl ho na ostrově Korfu rovnou napsat ve dvou větách: „Ta kniha byla můj život. Chtěl jsem ji zničit.“ Stačí si ten dopis přečíst, abyste si udělali obrázek:

Psal jsem knihu. Celým stým srdcem, nejlíp, jak jsem uměl. Možná z ní navždycky umřu, ale to asi jednou každý. Jde jen o to, kdy. Možná ji budu muset zničit, protože se bojím smrti. Ale tak to Bůh chtěl. Neřeknu „asi chtěl“, protože s jistotou vím, že to nechtěl asi, ale uráte. Kdyby to nebyl Bůh, mohl by si leckdo myslet, že je kurva, když nechá přijít vniveč takovou fůru těžce napsaných stránek. Ale já už vím, že božské plány nebo cesty jsou dané, i když trochu nevyzpytatelné. Jenže to já, když jsem začínal psát, ještě nevěděl. To jsem byl gringo, jak říkají v Mexiku, což je další místo na Zemi kromě Srí Lanky a mentawajského pralesa, které mě vzalo. Ale prý je to pěkné i v Peru. Nádherní jsou taky sobi, když jim jde pára od huby. Jako na Sibiři, myslím. Ale celý, celičký svět je krásný, až z toho brečím. Škoda, že si to vyprávění nikdy nepřečtete. Leda od někoho jiného. O jednom vím. Říká si nějak divně, ale jmenuje se myslím úplně jinak. To byste byli překvapení. Navíc má ohromnou moc. Já mu ale říkám zloděj příběhů. Možná vám bude o mně říkat špatné věd, ale vy musíte vědět, že jsem nikomu neublížil, Nechá ničit snad cosi jako důkazy, ale opravdu se bojím. Děly se divné věci, to jo. Ale copak se věci někdy nedějí jen náhodou? Nemůže někdo zemřít jen proto, že je nemocný? Já bych přece nikoho nezabil. Ať si ten zloděj příběhů říká, co chce, dejte si na ty jeho případné vymyšleniny pozor, protože to je můj příběh. Zakázal jsem si psát takové příběhy ze současnosti. Je to totiž strašně nebezpečné. Eskymáci třeba říkají, že každý máme pro svůj život určený přesný počet tuleňů. A když je vylovíme, je konec. Já na tyhle věci věřím. Dějí se. Napsal jsem třeba o svém nevlastním pradědovi a dal mu v knize kvůli bláznivým příbuzným jiné jméno. Pak na chalupě mezi psaním jednoho dne vyklízím půdu, protože tělo vyžaduje v přestávkách mezi duševní prací pohyb. A najdu starou vojenskou truhlu z první světové války a uvnitř je jméno, které jsem vymyslel už před pár měsíci jako pseudonym svému německému pradědovi do knížky. Navíc takové nepravděpodobné jméno, Quido Schmidt! Myslel jsem, že se zblázním strachy.

Ale teď, jak o tom přemýšlím, mě napadá, že on s tím vyrukuje. Myslím zloděje příběhů. Nedá mu to, aby se nepochlubil. Doufám jenom, že napíše dobře tu pasáž, jak jde David Zajíc pralesem za šamanem, který mu pak daruje píseň.

Ještě jsem vám chtěl říct, že jsem tu knihu psal, protože jsem myslel, že už jsem blízko rozluštění jednoho důležitého tajemství. Možná jsem to vzdal příliš brzo, ale bál jsem se smrti. Úplně jsem ji cítil. Ptal jsem se, proč tam plují naše životy? Ale teď vím, že smrt není přístav. Jen průplav do dalších krajin, dál za tajemstvím. Možná ho uvidíte, když zvednete oči. Tajemství vesmíru si totiž dál pluje po noční obloze a čeká, až ho možná právě vy rozluštíte. Každý z vás je tady, aby o ně bojoval až do úplného konce. Já už to zkusil. Teď je řada na VÁS.

Žasnu, jak chtěl David Zajíc rychle někomu něco sdělit. Nevěděl jak, ani co. Dopis jak od sebevraha. Stálo mu to za tak zmatené poselství kvasinkám? Nikdo mi nevymluví, že tu knihu spálil, protože se bál důkazů. Trestu. Očernění svého jména. Ale mě spálit nemůže. Řeknu vám ten příběh až do konce a vy si ho odsoudíte sami.

VEČÍREK

Michal svůj rozchod s Maruškou rozjel ve velkém podle plánu. Na párty své firmy nechal Rossmann svou ženu se Zajícem a sám se vytratil, jak byli dohodnutí.

David ji lákal k plným stolům: „Tady je to jako v ráji. Tolik úžasnýho jídla.“

Maruška se tehdy na něj podívala: „Ale co když není žádný ráj a čeká nás jenom peklo?“

„Cože!?“ probudil se David z ospalosti, která ho ochromovala ve dnech veder, jež přesto miloval.

„No jako že já tady kvůli Rossmannovi a vlastně i kvůli sobě dřu jako kráva a třeba mě potom nečeká nic jinýho než lom, kde budu muset v rámci pekelnýho trestu těžit kámen a dřít se do padnutí. Co když nás potom, po smrti, už nic hezkýho nečeká?“ vložila si do úst olivu. Zajíc o tom přemýšlel. Co když je opravdu kromě shánění kšeftů, dobrého píchání a nákupu v supermarketu už nic nečeká?

Zhluboka se napil, zatímco ona si dala do pusy další zelenou olivu.

„Sere pere, uvidíme,“ zasmál se hloupě a navrhl: „Pojď se na to zeptat Michala.“

Šli ho hledat do útrob zámku, jehož chodby byly obloženy chřestem, mořskými potvorami, mezi nimiž vynikaly zejména restované chobotničky a ústřice, které tolik miloval. Michala našli až v páté místnosti, kde byla výstava nudných obrazů. A tam, mezi těmi prázdnými obrazy, souložil na stolku Michal se svou asistentkou. Píchal ji do zadku, což Maruška nesnášela. Maruška neječela, jak si představovala, až ho přistihne, což se jí už ve snech několikrát stalo.

„Ubožáku!“ řekla s pohrdavým úsměvem, ale přitom jí to slovo uvázlo hluboko v hrdle. Smazala totiž najednou devět let společného života a tušila, že už zítra, proboha zítra, na ni vyhřezne osamocená budoucnost. Teď ale byla vzteklá a křičela. Vypadalo to, že spíš zvrací nenávist, a tak se od ní David odvrátil, i když ho její slova i tak zasahovala s plnou intenzitou. „Obšourník, kretén, děvkopíchač,“ řvala Maruška nezvykle sprostě a nadávky se rozléhaly těmi otevřenými sály jako nějaké přikázání či varování, které tepalo paradoxně v hlavě ani ne tak Rossmannovi, ale Zajícovi. Připadal si hloupě, že v téhle frašce hraje. Michal zůstal chvíli nehybný uvnitř své asistentky a spíš ze školáckého vzdoru udělal ještě jeden trucovitý zásun, než svůj nástroj pobaveně vytáhl. Zajíc se najednou přistihl, že nevnímá hysterický křik Michalovy ženy ani Rossmannův pobavený výraz nebo zmatenou asistentku Janu. Zajíce nejvíc fascinovalo, s jakou nonšalancí si Michal zastrčil penis uvězněný v prezervativu do bílých slipů. Vždyť si je ušpiní, běželo mu nesmyslně hlavou. Michalovi to nevadilo, bavil se přímo královsky. Bylo zvláštní, jak si užíval situace, kdy by ostatní cítili žaludek až v krku. David si všiml, že stojí Janě na kalhotkách, a tak mu na ně nenápadně ukázal. Rossmann jen blahosklonně pokývl a špičkou boty je kopl k dlaním rudé dívky, která na kolenou sbírala svoje prádlo. Jediný, kdo v tu chvíli opravdu hrdě stál, byl Michal. On byl přece někdo. Velký obšťastňovač.

KRABIČKA A SKLENIČKA

Ten večer se s Alenkou nepohádali, pouze obrátila oči v sloup, když jí vyprávěl o Michalovi a Marušce.

„Já ti říkala, že je kretén. Jednou na to vaše kamarádství dojedeš.“

O tom, že byl s Michalem domluvený, raději pomlčel. Věděl, že by byl konec se zítřkem, kdy chtěl sednout na svou úžasnou motorku se třemi koly a vyrazit s Michalem, Spirem a Tomášem na víkend mezi kempy na pláž Máchova jezera. Trochu se pobavit a uvolnit. Jenže Alenka měla zvláštní pocit, že se baví vlastně pořád a víc nepotřebuje, že o víkendu by se měl věnovat jí a Veronice. Jenže on se děsil sobotních a nedělních rán, kdy se po něm vyžadovalo, aby mluvil, chodil na procházky, myl nádobí, hrál scrabble a sázky a dostihy. Nejlepší bylo scrabble, protože trvalo podstatně kratší dobu než jiné hry, třeba nekonečné karty nebo sázky a dostihy. To pro něj nebyl odpočinek po týdnu, kdy vydělával peníze pro rodinu. Tohle ale vůbec nemohl vyslovit. Hned ho zasypaly desítky odporných feministických hesel: „Já taky pracuju, ještě dělám úkoly s Verčou, peru, uklízím, tak to teda neberu.“

Když chtěl, aby hádka pokračovala, stačilo říct: „Ale vždyť do tý práce nemusíš chodit, já vás uživím.“

Pak se na něj podívala takovým zvláštním pohledem, jako že ho zabije. A právě tyhle vražedné ohníčky v očích měla i to ráno, kdy chtěl odjet na motorce, a použil všechny své argumenty včetně toho, že ona nemusí chodit do práce, že ji uživí, aby si stihla v klidu beze stresu během týdne uklidit a nekazila mu víkendy naléháním, aby jí pomohl. Chvíli to vypadalo, že nejdřív dostane třes do rukou a až pak ho zabije, ale napadlo ji něco lepšího: „Víš co? Ty nikam nepojedeš!“

„Cože?“ zalapal po dechu.

„Slyšels dobře,“ usmála se. To chtěla. Aby zuřil a vzápětí toho litoval.

„Ale já jsem Veroniku hlídal v úterý, když jsi byla s holkama z práce slavit.“

„No a co?“

„No bé co! Co asi? Že když já udělám něco pro tebe, mohla bys zase ty, protože se vzájemně respektujeme. udělat. teda vyjít vstříc zase ty mně,“ koktal vztekle.

„Tomu nerozumím,“ tvářila se nechápavě Alenka, ale zevnitř jí škubalo v tváři, až se musela kousnout do rtů. Všechno šlo podle jejího plánu. Jak jsou ti chlapi jednoduchý, pomyslela si samolibě.

„Moje milá Alenko,“ polopaticky cedil vztekle mezi zuby, „krabička,“ vzal do ruky krabičku cigaret, „udělá něco pro skleničku,“ názorně popadl skleničku. „Co udělá sklenička pro. krabičku?“

Zvýšila hlas: „Neřeš tady jako debil, ty přiblblá krabičko, co bude dělat sklenička, a jeď si, kam chceš.“

„Nikam nepojedu, ale ty už ode mě taky nic nechtěj.“

Nereagovala a zadívala se mu na čelo. Rašil mu tam pupínek, zatím s malou bílou hlavičkou. Chytil ji za ruce a zatřásl s ní: „Tak aspoň do zítřka do rána. Slyšíš?“

Vyvlekla se mu: „Jestli se potřebuješ uvolnit s jinejma, tak si jeď!“ A potupně se dotkla vřídku.

Zuřil. V té chvíli už opravdu nepřemýšlel, ale blábolil. „Aleno, já tě v noci oholím.,“ chtěl ji ranit narážkou na její lesklou černovlasou pýchu.

„A co takhle něco jinýho?“ dodala smířlivě.

„Pičku?“ zvedl překvapeně obočí, ale pak mávl rukou. „Tu si ohol sama.“

„Tak si jeď, ty sobče.“

BOOM TRIKES

Jel, ale ne za klukama na Mácháč. Jen nazdařbůh razil po blízkém okolí, aby se stihl večer vrátit a mohl se až do pondělního rána hádat.

Ale teď už bylo pozdní odpoledne, kdy slunce zlatilo zvířený prach na silnici, a tak na hádky s Alenkou na chvíli zapomněl. Slunce ještě pořád hřálo, ale vítr mu už příjemně chladil čelo. Na hlavě měl mít přilbu a na očích čiré brýle, jenže co jsou předpisy proti radosti z volnosti správného motorkáře, nebo alespoň toho, kdo si na něj hraje. Na svém žlutém oři Boom Trikes, klasické tříkolce plné chrómu, která zepředu vypadala jako chopper a zezadu jako bugatka s obnaženým motorem brouka, se David Zajíc cítil jako bůh nebo minimálně jako Tom Cruise v Rainmanovi. Úžasné brýle se stříbrnými straničkami z ocele a tmavorůžovými skly mu ukazovaly svět v plnějších barvách. Okolo něj fičel vítr a odnášel minuty dalšího dne rozmarného léta.

Byl tak spokojený sám se sebou, v tak povznesené náladě, že ho nic nemohlo vytrhnout z vyřvávání oblíbené melodie.

Ale pak přišla. Jediná věc, která mohla překonat ty šťastně bezvýznamné okamžiky, totiž stála uprostřed pole, nachýlená ke straně. Jako by chtěla užuž spadnout, nejspíš unavená životem nebo obsahem toho, co chtěla sdělit. Podepřená dřevěnou plaňkou, okousaná rzí, omytá deštěm, ale pořád stála. Hrdá tabulka, nepřecpaná jako spousta jiných triviálními informacemi pro blbečky. Jasně a vyzývavě na ní byla nakreslená šipka a nad ní napsáno: Letecká škola. Zaflekoval na místě, jak to jen tříkolky dovedou, a s elegantním smykem zastavil. Šokovalo ho to! Zařadil zpátečku, aby pak následujících dvacet vteřin nevěřícně zíral na těch dvanáct písmen. Nejdřív si je polohlasně přečetl, pak je vyslovil nahlas: „Letecká škola.“ Řekl to skoro s nábožnou úctou a neskrývaným zájmem. Ano, ano, ano. Správná výzva pro dnešní den. Kompenzace ranní hádky. Tečka za divnou sobotou.

Sjel ze silnice na polní cestu, prach pomalu dosedal na lesklý chrom, jako by se čas zpomalil. Slunce už barvilo oblohu doruda. V téhle atmosféře ho musel ten drsňák uvidět. Přelud. Proti slunci si přece musel všimnout Davidovy siluety s tmavými brýlemi na silném stroji. Zajíc ho také uviděl. Malé sportovní letadlo a o jeho křídlo opřeného drsňáka, též v kožené bundě, též s tmavými brýlemi. Na rozdíl od něj pomalu a lačně kouřil. Typ skrytého požitkáře, který by nějaké potěšení nebo cit nepřiznal za žádnou cenu. David to chtěl rychle napravit a nezkazit atmosféru filmu Tenkrát na západě, kterou tu najednou ucítil.

Zastavil, rychle vytáhl svou krabičku marlborek, ale stejně rychleji zastrčil. Byly light. Proto radši cigaretu z krabičky vytáhl v kapse bundy a strčil si ji do koutku úst. Hned vedle něj stála stodola s nápisem Hangár a nesmlouvavým stejně velkým příkazem Nekouřit. Vyndal svůj krásný lesklý zapalovač Zippo a ještě jednou se na stodolohangár podíval. Nezajímal ho. Pevným, trochu houpavým krokem přešel k muži, který se skrz něj díval na zapadající slunce a ještě dál.

„Brejden.“

„Hm,“ utrousil drsoň nedbale a lehce zívl.

To bylo poslední, co od něj na dlouhou dobu slyšel. Pak odhodil cigaretu a elegantněji zašlápl do trávy. Minutu bylo ticho a i on vyndal svůj Zippo a připálil si další. Bylo to jasné. Zajíc zakašlal a on lehce pokýval hlavou.

Potěšen, že ho bere, David se nedbale a bez zájmu zeptal: „Tady je jako nějaká letecká škola?“

Drsoň se dál nehnutě díval na zapadající slunce.

„Povídám, nevíte, kde je tady letecká škola?“

Skoro neznatelně přikývl.

„Je tady někde letecká škola?“

Teď už drsoň, totálně znuděný, aniž by se na něj podíval, pevně řekl: „Letecká škola jsem já.“

„Jasně. Za kolik?“

„Dva,“ řekl chraplavě. Zajíc se otočil, aby si přepočítal směšný obsah peněženky, který měl stačit na pár piv, až se bude vracet. Natáhl k němu štos pomuchlaných bankovek, které držel mezi dvěma prsty: „Patnáct set.“

„Oukej.“

Stal se z něj pilot. Opřel se vedle nového kamaráda o trup letadla a taktéž se kochal západem slunce. Teprve teď drsoň ožil a nahlas řekl: „Chceš čekat až na noční let?“

„Ne, ne,“ opáčil Zajíc a zmateně zamířil k hangáru.

„Kam jdeš, letadlo je tady.“

„Jo, jasně,“ nechtěl David působit nejapně.

„Lítal jsi vůbec někdy?“

„Jasně, několikrát.“ Nechtěl být trapný, a tak rychlým trhnutím otevřel kokpit letadla. Sedl si vedle něj. Už teď bylo drsoňovi podezřelé, že si ten divnej motorkář nenasadil sluchátka s vysílačkou, a tak se ho, když za obrovského řevu startoval, na ně zeptal.

„Có?“ řval David.

Posunky mu ukázal na svoje sluchátka. Když si je Zajíc nasadil, jen mu oznámil, že mu to předá až ve vzduchu. David si pomyslel, že na to jde nějak moc zhurta, ale pro jistotu jen rozpačitě kývl. Když si řízení za letu převzal, napětím ani nedutal. Byla to krása. Bože, to je nádhera, pomyslel si, když cítil poryvy větru a viděl lesy a pod sebou letící ptáky. Přistání si vzal zase drsoň. Výkřiky radosti toho motorkáře za letu ho zneklidnily. Po opuštění kabiny, viditelně nervózní, se ho zeptal: „Vy ste to dneska měl poprvý v ruce, co?“ pokusil se o úsměv.

„Jo,“ vyhrkl nadšeně a neopatrně David.

„Vždyť jsem se vás ptal, jestli už jste lítal, a vy jste řekl, že jo.“

„Jako turista s aerolinkama,“ odpověděl bezelstně.

Konečně byl větší drsoň.

Cestou ho stopla hezká slečna. Když vystupovala, podala mu s takovým zvláštním pohledem vizitku. Přitahuje snad ženský pach vítězství? Buď jak buď, tu vizitku, na které stálo Krista Chytrová, si schoval.

KOŘÍNKY

Po tom úžasném zážitku se v noci vrátil na chalupu. Po probuzení ho, světe, div se, nečekala nadšená a milující žena, ale naštvaná bába. Byla naprosto neoblomná, odměřená a odpovídala mu s nelíčenou štítivostí, která v něm, jak dětinské, prohlubovala pocit, obraz sebe sama jako čehosi tmavého a ďábelského a představu jí jako nesnesitelně bílého anděla. Snad proto po ní chtěl, aby občas uznala, že něco udělal dobře, což v ní vyvolávalo záchvaty špatně skrývané zuřivosti.

„A ty mě někdy oceníš? Že tady vařím, žehlím? Každej den něco dělám, a řekneš mi něco?“

„Jo, minule jsem ti pochválil jídlo, řekl jsem, že jsi na keramice udělala skvělý věci,“ chtěl dál pokračovat v tom bohulibém smířlivém výčtu, jenže ho přepadl amok, když si vzpomněl, že její jediná reakce na to, že před svým včerejším odjezdem vytrhal celý záhon plevele, byla věta: „A trhals to i s kořínky?“

Jasně že ne, smál se v duchu plný vzteku. Navenek chtěl působit distingované, nonšalantně, nad věcí, ale vysoukal ze sebe jen: „Jo, ty posraný kořínky jsem tam nechal,“ a místo pochvaly zaznamenal jen ukřivděnou tvář, ženoucí ho do záhuby jejich pitomého, ale i krásného vztahu. Na to všechno si teď vzpomněl, a i když by jindy byl pro tu její dojemně roztomilou tvářičku schopen jí odpustit cokoli, najednou na sobě ucítil vzteklý kyselý pach jejích úst.

To mu nikdy neříkali. Jeho matka tvrdila, že chlapi jsou prasata, ale ženský, ženský jsou prý jen ztracený princezničky v dlouhých bílých ponožkách. Jenže ony nejsou, chtělo se mu řvát nad tou nespravedlností. Byl vzteklý a třásla se mu ruka, kterou nervózně rozbaloval cigarety. Najednou ji napadlo, že by to s ním mohlo seknout, a tak rychle obrátila:

„Víš co? Nebudem se hádat jako nějaký pitomci. Já udělám výbornej oběd, polívku s tvejma oblíbenejma kuřecíma krkama, a ty bys zatím mohl dotrhat ten plevel, co? Vždyť víš, že tě mám ráda.“

Díval se jí upřeně do očí, jestli to myslí vážně. Ještě nestačil kývnout a ona se obrátila a šla do domu. Chtěl ještě něco říct, ale rezignoval. Kouřil a pozoroval ten neklidný šedavý dým, jak se vytrácí do nekonečna okolo něj.

Nekonečno. To je přece výzva pro jeho mozek, a ne nějaký blbý kořínky! Vztekle vydechl kouř tak rychle, až se zakuckal.

V té chvíli Alenka vyšla z vlhké předsíně na zahradu zalitou letním sluncem. Přes tu všechnu náhle nabytou smířlivost jí to nedalo a vrátila se k němu. Původci toho zla.

Trubec, zlý agresivní trubec, pomyslela si, a vzápětí tu ohavnou myšlenku zaplašila. Ano, měla toho snivého chlapce ráda. To na něm měla ráda. Jeho nedokonalost a přecitlivělost.

Ale teď jako by najednou zhrubl a stal se morousným, naštvaným dědkem už ve třiceti. Hrůza! To s ním mám vydržet celý život? Při troše utrpení možná, ale proč?

Představovala si, že by byla s Veronikou sama a chodila s holkama na koncerty. Teda kdyby mohly. Obě její kamarádky měly ještě malé dítě, takže záleželo na libovůli jejich manželů-budižkničemů s pytlíkem plným spermatu, jestli se uvolí potomstvo hlídat. Byli stejní hajzlové jako on. Proboha, o čem to přemýšlím, uvědomila si Alenka a oči jí sklouzly na jejího právoplatného manžela. Stál tam rozkročený, zády k ní, s pohledem upřeným do modravého horizontu.

„Tak to, prosím tě, trhej i s těma kořínkama!“

Davidovi zajely zorničky pod víčka.

„Víš co, já se snažím, ale tohleto je fakt na hovno! Furt seš nespokojená,“ opáčil vztekle.

Chtěla něco říct, ale on znovu našel ztracenou rovnováhu: „Prosím tě, netvoř zvuky,“ řekl s pohrdavou převahou.

„Víš co, já se balím, končím s tebou, seš hroznej sobec, na kterýho nejsme s mojí dcerou zvědaví.“

„I s mojí,“ zavrčel.

„Hrozně mě to mrzí, mrzí, mrzí. všechno. že jsem tě vůbec poznala, ty jeden línej, hroznej. Jsi zlej, bože, jak ty jsi zlej!“

„Mrzí tě, žes mě potkala? Co Veronika?“

„Prosím tě, nerouhej se!“

„Že máš Veroniku se mnou, tě mrzí, ty chudáčku?“ Zaplavila ji vlna vzteku: „To je konec!“ křičela a opravdu ten večer odjela.

Vrátila se druhý den s prázdným srdcem a touhou dát věci do pořádku. Poznal to z toho, jak byla upjatá, zároveň milá, úsečná a trochu vystrašená. Zrovna hezky zapadalo slunce, a tak se na ni usmál. Sklonila oči do trávy. Uklidni se, klid, říkala si, ale nějak jí to nešlo. Přímo bublala a škodolibě nahodila provokativní otázku: „Tys tady střílel, že mi včelař říkal, že si myslel, že se pomine?“

Jenže David to neprohlédl a s úsměvem odvětil: „Chtěl jsem si jen obnovit zkušenosti ze střelnice.“

„Ze střelnice?“

„Jo, dřív jsem z malorážky střílel závodně.“

Usmála se, ale bylo to jen takové pousmání, takové vydechnutí před těžkým okamžikem. Chvíli mlčela, než pobaveně a ironicky řekla: „Tys taky dělal všechno. Řekni mi, prosím tě, co tys nedělal?“

Zatmělo se mu před očima. Alena se docela dobře bavila: „Ale řekni mi, proč jsi to tak dlouho tajil? Ty tvý výjimečný schopnosti? Ty jsi dělal karate, archeologii, běhal jsi dlouhý tratě, jezdil na vodě, hrál šachy, pak přírodovědný kroužek, a teď najednou, bác ho, máme tu závodního střelce, co děsí souseda a jeho včeličky. Jak jsi to všechno stíhal? Ty jsi snad jako dítě vůbec nespal.“ Teď už se smála nahlas.

Já ji snad zabiju, pomyslel si David Zajíc.

„Hej, pane brouku Pytlíku, slyšíte?“

Neslyšel. Řešil problém. Má Alenku zabít hned, nebo až domluví? Před zavřenýma očima mu běhaly červené blesky. Zabiju ji, pomyslel si znova, a dokonce si představil, jak ji škrtí a ona sípe. Vzápětí se při té myšlence otřásl a zalila ho lítost.

Nevěděl, jestli nad sebou, nebo nad ní, že neví, s jakým brutálním pitomcem žije. Zalila ho láska k ní, a tak to překonal, objal ji a smál se s ní, i když se jeho ruce křečovitě zarývaly do jejích zad. Cítila to, ale pochopila to jen jako touhu, a tak mu, jak tam stáli na schodech do chalupy, sáhla do rozkroku. Takhle vášnivě a zuřivě se ještě nikdy nepomilovali, jako na těch schodech, po kterých pravidelně do jejich domu vcházela láska a nenávist.

CORTÉSOVI VOJÁCI

V redakci ho hned ve dveřích šéfgrafik upomenul o úvodník. To už zase uplynul měsíc? podivil se. Chodil po kanceláři a přemýšlel. Nic ho nenapadalo a ani na to neměl náladu. Do toho zazvonil telefon. David zvedl sluchátko. Řval z něj majitel tiskárny, které dlužili peníze. Přestal se kontrolovat a začal Zajícovi nadávat. Ten jen oddálil sluchátko od ucha, zaklonil hlavu a rezignovaně se díval do stropu. I tak slyšel dobře. Bylo to ale dlouhé, proto unaveně položil ruku se sluchátkem do klína. Pořád slyšel. Pak nadávky ustaly a majitel přešel ke konkrétní nabídce. Že mu nechá ustřelit hlavu, probodat gumy u auta a že mu nedá pokoj, až řekl. že se podívá na jeho blízké. To neměl dělat. David vymrštil sluchátko zpátky k uchu a vmžiku nastartoval do těch správných obrátek: „Co jste to řekl? Já snad špatně slyším! Tak poslouchej, ty zasraný hovado, jestli mi chceš ublížit, tak mě zastřel, hezky rychle ze zálohy, abych to nevěděl, protože jinak, ty kreténe, tě odprásknu já! Ale poslouchej dobře, ty hajzle, žádný hrdinství to nebude, počkám si na tebe, až pudeš večer domů, a rozstřílím ti hlavu na sračky, protože mi to bude jedno! Nebudu dělat přehlídku elegance, ty krávo, klidně ti tu hlavu i rozšlapu.!“

Na druhém konci bylo chvíli ticho, než Zajíc uslyšel jen takové suché, prasklavé: „Uvidíme, ty sráči.“

Položil sluchátko a vzpomněl si na Rossmanna. Udělalo se mu nevolno.

Ten večer bušilo Davidovi srdce tak silně, že nemohl spát a jako lev v kleci chodil sem tam po pokoji. Přemýšlel, jestli má cenu s magazínem Svět pokračovat, nebo vyhlásit bankrot. Měli tak málo čtenářů a inzerce. Pak v něm ruply saze a napsal tenhle úvodník:

Obyčejně se muzikanti sehrávají beze svědků. Ale zkuste se před vybíravým publikem nonšalantně uklonit a zaimprovizovat ještě nehotovou věc, ze které chcete šlágr. Cítíte? Áaah. Nasajte tu vůni špinavého, zpoceného a zakrváceného španělského dobyvatele Cortése, který dal spálit lodě. Ke svým zděšeným vojákům tehdy pronesl přibližně tato památná slova: „Není cesty zpátky. Buď vyhrajeme, podrobíme si Aztéky a oni nám lodě postaví a ještě naplní zlatem, nebo zahyneme. Bez vítězství se není kam vracet. Sami lodě nepostavíme.“ Tenkrát Cortésova výprava, čítající několik stovek unavených vojáků, tisícihlavou armádu odhodlaných Aztéků porazila. Potvrdila se tak síla myšlenky, jež působí, když je nastolena syrová realita a musí se bez zkoušek za pódiem buď přijmout, nebo zavrhnout, ještě než je vyslovena. A tak jsme pálili finanční lodě při každém přechodu na více stran či lepší papír.

Teď už je tu magazín Svět v podobě, jež se nám svým rozmachem líbí, ale obludně žere peníze, čas a energii. Už neslevíme. Nechceme jít zpátky, okolo kamenů, které jsme z cortésovské stezky již odvalili. Buď se vám budeme líbit, nebo zahyneme. Tohle je totiž zkouška zvuku za pochodu. Řekněte to dál, pošlete prosím tichou poštou, že jsme kvůli vám spálili lodě. S tím nejlepším, co máme, jsme na pochodu. Přijměte nás teď, anebo už nikdy. ZKOUŠKA ZVUKU. HALÓ! JAK MĚ SLYŠÍTE?

Napsal ten úvodník i proto, že si představil, co by ho čekalo po krachu. Dnes nepřející, ale zítra už vysmáté obličeje. Vysvětlovat něco zaměstnancům, čtenářům, uznat, že měl jeho otec pravdu s tím nevybočováním.

Ne. Nikdy.

Tátu měl rád, ale tohle uznat nemohl. Bylo mu úzko, ale bál se někomu zavolat. Bál se porážky, výčitek a soucitu, bál se změny, bál se odpovědnosti, zvracel z následků. Začal zmateně hledat v peněžence, až ji našel. Vizitku bezejmenné kurvičky, kterou vezl na tříkolce. Stálo na ní Krista Chytrová, asistentka produkce. Zavolal jí, úplně cizímu člověku, se kterým si chtěl vyměnit tělní tekutiny, ale nic z myšlenek, nebo dokonce lásky. Bál se, že kdyby volal někomu blízkému, nemohl by se sám sobě podívat do očí, že je tak slabý, ale u Kristy mu to nevadilo. Říkala mu, že to bude všechno dobrý a ať za ní klidně rovnou přijede. Jel za ní do Prahy. Zavolal jí a ona do smluvené kavárny přišla oblečená jako děvka a jako děvka ho potom pomilovala v autě na přední sedačce spolujezdce. Když už skoro byl, zazvonil telefon. Asi mu volala Alenka. Aspoň to chvíli oddálilo tu rozkoš, než se Krista zapřela nohama o přední sklo a šla mu naproti. Až po tom divokém milování se mu vrátil mozek zpátky do hlavy a David si vzpomněl na Alenu Zajícovou, která teď v noci čeká sama v kuchyni a bojí se o něj, protože jí naznačil něco o problémech s penězi v magazínu Svět. Má ho ráda a on ji podvedl. Stálo mu to za to? Ale nikdo ho přece neviděl a on jí to vyprávět nebude.

X217

Druhý den musel jet s Alenkou za jejími rodiči do Karlových Varů. Moc nemluvil, aby se nepodřekl, kde v noci byl. Navíc ho v hlavě pořád pálil včerejší rozhovor s agresivním tiskařem. A tak začal obvolávat všechny známé, včetně rodičů. Nakonec dal po desítkách tisíc dohromady kýžený půlmilión, nedoplatek tiskárně. Nechtěl tomu arogantnímu kreténovi volat a rozhodl se mu ty peníze beze slova poslat. To byla chyba. Ale David Zajíc byl jako v transu.

Když další den nepřišly peníze na výplaty, jak měly, stoupl si před svoje lidi. Mluvil o síle, odvaze, vítězství a skvělém magazínu, pro který stojí za to bojovat. I když on sám pochyboval. Jeho druhé já mluvilo o únavě, apatii, prohře a nanicovatém časopisu. Bylo mu zle a měl strach z budoucnosti. Jediný způsob, jak zapomenout, byl vykropit se u Tlusté Loly do zapomnění.

Když tam přišel, byla uvnitř skvělá atmosféra a někteří začali nezvykle brzo tancovat na stolech, i když k takové produkci Spiro většinou svolil, až už bylo po půlnoci a sám byl namazaný. Lidi se bavili, protože Spiro měl narozeniny. Do Davida, který se procpal až k baru, pořád někdo strkal, ale on se jen díval smutně skrz ty lidi někam dál a raději se rychle propíjel do bezvědomí.

Když upíjel čtvrtý gin s tonikem, uviděl kamaráda herce. Zmohl se jen na lehké kývnutí. Byli tu dva, jednoocí mezi slepými této provincie králi. Městečko sevřené Krušnými horami a českým středohořím v údolí řeky by ani víc krásy neuneslo, říkal si uštěpačně nově příchozí, když Davida zaregistroval. Taky byl bez obdivovatelky, jako on, velký herec nepochopený okolím. Zamířil k němu, protože kdo ho líp pochopí, kdo vyslechne jeho moudra, když ti ostatní vylízaná se skrz něj dívali jako přes sklo, jako by tu ani nebyl. V Praze na různých diskotékách si ho považovali víc. Tohle město je hovno a hovnem zůstane, pomyslel si herec, když Zajícovi, stejně nebo víc opilému, tiskl ruku.

Jejich pozdravný rituál, podání ruky a zdvořilostní rozhovor, byl stejný jako u pouličních voříšků. Oba se místo očichání poplácali a vzájemně si projevili tolik obdivu, kolik se jim ten večer nedostalo od ostatních návštěvníků Tlusté Loly. Oba to potřebovali.

Ani herec na tom nebyl dobře. Měl svou obvyklou depresi, která mu zatemňovala jinak bystrý mozek. Vyprávěl Zajícovi, jak mu jeden nakladatel nabídl, teď, v době, kdy zrovna slavily úspěch knižní vzpomínky herců, aby napsal historky ze svého života. Herec se najednou zarazil, ale pak pokračoval: „Mám to nazvat: Nula vzpomíná na nic?“

David to nekomentoval. Podívali se na sebe. Nemuseli nic říkat, oba cítili tu prázdnotu uvnitř i okolo. Bestii, která jim žrala játra, když deprese zalévali alkoholem. Pak totiž přišlo vysvobození v podobě ukrutné opilosti, která jim zacpala oči a uši, vymazala vzpomínky a jen se světu smála blekotajícími ústy. Herec se řádně opil a odešel potácivě z baru. David pořád neměl dost. Potřeboval úplně vygumovat hlavu, a tak se dál opíral o barový pult, kam mu Spiro postavil další skleničku. Vzápětí se vedle něj zjevil svalnatý hromotluk a povzbudivě se na Zajíce usmál. David úsměv neopětoval, neměl chlápky tohohle typu rád. Většinou se mu pak v opilosti věšeli na krk a neodbytně před něj cpali zelenou, kterou nepil. Nebo to bylo jeho podvědomí, jež ho varovalo a výstražně mu v hlavě blikalo červenou kontrolkou s jasným nápisem NEBEZPEČÍ? Tentokrát si David pomyslel, že se poprvé zmýlil. Ten svalovec byl docela milý člověk, který, jak se ukázalo, znal jeho obličej z úvodníků v časopise Svět.

Říkal jsem vám už o tom, že miluji lidskou ješitnost? Ne? Tak poslouchejte dál.

Svalovec říkal Zajícovi, že taky zkoušel psát, vědecko-fantastické povídky. Jednu mu vyprávěl. David poslouchal, protože miloval jakékoli povídání o psaní, o knížkách a o touze psát. Nic mu nevadilo, že sci-fi ho nijak nebere, protože i v ní musel vypravěč proti sobě postavit čas, figury, problémy a nakonec je nechat vytéct ve velkém špinavém víru pointou jako nálevkou. I svalovce zájem opilého, ale zdvořilého Zajíce překvapil. Dokonce se nechal celkem snadno přemluvit k odchodu do jiné hospody. Když stáli ve studené noci, ranař zvážněl a řekl mu, že musí vyřídit jeden vzkaz, a jmenoval majitele tiskárny, kterému už mezitím stihl David poslat peníze. Zajíc to neřekl, věděl, že by to vypadalo jako nejhloupější výmluva, a on přece nechtěl ztratit tvář.

„Musím tě zbít, kámo, má to bejt první varování. Věř, že se mi ani nechce,“ řekl svalovec.

David Zajíc zkusil jeho poslání rozptýlit profesionálním zájmem: „Hele, a ta povídka, ještě než mě zbiješ, na tý planetě X 217, končí jak? Dostanou ho, nebo ne?“

A svalovec mu tedy vyprávěl a David Zajíc se těšil z prchavého pocitu, že oklamal osud a všechny zúčastněné v tomto příběhu, tedy i vás. Pak ale dostal pěstí, a to tak, že se nosem dotkl deštěm zvlhlého chodníku. V té chvíli mu bylo jedno, že se mu svalovec omlouvá.

Ať jdou všichni k čertu, blesklo mu bolavou hlavou.

BAZÉN V KOUPELNĚ

S Davidem to šlo z kopce. Zaprvé musel vrátit narychlo půjčené peníze, zadruhé mu zavolal další dodavatel. Zatřetí se ozval Michal. Potřeboval aspoň část svých peněz zpět. Davida nenapadlo nic jiného než znovu zavolat Kristě. Souhlasila, aby přijel.

Přivítala ho rozesmátá u dveří: „Přišels o velkej mazec. Přivezla jsem si z Moravy burčák, a když jsem ho před chvílí otevřela, láhev se mi vyškubla z ruky a lítala po bytě jak raketa, dokud ze sebe všechen ten burčák nevyprskala. Normální masakr!“ Mokré tričko obepínalo pevná prsa i vztyčené bradavky. Sáhl jí na levou a zkusil zatočit: „Rádio Luxembourgh, Evropa dvě,“ zkusil rychle naladit i pravou.

„Do telefonu jste nebyl tak vtipnej, pane,“ usmála se Krista.

„A co mám dělat, brečet?“

„Ne, milovat,“ přitáhla ho k sobě.

„Zbylo ti ještě něco k pití?“ vysmekl se a šel k nízké skříňce ze světlého dřeva, kde tušil bar. Chtěl si hlavně povídat, někomu to říct. Mluvil tak dlouho, až ji přešla chuť na milování. Přesto ho poslouchala, ale myslela kdoví na co.

Když jí dovyprávěl o svých průserech, hrozně se zpili. V alkoholovém opojení ji napadlo, že když v rozkuchané koupelně otevře kohoutek, udělají si improvizovaný bazén a zároveň vytopí tu babu sousedku, co si stěžovala majiteli domu, že si slečna Chytrová rekonstruuje byt a dělá při tom bordel po domě. Davidovi to bylo jedno. Špinavá voda opravdu pár milimetrů stoupala a brala prach ze stěn a jim bylo krásně, protože to bylo jejich soukromé moře, moře špinavé a plné výkřiků hysterické sousedky, ke které začalo prosakovat. Sousedi bušili na dveře a on znervózněl. Nesnášel scény. Křičel na ni, a ona se jen smála, i když vodu zastavila. Smál se taky, i když spíš jenom proto, že její smích byl tak nakažlivý. Pak zařval, ať už se nesměje jako kráva. Smála se dál. Do toho začal štěkat její dalmatin. David vzal z linky kuchyňský nůž a naznačil pohyb k jejímu krku. Úplně se zalykala: „Ty jsi takovej chudák roztomilej, nešťastnej.“

To už na něj bylo moc. Hned potom, co jí napůl vážně, napůl z legrace přejel nožem po krku, a ten za sebou nechal červené krůpěje, které bobtnaly, se Krista znovu zasmála a narazila na jeho obchodní neúspěchy: „A teď bys měl ještě na krku mrtvolu.“

Uvědomil si, že žije poněkud zběsile. Sedl si do křesla, hlavu v dlaních. Jako by brzdy neposlouchaly a on letěl třísetkilometrovou rychlostí po okreskách. Krista se na gauči stočila do klubíčka a usnula. Utekl na balkon nalokat se čerstvého vzduchu. Jako by šlo utéct. Jako by šlo jen vyhrávat. Jako by šlo udělat tisíc schůzek s penězi za den. Aby byl svobodný. Jako by šlo se oběsit na kravatě u Kristy na balkoně. Rovnou teď a tady. Jako by šlo vrátit všechno nazpátek do časů bez magazínu Svět, do světa, kde nejsou naštvaní věřitelé, ženy a děti a povinnosti a všechno, co nutí k uvážlivosti. Jako by šlo vygumovat kocovinu z rozbolavělé hlavy. Stejně se mu nepostavil jen kvůli Rossmannovi, přemýšlel, proč na to večer neměl chuť. I když hned mezi dveřmi viděl její ztopořené bradavky, myslel pořád jen na peníze, co mu dluží. Nenáviděl Rossmanna i sebe.

Ráno sedl zděšený do auta a ani se s ní nerozloučil. Spala. Později mu poslala textovku, že její pes sežral žlutého medvídka a pak ho vyzvracel v autě. Nebyla šílená ona, ale její pes!

Napsal jí, že je U. Š. D. Úplně šílený dalmatin. Napsala, že je hrozně vtipnej a že mu vlastně nemusí psát. Odepsal, že nemusí, ale může. Že to je kouzlo volby. Neodpověděla.

David Zajíc sám pro sebe pořád dělal jako že nic. I když podle mě z toho všeho už tenkrát musel mít zvláštní svíravý pocit u žaludku.

ROK DO VTEŘINY

Cestou od Kristy, se zastavil na Václaváku na koblihu a čaj. To ho drželo nad hladinou, aby se úplně nezbláznil. Drobné radosti, jako byla čerstvá kobliha, možnost u ranní kávy mlčky pozorovat skrz výlohu spěchající lidi, a navíc byl pátek. Jako by ten hluk probouzející se Prahy ani neslyšel. Smluvil si dvě schůzky, aby se z toho chvilkového štěstí necítil tak provinile, a vyrazil do boje. Krok za krokem, korunu za korunou se z toho dostane. Z kufru auta si vzal čistou košili, nasadil příjemný a bezstarostný výraz a zase z něj byl úspěšný obchodník s reklamou, prodavač deště. Měl štěstí. Obě schůzky byly příjemné, žádní pohrdaví nafoukanci na druhé straně barikády, ale normální lidi. První obchod dopadl víc než dobře, druhý vůbec. Jel spokojeně do redakce, pak za Alenou na chalupu. To bude vysvětlování, kde byl přes noc. Horečně přemýšlel.

Samozřejmě se pohádali. Kdyby jí, idiot, dal aspoň šanci mít pocit, že ho to mrzí a že se všechno změní. Jenže pomalu tomu přestával věřit i on sám. Postavil ji před hotovou věc. Byl jsem v Brně a v Praze na obchodních schůzkách. A basta! Pomyslela si, že je pro něj onuce, do které se při milování jen otře, služka, co mu pere špinavé slipy. Měla z toho hrozný pocit.

Po noční hádce ho probudilo jen zvláštní ticho. Až pak si uvědomil, že to jsou zvláštní jemné zvuky rána, směsice nesmělých ptačích trylků, bzučení včel a vzdálený hukot zrezivělého stroje nevyspalého traktoristy. Slyšel Alenku dýchat, když si náhle uvědomil, že možná právě to byl zvuk, který ho probudil. Až teď pootevřel víčka a uviděl její lehce zarudlé tváře i oči, jak bloudí pod zavřenými víčky, vysoko nad poskakujícím a polykajícím ohryzkem, malým, ale nenasytným. Húf, húf, pfúúú. Pootevřel nevěřícně oči a podíval se opatrně dolů. Tam, kde jí začínal klín, se něco rychle, úsečně, ale rozhodně vlnilo. Teď uslyšel i ten pravidelný kradmý šustot, který mylně pokládal za šum motýlích a včelích křídel. Vnímal milované cosi, co viděl a slyšel zvenku, ale ne z jejího vnitřku, a jak přemýšlel, jestli to, co vidí, je to, co si myslí, cítil slastné napínání mezi stehny, jak mu roste a s ním i jeho mužská ješitnost a pýcha. A s ní i jednostranná omezenost, která chlapovi dovolí pohyb jen jedním směrem. I když se snažil, neuměle a hrubě zašátral po Alenčině vlhkém klíně, aby ulehčil jejím nedočkavě se chvějícím víčkům a chřípí. Slastně čekal teplé vlhko okolo svého prstu, když tu se jeho žena jen prudce odtáhla a jako vyrušená sasanka zatáhla všechna svá chapadla slasti. Otevřela poplašeně oči a on je přivřel. Přesto skrz řasy viděl, jak se ze zad vymrštila jako raněná antilopa na bok a vyšpulila svůj rozechvělý zadek pohoršeně směrem k Veronice, kolena bojovně k němu. Cítil pořád ten slastný tlak, a tak jí ze setrvačnosti zkusil znovu natlačit dlaň mezi kolena. Jen pohoršeně šeptla: „Nech mě spát, za chvíli vstáváme a vedle je Veronika.“ Po chvíli sice rozespale, ale už uštěpačně dodala: „Ty si myslíš, že mi tam sáhneš a já omdlím.“ Byla míň rudá než předtím a pátravě v jeho obličeji zkontrolovala, jestli spí a je jen tak mátožně odporná, sexem posedlá opice jako vždycky po ránu, nebo jestli se už probral. Vypadalo to, že spí, tak se k němu znova otočila zády. Cítila, jak se mdle převalil a chrápe. Ale jen to předstíral, zatímco nedočkavě hltal každý případný zvuk a litoval svou mužskou povýšenou blahosklonnost, díky níž on, hltač chrlení sopek, dobyvatel všech možných vrcholů a objevů, přišel o jedno z tichých tajemství, že to dělají i ženy. Ony posvěcené, vědoucí, v čistých bílých podkolenkách. Zoufale přemýšlel, že jemu, který jezdil za zážitky do celého světa, uteklo něco tak vzácného, co měl na dosah ruky, docela blizoučko a přišlo to samo. Něco tak výjimečného jako zpěv velryb, který odmala toužil slyšet. Litoval, že nedoposlouchal to její tiché tajemství až do konce, kdyby sebou její růžovoučké tváře jen lehce cukly, a litoval sám sebe, onoho sebemrskačského zjištění, že už ho nepotřebuje ani ona, že zůstal v tom velkém a hlučném světě sám. Proto sebou skoro trhl, když zaslechl ty zvuky podruhé, a po tváři se mu rozhostil blažený výraz. Jako u vytržení poslouchal a užíval si ty vteřiny slastné nicoty, kdy do pokoje proudilo zlatící slunce rána a osvětlovalo v průhledu okna stovky, možná tisíce zrnek prachu poklidně plujících pokojem, který ona kdysi z radosti, že rekonstrukci švarcenberské hájovny dokončil, nazvala slunečním pokojem. A jak ten prach teď plul jako hvězdy a mlhoviny jeho soukromého vesmíru a on v tom tušil předznamenání klidné melancholie uprostřed příštích dní, jen tiše předl a trpěl zároveň, nejistý a pokorný uvnitř své hlavy, ale s tváří světáka zkřivenou úsměvem do sebejisté křeče. Pomalé laskavé zvuky, kradmé šelesty mu připomínaly, že její tělo si všimlo, jak málo teď do ní vnikal, jak málo někoho pouštěl do své hlavy, jak málo byl blízko.

Vzpomněl si, jak se před rokem jeho otec s Alenkou pohádal pod starým ořešákem, kde jeho blízcí tak často brečeli, vztekali se a šeptali, až se mu začalo říkat mluvící strom.

Ona tam po té hádce pak seděla do svítání, až vzala oněmělého Davida za ruku a šla s ním, opilá létem a pravdou, přes louku do pole, kde se pásly srnky s plachýma očima. Vedla ho tak dlouho, až našla jeden od nich vyválený pelech. Podívala se mu tehdy dlouze do očí, pomalu se otočila, beze slova se svlékla a poklekla na všechny čtyři, zadkem k němu. Uviděl rozevřené růžové ohanbí, deroucí se z černého porostu.

Vzedmula se v něm divokost. Lačnil po teple, jež by ho objalo. Ona tu pulzující horkost vzápětí ucítila až pod naběhlými prsy. Krása podávaná po kouskách jako morfium. Dech utažený vzrušením ho škrtil, dokud se nevymkl z kloubů a neponořil se do ní celý.

Potom se oba svalili do ječmene na záda a svět tehdy uviděli orámovaný klasy, které se ve větru pomalu nakláněly. Vzpomněl si, jak mu řekla: „Podívej, jak se ty klasy krásně vlní, třeba to už nikdy nezažijem.“ A pak se spolu dívali dlouze na nebe, na letící broučky a bílé mráčky, které jim pro potěchu ducha posílal sám Bůh. A potom šli pomalu domů, drželi se za ruce, jako by se jeden o druhého báli. Co je to život než vzpomínka? Všechno jsou jen vzpomínky. Co bychom byli bez nich? Jen rám bez plátna, prázdnota v přítomnosti.

Rok nato ležel David zasněně na posteli, dokud Alenka nesešla do koupelny. Až pak vstal a podíval se z okna, daleko do Čech, až za Říp. Ale kromě pole pod sebou, pole jejich milování, nic neviděl. Klasy ječmene se tam zase vlnily, tiše se ohýbaly ve větru, jako by čas nic neznamenal, jako by se jeden rok změnil na vteřinu, jako by si někdo tam nahoře bral potměšile štěstí zpátky na sebemenší reklamaci tak snadno, jako ho rozdával. David Zajíc chtěl potichu zakřičet, ale jen si natáhl kalhoty a tričko. Ostatně celý barák už se probouzel, hosté si dělali kávu a hlučeli, jako by den právě začínal, a nekončil jeden celý dlouhý rok smrsknutý do vteřiny.

A co naše láska, borůvka malinká? Kdosi ji sezobl. Zob, a je po ní. Chutnala hořce, chutnala sladce, tmavě modrá na jazyku. Sílím po ní, praskají mi klouby, jak se snažím chytit si ji do dlaně, do srdce, do vzpomínek, navždy.

Tohle si zapsal David Zajíc do deníku. Proč až když se z nich ten den stali jen cizí hosté, jeden pro druhého? Nevím. Lidé to tak dělají.

TELEFON

Zácpa na dálnici před Prahou ho rozladila. Snažil se vzpomenout si na volnost myšlenek uprostřed žulových skal na Seychelách, ale vybavily se mu jen dnešní schůzky. Jednání v bance. Trapně se omluvit spisovateli Bémovi, že to, co mu slíbil, nemá. Hodinu poslouchat užvaněného chlapa, který z něj bude tahat peníze za své nejlepší fotografie na světě a přitom se bude tvářit, že se Zajícem jen ztrácí čas. Přesvědčit unavenou propagaci velkého podniku, aby si objednala inzerci. Polehoučku, aniž by přespříliš naléhal, dotlačit úspěšného, ale arogantního manažera distribuční společnosti, aby změnil rezervaci na objednávku. Jak?

V podstatě z každého jeho slůvka či vzletného pohybu dostával David osypky. Navíc mluvil odpornou fistulí s anglickým přízvukem: „Podle mí stáči nějakej fejvr od váš mejgezin, čeba nějakej sjůpr prajz. Rósumiš? Ten vaš péjdž je moc ékspénziv. Dej diskont, pak neni problém s audit vašeho printu. Áž uvidíš ten kromalin. Móc hezká imidž pro vas. Its oukej? Ceš to na sídý nebo na slejd?“ David Zajíc polkl a chtěl to na filmech pro předtiskovou přípravu. Je to idiot, ovládej se, uklidňoval se v duchu. Štvalo ho, že tomu superblbci dal inzerci s takovou slevou, ale co, peníze potřeboval.

Na recepci americké firmy, jež distribuovala miliony parfémů bez duše, zahlédl recepční se jmenovkou. Totéž jméno, na které jeho asistentka mockrát volala, když chtěla spojit mladého manažera. Měl neustále „míting“, až jednou Vilma toho chudáka slyšela, jak recepční šeptá, aby řekla, že už tu není. David se otočil a s úsměvem se vrátil.

„Můžete mi něco prozradit?“

„Jistě.“

„Kde se váš šéf naučil tak dobře česky?“

Naklonila se k němu a potichu zašeptala:

„Je Čech, jen byl od firmy na tři měsíce v Americe na školení.“

Zvedl pobaveně obočí a rychle uháněl do zácpy v centru, aby tam pak vzteklý na půl hodiny zamrzl v autě, uvězněný sám se sebou a s frustrací, že zase nestihne další schůzku. Volal, aby se omluvil. Mobil vyzváněl do houkání aut, předení motorů a zničujících poznámek vtipného moderátora rádia. Jednou rukou křečovitě svíral volant, druhou vypnul hlášky z éteru. Znovu vytáčel číslo toho, kdo na něj na druhém konci Prahy čekal. Túúút, tú tú. Když do toho baru na Karláku dorazil, ten člověk už tam nebyl.

Deprese. Jako by to nestačilo, tak zatímco běžel na schůzku, zabotičkovali mu auto. Těšil se domů. Byl unavený a vysátý. Začalo se stmívat.

Ještě přijal telefonický vzkaz, že papírna jim nedá papír, dokud nezaplatí předchozí kamion. Nic na to neříkal. Z intonace v telefonu cítil, že se mu jeho zástupce Karel Osinka, místo aby přemýšlel, co udělají, na druhém konci drátu v duchu směje.

Zavěsil, aniž na sobě dal cokoli znát. „Seru na něj, jako na mě sere celej svět,“ zakřičel sám na sebe. Pustil si rádio. Tóny z italské opery. Andrea Bocelli pěl árie z Bohémy. Kužele světel auta protínaly ponuré noční obrysy továrního města Lovosic. Najednou mu na začátku podzimu bylo zima, že ani klimatizace nepomáhala. Hlava mu třeštila z cigaretového dýmu. V mozku mu tikalo deset bomb. Měl pocit, že se zblázní. Celý svět a lidé okolo zatím cynicky předstírali, že o tom nevědí. Jen neurony hlavě spustily tisíc alarmů, které neodbytně k zešílení přerušovaně houkaly. Soukromá mozková akupunktura. Na konci totálního debaklu po všech těch schůzkách volal domů, aby se, pokolikáté už, omluvil, že přijede pozdě. Telefon vyzváněl. Jen tutání, pitomý tú tú.

Zařval do prázdného auta: „Jsem pitomej. Frustrovanej sebelítostivej debil.“ Alenka jako vždycky, když byla naštvaná, nezvedala telefon. Tú tú. Najednou v přístroji klaplo: „Prosím.“ Chtěl říct, že přijede později, ale naštěstí si v tu chvíli uvědomil, že dnes, proboha dnes, má narozeniny. Okamžitě změnil strategii: „Miláčku, neboj se, za chvíli jsem doma. Těšíš se na dárky?“

Zavěsila a on věděl, že bude zle. Neměl žádný dárek, žádnou kytku, žádnou úctu k lidem, kteří ho měli rádi. Bocelli přesáhl oktávami únosnou míru. Vypnul to rádio. Vypnul ten svět. U benzínky koupil kytku, bonboniéru a cédéčko Bocelliho. Doma se pohádali. Hodně. Říkal zlé věci. Ona taky. Uplakaná šla spát a dárky nechala netknuté ležet na stole.

Pustil si árie a pil vodku Absolut. Cítil se unavený, slabý a hloupý. Absolutně se opil a usnul u otevřeného okna. Vzbudil se chladem a touhou, aby ho měl někdo rád. Na stole zbyl okoralý salám a drobky chleba. Hledal svou ženu a dceru. Nebyly tu. Zůstal jen se svým psem Drinkem a chandrou. Od toho dne Bocelliho nenáviděl. Nebylo v tom nic osobního. Po dvou dnech se Alena vrátila, ale nemluvila, jen mu psala. Lístečky, co je potřeba a tak. Většinou mu je nechávala na kredenci.

DLUH

Co s ním Alenka přestala mluvit, David snad ani nechtěl slyšet všechny ty průšvihy, klepající na dveře magazínu Svět kvůli zoufalému nedostatku peněz. Ty informace mu zvonily v hlavě dalších pár dní, než se definitivně rozhodl. Prodá časopis. Měli sice čím dál lepší autory a pozici na trhu a reklamní agentury je konečně přestávaly přehlížet, jenže dluh, který měl u Rossmanna, ho dusil jak otravný plyn. Pomalá sebevražda. Michal se pořád častěji ptal po návratnosti své investice. David to chápal, ale už nemohl. Tak dlouho jiskřil na obchodních schůzkách, vymýšlel nové věci, nabíjel ostatní, až se úplně vybil.

Ten den, co ho napadlo časopis prodat, šel zrovna po ulici. Přerývaně nasával vzduch, který mu při každém výdechu mlžil brýle. Podlomily se mu nohy a musel se opřít o popraskanou omítku domu na hlavní třídě. Lidé se proměnili v barevné šmouhy. Třeštila mu hlava a klubko hadů v břiše mu rozežíralo vnitřnosti. Sedl si na lavičku u zastávky. Autobusy přijížděly a odjížděly, vyplivovaly a nasávaly davy lidí, které se mu zmateně míhaly před očima. Zamířil do nemocnice. Najednou toho měl všeho plné zuby. Dluhů, nekonečných jednání, domácích hádek. Vůbec nemá čas na svou dceru. Tohle všechno mu běželo hlavou, když ho doktor vyšetřoval. Léta snažení se o něco, aby měl člověk nakonec pocit marnosti. Vydávání magazínu mu v té chvíli připadalo stejně zbytečné jako psaní do písku příboje, než přijde další vlna. Pár let usilování o vlastní svobodu a nadhled, aby byl člověk nakonec svázaný penězi a vztahy, upocený v účetních dokladech, termínech uzávěrek a výroby. Vždycky chtěl cestovat, ale většinou vyjížděli jen jeho reportéři, neboť z něj se musel stát obchodník a úředník.

Jak o tom přemýšlel, doktor mu poklepal na rameno: „Fyzicky vám nic není, jen tělo z toho stresu už nechce dál. Měl byste na chvíli vypnout a někam zmizet. Nebo vás čekají vředy a do třiceti infarkt.“ A poslal ho ještě na jedno vyšetření.

Čekal na nemocniční chodbě a užíval si volno, které si vybralo jeho tělo. Po dni, kdy se mu udělalo zle, teď slastně vnímal každou volnou vteřinu. Jako by ten čas viděl. Stříbrné bublinky času odnášely minuty jeho života, aby po tisících mizely v černých dírách vesmírného nekonečna. Lekl se, protože čas potřeboval stejně jako vzduch. Měl pocit, jako by se topil, dusil se, ruce a zuby zaťaté, v zádech ho šimralo z pocitu zvláštní obrovské bezmoci. Nestíhal, měl strach ze své nedostatečnosti jako syna, otce a šéfa svatého. Prosil o pomoc, v duchu odříkával prosebnou modlitbu o očistný déšť pro svou duši. Už nemohl cokoli říct ani sám sobě. Co byla vlastně bolest a co radost na jeho cestě? Jen on věděl, že na ní ve jménu ctižádosti, touhy a slávy během těch let nechal ležet i raněné. To ale nikoho nezajímá. Čeká se další vítězství. Byl vůbec vítěz?

Pár dní nato potkal Marka, profesionálního cestovatele, který prováděl lidi po nemožných místech planety. Ukazoval mu fotografie ostrova, kde se zastavil čas. David si do svého deníku napsal:

Úplně jsem z těch obrázků cítil tisíciletý prales, korálové útesy, nebezpečí a očekávání. Tam uteču. Budu koukat na hvězdy Jižního kříže a vědět, proč jsem tam. Možná to právě teď tuší i šaman kmene, který znám zatím jen z fotografií. Chci mu položit mnoho otázek a naučit se čáry jednoho z posledních šamanů na Zemi. Cha lovit, plížit se džunglí, na velkou chodit bez toaletního papíru. Chci zpívat u ohňů, mít čas opravdu vnímat, svůj dech, srdce, sebe, své blízké. Najít lék na prázdnotu ve svých očích. Najít a mít čas, zdraví, smysl, řád a místo.

ODLET

Večer to David Zajíc nadhodil v Tlusté Lole. Byl tam jak Michal, tak i Tomáš, a samozřejmě Spiro. Rossmann radostně bouchal do stolu: „Aspoň vám ukážu svou nádhernou kočičku Míu. Už jsem říkal, jak jsem studoval v Indonésii?“

Mávali shodně rukou. Historkou, jak se tam seznámil s pohádkově krásnou Javánkou, je krmil pokaždé, když se opil. Všichni ale nadšeně souhlasili, když se Michal nabídl, že koupí letenky. Jen Spiro, který si pamatoval, jak ho Michal posledně napálil, se zeptal: „A to jako přijedu na letiště a vy se mi budete doma zase smát?“

„Ne, rozhodně ne. Já za to nemůžu, že jsi skočil na takovou kravinu.“

Jednou totiž přijel do Tlusté Loly dealer od Marlbora a oznámil Spirovi, že ho vylosovali z nejlepších klientů a vyhrál cestu do Alp. Dostal k tomu krásnou pozvánku na hezkém papíře, se svým jménem. Musel se tenkrát narychlo domluvit se ženou, které se to vůbec nelíbilo, a trochu v časové tísni zabalit lyže a další krámy, o kterých si myslel, že je bude v Alpách potřebovat. Jenže když přijel zpěněný před pražskou kancelář té tabákové firmy, uviděl tam jen rozchechtané obličeje těch výtečníků, co ho teď v Tlusté Lole přesvědčovali, ať za sebe sežene na dva měsíce náhradu, nebo bar zavře a jede na ten opuštěný, skvělý a divoký ostrov s nimi. A tak se stalo, že když asi o měsíc později stepoval Michal Rossmann na letišti se čtyřmi letenkami, zavolal mu rozesmátý Spiro: „He, už seš na letišti?“

„Jasně, a co ty?“

„A kluci, ty tam taky jsou?“

„Ještě ne, ale volali, že jsou odsud kousek. A ty?“

„Jo, jo, už jsem taky blízko,“ a zavěsil. Zavolal, až když tam byli všichni. David s Veronikou a Alenkou, co se tvářila naštvaně. Tomáš se svým tátou, co se pořád usmíval. A taky Michal s novou ženou, která, když se ozvalo zvonění, zvedla telefon odložený na třicetikilovém batohu. Řekla jen „Předám“ a podala ho Michalovi.

Ten uslyšel nehorázný smích, ze kterého probublávala slova: „He, he, už tam ste všichni, he he, blbečkové?“

„Jo, a ty?“

„Já se v Tlustý Lole válím smíchy. Jeli jste zbytečně, he he he, mě nenachytáte. Podruhy ze mě blbce neuděláte. Přijďte sem oslavit tu svou prohranou sázku. Čekám na vás, he he, blbci.“

„Ty vole, ale my fakt letíme. Proč myslíš, že jsem ti vyřizoval víza?“

Spiro chvíli zaváhal, než se znovu rozesmál: „Ty seš totiž posedlej detailama, aby všechno bylo, jak má bejt. Jenže, he he, ani tohle mě tentokrát nedostalo, víš?“

Chvíli trvalo, než se s pomocí všech zúčastněných, kteří si jeden po druhém brali telefon, podařilo Spira přesvědčit, že mu za necelé dvě hodiny letí letadlo na tajemný ostrov, o kterém si před měsícem snili v Lole. „Tak přijeď. Vem si jen pas, kartáček a pár hadrů. Slyšíš? Za necelou hoďku ať seš tady!“

„Jo, slyším tě, ty kreténe. Já se z toho poseru.“

Ještě než Spiro zavěsil, stihl Michal zopakovat, že mu stačí jen pas a ostatní mu v Jakartě dokoupí.

Zatímco se Tomáš s Michalem se svými blízkými střídavě smáli a dohadovali, jestli to stihne, snažil se David Zajíc na poslední chvíli udobřit s manželkou. Moc mu to nešlo, i když se Alenka snažila, už kvůli Veronice, tvářit přívětivě. Jenže uvnitř byla zatvrzelá, neboť si uvědomovala, jak diametrálně odlišné životy žijí, jak si on na rozdíl od ní dělá, co chce. Už nemohla poslouchat ani jejich přiblblý smích. Musela odejít od těch šašků, co nedokázali ani v klidu odletět. Raději se vymluvila, že musí na záchod. Veroniku vzala s sebou, možná by ji byli schopní tady v tom davu ztratit. A to včetně Beránkova senilního táty a nové Rossmannovy ženy, kterou nesnášela už pro to snobské chování, jímž se od Michala nakazila. David Zajíc cítil, že něco není v pořádku, a tak i když se snažil smát Rossmannovým vtipům, musel neustále myslet na takovou zvláštní věc, co se mu najednou objevila v hlavě.

Zdálo se mu, že odlet z téhle země je jako odlet z tohoto života. Jako by na chvilku viděl své tělo i okolní svět z výšky jako ti, co prošli klinickou smrtí. Jako by se jeho já najednou vznášelo tak vysoko, že nemohlo zasáhnout do dějů pod sebou. Jeho dlužníci a věřitelé by ho klidně mohli pomlouvat a nadávat mu, ale to by bylo tak všechno. Magazín Svět mohl klidně zkrachovat, jeho lidé odejít a Alenka se s ním definitivně rozejít. Nejen že by to neovlivnil, ale v pralese by to ani nevěděl.

Proto, když po marném čekání na Spira zvedli kluci batohy a nesli je k celnici, na chvíli se zastavil. Musel se vnitřně rozhodnout. Schválit si to. Teď a tady. Otočil se a holky mu mávaly.

I Alenka. Vrátil se, aby je mohl ještě jednou obejmout. Když klečel u Veroniky a tiskl ji, nechápala to a zmateně se ohlížela na maminku. David dal Veronice velkou pusu. Štípanou. Byl normální den. Alenka mu mávala. Dveře celnice se za ním zavřely a ony zůstaly na druhé straně.

Za pár minut dorazil i Spiro. Nakonec zůstal v odletové hale, protože než doběhl ke skleněným dveřím jejich odletu, ochranka je zamkla. Nevěřícně pak sledoval, jak mu kynou z letištní plochy. V té chvíli Spiro nadával česky i řecky na ty jejich pitomé sázky i na Michala, místo aby řekl eucharisto, děkuji a vzdal hold osudu, že se tomu všemu, co mělo následovat, vyhne. Ale on jen při odchodu vztekle praštil do skla. Jeho kamarádi, stoupající po schůdkách do letadla, na tu dálku nemohli poznat, že se pouze vzteká, a poslušně mu zamávali zpátky.

Pak se letadlo odlepilo od země. a tam dole zůstalo všechno. Stromy, mraky i jejich blízcí. David Zajíc si v té chvíli znovu vzpomněl, aniž věděl proč, na ten pocit, jako by odlétali ze svého života. Otočil se na Tomáše a Michala. Oba se usmáli. On taky. Blázni.

Slavnostně se po sobě dívali. Pár minut za nimi bylo ruzyňské letiště. Michal měl ještě na tváři strach ze startu. Všiml si, že se na něj Tomáš dívá, a tak mu to on, velký inseminátor, osvětlil: „Nevěřím nikomu než sobě, a už vůbec ne nějakýmu stroji, když jsem si ho sám nezkontroloval.“

David zatím se zájmem sledoval hru světla, kterou dole pod ním kouzlily sluneční paprsky na vrcholcích tu bílých, tu růžových oblak na modrém nebi. Jak se k sobě budou chovat sami uprostřed pralesa? Otázky a očekávání. Jací jedovatí hadi tam žijí, vzali si správné sérum? Bude mu stačit jeho mentawajská slovní zásoba? První slovíčka se naučil ze slovníku německých misionářů a zápisků švýcarského etnografa Reimara Schefolda. Určitě pomůže i Michalova znalost indonéštiny, i když řekl, že tam nejede pracovat. A už vůbec ne pro magazín, který mu dluží.

Po chvíli už letěli několik tisíc metrů nad zemí. To, co dřív člověk prošel za měsíce, míjeli bez povšimnutí za pár minut. S obrovskou silou bohů přelétali nad modrou planetou. Oblaka se občas roztrhla a mohli zahlédnout Zemi. Na reliéfu vlnitého povrchu poznával David kromě řek malé flíčky polí a metastázy měst. Kam oko dohlédlo, zaznamenalo z božského nadhledu lidskou ruku. Jestli Bůh existuje, chtěl to takhle, napadlo ho v té chvíli. Najednou ho ohromilo to úžasné směřování Země z lávy přes jeskynní pralidi k dnešní době letadel a mobilních telefonů. Jaké to asi bylo v jeskyni bez pořádného oblečení? Jenže člověk vymyslel třeba boty a díky nim ztratil schopnost chodit bos, přemýšlel. Umínil si, že první, co na ostrově Siberut udělá, bude, že zkusí chodit bos.

PRALES

MRAVENIŠTĚ

Jakarta. Za vlhkého vedra vjížděli taxíkem do viditelného smogového mraku jednoho z největších měst. David nevěřícně sledoval chajdy z vlnitého plechu, různě dlouhých prken a zbytků igelitu. Slumy obepínající jako jezero vysoký ostrov mrakodrapů. Kolik lidí z barevných indonéských kultur už přetavily okrajové čtvrtě Jakarty do šedivé bídy? Děti přistěhovalců byly na každém rohu. Nešlo je nepoznat. Už nepatřily do starého světa, ale ještě ani do nového.

Zastavili se a Michal smlouval s řidičem o několik tisíc rupií. Tomáš ho zkoušel přesvědčit, že těch pár vyhádaných rupek nestojí za čas, který by mohli strávit hledáním knihkupectví.

Michal se na něj obořil: „Jestli takhle rozhazuješ i moje prachy, tak se nedivím, že mi nemůžete vrátit.“

Žádnou prodejnu map ani knih nenašli. Navíc si připadali jako ve skleníku, do kterého někdo vyvedl výfuky nastartovaných aut a do toho všeho se rozhodl sušit hřebíček. Měli toho plné zuby.

A tak když usmlouvali nějaké mango, vyrazili v odpolední zácpě plné narvaných autobusů, z jejichž dveří visely povykující hrozny lidí, hledat volný taxík. Uspěli až k večeru. Naštěstí jim to do Padangu letělo až ráno. Večer s Tomášem ještě jednou probírali osahané xerokopie starých knih o Siberutu. Michal se zkoušel dovolat Míe.

David sklouzl pohledem na Tomáše: „Mám po tý Jakartě nějakou depku.“

„Kvůli němu?“

„To taky, ale napadlo mě, co když to na Siberutu bude stejný jako v těch slumech dneska? Už žádný pralesní lovci, jen pár lidí, co už si nepamatujou starý zvyky?“

Třeba je spálila velká města stejně, jako se noční můry pálily nad plamenem svíčky, u které teď píše na parkovišti před letištěm, napadlo Davida.

CHANDRA

Když jejich loď Sumbar Rezeki doplula z Padangu za jeden den a noc do přístavního městečka Muara Siberut, dá-li se tak vůbec správnímu středisku jižního Siberutu říkat, padla na ně na všechny, včetně jinak cynického Michala, obrovská chandra. Z bezútěšnosti toho místa, z odpadků na pláži, vyhublých psů vyrážejících ve smečkách po rozbahněných ulicích za nějakým tím zbytkem, který by je udržel o trochu déle při prašivém psím životě. Ze skřípajícího hotelu ze šedivého dřeva, s pohádkově obskurním jménem Sayarudin, rozkročeného jedním párem nohou nad pevninou a druhým nad příbojem Indického oceánu, který tady smrděl všemi splašky tohoto městečka. A hlavně z místních lidí s nehybnými tvářemi, kteří jen neochotně kývli na pozdrav a probodávali je očima, ty špinavé bělochy s nemožně těžkými bágly. Co v nich proboha mají? Najednou byly Davidovi ty jejich zvědavé oči jedno, všechno bylo jedno, jako by oceán byl ta pravda, která je jedna a jíž je jedno, nakolik se v ní vykoupete, zda v ní smočíte jen prsty u nohou nebo do ní ponoříte i hlavu plnou myšlenek. Díval se tedy upřeně na vodní hladinu. Byl zmatený, zklamaný, ale plný očekávání. V noci skoro nespal a poslouchal kraby i krysy šustící chodbou a pokoji Sayarudinu. Nakonec ho to uspalo…

VOLAVKY

Pluli ve dvou kánoích řekou nahoru do Takui. Zajíce v tu chvíli zajímal jen den, kdy byl stvořen svět, kdy bylo vymyšleno tolik zářivých barev nebo nekonečno geometrických vzorů sněhových vloček. Tolik nápadů v jediný den a pořád je sype z rukávu. Tahle řeka, její barva, křik opice i přívětivý pohled snědého muže na lodi. Není to nádhera? Spokojeně se zasmál. To zasmání kromě jeho kamarádů a pádlujících domorodců uslyšelo i vycházející slunce. Ptáci a cikády začali řvát nadšením a muži před načervenale zlatou na hladině jen přimhouřili oči. Pouze Henri, jejich průvodce a ředitel zeměkoule, zvedl ruku, ukázal jim, hloupým bělochům, jako správný guide na slunce a řekl, slunce. Pak v průvodcovském zápalu zabodl prst do zelených břehů a ohromně důstojně doplnil, džungle.

Michal se na Davida udiveně otočil: „To je ještě větší tydýt, než jsme si mysleli, ne?“

„Co naděláš.“

„V příští vesnici ho propustíme.“ Když si teď vzpomenu, jak byli, snad mimo Tomáše, sebejistí a nafoukaní, musím se usmát. Ještě nevěděli, že je ta džungle naučí pokoře, protože v ten okamžik se nic nezměnilo. Pluli stejně nevzrušeně dál, jejich rychlost určovala řeka, záběry pádel, četnost tělesných potřeb a myšlenky, volné jako tři bělostné volavky letící nad jejich hlavami směrem k divokému středu ostrova, kde se lidé a země zastavili v čase. Pluli pomalu, ale minuty se milosrdně rozplizly v délce jejich pohybu. David cítil, jak tančí v jejich rytmu. Co na tom, že začalo pršet. Byl šťastný. Nebylo důvodu. Neměl víc peněz, sexu, požitků ani jídla.

BANÁNOVÝ LIST

Po řece plul banánový list. David se naklonil z kánoe, vylovil ho a roztrhl jeho stéblo. Uvnitř uviděl důmyslný systém komůrek, které od přírody okopírovali výrobci papírových krabic. V každé komůrce byla drahocenná voda, kterou si rostlina schovávala na horší časy. Chytré, pomyslel si. Mezitím domorodí kormidelníci přistáli u břehu.

Nejstarší z nich, ostatní mu říkali Apa, což znamená otec nebo vážený, byl potetovaný rituálními čarami doslova od hlavy až k patě a oblečený v bederní zástěrce z kůry a směšně kontrastním potrhaném triku s nápisem Federal Oil. I přes své stáří mrštně vyšplhal na palmu a shodil jim několik ořechů. Jedním málem zabil Michala. David se nejdříve lekl, ale pak ho až zamrazilo z další myšlenky. Na vteřinu ho napadlo, že by měl klid. Polekalo ho to. Nic takového bych mu přece nepřál. Jsem jenom v prdeli z dluhů. Ale nejsem hajzl, opakoval si v duchu. Apa zatím vyrazil ve špičce malý otvor a nechal kokos kolovat. Podávali si ho, labužnicky srkali, ještě ho ani nevypili a Apa už jim podával další. V srdcích se jim rozhostil klid. Michal vyprávěl nějakou veselou historku, Tomáš pil osvěžující kokosové mléko a David, jak čekal, až na něj přijde řada, sledoval nádheru probouzející se džungle.

Nad řekou ten hustý klid a ticho rozrazily svými křídly jen dvě za letu do sebe zavěšené milující se vážky. Jak se na to díval, pomyslel si, že tohle je víc než nádherný svět. Sáhl pro deník, aby na to nikdy nezapomněl:

Celá planeta jako by byla vybraná hostina, kterou někdo dlouho připravoval. Strojil stoly škrobenými ubrusy, nařezal ty správné květiny, do křišťálových sklenic nalil vodu a rudé víno. Dlouho vybíral předkrmy a zákrmy a pečlivě chystal hlavní chod. Se správnou omáčkou, přílohami, vůněmi a chutěmi. Abych si ještě víc pochutnal. Já nebo kdokoli. Nejen člověk, ale i brouk, květina, ryba a pták se těší z tohoto světa. Jenže co bude po hostině? Až zbudou jenom ohryzané kosti a zašpiněné ubrusy? Unylých pět minut slasti rozmazleného dvacátého století, kdy mizí všechno, čemu někdo věnoval miliardy let práce. Co bude za další miliardu? Anebo jenom za pouhých sto let? Možná další svět. Další hostina.

Mrzelo ho, že u toho nebude. Jen z jeho popela si vezmou sílu květiny pro rozvinutí své krásy. Musí se těšit jednou provždy. Teda tady. Klubko Davidových myšlenek přerušila až bambusová tyč nořící se do stříbrné barvy protisvětla na zčeřené hladině. Po proudu plula kánoe, stejná jako ta jejich, vydlabaná z jednoho kusu kmene. Osamělý naháč na ně zamával a jako Cháron vyžadoval od bílých tváří za barvu jejich kůže zaplatit kusem tabáku. Při té příležitosti, když byly lodě u sebe, se nenápadně dotkl Zajícova břicha a prsou. Ten se od naháče štítivě odtáhl. Žádný chlap ho přece nebude osahávat! Jenže on znovu chytil jeho prso a zvolal: „Si Lap Lap!“ PRSATÝ MUŽ!

S mlasknutím to dvojsmyslně komentoval: „Majeru mukoop.“ Dobré jídlo.

Prsatý muž chvíli nevěděl, zda tím Mentawajec myslí, že on, bílý cizinec, tak dobře jí, nebo že by sám byl dobrým jídlem. Rozesmál se stejně jako jeho ohmatávač. Ha ha ha. Smál se, ale mozek mu pracoval. Věděl, že Mentawajci byli před padesáti roky lovci lebek.

Michal se smál a sáhl mu taky na prso: „Opravdu jste dobrý bůček, ňam ňam, Prsatý muži.“

David by si nejraději nafackoval, že to tomu idiotovi překládal. Jednou mu za ty kecy rozbiju hubu, pomyslel si vztekle Prsatý muž. To jméno mu však už zůstalo.

SÁGO

Ujalo se i v umě, velké chýši šamana Amana Laviho, kde se zatím rozhodli zůstat. Bylo to hezké místo ve slunečném ohbí řeky s hloučkem kokosových palem, které se nakláněly nad písčitým břehem. Jejich hostitel je ubytoval v první, hostinské části asi padesát metrů dlouhého stavení na kůlech. Druhá část byla určena mužům a majetku, třetí ženám, dětem a vaření.

Šaman Aman Lavi byl nesmírně chytrý, sympatický, a hlavně vtipný člověk. Zálibně, se šibalským úsměvem se občas podíval na Davidova prsa a lakonicky poznamenal jako ten muž na řece, co mu dal jeho druhé jméno: „Majeru mukoop,“ a druhým dechem se zeptal, proč je kmen Ček tak tlustý.

Ale tentokrát mu to Zajíc natřel. Si Lap Lap totiž cítil potřebu uhájit dobré jméno svého domova a použil nečestné zbraně: „U nás je hrozná majnut, zima, ale opravdu velká.“ a zamyslel se, jak správně tu zimu vylíčit. „Tak velká, že z nebe padají místo vody průhledné kamínky,“ a po očku sledoval posluchače.

„Uúff,“ vydechli překvapením jako na povel.

Prsatý muž potěšeně pokračoval: „A to není všechno,“ zalykal se.

Vždycky se zalykal, už od dětství, když mu někdo pozorně naslouchal. To byl na vrcholu blaha. Tam byl asi prvopočátek jeho budoucí spisovatelské dráhy. To čekání na údiv, potlesk, vydechnutí, ho fascinovalo tak, že kvůli tomu dokázal i lhát. Tenkrát na ostrově, ten večer, kdy vysvětloval, proč je tak tlustý, se mu od úst doslova prášilo: „Když je moc velká zima, ptáci spadnou dolů z větví tou velkou zimou mrtví.“

Mezi Mentawajci zavládlo vzrušení. Rychle pokračoval, že jsou známy i případy, kdy zimou zemřel (tedy zmrzl) člověk. Jenže jak říct mentawajsky „zmrzl“? Konečně se přes drobné jazykové zádrhele upoceně blížil k pointě a vítězoslavně se hrubě chytl svého tučného prsa tak, jak ho za něj chytali oni:

„A proto máme tolik sádla, abychom nezemřeli zimou.“

„Uúff,“ s údivem vydechli mezi symfonií cikád uprostřed teplého večera jeho posluchači.

Chvíli bylo ticho, až se ozval Aman Lavi: „Kmen Ček musí být velmi silný.“

„Oó,“ přitakal Si Lap Lap radostně, aniž to na sobě nechal znát, a zadíval se do ohně.

Od té doby ho jeho pralesní posluchači, s výjimkou nově příchozích, už nikdy po hrudi neplácali a jméno Prsatý muž si získalo respekt.

Dokonce mu dávali větší porce, ale jídlo se tam opravdu nedalo jíst. Poprvé mu ságo s vepřovou kůží připadalo výjimečně exotické, potom už jen zajímavé a po třicáté prvé z něho skoro zvracel. Nevýživná, první den však na povrchu křupavá a uvnitř měkká hmota mu připomínala chléb, ale druhý, nebo dokonce pátý den, protože ságo se dělá do zásoby, chutnala jako kysele zavánějící žvýkačka s kamennou krustou. Ano, to bylo asi jediné, co z unikátní mentawajské kultury nenáviděl, i když ságo je pro Mentawajce něco jako pro prérijní indiány bizon. Nostalgicky vzpomínal na Alenčiny speciality, kterými se s Veronikou vždycky nacpali k prasknutí.

Do deníku si jako skoro objektivní reportér napsal:

Používají ho jako přílohu ke všem jídlům. Hrůza! Berou ho i na lov, protože se nekazí. Lovce žene utkvělá představa opic, dokud je neuloví nebo sami nepadnou vysílením.

Dokáží jít za jejich křikem celé hodiny nebo celý den nehnutě čekat v jedné poloze na jejich podvečerní koncert, který je prozradí. V té chvíli ságo poslouží stejně dobře jako voda z dutiny bambusu či lián.

A pod kůru ságových palem Mentawajci vysazují vajíčka dlouhé bílé moučné larvy tesaříka, která po ságu pěkně zmouční a ztuční. Chutí připomíná kuřecí polévku s oříšky. Vždycky jsem se na červy těšil, hezky jsem je chytl za jeden konec a druhý si strčil do pusy, pak lehce skousl a zuby vytáhl obsah z mléčného těla larvy asi jako ze střívka jitrnice. Jen jednou jsem se pozvracel. Vrcholně delikátní je totiž larvy nerozvařit a podávat jen trochu ohřáté. Když jsem najednou cítil na jazyku pohyb desítek nožiček, měl jsem pocit, že nezvracím, ale obracím se naruby.

Z listů ságové palmy uplete každý mentawajský lovec za pár minut batoh na ulovenou zvěř, ženy z nich vyrábějí vějíře na rozdmýchávání ohně. Ze síťoviny obepínající spodek palmy vyrábějí bederní roušky. Samotný řapík posetý ostny slouží jako pilník nebo struhadlo. Ságo je prostě pro ostrovany boží dar, jenže pro mě trest za mé hříchy. Ráno, v poledne i večer. Vsadím se, že jsem jich tolik ani nespáchal.

Zatímco David psal, fotil, nahrával nebo filmoval, Michal s Tomášem se opalovali a dováděli v řece s malými dětmi z umy šamana Amana Laviho. Občas jim domorodci přinesli ovoce a oni se aspoň na chvíli cítili jako v ráji.

PAPÁGA

Většinu času ale Beránek s Rossmannem hráli šachy nebo dámu a učili hrát i místní. Zajíc zatím chodil se šamanem po horách a vesnicích a sbíral nová slovíčka, rituály a příběhy. Nikdo ž mu neřekl jinak než Prsatý muž. Dokonce jeho nové jméno používali i při modlitbě k lesním duchům za odpuštění, že zabíjejí prase.

Už neříkali: „Odpusťte nám a sasareu, cizinci,“ ale „Odpusťte nám a Si Lap Lapovi, že bereme život tvorovi, který nepatří nám, ale duchům. Chceme jen naplnit své žaludky. Omlouváme se i tobě, čajna, prase, ale nezabíjíme tě nadarmo, nají se spousta lidí.“

Poté prase potřeli vonnými květy a rychlým pohybem mu prořízli hrdlo. I když prase při obětování divoce kvičelo, dokud ten hrozný zvuk nevystřídalo chroptění, které probublávalo z naříznutého hrdla přes tmavou zpěněnou krev, Prsatý muž nikdy neměl pocit něčeho odporného nebo nepřístojného. Byla to důstojná smrt z potřeby, ne z obyčejného rozmaru.

To samé se dělo i při lovu opic či porážení stromu. Nejdřív bylo nutné poprosit duchy a až potom se porazil kmen, z něhož se vydlabala kánoe, ale to zas jedině tehdy, když nebyla žádná žena ve vesnici v očekávání. To by se porušilo ma kei kei, tabu a těhotná by o dítě přišla. Každý den tu byl podřízen arat sabalungan, víře listového náboženství se stovkami podobných tabu.

Jedním z velmi dobrých podle Davida bylo, že žena nesmí nikdy zvýšit hlas na svého muže. Když se tu však žena rozhodla, že její muž neuživí rodinu či jinak nevyhovuje, nesměl on nic namítat a musel z umy odejít jen s mu rou rou, lukem a šípy.Možná proto, aby dvojnásobně nezvyšovali riziko vyhoštění, nevyužívali mentawajští muži možnosti mít dvě manželky, kterou jim dávají jejich zvyky. Prostě to chytře nepraktikovali, aby si jednoho dne nemuseli sbalit své luky a šípy. Ty měly také své tabu. Kromě jejich vlastníka se jich nesměl nikdo dotknout.

Vztahy mezi mentawajskými manželi nebyly tak dramatické, jak by se na první pohled zdálo. Neboť zatímco David Zajíc sedmdesát procent svého života v Čechách pracoval, aby mohl jíst, bydlet, oblékat se, zajistit rodinu a, jak hrdě říkal, uspokojovat své potřeby, Mentawajcům na to stačilo tak třicet procent času. Zbylých sedmdesát byli se svými blízkými, se smíchem si povídali o tom, co den přinesl, a skoro každý večer si zpívali.

Zpívali krásně. Tomáš naštěstí uměl pár country písní, takže zachraňoval reputaci kmene Ček. Jak se Si Lap Lap cítil hloupě, když chtěli, aby taky zazpíval, a on nezvládl víc než čtyři chabé pokusy o zpěv, včetně hymny. Byl na něj hodně smutný pohled, když on, válečník mocného a masitého kmene Ček, tam tak uboze, nesebevědomě stál a nedůstojně do noci kňoural: „Kde domov můj?“ Slovům ostrované nerozuměli, a tak se na sebe jen útrpně dívali. V noci muži neodcházeli do žádných barů a jen upřeně hleděli do modročerné tmy nebo hladili své děti a ženy, které jim na oplátku něžně vybíraly vši. Někdy přišlo na přetřes, kdo komu ten den ukradl durian ze stromu. Ten, kdo ho viděl první, si ho označil záseky, a každý další, co si z něho utrhl, byl podle mentawajských měřítek zloděj. Jednou z nejhorších možností, jak zloděje potrestat, byla papága, černá magie, o níž toho Prsatý muž věděl velmi málo, protože se o ní všichni báli hovořit, bylo to tabu.

Před pár roky přijela do džungle indonéská policie a vyšetřovala smrt způsobenou prý papágou. Když se Si Lap Lap zeptal šamana Amana Laviho na papágu, jen mu odsekl: „Žádná černá magie se tu už dávno nepraktikuje. Policie přijela jen kvůli bílé ženě z daleka, co tu umřela, když ji opustila duše.“

Prsatý muž sice slyšel na misii o tom, že dole v ústí řeky zemřela mladá Holanďanka v záchvatech zimnice a horečky na malárii, ale v té chvíli nevěřil ani jedné verzi.

Když se na ostrově stala krádež, šaman se, podle její závažnosti, na základě svědectví poškozeného, rozhodl, jestli zloději uhnije ruka nebo noha, či dokonce zda viník zemře. Pomáhalo mu v tom zaříkávání, výroba ságové loutky a chycení zlodějovy duše do bambusové nádoby. Ta se potom schovala v hloubi pralesa. Dokud se zloděj nepřišel vyrovnat s poškozeným, nepustil kouzelník simagere, hříšníkovu duši zpět do života, a on zemřel. Tomáš se snažil, jak byl zvyklý, s tou informací analyticky pracovat, ale došel jen jinou cestou ke stejnému výsledku. K ničemu.

Michala jejich dohadování jen rušilo při polední siestě, kdy na bambusové podlaze odpočíval na zádech, břicho přikryté kapesníkem. Tomáš se ho zeptal, proč se přikryl kapesníkem, ale Michal jen dál mlčky zíral do stropu z palmového listí.

Až po chvíli zcela nesmyslně poznamenal: „Všimli jste si, jaký má šamanova dcera Duky velký kozy? A to jí podle mě není ani patnáct.“

Než stačili odpovědět, okřikl je Aman Lavi, ještě rozzlobený dotazy na černou magii, aby nemluvili neuctivě, protože on o nich taky tak nemluví.

„Pan domácí je nějak divokej,“ poznamenal Michal a sarkasticky dodal: „Taky mu vadí to vaše pseudofilozofický plkání o jeho čárech márech, hoši.“

„Já si myslím, že nás třeba slyšel,“ řekl David.

„Jako že rozumí česky, jo? To si upad, ne?“ poklepal si na čelo Michal.

„Třeba se do nás vcítil, ne?“ přidal se nesměle Tomáš. „Blbost vcejtil, taky chce mít svůj klid,“ uzavřel debatu Michal.

David se potom Tomášovi svěřil, že by na Siberutu chtěl hodně věcí pochopit, aby mohl po návratu uspořádat opravdovou výstavu v Národním muzeu, ale odpovědí mu bylo jen ticho.

Až když David odešel k řece, otočil se Michal uštěpačně na Tomáše: „Neni von trochu divnej? Slavoman posranej. Vždyť takovejma naivníma kecama o černý magii přece nemůže opájet půl republiky v Národním muzeu,“ a nosem zdůraznil to v národním. Tomáš se tehdy jen plaše usmál.

POHÁDKA

Aman Lavi vyprávěl svým dětem před spaním mentawajskou pohádku:

„Kdysi dávno, pradávno, byla vesnice Sabeu Si Nana Lep. V té vesnici nežili vůbec žádní muži, jen samé ženy. Moc si přály mít děti, ale neměly s kým. A tak si sedly na bambusové zápraží s vykasanými sukněmi z listů ságové palmy a s nohama široce rozevřenýma čekaly na nějakého muže. Ale nikdo nešel. Najednou však přiletěl východní vítr, zavál jim pod sukně a v tu chvíli všechny ženy otěhotněly. Některé ale porodily dřív a ty, co ještě neslyšely křik svého dítěte, jim to tolik záviděly, že se začaly s těmi šťastnějšími prát tak, že to ani jedno dítě nepřežilo.“

Tuhle pohádku slyšel Prsatý muž na ostrově často; bylo tam hodně žen, které měly dítě, a nevěděly s kým. Lidé pak mohli říkat, že to byl jen vítr, i když tušili, jakým problémem je na Siberutu nevěra. A že se kvůli ní i zabíjí. Ale to v Čechách taky, a vlastně na celém světě, jak před spaním poznamenal Michal. Dobrou noc.

PES

Noční prales řval jako opilec po flámu. Někdo brnkal melodické „ti dam, ti dam, ti dam“. Do toho se přeřvávaly žáby a vzbudily opeřence poklimbávajícího na liáně, ale ten se jen nesměle ozval svým poplašeným „tuk duk“. Jako když někdo mávne novinami, prosvištěla silueta netopýra. Ze spánku zakřičela opice. Řeka do toho šuměla své ševelivé „šš, šš“, jak vlnami narážela na břeh. Najednou spáče v umě probudil praskot uhnilé větve padající na zem, kde na ni čekala spousta larev, mravenců a cikád, které v očekávání hostiny začaly nenasytně cvrčet.

A jako by toho bylo málo, zatímco Si Lap Lap zabil na noze dva bzučící komáry, pod vzdušnou bambusovou podlahou si to právě hlučně rozdala rozdováděná prasata, aby zplodila dalšího pašíka za toho, kterého minulý den se Zajícem zbaštily špičaté mentawajské zuby. Ještě ve spánku uslyšel Prsatý muž vysoké staccato „ta ta ta ta tá“, ale to už spal, zahříván z jedné strany prašivým vychrtlým psem. Co naplat, noci jsou tu chladné.

Na Michala hodinu potom přišel hrozný průjem. Takový, že mu nevadilo, že si kálí na paty, a raději zůstal stát v mokré trávě i s pomyšlením na jedovaté hady, než by se dral po kmeni s vysekanými schody nahoru do umy, kde by ho po pár minutách zastihly další křeče.

Stál dole pod chýší ještě asi půl hodiny, než se asi našestkrát úplně vyprázdnil. Pak z něj už vytekla jen voda a on šel taky spát. V tu chvíli si teskně vzpomněl na Spirovu Lolu, kde by se mohl

v klidu opíjet. No a co, přece se z toho neposere. Při té myšlence se jen z přicházejícího spánku pousmál a upadl do snění uprostřed horké tropické noci, která všechny spáče orosila potem, aby je k ránu naopak probudila chladem.

U snídaně Michal mlčel a držel se za břicho. David se ho zeptal, jestli mu něco není, ale on jen zabručel, ať si políbí prdel. Cholerický Zajíc vyletěl jak čertík z krabičky: „Ty taky, idiote.“

„Cos to řek?“

A už v sobě byli. Servali se jako psi. Domorodci přešli od údivu a hlasitého povzbuzování k tleskání. Cizinci si neuvědomovali, že u místních jednou provždy ztratili vážnost. I když si po rvačce podali ruce, už nikdy s nimi domorodci nemluvili uctivě. Od toho dne o nich hovořili jako o směšných cizincích.

Ani Tomáš z té rvačky neměl dobrý pocit. Jsou teprve na začátku cesty, a už jsou takhle podráždění. A nepřidalo mu, když David na jeho výčitku, že to je vlastně jejich sponzor, odpověděl: „Hádat ani prát se s ním nebudu, ale jestli na mě ještě sáhne, zabiju ho!“

UŠI

Pár dní uplynulo jako voda v řece a směšní bílí muži se zase vypravili na cestu. Si Lap Lap hnán touhou, Tomáš a Michal jeho posedlostí přejít ostrov od východu k západu, přesně proti postupu prvních Mentawajců, kteří podle pověstí věří, že jejich lodě poprvé přistály na západním pobřeží u bájného praúzemí Simatalu. Některé šamanské písně jsou dokonce obtížně srozumitelné nešamanským účastníkům rituálů. Kouzelníci říkají, že jsou zpívány v prajazyce simatalu. Prsatému muži připadal zpívaný dialekt simatalu od mentawajštiny vzdálený asi jako polština od češtiny. Jak by ne, když sever ostrova oddělují od jeho jihu poměrně velké kopce, vysoké několik set metrů, navíc zvrásněné spoustou údolí, potoků a řek, které lemuje hustý, těžko proniknutelný prales. Jeho staleté stromy stojí v bažinaté půdě, která připomíná spíš nasáklou houbu. Tyhle hory tak, možná na staletí, rozdělily ostrov na spoustu uzavřených soběstačných údolí. Tenkrát to Zajíce obrovsky lákalo, tím spíš, že mu šaman Aman Lavi řekl, že předkové z jeho údolí jednoho Simatalana zabili a že prý měl hodně odlišné tetování. „Takže Simatalu existuje?“

„Ano,“ usmál se kouzelník, „odkud bychom jinak dřív získávali lebky?“

To by souhlasilo, pomyslel si Prsatý muž. I podle švýcarského etnografa Reimara Schefolda hrálo tehdy tetování v bratrovražedných válkách důležitou roli. Nebyl to pouze prostředek, jak zkrášlit tělo, aby se v něm duši líbilo, či pouhý iniciační obřad vstupu do dospělosti, ale také jakási občanka. Podle ní lidé v jakémkoli povodí poznali, ve které oblasti, či dokonce vesnici byla kůže ozdobena rituálním tetováním, jež naznačovalo síly proudící v těle a zároveň symbolizovalo lidi, duchy, prales a zvířata.

Nadešel čas, aby se Si Lap Lap svého přítele Amana Laviho zeptal: „Kava, sikerei (prosím, kouzelníku), pagobu (řekni), ponia surunya arapa matei (proč se vaši předkové zabíjeli)?“

Šaman vzrušeným hlasem vyprávěl, že kdysi byl mír, ale chlapec z jednoho rodu si hrál v řece s luky a šípy. Ty ale nebyly tupé se širokým hrotem na ptáky, ale ostré se špičkou z trnu ostnité liány. Střílel ty šípy na ostatní děti z jiného rodu, které plavaly v řece. Otec plačících dětí zlého výrostka varoval, ale marně. Vzal tedy luk a šípy, šel a zabil otce toho ničemného mladíka. Ten měl ale strýce, který zase zabil otce ukřivděných dětí. Zajímavé je, že mu Aman Lavi říkal, že ten nehodný chlapec byl ze Simatalu, a když Prsatý muž později pobýval u lidí v oblasti Simatalu, tvrdili, že ten darebák byl z východu.

Davidovi se zdálo zajímavé, že jinak se takuiský šaman ze Simatalu shodoval se šamanem Amanem Lavim skoro ve všem. Lišili se jen v obscénních detailech, jako byla historka o muži, který nabídl lovci z jiného údolí kokosové mléko a ve chvíli, kdy pil z ořechu s hlavou zvrácenou dozadu, mu prořízl hrdlo.

Při líčení příběhu se kouzelník Aman Lavi zálibně podíval na masité uši Prsatého muže a promnul si je v prstech, přičemž řekl: „Uši jsou nejlepší, jinak lidské maso nestojí za nic, jak jsem slyšel. Já ho osobně nejedl, ale co říkali předkové, než nás začala hlídat indonéská policie, tak prý od té doby, kdy začala krevní msta mezi různými rody, byly uši spolu s prsty oblíbenou pochoutkou.“

Hlava bez uší pak dva dny visela v centrální umě, než začala zapáchat. Nikdy nevisela v žádném lalepu, menší chýši, protože ty byly určeny jen pro hádky či milování manželů.

SIMATALU

Simatalu lákalo Prsatého muže čím dál víc, a tak tam se svými společníky směřoval, přitahován pověstmi, co o západním pobřeží kolovaly. V podhůří si v misionářské vesnici Taradei najali jako průvodce pokřtěného Aniho a vyrazili. Po dvou dnech cesty uprostřed hlubokého pralesa nečekaně potkali Evropana, maďarského cestovatele Lászla. Šel proti nim zpět k východnímu pobřeží a totálně rozložil morálku jejích expedice. Řekl, že v Simatalu jsou lidé nepřátelští, nenechají sasareu přespat ani mu nenabídnou jídlo: „Musel jsem se vrátit. Dva dny jsem pořádně nejedl a navíc přejít ty hory je hrozně těžký,“ řekl jim László rusky, když zjistil, že tahle skupinka jsou Češi.

Chvíli vtipkovali na společné téma výuka ruského jazyka ve všech komunistických zemích, ale pak Rossmann zvážněl a upřeně se na Si Lap Lapa podíval: „Proč tam chceš jít? Chtěls vidět šamany, prales a opice? Viděls je? Viděl. A co si myslíš, že je za těma kopcema? Prales, opice a šamani. Jdi se vycpat, nikam nejdu. A vsadím se, o co chceš, že tam nedojdeš.“

„O co chci?“ David si letmo vzpomněl na jejich první sázku před pár lety. „O džin s tonikem. Beefeater, hezky s ledem, citronem a kolečkem okurky.“

„Jo, jasně,“ smál se zas po dlouhé době všemi těmi průjmy vyždímaný Rossmann.

Byla to povážlivá zkouška vůle Prsatého muže, protože Beránek se přidal k Michalovi. Zajíc se taky cítil hrozně unavený. Od námahy se mu třásly slabiny, a navíc skoro každou půlhodinu musel stejně jako Rossmann stahovat zablácené kraťasy a často to nestihl, takže zaschlé šedavé bahno na nohavicích přecházelo do načervenalé krusty ze zaschlého průjmu. Naštěstí se k němu nečekaně přidal László, že by to chtěl zkusit ještě jednou přejít a dostat se konečně až k pobřeží. A tak v tu chvíli díky Lászlóvi a sázce neměl Prsatý muž jinou volbu než spolu s ním a s Anim absolvovat cestu do zapomnění, do simataluského Takui.

Viděl, či spíš pro únavu a bolesti břicha neviděl opice, prales a šamany. Měl, co chtěl. Opravdu měli jiné tetování, mluvili jiným dialektem a byli nepřátelští. Většinou, aby nekřivdil úplně všem, které na té cestě jako ve snách potkal. Ale upřímně vzato, těch pár výjimek za tu cestu nestálo. Navíc mu snad až v Takui došlo, že ho čeká cesta zpátky.

Jak si vzpomínám, dal by David Zajíc nevím co, kdyby to nemusel znovu absolvovat. Ale bylo rozehráno a z divokého Takui nebylo jiného úniku než kánoí, pěšky, kánoí a zase po svých. Šel jako stroj a snažil se na to nemyslet. Nemohl zpomalit, protože by mu Ani s Lászlem utekli a on by zůstal sám v džungli, která ve svých útrobách skrývala něco tajemného. Něco tak silného, že TO mohlo v bahně pralesa tlít třeba tisíce let a čekat každý okamžik na tu správnou příležitost.

SILO KIKLO

Jediná chvíle oddechu při té vyčerpávající cestě z Takui nastala, když se László s Aníusem vydali hledat ztracenou ledvinku s pasem, šeky a penězi. Davidovi řekli, ať se s batohy nechá kánoí odvézt proti proudu, kam až to půjde, a tam na ně počká, než přijdou po břehu.

Prsatý muž tedy ve vesnici, kde spali, ráno najal kánoi se dvěma ženami a plul proti proudu stále mělčí říčky i s batohy a mentawajskými předměty, které nakoupil pro výstavu v muzeu. Jeho cílem byl strmý kopec na obzoru, jímž začínalo pohoří dělící dvě rozvodí. Obě ženy mlčky odstrkávaly bambusovými tyčemi loď proti proudu. Občas se na ně podíval. Starší ho vždy bez zájmu minula očima. Usmál se na tu mladší, ale ona po něm bambusovou tyčí stříkla vodu, aby se nechoval nevhodně. Nebylo tu místo pro cit, tak jak ho znal on. Možná proto, že byl odjinud a tak jiný. Pokusil se zapříst rozhovor, ale jako by neslyšely. Rychle ho odvezly k místu, odkud se měl s ostatními vydat přes hory směrem na civilizovaný Siri Surak, dál od Sappoky a od jedněch z posledních tradičně žijících Mentawajců.

Na řece míjeli další kánoe; někteří lidé na nich už měli trička. Jen ti starší byli ještě potetovaní a v bederní roušce. Pokřikovali na sebe a smáli se, kdo že to v druhé lodi sedí. Rozléhalo se to celým údolím a mísilo se zpěvem řeky přeskakující kameny.

Hrozně se styděl, že jeho kánoi postrkují dvě ženské bambusovými tyčemi do kopce, po kterém voda běžela dolů, takže chtěl vystoupit a nechat je vézt jen bágly. Ale rozhoupal kánoi tak, že do ní z obou stran natekla voda. Ženy se na něj opovržlivě podívaly, a tak mu nezbylo než sedět. „Tak si mě vezte, když chcete,“ řekl si pro sebe. Vjeli do úzké skalní soutěsky, kterou protékala průzračná modrozelená voda, jiná než ta kakaové bahnitá na dolním toku řeky. Nad nimi se ohýbaly těžké větve pralesních velikánů, na nichž visely jako girlandy chomáče bromélií, orchidejí, liány a vzdušné kořeny.

Ženy z ničeho nic zastavily a starší si sedla na bambusovou tyč tak, že se jedním koncem opřela o břeh a druhým o loď. Mladší vystoupila na kámen čnící z vody a posadila se na něj, k Prsatému muži zády. Obě zarytě mlčely a dívaly se nepřítomně na cáry mlhy nad řekou. Díval se stejně upřeně, jestli tam není něco zajímavého. Po deseti minutách mlčení se ta starší dopálila, jak je nechápavý, a začala sama vyndávat jejích věci na břeh. Aha, konečná, došlo mu. Ženy mu strčily do ruky slepici s jediným slovem: „Anius.“

Nastoupily zpět do lodě beze slůvka rozloučení. Držel tu slepici svázanou za nohy hlavou dolů a díval se za nimi. Jednou se ohlédly, aby na něj jen lehce kývly. Sledoval ty synchronně se odstrkující siluety se štíhlými bambusy, než zmizely v ranním oparu, a v duchu se loučil s nimi a s původním Siberutem. Už ho čekal jen návrat přes hřeben ve středu ostrova, kluci, trek do civilizované oblasti Siri Surak, lodí do Muara Saibi, poslední zastávky expedice. Už žádné extrémy, pomyslel si s úlevou. Jak se hrubě mýlil, zjistil až za pár dní. Teď si ale při čekání v pralese užíval pocitu, že to skončilo.

Po dvou hodinách dorazil Ani s Lászlem bez peněz a dokladů. Než se vydali na cestu, chvíli si odpočinuli. Na pěšině do Simabugei je lehkou chůzí předběhli tři mladí Mentawajci. Jenom si Davida posměšně změřili, když zaslechli jeho zpocené funění. Ne že by byl taková bečka, ale prostě byl poslední kategorie tlusťocha schopného se sem dobelhat. László a Ani zbytečně chvátali a Prsatý muž už fyzicky nemohl.

Šílenství. Musel zvedat nohy, jak nejvýš to šlo. Po příkrém stoupání ho na druhé straně kopce čekala cesta dolů. Špatně našlápl. Sjel z prudkého srázu po zadku a po batohu přímo do vody. Řeka a v ní kameny velké jako lidské hlavy. Klouzal po nich, padal, ale jít korytem řeky bylo stokrát pohodlnější než přelézat padlé stromy a liány v pralese. Už neviděl. Vnímal jen barevnou skvrnu toho před sebou a slyšel dech toho za sebou.

Občas odtrhl ze slabin pijavici. Byly tak nacucané, že by si je člověk mohl splést s vlastním penisem. Když se nasály a pustily, nechaly po sobě dlouho krvácející červený terčík. Utíral si zrovna krev ze stehen, když si cestou ze svahu všiml asi padesát metrů dlouhého vyvráceného stromu. Byl fantasticky obrovský, porostlý desítkami různých mechů, hub a cizopasníků. Jejich průvodce Ani na jeho kluzkém povrchu balancoval jako baletka, s ještě těžším nákladem, než nesl Prsatý muž. Byl ale nějaký zasmušilý, a tak se ho David pokoušel rozveselit.

„Tílej,“ myšlené jako nadávka, mu bylo odpovědí.

Šli dál mlčky řekou, protože lepší cesty nebylo. Utrhl se mu popruh u batohu. Od vesty měl do krve rozedřené bradavky, a když nabral do polní láhve vodu, zdálo se mu, že váží aspoň deset kilo. Jenže kdovíjaká voda bude dole v údolí. Byl strašně rád, že Ani navečer našel opuštěný lalep, chýši. Na lebkách u vchodu a všudypřítomných pavučinách seděl hustý černošedý prach, který se zdvíhal i z bambusové podlahy. Při třetím kroku se pod ním probořila zpuchřelá kulatina a kromě poškrábaných třísel si vysloužil Lászlův smích a Aniho opovržlivý pohled.

Usínali ale už svorně bez hlesnutí, mluvily jen cikády, potok a jejich myšlenky, než je všechny objalo teplo sladkého spánku. V tu chvíli se jejich duše vydaly do korun stromů, do nebe, plavaly v řece, létaly mezi nočními motýly a dušemi zemřelých a rozmlouvaly s nimi, aby o tom ráno mohly o překot vyprávět rozespalému tělu.

Lászlův a Davidův mozek ale nočním příběhům duše nenaslouchal. Jen Ani prohlásil: „Moje duše v noci viděla Silo Kiklo, mystické lesní zvíře. Vyprávělo o příchodu Badjou. To je zlé znamení.“

Pak se odmlčel a nahlas srkal ranní čaj. Prsatý muž se zeptal, o čem to mluví, a Ani mu o všem vyprávěl. O mytických zvířatech i duších zemřelých, které může uvidět pouze naše duše.

Neboť vzbuzené tělo zahlédne pouze oči duchů v podobě alu-petet, světlušek. Vyprávěl i o Badjou, nejtemnější síle ze všech, požírači světla, zlu v té nejkrystaličtější podobě. Misionáři se vždycky pokřižují, když o něm mluví, protože to je Satan. Ani říkal, jak jsou s tím směšní, přece nemůžou nevědět, že světlo i tma od počátku věků podpírají svět, aby se nezřítil do zapomnění. A lidé jim oběma, světlu a tmě, DOBRU a ZLU, musejí přinášet oběti rovnoměrně, nebo je zahubí a hříšník se sám stane obětí, která bude žít jen ve tmě či světle, podle toho, jakou bytost urazil.

„Budeme muset přinést oběť, jinak přijde Badjou. Zůstaneme tady a na zítřek a pozítří připravíme puliajat, oslavu k uspokojení Badjou, Pána temnoty.“

László ani David nesouhlasili. Takové babské pověry. Jen ztráta času. Ani mlčel. Pokoušeli se ho uplatit penězi, tabákem, korálky a zbylými potravinami. Průvodce přemýšlel, a teprve když David vytáhl vojenský nůž s lesklou střenkou, váhavě souhlasil.

Vydali se znovu na cestu. Chtěli Aniho trochu rozveselit pokoušeli se s ním vtipkovat, zatímco se k nim NĚCO pomalu blížilo, a oni to, hlupáci, neviděli.

RYBIČKY

Terén byl ještě horší než předchozí den. Ani šel navíc hrozně rychle, jako by chtěl před něčím utéct. László mu stačil jen tak tak, David zůstával hodně vzadu. Čím déle byl Prsatý muž na cestě, čím víc hodin uplynulo, tím silněji přestával vnímat sám sebe jako sebe. Už tady nešel on, hrdý na svou vůli, rozum a vnitřní sílu. To všechno ho totiž opouštělo. Nechápal to a nepřipouštěl si, že už několikrát zbaběle, skoro plačtivě křičel před sebe do hlubin pralesa na své souputníky. Jako by se bál, že ho tu nechají, že sám bez domorodého průvodce tam nikdy nemůže dojít. Nebral na vědomí, že kdyby teď při balancování na vyvrácených kluzkých stromech, jež tvořily jedinou možnou cestu přes průrvy a hluboké soutěsky potoků, spadl, nikdo by ho tu nikdy nenašel. Jde vůbec správně? Nechtěl sebe sama vidět tak slabého a zmateného. Aby vůbec mohl pokračovat v potácivé, udýchané a zpoceně klopýtavé chůzi, musel vnímat sám sebe jako cizího, úplně jiného chlapa. Jen tak ho nemohla vlastní nemohoucnost přemoci. Hrál tu hru se sebou a s tím cizím, trapně nedokonalým mužem. Mužem, který už nemohl. Jako by mu někdo tlačil obrovskou dlaní do prsou, aby nešel tak rychle. Rychle? Šel tak pomalu, že potok byl ve chvíli, kdy jím procházel, opět křišťálově čistý, i když Aniho a Lászlovy nohy musely zvířit nánosy písku a bahna na dlouhé minuty, stejně jako je vířil on. Už nevnímal tíhu batohu ani litry vody, které zdvíhal při každém kroku v botách. Zatočila se mu hlava a spadl do chladné vody na záda. Obrátil se na břicho, aby se nenamočily věci v batohu, a rty se dotýkal vody. Chladila ho na nich a šimrala v podbřišku. Chtělo se mu čurat, ale i ležet a nemuset už vstát. Povolil tlaku v močovém měchýři a teplá voda mu pohladila unavené nohy. Tekla od stehen ke kolenům, po lýtkách a přes kotníky do bot. Na chvíli mu bylo hezky a vzpomněl si na svou koupelnu, kde si jediným otočením kohoutku mohl požitek z teplé nebo studené vody dopřát, kdykoli se mu zamanulo. Chlad vody v něm vzbudil touhu po minerálce. To byl jeho nekonečný siberutský sen. Chladivá, bublinkatá, skvělá, nejlepší minerální voda. Rty se dotýkal vody, a přesto se bál napít. Tady v údolí se už neodvážil pít vodu bez pilulí či převaření. Věděl, že musí do tábora.

Zvedl se na všechny čtyři a cítil, jak se mu protočil žaludek. Zvracel nazelenalou vodu s listím, co s největším odporem ráno snědl. Tekly mu slzy, ale místo aby bolely, hladily ho teple po tváři. Na rukou a kolenou vnímal chlad vody a cítil se jako velké, hloupé, nemotorné zvíře. Vzpomněl si na manželku a díval se, jak kapky z jeho tváří dopadají do zkalené vody. Zakřičel její jméno. V ševelení pralesa to znělo divně a neosobně. Podruhé jméno jen zašeptal. Už plakal bez zábran a se zvláštním zvukem srkal slanou vodu.

Blízké zvuky nějakého živočicha ho vymrštily z řeky. Zapotácel se. Z plného hrdla zděšeně zařval: „Háááááá!“ Ozvěna jeho výkřiku se mísila s praskáním větví a funěním neznámého tvora. Je to vůbec zvíře? ptal se polekaně sám sebe. Připomněl si Aniho ranní povídačky o tajemné lesní bytosti Silo Kiklo, jež se ukazuje ve snech. Neměl ani sílu se zasmát. Odněkud za jeho zády vylétli s hlasitým krákoráním vyplašení ptáci. Otočil se. Celým tělem mu proběhlo mrazení. Dozvuk jejich krákorání slyšel hluboko v sobě. Jako by ho někdo sledoval. Odněkud se ozvala rosnička. Připadalo mu, že se mu celý prales směje. Ale prales TO nebyl.

Vydal se znovu na cestu. Měl nepříjemný pocit, že někdo nebo něco jde za ním. Několikrát se prudce otočil. Nic. Přesto se mu strach zvláštně promíchaný se vzpomínkou na manželku neustále točil v hlavě. Aby se ho zbavil, snažil se víc myslet na Alenku. Zatímco mechanicky šel, soustředil se na její tvář. Vůbec nevnímal kořeny, o které zakopával, ani trnité liány, o které si párkrát do krve poškrábal ruce a krk. Neviděl jednotlivé rostliny a stromy. Tvrdošíjně šel dál. Vnímal jen nejasnou zelenou hradbu a mazlavé bahno, které vracelo botu neochotně s mlaskavým zvukem. Zápach bahna a dějících odumřelých rostlinných těl necítil. Pot v očích milosrdně rozmazával příští metry cesty. Věděl, že cíl se blíží. Přesto stále naléhavěji myslel na svou ženu. Úplně viděl její tvář a vlasy. Skoro se jich mohl dotknout. Uvědomil si, že už se šest týdnů nemiloval.

V pralese mezi Mentawajci ani neměl možnost být muž. Každá žena tady unesla větší kus ságové palmy, nevykřikla jako on, když si píchl do chodidla bambus, a vůbec vydržela daleko víc. On potřeboval častěji pít, jíst a odpočívat. Přitom kvůli hlučné chůzi, kdy pod ním praskala každá větvička, nebyl schopen nic ulovit. Žádná žena tady si ho nikdy nemohla vážit. Teď mu ale před očima tancovaly všechny ty divošky s odkrytými potetovanými, bojovně se tyčícími ňadry. Cítil živočišnou vůni Duky, dcery šamana Amana Laviho, a cítil, jak je napjatý. Chvěl se touhou. Ani nevnímal, že už je skoro v táboře. Jen věděl, že to musí udělat, než tam dojde. Bojoval sám se sebou a scházel k řece, k poslednímu brodu, za kterým už byli lidé.

Doufal, že studená voda pomůže tomu způsobnějšímu já. Ale jak vstoupil do kakaové řeky, něco se v něm úplně naopak pohnulo a on si uprostřed proudu s batohem na zádech stáhl kalhoty. Už slyšel hlasy lidí v táboře, ale jen zavřel oči. Každý pohyb byl plný slasti. Skoro stejný pocit uvolnění, jako když to bylo poprvé. Cítil lavinovitě probíhající příjemné záškuby a otevřel oči. Bílé kapky zčeřily hladinu. Drobné lesklé rybičky se praly o svůj úlovek. Trhaly sperma na kusy a jemu bylo hloupě. Plácl vztekle do vody, až stříbřití okounci vyskočili nad hladinu. Za okamžik jich tu bylo ještě víc a ti větší, poté co spořádali, co jim bylo naděleno shůry, začali hltat menší rybičky, mlžně průhledný potěr. Nahlas se rozesmál. Bylo to poprvé, co pomiloval řeku.

Ulevilo se mu. Ten cizí chlap, ten slaboch se najednou otočil a zmizel. Prsatý muž mohl vstoupit zpět do svého těla. Do tábora přišel sice unavený, ale starý David Zajíc. Nic z toho, co se ten den tomu cizímu chlapovi, tomu chudákovi stalo, si v té chvíli dávno nepamatoval.

DOMOV

Přechod hor ze Simatalu Prsatý muž s Lászlem a Anim dlouho vydýchávali. Michal s Tomášem jen nevěřícně sledovali jejich třesoucí se nohy. Noc přikryla únavu příchozích úlevným spánkem, jenž jim konejšivé přinesl sny. Animu sice znovu o Silo Kiklo a příchodu Pána tmy, ale Lászlóvi už o kolonádové Budapešti a Prsatému muži o jeho ocelovém Ústí. Někdo mu tak v Čechách říkal, jen on ale věděl, že je to město na řece, kde jsou rodiče, bar, kam chodil, magazín Svět i porodnice, kde se narodil on i jeho dcera, léto s bílými kopretinami. Bylo to doma.

Ráno ho ale opět probudilo na ostrově Siberut s horizontem zelené hradby. Michal mu vyprávěl, že v jeho nepřítomnosti sestrojil Tomáš podle nějakého skautského nákresu váhu na základě jedné známé veličiny a délky tyče, která nesla obě ramena s pomyslnými miskami.

Hned se chtěl Beránkovou metodou zvážit, ale Michal ho uvedl do zdejšího vztahu s časem: „Nespěchej, nech si taky něco na zítřek. Tady to je jak v malarický nemocnici. S cílenou prací se musí šetřit,“ a zase si lehl na verandu domku v džungli, který nazval železniční zastávkou bez kolejí a jízdního řádu. O tom, že se nudili, zatímco Prsatý muž s Lászlem šli na druhou stranu ostrova, svědčilo hned několik faktů. Snědli skoro všechny polévky, což se dalo přičíst hladu z nicnedělání, poměrně složitou technikou smyčky na dlouhém bambusu otrhali šest ořechů, do bahnitého břehu řeky vysekali schůdky k vodě, jeho mačetou, jak si David hned všiml. A navíc v hodinových intervalech mezi jednotlivými dešťovými přeháňkami sušili prádlo a opalovali se, což Prsatý muž tady v džungli považoval za jednu z nejzoufalejších činností, jaké si dovedl představit.

Zatímco tohle všechno David zjišťoval, vyřezával si Ani do kokosového ořechu darovaným vojenským nožem portrét opice. Byl zachmuřený a po chvíli ořech s nedokončenou řezbou odložil. Něco ho trápilo. Pak spíš jen pro sebe než pro ostatní zabrblal, že takhle dnes do Taradei nedorazí. Vydali se tedy všichni na cestu. Neměli moc času, do Aniho vesnice to bylo den chůze. Po půlhodině se Ani náhle zastavil, položil luk a šípy na zem a pomalu se přikrčený otáčel kolem své osy. S chvějícím se chřípím větřil jako zvíře. Podíval se Prsatému muži do očí: „Musím rychle domů. Slyšel jsem ve větru prosby svých blízkých. Něco se děje. Říkal jsem vám, že máme udělat obřad pro uctění Badjou. Teď se mi asi přišel pomstít do Taradei a bude tam řádit, dokud nepřijdu a neodprosím ho. Půjdu sám, jenom byste mě zdržovali. Vrátím se pro vás zítra s loďkou. Jděte zpátky do tábora.“

S těmi slovy odešel a už se pro ně nikdy nevrátil. Ale to oni tenkrát nemohli vědět, stejně jako to, že Badjou zatím není v Taradei, jak si myslel Ani.

PAKOBYLKA

Bílí mužové strávili v malarické nemocnici další noc. Netušili, že zbytečně. Nevadilo jim ani tolik čekání, jako letargické nicnedělání. Si Lap Lap věděl, že by měl nahrávat zvuky pralesa nebo fotografovat. Nechtělo se mu. V zátylku cítil otupělost. Jako kdysi ve vojenském špitále po uklidňujících prášcích. Stejný melancholický klid, který v něm potlačil všechny radosti a deprese.

V táboře panovala ponorková nemoc. Když spolu bílí muži mluvili, dívali se do země, aby neviděli oči toho druhého: „Kdo dneska vaří?“

Až po jisté době se ozvalo: „Já včera.“

Ten, co zatím mlčel, si dal pět minut na pomalou odpověď: „Já dnes. Za chvíli.“

Tu dusnou atmosféru přerušil až mentawajský lovec, který tudy procházel se svým synem. Zdvořile si s nimi povídal, než uslyšel zběsilé škrábání na stěnu chatky. Odmlčel se a šel se podívat dovnitř. Škrábání zesílilo.

Když se vrátil, kroutil hlavou: „Je tam krysa a hrabe pořád na jednom místě. Vůbec se mě nelekla.“

Chvíli se snažil mluvit dál na jiné téma, ale škrábání neustávalo. Obrátil se ke svému synovi a s obavami řekl: „Tiduš.“

„Krysa, a co?“ nechápal chlapec, proč ho na to otec upozorňuje.

„Hrabe na jednom místě, místo aby hrabala jinde, kde jí to půjde líp. Je chromá strachy, něčeho se bojí. Možná se v té chatrči zapomněl nějaký noční démon,“ zkoumavě se zadíval na chýši lovec. Jeho syn mezitím dostal malarický záchvat. Bílí cizinci mu složili z vlastních Dalagylů jednu akutní dávku a na kusu papíru otci pomocí piktogramů sluníček a měsíčků popsali, jak má hoch antimalarika užívat. Muž se pak s nimi z vděčnosti podělil o ságo, banány s kokosem a vepřové uložené v dutém bambusu. Do toho se znovu ozvala zběsilým škrábáním krysa. Mentawajec to chvíli znepokojeně poslouchal, pak vstal a řekl synovi, že půjdou. Poslechl ho, i když se kvůli malárii třásl jako osika.

„Vy byste odsud měli také odejít, není to dobré místo,“ řekl naléhavě bělochům. A zmizel.

To bílé muže vylekalo. Byli už dost vystrašení, a teď se navíc neustále ptali sami sebe, kde je Ani. Sliboval, že se vrátí s loďkou, kterou je odveze. To by bylo skvělé. Už žádné plazení po kládách přes hluboké strže. Už žádná námaha. Jestli se tedy vrátí. A co když ne, běželo jim hlavou. I když k večeru škrábání ustalo, všichni včetně Lászla si rozbalili moskytiéry a karimatky na verandě.

Druhý den opět plynul ve znamení čekání na Aniuse. Leželi na verandě a civěli do palmového stropu.

„Myslíš, že přijde?“

„Nevím.“

David si raději vzal aparát a šel fotit. Tomáš se asi po půlhodině zeptal Michala: „Ale měl by přijít, ne?“

„Proč by měl, peníze a vytouženej nůž už dostal.“

Vykašlal se na ně, spadl do rokle, dostal malárii, nebo všechno dohromady? Byli směšní se svými otázkami a tím, jak nechápali, proč sem vůbec lezli. Zdálo se jim, jako by je celý prales pozoroval v jejich úzkosti. Ale prales to nebyl. TO, co je opravdu sledovalo, se totiž kvůli včerejšímu krysímu povyku přemístilo z chatky do klidné koruny stromu na kraji džungle přímo proti nim. Vnímalo to, jak se cizinci dívají jeho směrem, jako by se snažili zhypnotizovat prales, aby jim vydal jejich průvodce Aniho. Nosil hodinky, které sice nešly, ale byly znamením civilizovanosti, schopnosti dodržet dohodu, kterou si navíc pojistili penězi. Přestože mu zaplatili předem, nemohli na to spoléhat. Neboť ani pokřtění, ani roztrhané triko nepřekrylo

tisíciletou divokost jeho rodu. Zcela nesmyslně vršili jeden evropský argument za druhým, proč by se měl Ani vrátit a proč ne. Vůbec nechápali, že tady v pralese platí jiné pro a proti, že tohle je úplně jiný svět.

Coby správní sasareu mluvili, i když neměli co říct, jako by se báli zmlknout, aby je ticho, co se vznášelo kdesi nad korunami džungle, nepohltilo. Najednou si Tomáš všiml, že teď, v naprostém bezvětří, se pohybují jen lístky jednoho stromu přímo proti nim.

Ukázal Michalovi tím směrem a řekl: „Ty vado, podívej, to jsou snad nějaký vzdušný víry nebo co, ne?“

„Asi jo,“ odvětil Michal a dál tomu nevěnoval pozornost, protože nic kromě těch třepotajících se lístků neviděl.

V té chvíli z chatky rusky zakřičel László: „Daváj, pajdítě sjudá, honem, pojďte sem!“

Vyskočili, o podobné vzrušení tu byla nouze. Za bambusovou zástěnou v rohu místnosti u vyhrabané jamky ležela velká černá pralesní krysa se zježenou srstí. Mezi vztyčenými chlupy prosvítala světlá kůže ztuhlého tělíčka. László odehnal pár much a ukázal na zaťaté přední běhy. Tam, kde ještě včera asi měla tlapky s drápy, byly jen krvavé pahýly.

„Do prdele, tu muselo něco vyděsit,“ ulevil si Michal.

„Fakt je to divný místo. Měli bysme zvednout kotvy. Aniho se asi nedočkáme,“ řekl Tomáš.

„Ta kurva se na nás normálně vykašlala,“ doplnil ho Michal.

„Do Taradei?“ zeptal se László.

„Kam jinam?“ usmál se Tomáš. Nahlas to nepřiznal, ale na prsou cítil zvláštní tíseň.

Lászlův křik před chvílí uslyšel z dálky i Prsatý muž. Přestal fotografovat ještěrku, jež při skocích ze stromu na strom roztáhla blány po obou stranách břicha, takže vypadala jako létající dráček, a vypravil se zvědavě k chatce. Bylo dusno, a tak si otřel pot z čela. Najednou měl pocit, že ucítil závan větru. Zdál se mu ještě teplejší než okolní vzduch. Podíval se ve směru toho horkého poryvu, jestli nespatří nějakého velkého ptáka, ale mezi kmeny a liánami uviděl prosvítat jen mýtinu s jejich malarickou nemocnicí. Jeho pozornost ale upoutal protější strom, na kterém se najednou začaly třepotat listy. Okolní stromy byly v klidu. Chtěl tomu přijít na kloub. Přistoupil ke stromu blíž a užasl, když pod jeho korunou uviděl tetelit se horký vzduch. Popošel ještě blíž, ale naštěstí v tu chvíli objevil na rostlině s bliznou elegantně stočenou do sametové spirály obrovskou pakobylku větší než dlaň. Kývala se jako stařík sem a tam ve své nepozemské kráse. Nádherná křehká bytost. Poskakoval opatrně okolo ní s fotoaparátem, aby jí neublížil. Jako okolo královny krásy. Byla nádherná. Jak ji fotografoval a skláněl se nad ní, netušil, že i jeho si něco prohlíží. Kdyby TO chtělo, mohlo se dotknout jeho zátylku. Ale jen to Davida se zaujetím pozorovalo. Nemohl se úžasné pakobylky nabažit. Ani nevnímal další závan horkého vzduchu, který se o něj otřel, jak to slezlo ze stromu. Dlouho přemýšlel a pomalu vyndal plastikovou láhev se smrtícím plynem. Zamiloval se do krásy té pakobylky tak, že jí vzal pro jistotu život. Pro svou jistotu. Možná tu jedinou, co měla přijít.

Protože TO už spěchalo do Taradei, kde si chtělo vybrat svou daň.

PANENKA

Vyrazili hned za svítání. Dlouho šli, než v jednom ohbí řeky narazili na kánoi. Její majitel jel až k moři s nákladem voňavých listů nilamu a pačuli, aby ho v Muara Saibi vyměnil za sítě, zavírací špendlíky, pláty tabáku, železné čepele mačet a červené i žluté korálky, které měly kouzelnou moc. Ty červené proti sanitu, zlým duchům a žluté pro dobrou náladu simagere, duše nositele.

Smlouvali s ním o počet míst v lodi. Muž byl nekompromisní, vezme jen bagáž a jednoho muže. Rychle se poradili. László už chtěl na pobřeží a oni do Taradei, protože jim do odjezdu lodi zbývalo ještě pár dní, a navíc měli nevyřízené účty s Anim. Poprosili Mentawajce, aby vzal Lászla a někoho z nich s nákladem, se kterým se vylodí v misionářské vesnici. Michal s Tomášem chtěli losovat, ale David je překřičel, že si chce věci na výstavu ohlídat sám, protože ví, co si oba myslí o mentawajských věcech denní potřeby, které s sebou táhnou.

„Že je to haraburdí,“ zasmál se Michal na Tomáše. Ten si konečně jako ostatní sundal batoh, ale jak se smál, nechtě ho pustil. Batoh s řachnutím dopadl na zem. Zajíc jen zalapal po dechu a Rossmann s Beránkem se už nepokrytě rozřehtali. David na nic nečekal, a zatímco se ti dva smáli jako blázni, začal s Lászlem nakládat bágly do kánoe. Snědý majitel lodi si jen pro sebe mentawajsky řekl: „Blázniví cizinci,“ ale Prsatý muž ho slyšel, stejně jako to, co dodal: „Proč se vláčejí s takovými krámy, vždyť si je můžou kdykoli vyrobit.“

Mentawajec netušil, že se potkal s lidmi, kteří si už ani jedinou věc své denní potřeby nedovedou vyrobit sami, a musí si ji koupit. David s Lászlem jeli v lodi a podél břehu šli rozesmátý Michal s Tomášem. Ti v kánoi si potvrdili, že v Taradei vystoupí jen David a László pojede dál k moři. Nevěděl, proč by měl něco řešit s nějakým domorodcem. Podle svých slov jich měl plné zuby. Asi po dvou hodinách dopluli do Aniho vesnice. Špička loďky se zaryla do bahnitého břehu a Prsatý muž opatrně vyložil náklad a rozloučil se s Lászlem.

Když vyskočil na břeh, utrhl se s ním kus bahna a on spadl do kalné řeky. Nevadilo mu to. Před očima měl jen Aniho, jak někde ve vesnici, zalezlý v koutě svého příbytku na kůlech, spí a spokojeně oddychuje. Vylezl z chladivé vody a po čtyřech se sápal po příkrém srázu nahoru, chytal se drnů a zase klouzal zpět. Nahoře vystřídal urputný výraz jeho tváře škleb plný nenávisti. Ještě nevěděl, co chce udělat, a proto se soustředil na co nejrychlejší běh k Aniho chatce, jako by mu těch pár vteřin mohlo dát odpověď i na události předešlých dní. Supěl a cítil bušící srdce a zaťaté pěsti. Děti z vesnice za ním utíkaly stejně rychle, protože neklopýtaly ve vysokém porostu jako on, sasareu. Zvesela křičely a z chýší vylézali udivení lidé. Si Lap Lap upadl do bláta. Hlasitý chechot snědé drobotiny mu dodal sílu. Rychle vstal a znovu upadl. Jeden muž se začal smíchy plácat do stehen.

Najednou se ozvaly bubny, hluboké a tajemné. Měly zvláštní zvuk. Jiný, než tu Prsatý muž zatím slyšel. Pod večerní oblohou vytryskly kvílivé zpěvy žen. Najednou Si Lap Lap nevěděl, má-li se začít smát, vztekat nebo bát. Ať to bylo cokoli, rituál, bojové bubny, najednou to ztichlo a on se zastavil. Rozesmátá vesnice strnula.

Od té chvíle se všechno změnilo. Obloha se zatáhla a ptáci zmlkli. Se stísněným pocitem, který přehlušoval poslední zbytky vzteku, přicházel Prsatý muž k Aniho obydlí. Okolo se tísnil dav. Všichni na sobě měli ta idiotská roztrhaná a špinavá trička. Když vešel do chýše, uviděl svého průvodce změněného tím, že, jak tvrdil, ve snu hovořil s mytickým lesním tvorem Silo Kiklo. David si vzpomněl na osamělé dny v džungli a opět jím projela vlna vzteku.

Otřásl se a pootočil hlavu, neboť uslyšel tiché vzlykání. V rohu chýše u bambusové stěny, skrze kterou prosvítaly paprsky světla, uviděl malého ubohého tvorečka. Ležela tam asi dvouletá holčička a bezmocně chrčela. Šíjí mu proběhlo zvláštní trnutí. Jako by z náhlého popudu věděl, co bude následovat. Oči měla v sloup a zorničky už nehleděly k palmovému stropu, ale někam dovnitř, jen bělmo zoufale probleskovalo místností. Až potom uviděl uplakané ženy sedící okolo. Nešťastně zpívaly, hladily to stvořeníčko po tvářích, rukou a malých prstíčkách. Oči jim vypověděly službu, už neplakaly, jako by neměly co.

Ani nechal Prsatého muže chvíli se dívat. Pak k němu přistoupil, aby ho poprosil: „Ty dobrý šaman. Dej mi lék pro mou dceru.“

Si Lap Lap jen nevěřícně zakroutil hlavou, co mu to osud postavil do cesty. Celá chýše na něj s očekáváním zírala a čekala na zázrak. Jen on věděl, že léky bílých lidí mohou tu dívenku zabít. Jen on už teď egoisticky přemýšlel o tom, že i když dítěti dá ty správné léky, nemusí odhadnout dávkování, které zná jen pro dospělé, a Aniho dcera může zemřít. Zároveň uvažoval, že nedá-li žádné léky, dívenka nejspíš umře a vesnice bude vinit zase jeho. Ať tak, nebo tak, bude to jeho vina. Proboha, snad si nemyslí, že za to může on, že se nechtěl na dva dny usalašit v pralese mezi moskyty, mravenci a pijavicemi jenom kvůli špatnému snu o nějakém Kilo Piklo nebo jak se ta bytost jmenuje. Zděšeně si uvědomil, že vůbec nemyslí na tu malou dušičku, bojující, aby mohla zůstat na tomto světě. Duši, která křečovitě svírala ušpiněnou dřevěnou panenku. Když umře, zabijí ho už jenom proto, že svým příchodem do vesnice probudil lesní duchy a přivolal jejich hněv, který si vybral oběť na dceři toho, kdo porušil ma kei kei, tabu, když trávil dny a noci v pralese v příbytku duchů se sasareu, cizinci. Ani zatím visel Prsatému muži na ústech, ze kterých měla proudit jistota šamana bílého lidu.

Davidovi vyrazily na čele krůpěje potu, bezmocně se kousal do rtů a nešťastným hlasem se zeptal: „To nemůžete někoho poslat s kánoí dolů po řece pro pomoc?“

„Než dorazí k pobřeží, moje dcera zemře. Dej lék. Slyšel jsem, jak jsi svými kouzly vyléčil toho chlapce u řeky, potom co jsem odešel.“

Pro Prsatého muže nebylo úniku. Litoval, že se vůbec kdy zapletl do zdejších záležitostí, když dali s Michalem a Tomášem antimalarika tomu lovci. V jeho očích byl na chvíli šaman, a teď za slávu, která mu nepatřila, musí zaplatit.

„Dobře, chvíli počkej,“ a se spásnou myšlenkou na zmenšení vlastní zodpovědnosti se otočil na své druhy, kteří teprve před chvílí dorazili.

Michal jen pokrčil rameny a řečí, které nemohli Mentawajci rozumět, řekl: „Víš co, vole, my jí něco dáme, a vona umře!“

„To vim taky, že nejsme doktoři, ale tady jde do píči o lidskej život.“ Si Lap Lap cítil těžkou atmosféru chýše.

Tomáš jen zamyšleně poznamenal: „To je těžký. Asi bysme se do toho neměli vůbec míchat. Co kdybysme tady nebyli? Taky by si to museli vyřešit sami.“ Vzápětí se však nad těmi slovy otřásl a potichu dodal: „Ale vona bez nás asi fakt umře.“

Bílí muži se dívali na chrčící tělíčko a cítili svůj strach, svou lítost, zbytečnost, bezmoc, vztek i údiv. Na rozdíl od Aniho nikdo z nich dosud neviděl na vlastní oči nikoho umírat. Ano, slyšeli o tom, ale teď jim TO připravilo přímý přenos. Rossmann, poděšený a znechucený lítostí nad sebou samým i Aniho dcerou, ze sebe konečně vyzvracel horkou lávu, která ho pálila na prsou: „Tak už jí, kurva, něco dejme, nebo zaklepe bačkorama.“ Vydechli si. Bylo to venku.

Horečně sypali do Aniho otevřených dlaní antibiotika na dýchací cesty, na kterých se shodli podle námahy, se kterou se z plic malé Aty dral vzduch. Minuty pádily a TO už připravovalo svůj puliajat, obřad na oslavu nového příchozího do říše mrtvých. Michal s Tomášem se vytratili a Si Lap Lap seděl na bobku a nesměle a opatrně se dotýkal drobných prstů malé Aty, křečovitě svírajících umouněnou panenku.

Kdosi mu zlehka poklepal na rameno a on, aniž pořádně zvedl hlavu, ho poslušně následoval. Vyšel z chýše a proti potemnělé obloze zaregistroval siluetu místního sikerei, šamana s nádhernou čelenkou. Huhlavě předzpívával a za nepřetržitého nervózního zvonění zvonců trhavě vtančil dovnitř, aby se, když Davida míjel, na něj letmo kolegiálně usmál. Prsatému muži mravenčilo v rozsezených nohách. Hučelo mu v hlavě a nedokrvoval se mu mozek, jak rychle vstal. Najednou toho chtěl tolik udělat, tolik toho říct, ale už ho vystřídal poslední šaman ze vsi, aby i on zkusil své umění.

ČERNÉ KRUHY

Rychle se stmívalo. Cestou od Aniho chýše Si Lap Lap málem vrazil do malého nahrbeného Minangkabauce ze Sumatry, který tu v druhé generaci nahradil bílého misionáře. Neměl ale tolik energie jako jeho předchůdce, ani tolik fanatismu, se kterým očerňoval poslední šamany v povodí špinavé řeky Alukubatu. Místní Mentawajci, nahnaní do nepohodlných misijních chatek, byli tou výměnou bílého otce za sumaterského katolíka trochu zklamaní. Zkurvenej svět, pomyslel si poďobaný misionář, aby se vzápětí pokřižoval. Jeho do Aniho chýše nepozvali. Cítil se úplně zbytečný. Místní lidé jím byli zklamaní, nebyl to velký charismatický černý pták v sutaně s bílou hlavou, ale hnědý příslušník lidu Minangkabau, který neměli Mentawajci odnepaměti rádi. A když přijel na návštěvu za rodiči na Sumatru, ulice plná muslimů si odplivávala.

Poté, co David uviděl smutňáka v katolické sutaně, jenž zásoboval vesnici vírou a zbožím z malého koloniálu, kterým si tajně, aby Vatikán nevěděl, vylepšoval rozpočet, na chvíli mu v návalu bezútěšného smutku jeho víru záviděl. Smutňák ho beze slova uchopil za ruku a odvedl do své chatky. Tam už seděli v tichém hovoru jeho společníci. Minuty se teď zase vlekly, jako by čas poťouchle zpomalil, aby si TO spolu s lesními démony lépe vychutnalo svou kletbu. Nikdo z bílých mužů si v té chvíli nevzpomněl na proroctví Silo Kiklo o příchodu Pána temnoty, jak jim David Zajíc tlumočil Aniho sen. Ale ani on si v té chvíli na to, co Anius jemu a Lászlovi vyprávěl o Silo Kiklo, nevzpomínal. Silné vjemy okolo jako by to přehlušily. Smrt byla cítit všude kolem tak silně, že i věčně vtipkující Michal se bál pohnout, aby se jí nedotkl. Tak výrazně si všichni v tu chvíli uvědomovali přítomnost konce. Temnoty.

Proč Ata, přemýšlel horečnatě Tomáš Beránek. Stejně jako celá vesnice doufal, že nezemře. Bubny naléhavě burcovaly všechny v Taradei, kam až jejich hrozivé dunění dolétlo. Ten zvuk se nesl na polštářích omamně vonící namodralé páry, stoupající z temně zelenočerného koberce pralesa, jako by chtěl dolétnout až k nebi posetému stříbrnými tečkami. Ale nemohl, ten zvuk totiž nebyl zvukem, ale vesmírnou řekou času, na které připlouvali v okřídleném abaku, kánoi nejmocnější bohové včetně NĚJ, Pána tmy, aby si vyzvedli malou Atu a vzali ji tam, odkud všichni přišli a kam se všichni, úplně všichni jednou vrátí. Do říše mrtvých. Zpěvy ukkui, duší zemřelých předků najednou nabraly na intenzitě, jako by oznamovaly vládu vyšší moci. To, že malá Ata zemřela, věděla najednou nejen celá vesnice Taradei, z jiných rytmů bubnu, ale i Prsatý muž. Cítil to. Prostě to věděl, a zatímco jeho srdce plakalo, myšlenky letěly daleko, tisíce kilometrů okolo celé Země za jeho dcerou Veronikou, jeho láskou, tehdy jen o pár let starší, než byla Ata.

Vzpomněl si, jak si tehdy, když se dozvěděl o Alenčině těhotenství, napsal do bloku: Dobrá zpráva! Těch pár měsíců do jara pak uběhlo nezvykle rychle. Jak je možné, že šťastné dny ubíhají tak rychle, napadlo ho teď v pralese. Myšlenky mu znovu zabloudily do doby, kdy ten někdo budoucí ťukal na dveře. Jeho potomek! Další větvička na stromu života všech Zajíců. Když odvezli Alenku do porodnice, šel čekat do Tlusté Loly. Zavolali ho, až když byla na rozsypání, jak mu řekli do telefonu. Mluvili tak klidně! Málem vletěl na porodní sál bez pláště. Okachlíčkovaná místnost už rezonovala bolestnými vzdechy a tlumenými příkazy zeleně oděných postav. Všechny viděl podivuhodně zřetelně. Mladého doktora, dvě asistentky a ležící Alenku. Se svou bolestí byla sama. Držela ho za ruku, ale v myšlenkách už asi měla čistě prostřeno, ve váze byly kopretiny a chrpy. Někoho čekala. Všichni okolo tušili, že bolest brzy vystřídá absolutnější pocit. Doktor na ni naposled prosebně zakřičel. Bolestný vzlyk, zaťaté

prsty, skoro nedýchatelno potem a napětím. To byly brány pro očekávaného hosta. A ONA opravdu přišla. Pomačkaná a zakrvácená vrněla naříkavým hláskem do prvních vteřin svého života. V té chvíli David zapomněl na všechny starosti a stal se otcem. Jako blahopřání mu kolega Richard Bém napsal: „Tvůj život postává novou dimenzi. Dítě je velký dar a velká milost matky přírody. Teprve nyní jsi skutečně velký muž. To předtím byla jen legrace, žert a smích. Skutečný život pro tebe začal TEĎ. Je o vážně velká věc a raduji se z ní společně s tebou.“

To ráno zrovna v rádiu hlásili, že v Japonsku spadlo dopravní letadlo. Nikdo nenapíše o malém štěstí či neštěstí kohokoli z nás, pomyslel si tehdy. A přitom tyhle momenty plné blízkých lidí, míst a dojmů, bez kterých bychom byli ve velkém vesmíru ztraceni, udávají tempo dějin.

Jsou důležitější, skutečnější a bližší děje v našem okolí než celá tolikrát měněná univerzální historie a pravda, pomyslel si teď uvnitř misionářské chatky.

Davidův katolický hostitel v tu chvíli věděl, že ho vesnice nepotřebuje stejně jako jeho Boha, protože by jich tu v Taradei najednou bylo víc, než by bylo zdrávo. Bílí muži vyšli ven z chatky. Všechno se v nich svíralo. „ÁÁÁÁ, AJÉÉÉ,“ řval z plna hrdla poslední šaman svůj smutek, vztek a pokoru před tím, že prohrál ve hře, kde nebyl bohům rovnocenným hráčem, ale pouze prostředníkem. Porušilo se ma kei kei. Za všechno se platí. Třeba časem, který mohl protéci tolika obdobími dešťů, kolik jich mohla malá Ata prožít. „ÁÁÁÁ, AjaAJÉÉÉ,“ řval šaman, protože věděl, že jí ve vesmírné loterii nepadly dobré kostky.

Byl starý, hodně toho viděl nejen ve světě živých, ale i v říši mrtvých, kam občas ve snech jeho duše coby láro láro, netopýr létala. Už ho nemohlo nic překvapit, pouze bolet. Udělal všechno, ale prohrál. Důstojně. Zítra se vrátí vláda dne a s ní i šamanův nekončící každodenní boj pro ty, co ho zčásti opustili a poslouchali černě oděného skrčka ze Sumatry. Najednou chtěl obrátit vztek proti němu, aby lidé věděli, jak chybili, když se na kolenou klaněli tomu jeho Bohu.

Podvědomě se otočil k malé misii, či spíše větší chýši, ale uviděl jen tři skleslé postavy sasareu. I oni jsou vinni, pomyslel si a jal se jim tancovat v ústrety. Šli mu naproti omámení a zborcení, jako by si šli pro trest, plíživě jako psi, když si jdou pro výprask. Šaman s prázdnýma očima dotancoval k cizincům a dotkl se prvního z nich. A ten s největším nadhledem, Michal Rossmann, sebou jen trhl. Odlesky ohňů osvětlovaly šamanovy rituálně do špičky sesekané zuby. Stále zřetelněji slyšeli bílí cizinci nářek asi dvaceti žen, dunivé bubny a vysoký, táhlý a do kostí se zarývající šamanův zpěv: „Aja AJÉÉÉ, mura maji Aja AJÉÉÉ.“

Najednou byli někde daleko, tisíce roků od domova, když v tom reji zvuků, zmatených myšlenek a rozmazaných obrazů došli až k Aniho lalepu. Uviděli ji. Smrtelně bílou postavičku ležící na dřevěné podlaze s černými kruhy, kterými měla zamalované oči a ústa. Do toho pohledu uslyšeli sekání tesaře, jenž vyráběl dvě malé kánoe, které, přiklopené k sobě, měly být ráno použity jako tradiční rakev.

V té chvíli Davida Zajíce poprvé upřímně napadlo, jestli opravdu na smrti malé Aty nenese vinu. Vzpomněl si znovu na jejího otce, jak chtěl cestou ze Simatalu udělat dvoudenní obřad na uklidnění Badjou, Pána temnoty Prsatý muž se znovu podíval na Atu. Co z ní zůstalo. Chladnoucí tělíčko bez duše se třemi černými kruhy na obličeji, tam, kde byla ústa a odkud se na svět dívaly oči. Napadlo ho, co asi uvidí on, než osud jednou přemaluje černou i jeho oči. Bylo mu smutno a mrtvá postavička jako magnet přitahovala jeho pozornost. Ten obraz se Prsatému muži zapsal do hlavy, do vzpomínek, navždy. V té chvíli se mu zdálo, že všechno je jen sen, šalba, věčnost zastavená v okamžiku. Věčnost, jejíž pravé jméno je nicota.

Druhý den, po jejím pohřbu do větví vysokého stromu, jak velel zvyk, odcházeli bílí muži jako ve snách k řece, naplněni vinou za to, co dle svého soudu nezpůsobili. Jen Prsatý muž pochyboval a do svého deníku si napsal další důležitá mentawajská slovíčka: Silo Kiklo a Badjou. Na břehu už na ně s motorovou kánoí čekal Si Pery, civilizovaný domorodec, který od svých divokých příbuzných vykupoval vše, co jim poskytoval prales a co on dole na pobřeží mohl prodat obchodníkům ze Sumatry.

Když proplouvali okolo palmových chýší, vesničanky nabíraly u břehu vodu, máchaly sarongy a jedna lovila ryby. Okolo byla spousta dětí a taky žena, které včera umřela dcera, kus jejího já, jež v sobě devět měsíců nosila. Sasareu trpně zvedli ruku a zamávali na pozdrav. Stála nehnutě a s kamennou tváří se na ně dívala. Možná to byli oni, kdo přinesl do vesnice hněv duchů na její holčičku. Si Lap Lap sklonil hlavu k podlaze kánoe a pomalu z ní sjel pohledem zpět na řeku. Stála tam. Pak pomalu zvedla ruku a zamávala také. Žít dál, ať se děje, co se děje. V tom je ten rozdíl. Civilizovaní lidé nechávají své blízké často umřít opuštěné v nemocnicích a pak se tím dlouho trápí. Mentawajci své drahé drží do poslední chvíle za ruku, dokud je simagere, duše neopustí. Pak ji nechají svobodně bez výčitek odejít do země odpočinku, aby také je nelákala do říše mrtvých, a jen na takepu, dřevěných deskách s posmrtnými otisky rukou a nohou ave svých hlavách si ponechají vzpomínku.

Jak říkal šaman Aman Lavi: „Všechno vám mohou vzít, chýši zapálit, manželku odčarovat, ale vzpomínky ne. Ty vám nikdo nikdy nevezme. Sapuruat gogoj pátu., Až poslední den, možná.“

Než vám osud zamaluje oči.

BLESK

Si Pery je vysadil na příkrém břehu, spíš na jakémsi bahnitém jazyku. Ještě se měl pro ně vrátit. Potřeboval jen domluvit náklad ratanu s muži z vesnice pod Taradei, kteří se měli vrátit dnes večer. Šplhali se nahoru, zmazaní blátem a čpící potem, v naději, že cesta skončila. Nikdo z nich neměl tušit, že tomu tak není. Už když nahoru na břeh nosili mentawajské předměty na výstavu, mrskal s nimi Michal o zem poněkud vztekleji, než když měl jen špatnou náladu. David si toho všiml už v tu chvíli, ne až když proti sobě stáli rozhádaní u té kakaové řeky, poté co se ani navečer Si Pery nevrátil, jak slíbil. Asi se dozvěděl o jiném nákladu ratanu, liamu nebo pačuli nahoře na řece, a zůstal tam přes noc do druhého dne nebo dalšího týdne. Na bílé cizince tou dobou nejspíš dávno zapomněl. Slovo tu mělo pramalou hodnotu.

A tak tam teď proti sobě stáli jako idioti a prsili se. Nesmyslně, protože oba byli stejně unavení a naštvaní z toho, že se na ně Si Pery vykašlal. Přesto se skoro dotýkali hrudníky při imaginárním přetlačování svých bílých masitých těl.

„Trhni si. Už mě to nebaví. Pořád tahat ty tvý krámy.“

„Tak je tady nech.“

„Cože? Já snad špatně slyším?“ přemítal Rossmann, čím by víc přebil své znechucení.

Sráči, pomyslel si Zajíc, ale nahlas řekl jen: „Tak si jděte.“

„A co si myslíš, že jsme chtěli? Tahat se s tou tvou veteší, kterou stejně cestou vyhodíš?“

„Ale cíl expedice.“

„Hovno cíl expedice, tvůj bezbřehej egoismus, slavomam, víš?“

To jeho ironické „víš?“ David nenáviděl, a tak se zatvářil, jako že do nosu natáhl smrad z jeho ponožek. Ne že by ty jeho zaváněly míň. Na tvář se mu prodral úsměv, ale rychle ho zaplašil. Vztek byl silnější. Ještě chtěl Michalovi říct, že je zrádce, ale vzmohl se na pouhé: „Beze mě bys tu nebyl!“

„To jsem celej šťastnej,“ pokusil se Michal o skřehotavý smích a skákání po jedné noze, aby on, bolestín, předvedl zatím nezúčastněnému Tomášovi svou etudu životem a světem zneužívaného člověka.

„Hele, Davide, to bys mu fakt vyčítat nemusel.“ řekl Tomáš a i on se začal smát k neutišení. Skutečné tropické šílenství, napadlo Zajíce a začal vztekle přivazovat válečné štíty ke své krosně.

„Jen se zalkni tím svým plesnivým odpadem, ty posranej megalomane. Stejně je to zas jen nějaká tvoje hra, jenže já ti ji nežeru,“ zuřil Michal svým obvyklým samonasíracím způsobem a kopal do zbylých mentawajských věcí přivázaných na jeho batonu.

„Stejně to děláš jen pro svou slávu. Ty totiž nevnímáš realitu. Tady, víš? I tady v tom pitomým bahně vidíš jen tu svou výstavu v Národním muzeu. Směšný. Nekonečně směšný. Bože, viděls už někdy takovýho kreténa?“ vyvrátil teatrálně hlavu k nebi.

David Zajíc se zvedl od proutěného košíku, který právě připevňoval k batohu, a pobaveně s předstíraným zájmem vzhlédl nahoru. Jako by si to ale někdo v tu chvíli rozmyslel, mraky ustaly ve své pouti, vítr přestal ohýbat větve, ptáci utichli.

„Uslyšel tě,“ řekl ironicky David a potěšen svou pohotovou reakcí pokračoval: „Zastavil se na své pouti, aby to posoudil!“

Michal byl pořád vzteky bez sebe: „Možná jsem dobrej, ale nejsem blbej. Máš pár minut, abys to harampádí vyházel. Za chvíli vyrážíme. Bez nosičů, pane. Takže to tady nech.“

„I kdyby ses postavil na hlavu, nenechám. I kdybych se s tím měl doplazit, tak radši chcípnu, než abych to tady nechal.“

Najednou je začaly pohlavkovat obrovské kapky velikosti lískových oříšků. V mžiku byli všichni mokří až na kost, což probudilo i Tomáše, který si rukou chránil hlavu: „To jsou rány jako kráva.“

„Mizíme, Tomáši, a ty sebou taky hoď, za chvíli stoupne řeka,“ otočil se Michal na Davida.

„Já jsem tady šéf,“ stál tam jako opařený Prsatý muž, protože cítil, že ztrácí svou včerejší autoritu. „Je to moje expedice. Já ji naplánoval.“

„Na to ti sere pes. Odcházíme. Jestli chceš, pojď taky,“ řekl tvrdě a nesmlouvavě Rossmann.

„Já tu rozhoduju,“ namítl David rozhodně, ale potichu.

Snad proto nemohl Michal slyšet zvláštní umanutý tón té věty. I tak se ztratila v ohlušujícím rachotu, jak uhodil na druhém břehu do vysokého stromu blesk. Ten chvíli úpěl, naříkal, až se podvolil a s hlasitým vrzáním a praskáním se zlomil vpůli a klesal k zemi, na které cvrčel všechen pralesní hmyz. A do toho koncertu, který doplňovali poplašení ptáci, strom padal a lámal další kmeny a obrovské kapradiny. Liány, rozvěšené mezi korunami, se na okamžik napnuly, než se roztrhly a jako guma z tepláků švihaly do všech stran a lámaly další větve. Prsatý muž pořád stál a nevěřícnýma, široce rozevřenýma očima se díval na tu spoušť. Jeho společníci už mezitím mizeli v ohbí řeky, ale ještě se naposledy otočili. Nevěděl, jestli za ním nebo za tou spouští. Ještě chvíli viděl pohyb větví ve směru jejich chůze a pak zůstal úplně sám.

Zvažoval lákavou možnost odvázat si ten náklad a doběhnout je. Něco se v něm ale úplně zablokovalo a on se just rozhodl všechno to odnést na pobřeží. Jakoby proti své vůli zůstal předkloněný s ohnutými koleny a jen zabručel: „Jsem blázen. Co blázen, idiot,“ než úplně klesl do bahna ke svému batohu. „Ať si jdou třeba do prdele,“ šlehl za nimi větu, která měla být na několik dní tou poslední určenou živým lidským bytostem. A prales plný duchů a přeludů, mytických lesních zvířat, o kterých ani netušil, že mohou v domorodé fantazii existovat, se nad ním zavřel ve chvíli, kdy škvíru mezi oblaky sevřela kupa dalších ocelových mraků. Z oblohy přestalo proudit světlo, které by rozjasnilo temnotu, jež zavládla okamžik poté, co se někdo tam nahoře rozhodl zavřít onu na chvíli rozevřenou nebeskou bránu.

KOLBIŠTĚ PÁNĚ

David Zajíc si pomalu s rozmyslem balil věci na výstavu nesmyslně do metr a půl vysokého sloupce. Umanutě to dělal i s vědomím, že s tak vysokým báglem neprojde pod liánami a vzdušnými kořeny stromů. A neprošel. Ne snad že by pádla, naběračky a košíky o tolik přidaly třicetikilovému zavazadlu, ale větve ho zachytávaly tak škodolibě a zákeřně, že místo pokorného kroku vzad a sehnutí sebou ze vzteku škubal, až často uklouzl a spadl do omamně vonící půdy. Teď si pořezal krk o liánu, která mu ochotně nastavila trnité tělo. Za to měla zaplatit. Vyndal mačetu, kterou tady zatím mockrát nepoužil, protože zkuste se dvě hodiny prosekávat pralesem a tu třetí hodinu vám upadne ruka. Lepší bylo liánu obejít. Teď však Prsatý muž pevně uchopil mačetu a dvakrát prudce sekl. Nebylo to jen ze vzteku, vzápětí totiž useknutý půlmetrový kus liány vzal a přiložil k ústům. Vyteklo z ní asi deci lehce zelené vody. Spokojeně se usmál. Ke svému životu naštěstí potřeboval, jen aby fungovaly alespoň nějaké věci okolo něj. Vítěz! Kvůli takové maličkosti se mu chtělo nesmyslně zařvat. Škoda jen, že tu zrovna nebyly bambusy. V některých stvolech by bylo víc vody, a lepší. Prsatý muž věděl, že poklepem mačetou na jejich duté útroby pozná, zda stojí za námahu useknout stonky tlusté jako paže. Škoda jen, že netušil, že ho v příštích dnech čeká dlouhá zkouška bez vody a každý další teď vypitý hlt by mu později přišel vhod. Byl však příliš líný, aby dělal cokoli s pomyšlením na zítřek. V tom se rozhodně podobal přírodním lidem, a možná proto je miloval. A tak nepřipraven, aniž věděl, kolik cesty ho čeká, vydal se lesní pěšinou, která mohla být stejně dobře stezkou lovců i zvířat. Pochybnosti mu nastínily ten nejjednodušší plán. Všechny řeky vedou do moře. Do odjezdu lodi na Sumatru zbývalo pět dní. To bylo podle něj dost. Moře může být tak jeden, maximálně dva dny chůze. Po cestě bude určitě nějaká uma. Tam se za tabák a poslední sardinky nají. Peněz mu moc nezbývalo, takže musel spoléhat, že u pobřeží narazí na nějaké civilizací ještě nezkažené Mentawajce. Na své kamarády nemyslel, protože jimi už nebyli. Cestou jen občas narazil na jejich stopy a jednou zahlédl papírek od ledových bonbonů, které miloval Tomáš. Nic, co mělo sebemenší spojitost s jejich osudem, ho nezajímalo. Zradili. Šel, zpočátku nadšen svou samotou. Zajímalo ho pouze, za jak dlouho uvidí moře, a laskal se s myšlenkou, jak je silný a nikoho nepotřebuje. Poskytovalo mu to patřičnou sebelítost, jež mu dávala víc síly než vražedné mlčení či unavující hádky s Michalem dohromady.

Po dlouhé době byl zase sám se sebou. Hlavou se mu proplétaly myšlenky na domov, na jeho holčičky, časopis Svět, na ty zrádce Michala a Tomáše, na původní Mentawajce. Všechno si to rozplétal a rozmýšlel a ukládal do příslušných šuplíčků v hlavě tak, aby tam měl klid a mohl se těšit z konejšivého šumění větru. Možná to nebyl jen vítr, ale starobylý jazyk, kterým k němu někdo promlouval. Možná proto ani necítil zlost, když s tím vysokým nákladem klopýtal napříč zeleným peklem, jak pralesu s oblibou říkal.

Uběhl první den a přišla noc. Vynadal si, že zapomněl na její bleskový nástup, a lehký spacák i moskytiéru si přes sebe jen přetáhl. Stačil si sundat brýle, ale usnul tak rychle, že je ještě ráno cítil v ruce.

Probudili ho ptáci a dozvuky děsivého snu. Nevěděl přesně, co se mu zdálo, ale měl pocit, že se ho v noci něco velkého a odporného dotýkalo a pokaždé, když se štítivě odtáhl, se to uštěpačně zasmálo a znovu na něj sáhlo. Cítil velkou úlevu z rána, ptačího štěbetání a z toho, že to byl jen sen. Ať žije každý nový den, pomyslel si. Plný radosti chtěl otevřít oči, ale nešlo to. Prudce vstal, ale uhodil se do hlavy o větev. Cítil kořeněnou vůni bahna, vlhkost mechů a plísní na stromech, ale neviděl. Dostal strach a zakřičel. Chtěl utéci. Upadl. Zmateně si uvědomil, že ho v noci asi bodla nějaká mrcha, a sápal se k batohu. Ale kde je?

Vítejte na kolbišti Páně. A TO se dobře bavilo. Přerývaně dýchal a nos mu naplnil vlastní nakyslý pach. Jak málo stačí, řeklo si TO s potěšením, a jsou bezmocní. A ten hráč dole, co se na kolenou snažil najít své věci, si uvědomil totéž. Jak je nemohoucí, když dlaněmi šátrá po zemi a mezi prsty cítí bahno.

Můžeme se jen dohadovat, zda mu tu myšlenku seslalo pomstychtivé TO nebo sám Bůh. Ale Bůh, a pomstychtivý? Několikrát jsem si jako zloděj příběhů a váš vypravěč tu otázku kladl. Ale zpátky k Zajícovi, abych vám mohl dopovědět, že své věci v pralesním bahně šťastně našel a rozrušeně je soukal do báglu. Chvíli pak zadýchaně seděl vedle batohu a myšlenky měl kupodivu velmi jasné. Jednou rukou ze sebe otíral bláto a druhou si zkoumal nevidomé oči. Určitě ho muselo něco jedovatého píchnout. Projel jím studený úlek, jestli to nebyl třeba had usungusung. Ne, to ne, to už by bylo po něm. Smrt přece přichází po pár minutách. Horečně uvažoval, jak dlouho je vzhůru. A obracel svůj sen sem a tam, aby uprostřed něho našel vzpomínku z polospánku nebo alespoň symbol jedovatosti. Nic. Přesto se ho zmocnil třes. Překvapeně si uvědomil, že mu stojí penis. Rozčilil se, kde jeho tělo, byť zblblé pobytem v téhle prádelně, bere uprostřed vlastního ohrožení sílu na takové projevy. Nebo už je to reakce na uštknutí? Vzpomínal na všechny hady, o kterých mu vykládal šaman. O jednom z nich tvrdil, že po jeho kousnutí začne člověku tuhnout a svrbět celé tělo a jedinou obranou proti následkům uštknutí je přejít řeku, aby v ní zůstal zlý duch. Duchové totiž vodu milují. Sáhl si znovu na penis. Byl tuhý, ale nesvrběl. To bylo dobré znamení. Stejně to je v prdeli, že si dělá, co chce, pomyslel si Zajíc. Jak nad tím přemýšlel, zazdálo se mu, že teď ho začíná svrbět celé tělo. Na nic nečekal, šátraje po zemi dobalil bágl, a když usoudil, že má všechno, vyrazil, opíraje se o klacek, k řece, jejíž šum k němu doléhal. Jen TO si všimlo, že v bahně zůstala čutora a dezinfekční dvousložkové tablety.

Prsatý muž došel k podemletému břehu řeky. Spíš se dopotácel. Jako velký polámaný gibon se rukama zachytával štíhlých kmínků podrostu a až potom udělal nejistý pohyb nohou. Stejně mu to nebylo nic platné. Kvůli slepotě nemohl vidět, že stojí nad vymletým převisem, ale než udělal další krok, kterým by šlápl do prázdna a rozbil si hlavu o říční kameny, ta masa hlíny se s ním utrhla a on si jen vykloubil palec na noze. Nejdříve si myslel, že ho má zlomený. Usazený ve vodě velké kamenité řeky si chtěl sundat sandál a zaúpěl bolestí. Opatrně si prst ohmatával, aby zjistil, že je nepřirozeně vychýlený. Zkoušel se postavit a došlápnou t na nohu, ale bolest, ta mrcha, mu jen výsměšně stáhla půlky zadku k sobě a tvář do kyselého ksichtu. „V prdeli, v prdeli, kurva, kurva,“ opakoval si svá oblíbená slova, než ho něco napadlo. Jo, to je ono. Opatrně pajdal ke břehu. Bude to bolet jako prase, pomyslel si. I když ho neviděl, protože mu před očima stála lepkavá tma, jejímiž útrobami prolétávaly jen červené záblesky, ucítil na tváři závan větru z křídel a instinktivně zaklonil hlavu. Nad ním přelétl krásný zelenkavý papoušek, třpytící se v dopoledním slunci jako drahokam. Znovu mu došlo, jak mizerně na tom je. Oči, a teď palec. Zkurveně, pronesl v duchu další oblíbené slůvko. Ještě aby dostal průjem, chytil malárii a rozbolela ho hlava nebo břicho. Nebo všechno dohromady, aby to stálo za to. Zasmál se. To je tak v prdeli, že mi to nikdo neuvěří, leda bych tu zhebnul. Rád se litoval a už jako dítě si často představoval, jak by na jeho pohřbu byli všichni smutní. Krásně smutní. V tu chvíli i TO, když četlo jeho myšlenky, lehce zamrazilo: „Tohle je pořádnej sráč.“ A to ještě Pán temnoty, TO, Badjou, říkejte tomu, jak chcete, pořádně netušil, s kým chce mít tu čest. Badjou pořád víc lákalo oslovit tu nicku tam dole. Jenže svítání začalo už před pár hodinami, teď tu byl regulérní den a Pán temnoty na tuhle osvětlenou půlku zeměkoule nemohl. Radši zmizel nad Mexiko, kde měl v plánu, ještě než přijde den, jedny záplavy a srážku autobusu. David Zajíc, aniž o tom věděl, přišel o posledního svědka své pomalé prohry. Nebo u ní byl ještě někdo?

Místo nepatřičných otázek raději poslouchejte. Je to můj příběh. Já ho ukradl tomu zoufalci. Nuže! Můžu pokračovat?

Tak tedy, David Zajíc měl v sobě ještě pořád ten hrozný nápad, jak si kvalitně vrátit palec zpátky. Sedl si tedy a trhl. Studený pot, který ho zalil, pocítil až po pár minutách, hned jak procitl z bezvědomí. Už mohl s prstem hýbat, i když to pořád, možná ještě víc, pekelně bolelo. Převalil se na záda a přes tupou bolest se cítil spokojeně. Jednu lapálii měl za sebou. S bolestí, ale může chodit.

Opatrně přebrodil řeku. Radši dvakrát. Bláznivé sem a tam, když šaman Aman Lavi říkal, že na ochranu před zlým duchem z jedovatého hada stačí vodu překonat jednou. Celé to bylo pitoreskní. Klouzal po kamenech porostlých řasami a kýval se ze strany na stranu jak po pěti ginech s tonikem. Když Přešel podruhé zpět a představil si, kolik kroků a zátočin ho ceká touhle motavou chůzí, unavil se mu mozek tak, že se vypnul. A tak tam šel jen jakýsi soubor živých buněk, složený z uhlíku, vody, kyslíku, železa a dalších chemických prvků, které obsahovala i první hvězda vesmíru, můžeme-li tak oné hmotě s nepředstavitelnou hustotou říkat. Jisté však je, že ještě než vybuchla ve velkém třesku a porodila vesmír, obsahovala všechny prvky, které tvořily stavební materiál i té poslední buňky Prsatého muže. Rozebráno takto do mrtě, mohlo být té poslední buňce jedno, jestli všechny buňky těla toho chlapa, tedy nějaký David Zajíc, dojdou do cíle. Spíš se bála svého vlastního zániku. Ale proč? Hned jak odumře, nahradí ji dvě jiné, lepší. Mladé, které se nezastaví. Budou se dělit a dělit. Bůh ve svém plánu přece nepotřebuje nějaké filozofující buňky. Jsi špatná, tak škrt, a nejsi. A tak se i ta poslední buňka, jako by to měla zakódováno hluboko v sobě, přestala nimrat ve svém zcela nepodstatném nitru a začala znovu makat. Na to zareagovalo celé tělo tak, že povolalo zpátky do boje Zajícův mozek. Ten usoudil, že věčné boření se do bahna, zakopávání o kořeny a zastavování kvůli liánám nemá cenu. Poté co sebou opět náhodou praštil do bahna přesně v tom uzoučkém proužku, který odděloval prales a řeku, už nevstal. Ne kvůli odpočinku, ani kvůli tomu, že by nemohl, ale že bylo pohodlnější se s báglem plazit. Ani jednou mu nepřišlo na mysl, že by ho tam snad nechal.

Plazil se dál tím pruhem páchnoucího bláta, jak se to učil na vojně, lokty a zadek u země. I teď se musel usmívat. Vzpomněl si, jak s Jankem Strapkem nebyli s to absolvovat poddůstojnickou školu, a zrovna v té chvíli narazil na trn ležící liány Přestal na chvíli myslet na vojnu a snažil se osten pomalu vytáhnout z lokte umazaného blátem. Jinak to ale bylo pro nevidoucího člověka lepší než jít po dvou. Takhle hezky na zemi se aspoň nebořil, nepadal a batoh se nezdál tak těžký. Jen z výšky to vypadalo trochu poraženecky. Za sebou nechával širokou stopu jako velký červ, ale dokud David Zajíc žil, naštěstí se nemohl vidět z výšky a být si odporný. Dál vzpomínal, jak byl major Těhlička rudý vzteky, když zjistil, že vůbec nejsou schopní chytat, což ve vojenském žargonu znamenalo správně a rychle přijímat znaky Morseovy abecedy. Major se tenkrát rozpálil, až mu na brunátném obličeji vyskákaly žilky. Dokonce pronesl větu, kterou si měl Zajíc potupně pamatovat až do svého konce: „Tohle jsou první kreténi, kteří nejsou schopní absolvovat poddůstojnickou školu, a to tu sloužím dvacet let. Copak nevíte, jak tyhle dva ptáky naučit přiblblou morseovku?“ Takhle otevřenou výzvu k šikaně ještě vojáci staršího ročníku neslyšeli. A tak Strapko a Zajíc museli šůrovat pokoje a chodbu zubním kartáčkem a do půlnoci se potom učit morseovku. Nevyspalí se druhý den pokoušeli v plynových maskách, které si museli za trest nasadit, chytat jednotlivé znaky ukryté ve slovech. Zuzana. Hrách. SOS. Tenkrát z toho bylo Zajícovi na zvracení.

Dnes toho ale uprostřed bahna tropické řeky využil. Teď mu totiž bylo taky špatně, asi z té vody z liány, co vypil ráno, ale neřešil to. Už tolikrát mu přece bylo v životě na zvracení, a nechcípnul z toho. Přečká to a bude dobře. Takových pocitů ještě bude. Vzhůru do toho a půl je hotovo. Porvat se s tím, dát tomu do držky, říkal si v duchu a cítil při tom slzy na tváři. Vztekle je otřel a uvědomil si, že bojovat musel vždycky, ale hlavně tenkrát pod palbou nesrozumitelných Morseových značek. Představoval si, jak jednou svobodně odletí do dalekých teplých krajin plných dobrodružství.

„Tak a teď to mám. Sláva. Dokázal jsem to,“ nutil se vesele křičet. Teď a tady cítím omamnou vůni dějících řas a vzdechů pralesa, orchidejí, vůni svého potu, protože je nejmíň padesát stupňů. Hurá, jsem v tropech, říkal si a přihlouple se culil. Začal se zase plazit a bylo mu dobře. Už nikdy nezažije takovou sračku, jako když tenkrát Strapka ošukali opilí mazáci ve sklepě na hromadě brambor, které tam měli s Davidem čistit. Janko hrozně křičel a David se mu bál pomoct. Když za ním táta přijel na návštěvu do kasáren, pořád ještě ten jeho křik slyšel. A když měl promluvit, jen brečel a chytal se táty za ruce, poprvé a naposledy, tak jak chytají zamilovaní kluci v pubertě za ruce holky. Byly žilnaté, ztvrdlé a teplé. Táta pak brečel s ním a on si na to teď v pralese znovu vzpomněl. To dobré totiž svému blízkému nezapomenete a zůstanete mu to až do konce života dlužní tak jako mladý Zajíc starému Zajícovi. Ale to je asi v pořádku. Když se vrátil z vojny, táta mu řekl: „Máma se na mě tehdy, víš, jak jsem byl za tebou po půlnoci v kasárnách, rozeřvala, za jakejma děvkama jsem byl.“

Tentokrát se usmál Prsatý muž jen sám v sobě, ne na tváři, ale uvnitř. Máma a táta. Miloval je oba. Kvůli nim se na to posraný pobřeží musí doplazit. I s maskama.

HOREČKA

Přespal v pobřežním podrostu, nevyndával karimatku ani moskytiéru, jen si přes sebe přetáhl sarong. Daleko víc mu chyběla voda. Čutoru nemohl najít a myslel si, že ji vytratil někde cestou. Večer nepil, a když se ráno probudil, třeštila mu hlava a měl pocit, že by vypil řeku. Když se k ní pomalu doplazil, bezbřehá tma už ho přestala děsit, vlezl do vody až po lokty, aby mu ten požitek nezkalilo zvířené bahno. Pocítil obrovské uspokojení, že se mu na rozdíl od minulé noci nic strašného nezdálo, a taky z chladivého osvěžení, které mu řeka dala spolu s radou plazit se po proudu k moři. Netušil, že se mu zdálo něco tak děsivého, že to mozek odmítl přijmout, a z té námahy, jak bojoval, aby se z těch nočních hrůz nic nedostalo do denních myšlenek, ho tak strašně rozbolela hlava. Přesto si falešně zanotoval tu krásnou písničku o životě, co jak voda do moře doplyne. Doplazil se zpátky k okraji džungle pro věci. Chvíli měl nutkání všechno to odvázat nebo tam rovnou nechat celý bágl, ale pak si to s úšklebkem rozmyslel. Už nemá co ztratit. Je na dně. Může se od něj odrazit, nebo neodrazit. Zase se zasmál chraplavým hlasem. Byl nevyspalý z noci, kdy zabíjel moskyty a škrábal se. Ještě teď ho svědilo celé tělo jako tenkrát, když ho ve druhé třídě sešlehali kopřivami kluci z vedlejšího sídliště v údolí u smetáku, protože si mysleli, že čmuchá, kde mají bunkr. Pořád se škrábal. Díky únavě z nevyspání začala jeho smysly překrývat konejšivá malátnost. To byla ta chvíle, která ho mohla úplně zničit, nebo naopak postavit na nohy. Tak jako kohokoli z vás může převálcovat nějaká tragédie či pozice v koutě.

Ale Prsatý muž byl proti stresu vytrénovaný z magazínu Svět. Dalo by se říci, že si vypěstoval určitou imunitu a průsery, pocity zmaru, okolo něj jaksi prolétaly, aniž se ho jakkoli dotkly, jen mu přinesly věcnou informaci. To byla podle něj odměna za roky dluhů, skorokrachů a skoroprůserů. Přemýšlel nad tím, že každý kopanec, který od života dostal, ho opravdu vykopl výš. Je šťastný člověk, vyvolenec nebes. Proto se bude plazit dál, dokud nezhebne.

Zvířata, když nemohou dál a mají málo prostoru, většinou zahynou. Vzpomněl si na křečka, kterého dostal od kamaráda, ale bál se ho ukázat rodičům, a tak ho v pětilitrové zavařovací sklenici strčil do tmavé skříňky. I když nechal otevřená dvířka, ráno našel jen schoulené mrtvé tělíčko, naježené, až vypadalo jako malý ježek. Bylo tak zaťaté, ztuhlé a studené. Přitom se zdálo, že křeček zahynul zdánlivě bez příčiny. Schoulil se a naježil, jako by nad ním někdo zamával černým šátkem smrti. Chvíli se asi třásl a potom povolil svaly. To z jeho těla odcházela duše do věčných lovišť.

Myšlenky na smrt Zajíce vůbec obcházely často. Vzpomněl si, jak na něj uprostřed Sierra Madre de Onental v Mexiku mířil indiánský pastevec koz puškou, protože chtěl Davidův foťák, ze kterého by jeho rodina žila celý rok. Prsatý muž od něj couval asi třicet metrů, svůj pohled upřený do jeho, než se otočil a šel pomalu dál s rukama zaťatýma do Canonu EOS E50, protože v zádech cítil pohled, váhání, pušku.

Stejná bezmoc mu proběhla hlavou tenkrát, když mu prsty zaťaté do spár ujížděly pod vahou vlastního těla do hloubky pod skalní věží v Jetřichovicích. Tam, kde po něm zůstala pojmenovaná cesta, kterou Michal na počest jeho hysterického nadávání nazval Zajícovy šoky. Dnes už tu cestu lezci zapisují do vrcholové knížky zkráceně, Z. šok, aniž by tušili, jak tehdy skála Davida přemohla. Musel se dobrovolně odrazit od stěny, aby se při pádu do sedacího úvazu nepomlátil. Teď a tady Stejně spadnu, projelo mu tehdy hlavou. Tak ať to stojí za to. Křičel u toho odrazu, ať i ostatní slyší ten mohutný pokřik. Třeba poslední, ale pokřik válečníka, jehož duše neodchází z kouta, ale ze svobodného těla. Tenkrát byl totiž úžasně lehký, nebylo nic, co by ho tížilo.

Teď v korytu řeky vypadal víc jako housenka než jako člověk. Že je sám? To bylo přece ono, protože teď už se opravdu mohl spolehnout jen na nevelkou sílu svých paží, jejichž zatím nevyčerpané možnosti znal jeho čistě a ostře pracující mozek, nebýt té malátnosti z nevyspání. Ale ani ta otupělost nebyla hořká, spíš sladce podmanivá, jak ho neustále lákala na chvíli se natáhnout do teplého bahna.

Že byl na dně svých sil? To bylo to vynikající, protože se už jen mohl odrazit od skály k elegantnímu skoku. To ale ještě v té chvíli netušil.

Vy to víte, a tak mám pro vás otázku: Dali byste také do toho odrazu vše? Všechnu sílu, křik, víru a naději? Myslím tak jako vyčerpaný a zpocený Cortés, jenž se svou malou armádou porazil tisícové zástupy Aztéků, protože už nebylo cesty zpátky? V každém je kus Cortése, hrdého válečníka. Kašlete proto na ty zlé, jedovaté, zbabělé, co se vám vysmívají, co vás zrazují od odrazu ze dna. Vždycky povstaňte jako fénix z popela. V tom to totiž je. Ve vás je ta síla, která vás dokáže zničit, nebo postavit na nohy. Nikdy, nikdy, ani když kytky přestanou vonět a obloha se zatáhne ocelově modrou oponou, na to nezapomínejte. David Zajíc nic zapomínat nemohl, neboť přestal vzpomínat a jako umanutý blázen se plazil blaženě dál. Nemyslel na zítřek, protože ten přijde, aniž bychom na něj čekali. A jak se tak plazil, najednou jeho oči oslepilo světlo, které se k nim dralo škvírou mezi opuchlými víčky. Vidí! Tralala, chtělo se mu zařvat, ale jaksi mu na to nezbylo dost sil. A tak se jen smál, nevýslovně šťastný z toho, že vidí. Vidím, kurva, tralala, běželo mu neustále mozkem.

Ale k příběhu. David viděl jen rozmazané světlo, ale hlavní bylo, že ho vůbec vnímá! Co víc si mohl přát? On, nula na bojišti Země? Víte vy, kolik takových bojišť a nul je? Nula plus jedna krát šestnáct na entou. Přesná definice chaosu. Jaképak stvoření Země, když je to jen škyt opilého vesmíru? A to říkám ve vší úctě ke Stvořiteli. V takové úctě, kterou k němu v té chvíli choval David. Děkoval mu, i když na něj vzápětí seslal velké bolesti břicha z nepřevařené vody, které se ráno napil. Bylo mu to suma fuma, sere pere, říkal si, a plazil se dál. To bylo důležité. Nic než cesta. Dál, dál. Za životem. Za cestou, říkal si, i když cítil, že horečka, která mu stoupala od břicha k hlavě, je rychlejší. Přicházel soumrak. Bylo mu zima a pak horko k zalknutí. Až po pár minutách přišlo ochlazení až k třesu.

Jako tenkrát na vojně, v lese, kdy se poprvé pokoušel amatérsky umřít. Vlastně ani nechtěl. Jen si chtěl dokázat, že má na to, oslovit klíčníka u smrtelné brány. Kdyby věděl, jak se smál, když chrastivě odemykal zámek, jako by tušil, že nadarmo, že to vrzavé otáčení klíčem nažene Prsatému muži dostatek strachu, který ho ochromí před posledním krokem.

Jak horečka přicházela, zdálo se mu, že ho na té cestě sledují tisíce očí. Jako by oči duchů ze světa za oponou dychtivě hltaly každou pikosekundu jeho pochybení. Ale byly to jen světlušky, které se vyrojily do kouzelného pláště tropické noci plné podivných zvuků, které teď vnímal zcela pomateně. Jako kroky na kamenných schodech, výkřiky a smích dětí, i když se to jen hašteřily opice, a jako troubení klaksonů, byť to pouze ze sna křičeli ptáci.

ZLÍ DUCHOVÉ

Ráno ještě v horečce vstal, motal se, třásly se mu nohy, ale viděl. Mlžně, neostře, protože brýle už dávno odpočívaly v pralesní půdě pár set metrů zpátky, kde je včera vytratil z náprsní kapsy. Ulomil si klacek, protože všechno okolo něj se houpalo, a brodil se mazlavým nánosem řeky. Ptáci krásně zpívali. Místo odrazů ranního slunce na hladině viděl jen tisíce stříbrných penízků.

Připomněly mu magazín Svět a jeho hrabivé hlídání, aby ten cirkus na kolečkách jel dál a on třeba někdy mohl zaplatit alespoň úroky z té hrozivé částky, kterou mu Michal Rossmann půjčil. Kdybych teď umřel, pomyslel si, zbyla by mu jen ochranná známka jednoho snu, zalykal se smíchem. Snad ho z dálky uctivě obcházelo tropické šílenství, ale on se jen dál smál, šťastný, že nad sebou vidí bílá oblaka na modrém nebi, že slyší řeku, kde se před chvílí vymočil, aniž si rozepnul poklopec, že je na světě tak krásně, až měl pocit, že se z té svobody zalkne, praskne, vybuchne. Nezajímala ho zimnice, jež ho střídavě s horkostí navštěvovala. Byl opilý volností a štěstím, co vás navštíví, až když si myslíte, že už hůř být nemůže.

Svalil se na záda do teplého bahna a myšlenky se mu rozletěly po obloze jako hejno ukřičených racků. A on se bez nich pořád smál, až se mentawajská žena, která přišla se svou dcerou lovit k řece ryby, lekla a zkameněla, když uviděla toho evidentně pomateného chroptícího sasareu, kterému asi utekla duše z těla a nahradili ji sanitu, blázniví a zlí duchové, co přicházejí v noci.

On si ale dál chrčel tu svou a kuckal se smíchem, zatímco jeho myšlenky, volné jako bílí rackové, letěly přes oceán, míjely pohoří a pouště, aby se pak s větrem stočily nad mořem a měkce dobrzďovaly nad krásným středohořím v geometrickém středu Evropy. A tam, aniž o tom pomatený Zajíc věděl, se stočily nad Malou Tatimerzí a opatrně zpomalily, aby lehce, spolu s krahujcem v dlouhých spirálách přistály na starém ořešáku. Až tam se s nimi ten hrdý krahujec rozloučil a ony samy, jako správné myšlenky, se znenadání snesly do hlavičky malé holčičky. Ta si najednou vzpomněla na vousatého pána, který od ní tak často odcházel pod zástěrkou průhledné lži, že se brzy vrátí, a rozběhla se ke své matce, která zrovna česala červená a zelená jablka. A jak k ní přibíhala, nahlas křikla: „Maminko, kdy se vrátí táta?“

A Alenka se usmála: „Ještě si škrtneš dvanáct sluníček, co máš na zdi, a je tady, Veroniko.“

A na druhé straně zeměkoule teď vytryskly tomu cizinci s domorodým jménem Si Lap Lap, Aman Veronika, Prsatý muž otec Veroniky, slzy. A mentawajské ženy se nad ním dlouho zmateně dohadovaly, proč ho navštívili zlí duchové a hluboko v něm se smějí a pláčí najednou. Si Lap Lapovi to bylo jedno, protože je nevnímal, jen z dálky slyšel smích své Veroniky, a netušil, že to jsou jen štěbetavé hlasy žen, co ho našly u řeky. Propadal se hluboko do vlastního nitra a vzpomínky zmateně vířily a narážely do sebe, jako by se bály, že spolu s ním zmizí v propadlišti jeho soukromých dějin.

Kdoví proč si v horečkách vzpomněl na tu nejzasutější, jak jeli z Karlových Varů od Alenčiných rodičů a ona chtěla zavřít topení, aby se jí nevrátila rýma. Jak to udělal, začaly se na zamlženém skle znenadání objevovat otisky bosých chodidel. Zmateně otíral ty skvrny na svém charakteru a letmo mu proběhl mozkem minulý den. Jak tvrdě miloval Kristu Chytrovou a ona vymrštila nohy nahoru, aby se jimi dobře zapřela o sklo a mohla mu jít vstříc. Narážel do ní tak zběsile, až se bál, že ji rozrazí. Byla slastná jako cucavý karamelový bonbon s čokoládovou polevou. Avanti, pomyslel si, zatajil dech a v jednom horkém gejzíru jí předal celé své genetické poselství.

Byl v tom okamžiku tak prázdný, tak němý, tak hluchý, že ani neslyšel zvonění mobilního telefonu, nepřítele všech milenců. Alenka mohla na druhém konci slyšet jen záznamník: „Haló, haló, tady David Zajíc. Právě teď dělám něco moc, ale opravdu moc důležitého, takže nemůžu váš hovor přijmout. Nechte mi zprávu!“ Vztekle praštila telefonem a na záznamníku bylo jen velké ticho a pak tút, tút, tút, jak vteřiny odměřovaly pečlivé čas jeho života, i když si bláhové myslel, že ho nikdo nesleduje.

Ale už v bibli stojí: „I viděl jsem mrtvé, malé i veliké, stojící před obličejem božím, a knihy otevříny jsou. A jiná kniha také jest otevřína, to jest kniha života, i souzeni jsou mrtví podle toho, jakž psáno bylo v knihách, totiž podle skutků svých.“

A tak ho mentawajští lovci, které zavolaly ty dvě ženy, našli pomazaného blátem, jímž si jako řečištěm razily cestu slzy, smějícího se kuckavým smíchem, pomočeného, bez výčitek, bez bolesti i radosti, bez duše, která poletovala mezi obrovitými pralesními stromy s pestrobarevnými motýly, ve vzduchu tetelícím se nad vrcholky džungle.

Naložili Davida na kánoi, na které ho ti převozníci ztracených duší sváželi dolů po proudu ke své saigubanské umě. Nevnímal to a zároveň vnímal. Jejich pomalé pohyby, když se odstrkovali bambusovou tyčí, oni, krásní, s pestrobarevnými čelenkami, tanečníci na rozhraní světů, ani tam, ani tady.

Druhý den ho probralo zvonění šamanských zvonků, které měly přivolat zpět jeho duši do prázdného těla, poté co jejich cinkot vyhnal smějící se a plačící démony. Než se posadil, chvíli ještě ležel a vychutnával čas. Bylo mu dobře, jen cítil, že má žaludek trochu návodě. Snažil se mluvit mentawajsky, ale kouzelník ho pomalým gestem zarazil: „Mlč, jsi moc slabý, o místo ve tvém těle se prali nejsilnější z dobrých duchů ukkui s těmi sanitu. Teď ti bude dobře, ale tvá duše je slabá. Může zase zmizet a oni se mohou kdykoli vrátit.“

„Vrátit?“ zapochyboval Aman Veronika. Šaman chce tučnější odměnu, pomyslel si.

Ten mu pohlédl do očí: „Bláznivý cizinče, nechci od tebe víc dárků, než mi dáš. Stejně bych neuměl s touhle papágou bojovat. Někdo tě očaroval. Musel jsi provést něco špatného někomu ze světa mrtvých a určitě to bylo něco víc než porazit strom bez povolení duchů. Nebo jím něco zlého způsobíš v budoucnu. Proto se tě asi pokusili zbavit.“

„Tady na ostrově?“ zeptal se Prsatý muž.

Kouzelník chvíli mlčel, černýma očima přemítavě hleděl do dáli, než promluvil: „Tá, areu, ne, daleko odsud,“ řekl a začal si balit kouzelnické pomůcky.

David se na něj nechápavě díval. To je všechno, co mu řekne?, znepokojeně přemýšlel. Kouzelník se otočil, a ještě než navždy zmizel v pralese, smutně řekl: „Nech přijít zlo a mluv s ním. Věř své duši.“

„Cože?“ křikl za ním nesmyslně česky Zajíc, ale to už šaman mizel za prvními stromy a ani se neotočil.

MILION RUPIÍ

Dva kouzelníci, kteří pomáhali starému šamanovi v léčivém obřadu za chycení cizincovy duše, se také chystali na cestu do svých lalepů a jeho si nikdo nevšímal. Cítil se osaměle, a jak tam seděl, vzpomněl si na domov. Co tady vůbec dělá? Nepatří sem. Zapochyboval, jestli patří aspoň do světa sasareu, když ne sem, ale pak se tomu zasmál. Kam jinam by asi tak patřil? Přesto měl pocit, že nerozumí Alence ani svému bratrovi, co nepřetržitě bájil o technických vymoženostech posledních mobilů nebo počítačů. A co Verunka? Cítil se jako pouhý povrchní ploditel bez další účasti. Taky ho nevnímala jako otce, ale spíš jako nerudný rub hodné maminky, a že to tak má být, že otcové nejsou blízko a jsou nerudní. Jenže on na Siberutu viděl, jak si tady každý večer otcové povídají s dětmi a ony jim při tom sedí na klíně. Uvědomovali si snad mentawajští lovci, že můžou každý okamžik o své blízké přijít, třeba jako Anius o malou Atu? Davidu Zajícovi vytanuly na mysl okamžiky, kdy s Amanem Lavim a jeho dětmi šel pralesem a on jim ukazoval léčivé rostliny.

„Ty jsou na bolení hlavy, vývar z těchhle tě zbaví bolesti v kloubech,“ vykládal a jeho potomci na něm viseli očima. Nábožně kývali: „Oóó, ano, ano,“ a hltali jakýkoli další zdroj moudrosti důležité pro příští život na ostrově.

Ale co mohl dát své dceři on, co jí mohl říci o světě, kterému sám nerozuměl? Jen bolest a pochybnosti, které v něm létaly sem a tam. Tolik toho viděl, slyšel, a stejně byl zoufale prázdny a nejistý. To musí změnit. Nevěděl jak, ale věděl, že teď chce domů. Musí požádat místní, aby ho svezli kánoí k moři. Vždyť má hrozné zpoždění. Jak dlouho je vlastně na cestě? Chvíli počítal. Včetně dneška mu zbývají dva, ne, tři dny do odjezdu lodi! Bylo horké poledne, slunce nad hlavou. Vytáhl z batohu poslední cetky a nesl je s co největší úctou jako poděkování za vyléčení a obřadně je položil před nejstaršího muže v umě. Ten kývl, aniž se na ně podíval.

David jako nedočkavý sasareu začal hned mluvit o odjezdu, a tím to asi pokazil.

„Dnes není dobrý den jet dolů lodí,“ řekl stařešina.

„Já to ale moc potřebuji.“

„Není kam spěchat, mačep gogoj, zítra je taky den.“

„Já ale musím zítra odjet velkou lodí.“

„Pojedeš další za pár dnů, ona se vrátí z areu, daleka,“ přívětivě se na něj podíval starý lovec. „Hovno,“ řekl Zajíc unaveně česky.

Mentawajec přimhouřil zvídavě oči, ale David, jako by jeho tázavý výraz neviděl, dál mluvil svou mateřštinou, ale čím dál tišeji: „Hovno, hovno.“

Copak má smysl povídat mu o letenkách, práci, kde na něj čekají věřitelé, o tom, že by, pokolikáté už, zklamal svou ženu? Co má tady vlastně kurva smysl, pomyslel si vztekle a zoufale se podíval na stařešinu. Ten se začal usmívat. On je snad sakra spokojený, zakroutil Prsatý muž nechápavě hlavou.

„Já to moc, kava, kava, potřebuji,“ zopakoval slůvko kava, prosím raději dvakrát, i když si moc jistý nebyl. Kava tu totiž nejdřív znamenalo něco ve smyslu dělej, pojď, a až pak možná trochu z významu slova prosím. Nebo mu aspoň bylo nejpodobnější. Na bezradného Davida Zajíce, nebo spíš skrze něj, se ale v tu chvíli dívaly jen temné, nepřístupné mentawajské oči. Zpanikařil a začal znovu šacovat batoh, až je našel, poslední ušmudlané indonéské rupie. Nahlas je přepočítával: „Čtyři, patnáct, dvacet. třicet tisíc rupií,“ oznámil stařešinovi s ulehčením. Ten se usmál, ale zavrtěl hlavou. Prsatý muž zakřičel: „Ale já víc nemám!“

„Dobře, pojedeme zítra, dnes stejně není majeru gogoj, dobrý den na cestu dolů k moři.“

„Jakej je rozdíl mezi teď a zítra,“ ptal se přeskakujícím hlasem sasareu a domorodec nechápal jeho otázku, když to tak prostě je. Snad aby se ho zbavil a skončil ten nesmyslný rozhovor, vyslovil spásnou myšlenku, která počítala s lakotou sasareu: „Dej milion rupií.“

„Cože?“ zoufale se rozesmál David, až se z toho postavil a jako smyslů zbavený se plácal do stehen. „Za to si koupím pět kánoí,“ hulákal vztekle. „Tak si je kup,“ řekl stařec a chystal se také zvednout. V tu chvíli začal Prsatý muž afektovaně obracet kapsy. Na zem vypadla vlhká, poloshnilá, zmuchlaná bankovka. David ji udiveně rozbalil. Stařík trochu překvapeně, ale vítězoslavně zvedl hlas: „A pak že nemáš.“ Chňapl po bankovce a trochu obřadně ji na bambusové podlaze umy vyhladil. „Milion,“ vydechl indonésky, protože mentawajština takovou číslovku nezná. Ano, od lidí z jiných vesnic slyšel o největších penězích, které existují, o mytickém milionu, co snad ještě žádný lovec od cizince nedostal, ale že ho někdy uvidí na vlastní oči, v to nikdy nedoufal a vlastně po tom ani netoužil.

„Sbal si, pojedeme,“ kývl spokojeně a šel se rozloučit s ostatními saigubanskými lidmi, kterým se nezapomněl pochlubit.

„Bohové se na mě usmáli,“ šeptal si lovec, ještě když scházel k řece.

David nechápavě kroutil hlavou. Z kapsy mu přece vypadla pětitisícovka. Ten chlap nezná hodnotu peněz, jen ví, že milion je nejvíc, usmál se Prsatý muž, a když už seděl v lodi nahlas česky posměšně poznamenal: „To víš, že jo, dnes není dobrý den na cestu lodí.“

A měl pravdu. COSI už bylo opět za ním, ale on to stále nevěděl. Na ten očistec, kdy málem zešílel v korytu řeky, už skoro zapomněl. Zatím se TO drželo v uctivé vzdálenosti a pozorovalo jejich kánoi ze zelených břehů. Pozorně to sledovalo každý jejich pohyb, i když přirazili ke břehu, aby se najedli.

NĚCO tak vidělo, jak starý lovec rozdupl na kost ztvrdlou kůží na chodidle malé pobřežní kraby a hltavě sál jejich tekutý obsah. Když podobně zabitého kraba nabízel Prsatému muži, z dolního rtu se mu ještě táhla zelenobílá nudle krabího masa. David štítivě zavrtěl hlavou. Teď byla ta správná chvíle, aby obřadně vyndal poslední konzervu, se kterou se celou cestu vláčel pro případ nouze. Už byl u cíle a žádná patálie ho snad nečekala. Jenže když do konzervy zapíchl otvírák, olej z rybiček posměšně vystříkl půlmetrovým obloukem, až se lekl, a lovec se rozesmál tak, že se mu rozklepala seschlá a vrásčitá kůže na břiše. To Prsatého muže jen zatvrdilo. Opatrně čichl ke konzervě, ale zdálo se, že voní, jak by měly vonět uzené šproty. Ani první sousto po všech těch vepřových kůžích, larvách a ságu nechutnalo špatně.

Stařešina ho se zájmem pozoroval, a navzdory tomu, že Prsatý muž předváděl labužnické obličeje, znechuceně nasál nozdrami a spíš pro sebe než pro něj řekl: „Čerství krabi mu nejedou, ale dlouho chcíplé ryby ano,“ a zavrtěl hlavou. Kdoví kolik dní je v té lesklé krabičce vláčí. Podíval se soucitně na bílého muže. Je to blázen. Asi z něj kouzelníci nevyhnali všechny sanitu, zlé duchy, pomyslel si.

David jedl dál, ale už bez zbytečného pomlaskávání. Najednou ucítil divnou pachuť a všechno, co měl v puse, vyplivl. Začali se smát oba zároveň. Starý lovec nabídl Prsatému muži čerstvé krabí maso a ten si ho na znamení přátelství vzal. Taky nebylo nic moc. Ostře zavánělo rybinou. Ze slušnosti však vysál jednoho kraba a poctivě tu sukovitou hmotu rozžvýkal. Pak jeli skoro až do setmění dál, k ústí řeky, která se tam v kalných mracích vpíjela do šepotajícího oceánu. Byli tu jeho jedinými posluchači, kromě bílých volavek, které nehybně seděly na hnízdech v porostech mangrove a předstíraly, že nejsou. Mohlo to tak klidně být, protože TO, co na rozdíl od volavek Davidovy oči opravdu neviděly, existovalo jen pár metrů od něj. Sedělo TO jako zpuchřelý vzdech na pláži, napjatě sledovalo každý jeho pohyb a čekalo už jen na příchod tmy. Prsatý muž TO nevnímal. Jen starý lovec se polekal a začal na cizince naléhat, aby vystoupil: „Jsme u oceánu, rychle si vyndej věci.“

„Proč? Co se stalo?“ divil se sasareu. „Chci být do setmění u toho opuštěného lalepu na řece.“ David se ho ještě zeptal, proč nepřenocuje na pláži, ale muž jen zavrtěl hlavou. Nepřiznal tomu mladému cizinci, že se mu to místo nezdá. Jako by cítil něco temného. Skoro jako by tu byl Badjou. Starý lovec to neřekl, jen se mu ve tváři objevil strach. Rychle Davidovi vyházel na břeh jeho náklad. Třeba ho šaman nevyléčil úplně a to zlo je pořád s ním, pomyslel si stařec.

Mezitím při počítání zavazadel našel Prsatý muž v jedné kokosové nádobce onu zmuchlanou bankovku. Zasmál se, zakřičel za mužem, že tady má svůj milion, a hodil. Zmačkaná kulička spadla do vody asi metr od kánoe. Starý lovec se na ni pár vteřin díval, jako by váhal, ale pak se otočil a bambusovou tyči se odstrkoval co nejrychleji z toho temného místa. A tu bankovku, ten milion, nebo vlastně pět tisíc rupií, jak pro koho, odnášela řeka k hamižným rukám oceánu. David se za ní chvíli díval, pak zavrtěl hlavou a ještě za tím mizejícím naháčem zvolal, kudy k Muara Saibi. Ten mu pohybem ruky jako regulovčík ukázal na pravou stranu, na které se vylodil. Jasně že vpravo, promítla se mu v hlavě jedna z pěti naprosto odlišných map Siberutu, na kterých byly vesnice pokaždé pod jinými názvy a na jiných místech. Čudlaři, pomyslel si David uštěpačně na adresu indonéských kartografů. Už byl zase ve své kůži.

Přicházela noc, a on se teprve chystal ke spánku. Zdály se mu zase takové obludnosti, že se celý zpocený probudil. Zbytek noci radši probděl, než by dovolil děsivému přízraku opět vstoupit do lebeční dutiny. Byl nervózní a poděšeně sebou uprostřed temné tropické noci trhal při každém podivném zvuku. I přesto se bdění zdálo být konejšivým přítelem oproti nenasytným snům, které se krmily jeho strachem. A TO se zatím jen tetelilo radostným očekáváním, jako by tušilo, že jeho čas teprve přijde. Té noci Prsatého muže navštívil průjem a dávení. I když v podřepu čekal, s kterou další křečí se mu střeva obrátí naruby, víc ho zneklidňovaly sny, co se mu zdály od setkání Aniho duše se Silo Kiklo.

Jeho strach zmizel až s růžovým úsvitem na bleděmodrém nebi. Vydal se na cestu, jenže s průjmy z něj odešla všechna síla. Vzpomněl si na plazení v řece, a tak se o to pokusil i teď v písku, ale při plném vědomí se mu to už nezdálo tak pohodlné. Zkusil znovu vrávoravě jít. Batoh a všechny ty na něm navázané krámy byly čím dál těžší. Chvíli se potácel, než zakopl a spadl na všechny čtyři. Zůstal tak a jako podivný, obrovský krab s vředem nákladu na zádech pokračoval k cíli. Bylo mu jedno, jak asi vypadá. Nikdo ho neviděl. Pak se zastavil a odvázal z batohu plného vlastní těžké ješitnosti dvě nejtěžší řezby asi metrových skulptur opic, které tak dlouho vláčel, a odložil je do písku. Bylo mu sice jedno, jak vypadá, ale už nechtěl lézt po čtyřech jako zvíře.

KRABÍ BŮH

Chvíli se bez zájmu díval na věci, co ho tak dlouho tížily, a pak se nejistou chůzí vydal na cestu bez nich. Po hodině se zastavil, otřel si pot z čela i očí a naprosto klidně, vyrovnaně odvázal další předměty, jeden tudukat, buben, jenž udává tanečníkům rytmus, a vyřezávaný podnos. Ušel dalších sto metrů a znovu se zastavil. Odvázal dva ze sedmi bojových štítů zdobených lidskou krví, které kdysi Mentawajci používali při lovu lebek. Fascinovaly ho tyhle prosté, hrubé věci, ve kterých byla zakleta práce konkrétního člověka a několikasetletá zkušenost jednoho lidského rodu. Byly to artefakty, které by slušely každé etnografické sbírce, a teď ležely v písku spolu s dalšími věcmi roztroušenými po pláži jako mohyly jeho vlastní nemohoucnosti, jako hřbitov jeho bláznivých nápadů.

Mohl jsem to nechat už tenkrát v řece, když jsem přestal vidět, pomyslel si. Slunce se na něj shůry bez zájmu dívalo, jen oceán posílal jednu vlnu za druhou, aby se podívaly, jak si lidská marnivost s marností podávají ruce. Když se David loučil s těmi odloženými skvosty, zavadil pohledem o oceán a hlavou mu proběhlo, jak mu šaman Aman Lavi říkal, že vlny mají paměť, a přes tu bídu prohry se musel usmát. Nakonec byl ale rád, že ty věci odložil. Čekal ho průchod porostem mangrove v pobřežních mělčinách a tam by se mu s velkým nákladem šlo špatně. Po další hodině cesty, která, kdyby se nemotal, mohla trvat jen pár minut, dorazil do přístavu Muara Saibi.

Byl tam slyšet křik spousty lidí. Nemohl si na ten hluk zvyknout. V obchodě na pilířích nad mořem, který sloužil i jako hospoda, zhltal velkou červenou mastnou rybu s bílým masem, které se úplně rozpadalo, a velkou porci hranolků s kečupem. Hranolky! Bylo to nejlahodnější jídlo, jaké kdy jedl. Rychle vyběhl na toaletu a tam všechno vyzvracel otvorem latríny do bahnitého mořského dna při odlivu, kde se to jen hemžilo malými červenými krábky a zvláštními rybami lezci, které se pohybovaly i po souši pomocí pevných prsních ploutví. Mentawajci říkají, že tu jsou už od vzniku světa, kdy ptáci ještě plavali, ryby chodily a lidé létali, dokud nerozzlobili bohy svou drzou touhou dotknout se slunce. Krabi mezi těmi chodícími rybami rychle kličkovali, aby jim z nadílky, která pršela z úst Davida Zajíce, nic neuniklo, a větší s varovně vztyčenými klepety zastrašovali menší, kteří měli také zájem o kyprá sousta zalitá červeným sosem. Zatímco větší a menší krabi si navzájem naháněli hrůzu, ti nejmenší v tichosti a rychle zpracovávali dar z nebes, co jim nadělil jejich krabí bůh. Netušili, že jim jen vrací to, co mu dali. Prsatý muž si pomalu otřel znečištěné vousy hřbetem ruky, neboť dlaň měl od žlutohnědého lejna, které zvětrávalo na trouchnivějícím okraji dřevěného otvoru. Slunce v tu chvíli proklouzlo mezi štěrbinami prken a zlatistě ozářilo zvířený prach, vznášející se nad podlahou, jež se otřásala zároveň s jeho dávením.

Šel do rozpadajícího se hotelu Syahrudin. Když dorazil, hráli ostatní karty. Zavřel za sebou a oni karty položili na postel a mlčeli. V malém pokoji byl horký, nedýchatelný vzduch. Michal mu nabídl zteplalé pivo. Napil se, jen aby neurazil. Asi hodinu mluvili tichým hlasem bez výčitek o tom, jak se pohádali, o svých cestách k pobřeží, o průjmech, o pralese, jako by Jim snad bylo líto, že jejich křížová cesta končí. Pak si šli i s bagáží, než jim pojede loď, společně sednout na sladký silný čaj do hospody, kde se ráno vyzvracel. Majitel ho poznal a pokynul mu hlavou, ať jde za ním. David ho následoval až na záchod. Rychle přemýšlel, jestli to tam moc neznečistil. Dobrý vtip. Jak by tak špinavý záchod mohl znečistit? Jenže majitel mu řekl: „Bylo ve vás něco hodně špatného.“

A když David nechápavě zavrtěl hlavou, ukázal mu otvorem latríny na bahnité dno, které už začaly olizovat křišťálové jazyky přílivu s pěnou na špičce. Každá další vlna nadzdvihla desítky mrtvých krabích tělíček se ztuhlýma nožičkama v zaťaté křeči. Prsatý muž se tázavě podíval na hostinského:

„No co, mrtví krabi.“

„Nikdy jsem nic takového neviděl, sire. Stalo se jim to asi po tom, co jste tu byl vy. Víte, já jsem sumaterský obchodník, dobrý muslim, moc tomu nevěřím, ale moje žena se narodila tady na ostrově a ta říkala, že je to moc špatné znamení. Že byste měl vyhledat pomoc šamana.“

„Už se stalo,“ ušklíbl se David a otočil se k návratu mezi své společníky.

Proti němu stála civilizovaná, oblečená Mentawajka, zřejmě manželka hostinského. Oči se jí divoce leskly, když zasyčela: „Badjou!“ a odstoupila od něj, jako by měl lepru.

Když přinesla čaj, přede všechny postavila jejich hrníček, jen Davidův nechala stát uprostřed stolu. Jindy bystrý pozorovatel Míchal si ničeho nevšiml, pouze Tomáš se ho zeptal, co mu hostinský chtěl. Uspokojila ho Zajícova odpověď, že se zajímal, jestli je mu už lépe než ráno, kdy na záchodě krmil kraby. Michal se zasmál a Tomáš se ještě zeptal: „A je?“

„Je,“ řekl zamyšleně David a usrkl čaj.

A potom už na obzoru zahoukala loď s podivným názvem Sumbar Rezeki, Pytel štěstí. Asi o hodinu později naložili své pytle, své tělesné schránky, svůj osud, své štěstí, které si každý s sebou veze, ať jede kamkoli, na kánoi. S ní klouzali po hřebenech vln nahoru a dolů a zase nahoru, jako by jim někdo chtěl naznačit, přes co vede cesta, voňavá a křehká, cesta do záhuby. Mysleli si, že tenhle podivný ostrov opouštějí jednou provždy a jedou domů. David zasněně vystrčil ruku ven z lodi a dlaní se opatrně dotýkal vodní tříště, nebo vlastně ona jeho, a konejšivě mu skrápěla opálené prsty.

ŇADRA Z KAMENE

Na lodi psal do noci deník a potom se díval do tmavých vln nočního moře, jako by se bál jít spát a mít sny. Radši myslel na své holky a magazín Svět. Přemýšlel o tom, jak se dřív zbytečně honil. Smyslem jeho práce přece nebylo, aby časopis uvázal jen na sebe. To by pro něj do budoucna znamenalo pořád totéž. Stejné uzávěrky, úvodníky, titulní strany. A co by s magazínem bylo, kdyby se mu něco stalo? Nemůže to viset jen na něm. Už proto, že on chtěl přece psát knížky, jezdit po světě, být se svou dcerou a něco jí pro život dát, aby jednou mohla říct, že kromě mámy má i tátu, ne nějakého Davidose. Snad se mu to všechno podaří, pomyslel si brzy ráno, když vycházející slunce postříbřilo moře a jejich barevnou kocábku. Vonělo to na ní mořem, nemytýma nohama, starými odpadky, kokosy, záchody a ještě něčím. Najednou vnímal pohyby oceánu, snad celé planety, a cítil se součástí toho všeho. Bylo by škoda to opustit, zacpat si uši, celý život jen pracovat a snít o tom, jak žijí ostatní. Musí najít sílu se změnit a z toho kolotoče vypadnout. Na horizontu se zatím narýsovaly obrysy ostrovů Bungnsu a hornatého pobřeží Sumatry. Z kapitánského můstku, kde se u kormidla vystřídal snad každý, kdo si to chtěl zkusit, se ozývala veselá, třeskavá, hlučná hudba. Lidé se v ranním protisvětle usmívali a nastavovali mu tvář. Na přídi stála otlučená konvice s kafem, a když si ho šel Prsatý muž nalít, uvědomil si, jak moře tou jejich kocábkou houpe do rytmu indonéské odrhovačky. Najednou si připadal jak na barevném cikánském kolotoči s cukrovou vatou a kolem štěstí. Naposledy si na něco vzpomněl a podíval se na záď, ale kromě moře nic neviděl. Stará, dýchavičná Sumbar Rezeki za noc tu štreku zvládla a ostrov Siberut nechala daleko vzadu sám sobě, šamanskému drmolení a vyplašenému křiku opic. Už musel vzpomínat, aby viděl znovu barvy, cítil vůně a pocity ostrova vzpomínek. Nebyly tak ostré jako kontury auta nebo domu, zato mu je nikdo nikdy nevezme. Maximálně, jak říkal Aman Lavi: „Poslední den, možná.“

Do deníku tehdy David Zajíc napsal vzkaz prvnímu evropskému městu, které je čekalo na zpáteční cestě:

„Ahoj, Amsterdame, vyřiď Praze, že se na ni těším. Kus od ní je totiž město na řece, okolo jsou kopce, přes řeku mosty a na levé straně těch mostů mám půlku sebe, levou ruku, levé oko a srdce.“

Tam patřil. To na Siberutu pochopil. Musí se vrátit do své krajiny. Do domu na kopci u lesa, kde se dalo žít klidně, jako se žilo dřív.

V Padangu, ještě v přístavu, se rozdělili. Každý chtěl těch pár zbývajících dní v tropech prožít jinak. Tomáš chtěl vidět orangutany v rezervaci na severu Sumatry a Michal zase svou javánskou přítelkyni Míu. Znal ji ze Surakarty, kde studoval hru na gamelan. David nikdy nepochopil, jak on, takový praktik, si vybral něco tak odtrženého od života, jako byla zvláštní a Evropanům vzdálená hra na jeden z nejsložitějších hudebních nástrojů. Ale jen díky gamelanu potkal Michal pohádkově krásnou Míu, o které jim v Tlusté Lole často vyprávěl. Přes romantické hudební studium získal v Indonésii známé, kteří mu po revoluci pomohli v Čechách rozjet obchod s ratanem. Tak měl kapitál na velkoobchod s počítači a konečně se mohl stát chladným hráčem na burze, jako by nikdy ničím jiným ani nebyl. Ano, to bylo to správné slovo, napadlo Davida. Hráč. S jakou grácií a ledovým klidem, lehkým přezíráním všech okruhu padesáti kilometrů dokázal nejen obchodovat, ale směrovat věci, aby šly tak, jak chce on. Se stejnou ledabylostí a úsměvem, jako by ho tam v pralese s Tomášem vlastně ani neopustili, nabídl Michal Rossmann Prsatému muži, aby se k němu připojil. Potřeboval prostě svědka bájné Míiny krásy.

O tom si David nedělal iluze, ale popravdě řečeno, sám byl na to fluidum, na tu éterickou bytost zvědavý.

Hned jak Tomáš odjel nacpaným autobusem z ukřičeného tržiště v Padangu, zamířili David s Michalem do čínské restaurace na krevety a žáby. Na pořádné jídlo se po pralese těšili oba Polykali, už když jim číšnice zapalovaly svíčky na stolech. První sousta byla tak lahodná, výjimečná. Dobré jídlo je zázrak Růžovoučké, křehké krevety jim láskyplně plnily žaludky a nechávaly jim v puse něžnou kouřovou chuť, štěstí na majoránce Pak přišly na řadu žáby se sladkou karamelovou omáčkou a sezamovými semínky s trochou chilli, a o tom už ani nejde psát. Ten večer se najedli k prasknutí a bohatě to zalili místním vodnatým pivem Bintang. Bylo špatné, ale protože to byl první den v civilizaci, den velké pohody, chutnalo výtečně. Stačila čtyři a oba byli jak slíva. Cestou z restaurace vyprávěl Rossmann Zajícovi o pevných, malých ňadrech snědé princezny jménem Mía. Když byli u hotelu, byla už její ňadra podle Michalova tvrzení z kamene, zatímco oni nejspíš z gumy, jak se motali sem a tam a blahosklonně blábolili na vděčné ženské téma. Snad ten rozmařilý den způsobil, že se Davidovi nic hrozného nezdálo. Poprvé od osamění v pralese žádné děsivé sny. Asi je vyzvracel i se zlými duchy v Muara Saibi do moře, napadlo ho, když se probudil.

Ráno, spíš skoro v poledne, ho přivítalo nejen slunce, ale konečně i mytická, spoustou historek o své kráse opředená Mía, kterou mu Michal hrdě představil u pozdní snídaně. Vyprávěl mu příhodu o jejím příjezdu, ale David ho neposlouchal. Omámeně se díval do Míiných plachých očí a mrazilo ho. Byla nádherná. Malý nosík, ne rozpláclý, jako má většina dívek v jihovýchodní Asii, navazoval jemnou, ale zřetelnou linií ke klenutému obočí, pod kterým pomrkávaly něžné mandlové oči raněného kolouška. Jak nesměle pohazovala šíjí, padaly přes ty její cudné, ale dychtivě roztažené zorničky havraní vlasy, jež si způsobně jako vychovaná holčička tvrdošíjně odsunovala štíhlými prsty. A pořád se usmívala. A hlavně vypadala tak chytře, jasně, pevně. Jako zázrak, který, když už se udál, nehodlá nikoho nechat na pochybách, že se stal.

Prsatému muži se v hrudi usadila touha i tíseň. Pozoroval šťastného Michala a křehkou Míu, jak spolu štěbetavě indonésky žvatlají, a věděl, že měl jet za orangutany. To bude strašné! Mía naštěstí navrhla, že jim ukáže náhorní plošinu a jezero Manindžau, takže si mohl namlouvat, že se má na co těšit.

CESTA K JEZERU

Cestou k jezeru měl Prsatý muž najednou neodbytný pocit deja vu. Ale copak je život časová smyčka? Myšlenky mu křičely v zátylku. Co to je vlastně svět?

Krása, nepochopitelná krása, nebo jen opakující se šaškárna pro něčí pobavení?

Ale čí? Ty nejsložitější otázky mají to nejjednodušší vysvětlení. Najednou ucítil vítr vanoucí po náhorní plošině Bukittinggi od Indického oceánu. Čímsi mu ta krajina připomněla tatranské louky, kam jezdil s babičkou na prázdniny, protože tam vařila na dětském táboře.

Stejné louky na vrcholcích hor, jen je nelemovaly smrky a borovice, ale okraje listnaté džungle, ze které se drala políčka cukrové třtiny a bambusové háje. A hlavně stejný vzduch, vonící deštěm a zelení, ne horký jako v nízko položeném vnitrozemí Sumatry, ale osvěžující vánek, jaký cítíte jen v horách a z obrazů starých čínských mistrů. I oblaka byla bílá jako na těch orientálních plátnech, kde ho vždy fascinovalo ono neposkvrněné nebe a štíhlé hory. V hlavě se mu zachytávaly podobné černavé obrysy kopců tady, strmé jako stíny rohlíků napíchnutých na bodce ve stáncích s párky. Mokrá zrcadla teras mu připomínala nekonečnou lidskou práci, která na strmých svazích přemístila miliony košíků hlíny, aby to ladilo oku Stvořitele. A na těch nebeských zahrádkách byly vysázeny v přesných liniích jasně reflexně zelené stonky rýže. Tu průzračnost barev jen zvýraznila vesnice, jež se vynořila za další serpentinou. Úhledné, modročerveně malovanými řežbami a úlomky nalepených zrcátek zdobené domečky, za kterými se pásli vodní buvoli. Krása, až to bolí, běželo Davidovi hlavou. Ani ho nepřekvapilo, že na okraji džungle uviděl dva neslyšné, jako přízraky se pohybující, zrzavě rudé gibony. Byl nervózní z pocitu, že to ještě není všechno. Žaludek se mu svíral nedočkavostí. V celém těle cítil, že ho něco čeká. Nic ho však nečekalo. TO šlo pořád s ním. Jen minulou noc mu to dalo vydechnout. Jako boxerovi v přestávce před dalším kolem. Jenže teď zvonili do posledního kola, ale Prsatý muž to netušil a jen si myslel, že slyší velké zvonce vodních buvolů, kteří se za ním zvědavě otáčeli, když je míjel.

Díky tomu očekávání aspoň nevnímal Míu s Michalem, kteří si pořád něco špitali a chytali se za ruce, zahleděni jeden do druhého. David jen asi dvakrát zaznamenal Míin pohled a pak ještě jak se jemně dotkla jeho lokte. Musel se na ni po očku podívat. Všimla si toho a sama pro sebe se usmála. Medvěd, napadlo ji a příjemněji zalechtalo v podbřišku. Ne, medvídek to je, pomyslela si. Přesto něčím dál přitahoval její pozornost. Občas se na něj musela ohlédnout. Michal jí potom vždycky něco řekl a oba se zasmáli.

Najednou začal Rossmann Davida štvát. Po těch letech, kdy mu dlužil takové hromady peněz, už to v sobě nechtěl dusit. Vždycky se snažil být loajální, vstřícný, i když ho třeba v pralese před pár dny opustil. Byla to výměna za Michalovu velkorysost, s jakou přecházel fakt, že Zajíc dluhy za magazín Svět vůbec nevrací tak, jak by měl. Štvalo to i Davida. Kdyby mu to mohl vrátit, zbavil by se aspoň těch jeho průpovídek, co všechno by si za ty půjčené peníze mohl pořídit. Už ho nebavilo věčně ze sebe dělat blbce. Kdyby ty peníze měl, nacpal by mu je do chřtánu. Aspoň by nemusel poslouchat ty jeho poznámky. Najednou mu na Rossmannovi vadilo všechno, co na něm dřív obdivoval. Jeho vtipnost, pokerový výraz, chytrost, povýšenost i ten tvarohovitý ksicht, když se teď na něj celý rozesmátý otočil. Raději se dívat Míe na zadek. Šel za ní, Michala nevnímal a díval se na ni tak, až mu vytlačila všechny ostatní myšlenky z hlavy. Jako by střelka osudu ukazovala Prsatému muži nemilosrdně cestu.

MANIDŽAU

Ani jeden z těch tří nemohl předpokládat, že jdou vstříc něčemu temnému, co je může zahubit. Kdyby to věděli, zastavili by se? Šli by zpátky proti proudu času?

Mía, Michal a David ale jen pomalu kladli nohu na každý další metr řečiště směrem do budoucnosti. Opatrně našlapovali, jako by tušili, že každé našlápnutí, každá chvíle je tady poprvé a naposledy a další krok je už krokem úplně jiným, s nímž se může naráz všechno změnit.

Michal najednou zpomalil, aby ho David došel: „Tak co, Prsatý muži?“

„Coby, čtvrtek,“ odmítl jeho žoviální tón.

„Mía říkala, že to jezero má tajemnou moc.“

„To tady asi všechno,“ napodobil Michalovu intonaci David, jak se pokusil přeladit do jeho skeptického pohledu na svět.

„Ne, místní prej říkaj, že jezero používaj všichni zdejší duchové jako zrcadlo. A když.,“ nadechl se Michal.

„.to říkala Mía, tak na tom asi něco bude,“ skočil mu David do řeči.

„Ty jsi blbej, opravdu to říkaj místní, a když máš štěstí, tak prej vyslyšej tvý přání. Co si tam budeš přát?“ přátelsky vyzvídal Michal.

„Aby tady s náma byly dvě Míi,“ řekl popravdě Zajíc.

Rossmann se jen zasmál, protože do tísnivé budoucnosti neviděl, pouze jí jako každý šel vstříc. A tak po chvíli ti tři stáli na okraji obrovského kráteru bývalé sopky a nevěřícně zírali dolů. Tam, obkroužené prudkými svahy s bujnou zelenou vegetací, leželo stříbrné jezero, ve kterém se s přicházejícím večerem zrcadlila purpurová oblaka. Slunce unaveně uléhalo za protější okraj kráteru, vzdálený tisíce metrů od těch tří malých figurek upřeně hledících do jeho oslepujících paprsků. Pak se podívaly do té hloubky, kde jejich očí jen stěží rozeznávaly titěrné obrysy vesnic na březích jezera Manindžau.

„To je krása,“ vydechl David. Celí zkoprnělí tou dechberoucí nádherou beze slova následovali tajemně se usmívající Míu dolů po strmém svahu. Tam, někde v půli cesty k hladině jezera, měl být v pralese losmen. Nejdřív uviděli zrezlou střechu z vlnitého plechu. Až po chvíli, když, přidržujíce se rostlin a vzdušných kořenů, opatrně sestoupali, spatřili v šeru přicházející noci pitoreskní, různě postloukané dřevěné stěny chaloupky, která jedním koncem podlahy spočívala na svahu a druhým na dva metry dlouhých pilotech, takže připomínala opilou chatrč baby Jagy na můřích nožkách. Ale díky jim, když se Prsatý muž vyklonil z okna, které suplovala jen díra po chybějících prknech, měl pocit, že sedí v létajícím domečku nad jezerem. A to ticho! Bylo obrovské a jen občas ho zvýrazňovaly poryvy větru a šepot vrásčité minangkabaucké babičky s vnukem, kteří se tady starali o pár cizinců. Zrovna jim podávali rýži se sušenými játry a hrozně pálivou rudou omáčkou. Jejich hlavy se na ně otočily a usmály se. Evidentně sem nepatřily, evropské hlavy s dychtivýma očima turistů. Jejich hlasy ale nebyly tak hlasité a nadšené, jako mívají účastníci hromadných zájezdů. Paní domácí je pozvala ke stolu. Jídlo i ten výhled způsobily, že se v Davidovi rozhostil tichý vnitřní klid. Nic nenasvědčovalo tomu, že za pár chvil měla přijít jedna z nejdůležitějších nocí jeho života. Při večeři měl možnost pozorovat všechny okolo stolu. Pomalu žvýkal a jednoho po druhém si prohlížel.

Smutný Němec s pichlavýma očima. Sám. Holanďani, hezký kluk s holkou, co z něj nespustila oči. Občas se ho na něco zeptala a on se na ni souhlasně usmál. Další pár mlčky jedl. Až když snědá minangkabaucká babička, smějící se bezzubými ústy, sklidila nádobí, dali se ti dva s Michalem do řeči. On byl Angličan, programátor, který jel na dovolenou do Švédska. Tam potkal svou blonďatou přítelkyni, napůl Švédku napůl Laponku, a už na severu zůstal. Myje teď v Goteborgu wapkou náklaďáky a o víkendech s ní jezdí za jejím laponským dědou. Ten chová soby a učí Angličana hrát na šamanský buben. David byl po Siberutu alergický na jakoukoli zmínku o šamanech a raději zapředl hovor s Němcem. Řekl mu, že je český fotoreportér, protože chtěl předejít případným Michalovým ironickým poznámkám o zadluženém vydavatelství. Prostě cvaká obrázky. Bez komentáře. Žádné zbytečné řeči. Němec se stejně ptal jen tak všeobecně. Jestli jsou v Čechách hezké holky, dobré pivo, mystická Praha a už tam není komunismus. Davida vždycky fascinovalo, jak se jeho země v cizině smrskla do pár výrazů.

„Prezidentem je Havel, spisovatel, ano,“ usmál se David na Němce. Ten mu do noci vyprávěl, jak měl v Hamburku bazar s cédéčky. Rostlo to na druhý, třetí obchod, sklad, lidi, kanceláře, stará pohádka, až to požralo všechno a on zkrachoval. Zbytek včetně bytu rozprodal a teď jezdí po světě a žije v levných hotelích, dokud mu nedojdou peníze.

„A pak?“

„Nevím. Uvidím.“

„Zase něco s hudbou?“

„Podnikat ne. Z hudby už jen moje vlastní hraní.“

Němec mu zahrál na didgeridoo, nástroj australských domorodců, kterým se prý lze přenést do času snění, a Davidovi se to zdálo strašně hezké a požádal, ať ho do toho naučí aspoň trochu foukat. Přidal se k nim Holanďan, který měl ten nástroj také. Z bambusu, sám si ho dělal. Jeho dívka ho nábožně poslouchala. David si všiml, že mu chybí čtyři prsty na pravé noze. Co se mu asi stalo? Zdálo se mu nevhodné se na to přede všemi ptát. Zkusí to ráno.

Nevěděl, že se už tajemství čtyř chybějících prstů nikdy nedozví, jako spoustu dalších, které si lidé nosí s sebou a zase si je odnášejí. Klidně se objeví s nějakým proč, a buď mlčí, nebo rovnou zmizí. Proč mu Aman Lavi neřekl, jestli jedl lidské maso? Proč mu jeho matka, vždycky když na něj byla naštvaná, řekla: „Že jsem raději tenkrát nešla do kina.“ Opravdu si někdy, třeba v skrytu duše, přála, aby on, její syn, David Zajíc, nebyl? Jak mohla vědět, jestli udělala dobře? Tušila snad něco o zázraku zrození, o zázraku stvoření? Bůh věděl, že neměnnost, hotové dílo musí mít chyby. Vybral čas, prostor a život měnící se ze své podstaty. Teď již jen jako divák napjatě očekává konec. Bude smutný, nebo povzbudivý? Co mu řekne o smyslu božské existence? Bude mít jeho konání smysl? Pro potvrzení sebe sama si vybral božské dílo v pohybu. Jen pomíjivost stojí po kolena v proudu času a směje se. Ta jediná je věčná a neměnná. Proto nikdy žádný básník nenalezne dokonalost. Proto i Mona Lisa jednou prozradí svůj úsměv. Všichni ti čmárálkové chtějí jen napodobit Boha. Opsat krásné svítání. Ale jak, když Bůh jen pořád na cestě časem proměňuje své dílo? Ubožáci, stejní jako David Zajíc, co pokládal tak rouhačské otázky o své matce. Jak může jedna varianta božského obrazu vědět, že existence toho druhého je správná? David s určitostí nevěděl ani jednu z těch věcí. A do toho ten jednoprsťák.

Kdyby David tušil, že už nebude mít další možnost, optal by se hned, aby ho ta otázka nestrašila do konce života. Holanďan se ten večer rozloučil a zavěšen do své dívky odešel. Po chvíli se rozloučil i Němec: „Tak se měj, zítra odjíždím.“

„Spěcháš?“

„Ne, ale jsem na řadě.“

„Na řadě?“

„Vy jste přijeli, já odjíždím. Tady to tak funguje. Každej by tu chtěl bejt dlouho, a co by pak dělali ostatní? Prostě host, co je tu nejdýl, odchází, když přijede nový. Vždycky jsou tři chatky obsazený, a tak se to předává z hosta na hosta.“

„Jak dlouho?“ zajímal se David.

„To nevím, ale říkal mi to i můj kámoš někdy v osmdesátým.“

„On tu byl taky?“

„Jo, přijel sem meditovat. Prej to je kouzelný místo“.

„Ty tomu věříš?“.

„Proto jsem tu byl půl roku.“

„Cože? Půl roku?“

„Přede mnou odešly Američanky, který říkaly, že kdyby člověk nemusel, odešel by, teprve až by mu došly peníze. To údolí je prej tak vysoký, že se z něho jen tak nikdo nevykulí. Jedině když už ho netíží peníze a nemá čím zaplatit za jídlo a postel v losmenu.“

„No a je to místo kouzelný?“

„Prej se tady člověku splní tajný sny.“

„A tobě se splnily?“

„Uvidím. Ostatně ty brzo taky.“

S těmi slovy šel Němec spát. David Zajíc osaměl. Chvíli pozoroval úplňkem osvícené obrysy mraků a pak opatrně sešel prudkými schody k chatce. Cosi šlo za ním. Blížila se jeho chvíle. Jak TO cítilo, nadechovalo se a zvětšovalo. Kdyby bylo vidět, bylo by veliké jako mnohopatrový dům. David slyšel jen cvrkot cikád a poplašených ptáků, které ta hmota, co tu znenadání rostla, vyrušila.

U chatky uslyšel David vzdechy. Nejdřív brutální tlumené zvuky, které ve chvílích očekávané slasti vydával Michal, a pak kňouravé a nedočkavé Míino vrnění. Nemohl dělat nic jiného než si lehnout na verandu a čekat. Natáhl se na vyhřátá prkna a nechal si hlavou proplouvat ty potemnělé mraky. Chvíli černé, chvíli šedé s bílými okraji. TO mezitím přišlo až k němu. Napřímilo se a Davida zalil temný stín. Podíval se pátravě na oblohu roztrhanou na tmavé cáry. Nic tak temného, aby to přikrylo všechno okolo něj. Postavil se. Cítil cosi ve vzduchu. Rozhlížel se okolo. Prales ztichl.

Uvědomil si, že zvuky z chatky ustaly. Dveře se pomalu s vrzáním otevřely. Nikdo nevycházel. Po chvíli tedy vklouzl dovnitř. V rohu spokojeně odfukoval na zádech Michal, po jeho boku Mía, ruku přehozenou přes něj. Zřetelně slyšel jejich spokojené oddechování. Prsatý muž najednou pocítil nutkavou potřebu dotknout se té prohlubně mezi Míiným bokem a hrudníkem. Zůstal chvíli stát, ale pak se otočil k volnému lůžku u čtvercového otvoru ve stěně. Lehl si a prsty se chvíli dotýkal obrovských hrubých fošen z tropických kmenů na podlaze, než se převalil na druhý bok. Byla klidná noc a nic nenasvědčovalo ničemu. Za pár minut ale měla duše Davida Zajíce konečně ve snu potkat temné TO kroužící už nějakou dobu okolo. Prsatý muž nevěděl, že ten sen změní jeho život ve zběsilý příběh.

SEN

Jak se Davidova duše ocitla ve snu, uviděla najednou své tělo zezadu na vysokém domě. Tělo před něčím ustupovalo až k okraji rovné střechy. Pak udělalo ještě jeden krok, a padalo do obrovské modravé hloubky. Duši se z toho udělalo nevýslovně zle, protože s tělem mizel i její pozemský příbytek. A duše ještě nechtěla do říše mrtvých. Udělala tedy bezmyšlenkovitě velký vrut do té hloubky za schránkou Prsatého muže, která nekontrolované letěla dolů tak rychle, že jí to roztahovalo bezduchou prázdnou tvář, až se proměnila do tvaru lžíce či padáku a brzdila ten pád.

V té chvíli se TO objevilo. Obrovská průsvitná hlava s chechtající se tlamou plnou průhledných lidských těl místo zubů. Ta těla tak úpěla, že duše udělala vrut nahoru. Jenže hlava ji následovala, jen ta nešťastná těla v její tlamě při té otočce vyjekla. V té chvíli duše ne uslyšela, ale vycítila, jak se jí během té honičky hlava ptá: „Bojíš se?“

Duše neodpověděla, ale cítila se špatně.

„Neboj se. Chceš zpátky tělo?“

Duše jen koutkem oka zahlédla, jak ji ten sulcovitý přízrak dohání, a vykřikla: „Ano!!!“

„No dobře,“ ozvalo se hromově, až se celý sen, co se Davidovi Zajícovi zdál, začal třást tak, že modrá hloubka s padajícím tělem zmizela a duše najednou uviděla poklidnou řeku s břehy plnými rozkvetlých blatouchů a na ní plující kánoi s Michalem, Davidem a Tomášovým otcem. Loď se najednou zvrhla a oni se potopili. Zase se ozvalo to burácivé: „Můžu ho zničit,“ a obraz se znovu rozpadl a objevil se nový. Prázdná kánoe se točila na zimní řece plné ledové tříště a bezradná, vzteklá duše zakřičela: „Tak proč ho nezničíš?“

„Chceš?“ zahřímal hlas a sen se rozsypal do nové podoby. Obrácená kánoe, zachycená o pučící vrby, čeřila prázdnou řeku.

Nad vodou bylo ticho, zvláštní skleněné ticho, takže když duše zakřičela, sama sebe neslyšela: „Chci tělo, chci!“

I objevilo se tělo Davida Zajíce pádlující v kánoi ve vzduchu nad řekou. Duše se rozhlédla, ale hlava, TO, Pán temnoty, Badjou, byl ten tam.

„Proč jsi mi ho vrátila?“ zeptala se do prázdna.

„Protože ti chci splnit přání,“ ozvalo se už tiše.

„Jaké?“

„Přej si cokoliv.“

„Napsat knihu.“ Duše se na okamžik zarazila: „Když do pekla, tak na bílém koni! Ať napíšu pořádnou knihu.“

TO se zachechtalo: „Máš to mít. Ale pozor, všechno, co napíšeš, se opravdu stane.“

„Jak stane?“

„Všechno, co bude v té knize, se vyplní. Ale musíš psát pravdu. Jinak přijdeš nejen o tělo, ale i o vzpomínky.“

„Jak mám psát pravdu, když ji neznám?“

„Pravda je jen jedna, najde si tě.“

„Jak můžu psát pravdivě? Nejsem vševědoucí.“

„A co kdybys to zkusila, duše Prsatého muže?“

„Neumím to!“ zakřičela duše polekaně, ale už jí nic neodpovídalo.

Tělo Davida Zajíce mezitím přistálo s kánoí plující vzduchem u okna v prvním patře starého mlýna. Byla tam duše jeho dědy. Řekla mu, aby s ní šel do sklepa, že potřebuje pomoc. Sestupovali po schodech dolů, až šli po kolena tmavou vodou, až pak zjistili, že to není voda, ale krev. Měli ji po prsa. Jak se do ní ponořili celí, už nic neviděli a cítili, že kráčejí po schodech něčím blátivě mazlavým. Potom bylo najednou všude plno světla a oni se ocitli ve velkém bílém kruhu a na něm ležela hora červené mrkve.

„Tu potřebuju přebrat a nastrouhat,“ zasmála se dědova duše. Davidova duše spatřila, jak se zablácenému Zajícovu tělu z té hromady zatočila hlava, až kleslo na sněhobílou zem na úpatí té mrkvové hory. A okolo byly obličeje všech jeho blízkých, duše je zřetelně poznávala, byla tam i simagere, duše jeho dcery a držela mu palce.

Pak se všechno v obrovském víru rozprsklo a Davidovo tělo běželo v tom snu dolů do údolí Manindžau okolo smějící se Míi, žlutých taxíků a přikyvujícího šamana ze saigubanské umy a vedle něho běžel bílý kůň s černými puntíky.

ÚTĚK

„Ty prase,“ probudily ráno Davida nadávky. Neochotně otevřel jedno oko a uviděl naštvaného Michala.

„Cos dělal, kdes byl? Ty snad nejsi normální!“

David rychle vstal, hleděl na své špinavé ruce, nohy a pak si sáhl do vlasů. Byl celý od zapáchajícího bahna. Nechápavě zakroutil hlavou. Překvapená Mía se na něj soucitně dívala. Vyběhl ven. Co se proboha stalo? I v čerstvém ranním vzduchu na sobě pořád cítil zasychající bahno. Vzpomněl si na svůj sen. Prsatý muž potřásl hlavou, jako by snad šlo všechny špatné sny a pocity setřást pár pohyby, stejně jako ze sebe pes oklepe vodu. Utíkal se umýt k vodopádu.

Když míjel poslední chatku, potkal Němce s ostrým nosem a pichlavýma očima. Odcházel. Zajíc mu vzrušeně vyprávěl, co se mu zdálo, a druhým dechem dodal, snad aby sám sebe uklidnil, že je to nesmysl. Jen co to vyslovil, Němec se zvláštně zachvěl a promluvil najednou jiným hlasem, takže mu David rozuměl, aniž si to musel v duchu překládat.

Ty dvě věty neměly ani typickou německou intonaci, přesto se Zajícovi zaryly do vědomí. Znělo to zvláštně dutě, jako by cizinec nemluvil ústy, ale odněkud zevnitř: „Aby ses nedivil. Temnota si najde cestu, ať jí budeš říkat peklo nebo nesmysl.“

David se na Němce shovívavě podíval a popřál mu šťastnou cestu. Stejně je hezké potkávat a zase ztrácet jména, lidi a příběhy, pomyslel si Prsatý muž ještě pod studenými přívaly vodopádu, který mu očistil tělo a ochladil hlavu rozbolavělou z nočního snu.

Cestou do losmenu přivoněl ke kaskádovitému rudému květu. Voněl po medu. David se široce usmál. Někdy stačila maličkost, aby nabyl ztracenou rovnováhu. Usilovně přemýšlel o tom, co se mu zdálo. Sedl si na terasu opuštěné Němcovy chatky, protože nechtěl s Michalem řešit, co v noci vyváděl. Nejdřív si to musí ujasnit sám. Sen jako příčina toho, jak ráno vypadal? Tomu nevěřil. Je snad náměsíčný? Jak se díval na mraky a jezero pod sebou, bylo mu to rázem jedno. Úplně cítil, jak z něj vítr, unášející vůně pralesa a úryvky nekonečného koncertu cikád, vyvál, co ho tížilo. To jezero je určitě magické, napadlo Davida, který se pořád nemohl pohledu na Manindžau nabažit. Na nic nemyslel a bylo mu krásně. Došel si pro pití a nějaké sušenky a s nimi a sám se sebou tam na té verandě seděl, dokud nepřišla tma.

Když se vrátil do chatky, Mía i Michal už leželi a špitali si. Pozdravili ho, ale nikdo neměl chuť na další konverzaci. Jen poté, co se v otvoru ve stěně neslyšně objevil zrzavý gibon a stejně tiše zmizel, si vyměnili okouzlené úsměvy.

David usnul. Probudilo ho hlazení po tváři a jitřní světlo. Otočil se. Usmívala se na něj Mía. Rychle se podíval k dlouhé stěně. Michal spal, nebo to předstíral. Rukou mu zajela po břiše dolů. Sáhl na její pevné prso. Cítil, jak se mu odkrvuje mozek, a zalapal po dechu. Mía se k němu bleskurychle, jako lasička, naklonila a zahryzla se mu do horního rtu. Jazykem pak sjela na břicho a otočila si ho. Sama sebou mu celým svým tělem něžně masírovala záda, až mu jazykem vjela zezadu vysoko mezi stehna. Polekaně se obrátil, ale ona mu tam zajela prstem a trhnutím si ho otočila zase zpátky a začala ho kousat do krku. Nejdřív něžně, potom bolestivě a zase něžně. Nevydržel to a ohlédl se.Na zlomek vteřiny zahlédl něco příšerného.

Na Míině sametově hebkém těle trůnila odporná hlava. Snad se podobala hlavě kdysi černého kozla, teď v pokročilém stupni rozkladu, ale spíš té děsivé hlavě ze sna. Ke všemu se na něj ďábelsky usmála. David Zajíc by klidně přísahal, že na něj i mrkla. Pak se proměnila zpátky v krásnou hlavu Míi. Usmála se na něj svou něžnou tváří a stáhla ho k sobě. Nejistě se do ní pohroužil.

První zásun byl po tolika týdnech bez ženského klínu tak vzrušivý, až ucítil lehký třes ve slabinách. V té chvíli se přímo před jeho očima znovu změnila v tu rozšklebenou stvůru.

Jak otevřela ústa, uviděl v jejich nitru spoustu červů i ozvalo se dutě: „Jednou jsme se dohodli, tak nezapomeň!“ a hlava na Míině krku se hlasitě rozesmála. Jak se chechtala a vycházely z ní pazvuky, všiml si Prsatý muž, že ti červi v jejích ústech nejsou červi, ale sténající lidská těla.

„Nééé!“ vykřikl a nahý se vymrštil ke stěně. Michal se probudil. Nejdřív uviděl řvoucího Davida a hlavou mu bliklo, že mu zase hrabe a vzbudí Míu. Jenže pak ji spatřil ležící v rouše Evině pod ním, se ztopořenými bradavkami. Užasl a oči se mu zúžily nepříčetností. Mía se nejdřív podívala na něj, pak na Zajíce, a začala něco indonésky křičet. A s tím ohlušujícím kvílením se vrhla k Michalovi do bezpečí. Jenže jak se k němu přiblížila, on jenom napřáhl ruku a dal jí obrovskou facku, až se rozplácla jako žába na podlaze z hrubých fošen.

„Ty děvko!“ zařval a vrhl sena Davida. Prvním úderem zasáhl nos. Zajíc si ho chytl do dlaní a podklesl v kolenou. Rossmann se otřásl vztekem a ještě ho několikrát udeřil pěstí i kolenem. Potom konsternovaného Davida vyvlekl na terasu a po chvíli za ním vyhodil Míu. Vstala a běžela zpět do chatky, odkud ji znovu vyvlekl. Prosila, křičela, že vůbec neví, co se děje, usedavě plakala a zapřísahala se, že s jeho kamarádem nic neměla, že se jí asi zmocnil ve spánku.

„A to tě ode mě přenesl?!“ řval na ni Michal a za vlasy jí smýkl k okraji terasy. Přepadla a on s nijak se ji na poslední chvíli snažil zachytit.

Dál už se Prsatý muž na nic nepamatoval. Jako by mu někdo dal palicí do hlavy a vygumoval mozek. S nechápavým výrazem vrazil vrávoravě do chatky, popadl batoh do jedné, oblečení do druhé ruky a nahý a zakrvácený utíkal po úzké lesní pěšince džunglí z nejhezčího místa, jaké kdy viděl. Za sebou ještě slyšel rány a výkřiky, srdce mu bušilo, utíkal a z těch zvuků nenávisti mu zaléhaly uši. U vodopádů se rychle umyl, oblékl a zase běžel, až do údolí jezera Manindžau, které už zblízka nebylo tak krásné jako seshora, ale plné špíny a lidských odpadků.

Běžel okolo žlutých taxíků, jejichž řidiči na něj nejdříve křičeli: „Sire, taxi!“, a když nereagoval a hnal se zběsile dál, změnili zdvořilé pořvávání na neuctivé: „Bule!“

Bylo mu to jedno, protože okolní krajinu a lidi už viděl jenom v barevných šmouhách. A z celého toho podivného snu se probudil, až když druhý den vystoupil v Padangu z autobusu.

S Tomášem se setkal v hotelu. Ptal se ho na Michala, ale David mlčel. Stejně ticho byl, i když mu Beránek nadšeně vyprávěl o orangutanech na severu Sumatry.

Ráno se ho Tomáš na Rossmanna pokoušel zeptat znovu, ale Zajíc si jen beze slov balil. Na letišti už mlčeli oba. Michal k odletu nedorazil.

KNIHA

ÚČTY

Sněhové vločky se začaly lepit na okna letadla, hned jak přistálo na mořské hladině. Ale nebyla to vodní pláň, jen bezbřehá, nízká mlha. David Zajíc v duchu nedočkavě svlékal krajinu svého života z šedivé krusty. Snad bude brzy jaro, napadlo ho. Děsila ho česká zima. Špinavá a bezútěšná. Nebo uvnitř pálilo víc očekávání, ta horkost na hrudi z Alenky? Budou ještě vůbec s Veronikou v jejich bytě? Co Rossmann, až se vrátí? Vrátí se vůbec?

Můj život jsou jen pitomé otázky, přemýšlel Prsatý muž. Ale já potřebuju odpovědi, říkal si, když se v kraťasech brodil sněhovou břečkou od taxíku k paneláku. Bylo mu chladno ze zimy a očekávání.

Nakonec to nebylo ani tak zlé. Snad čas opravdu všechno spraví, neboť doma se mu od Veroniky dostalo bouřlivého přivítání, a od Aleny dokonce úsměvu. To mu dodalo sílu přemýšlet i o Rossmannovi. Až přijede, bude chtít peníze, nebo ho naostro vydusí. Aby mu oplatil, co se stalo na Manindžau, klidně časopis potopí.

Uplynul měsíc. David byl úplně paralyzovaný čekáním na telefon, ale nic. Žádné zprávy. S Tomášem o tom, co se na Manindžau stalo, pořád nechtěl mluvit. Až další měsíc mu začalo postupně docházet, že tenhle problém zřejmě nevyhnije jako ty ostatní, že jednou bude muset zaplatit. Musí pro magazín Svět sehnat kupce nebo společníka a vymoci peníze ze všech dlužníků.

Vzpomněl si na Spira. Půjčil mu na nové zařízení do baru. Na týden. Už z toho byl rok, a tak se Prsatý muž zase po dlouhé době ukázal v Tlusté Lole, které se po návratu ze Siberutu vyhýbal, aby tam nepotkal Michala.

Spiro Konstantinidis se tvářil naštvaně a ani mu neodpověděl na pozdrav: „To jste se v tom pralese všichni zbláznili? Tomáš, když sem přijde, nemluví, Michal ani nezavolá. Ty se taky neozveš a najednou sem přijdeš vysmátej, jako že nic.“

David mu něco nesrozumitelně vysvětloval, ale brzy přešel k tomu hlavnímu.

„Jo, takže jsi tu kvůli prachům? Přijď za tejden, teď nemám.“

Za týden taky neměl. Jako omluvu pozval Davida na pár panáků. Opili se pěkně. Do toho přišel Tomáš. David mu na záchodě vyprávěl všechno o Manindžau i o té kozí hlavě. Nevěřil mu: „Ty pohádky jsou hezký, ale nic neměněj na tom, že ses zachoval nejen jako kurva převlečená za kamaráda, ale i jako debil. Přefiknout starou lásku svýmu investorovi. Já už ti nerozumím.“

Zajíc cítil, že má Tomáš pravdu, ale nechtěl to uznat: „Tak se na mě vykašli, tebe se to netýká.“

„Ale týká. Já nejsem náladovej jako ty. Stojím pořád za tebou.“

Když se vrátili z toalety, opilý Spiro, který mezitím vypakoval všechny hosty, je vzal k sobě domů. Povídali mu o pralese, on jim pouštěl svou oblíbenou muziku a nabídl heroin. Podívali se po sobě. Konstantinidis přece nikdy drogy nebral. Když odmítli, šlehnul si sám a pustil svou nejoblíbenější skupinu INXS. Ze začátku ještě mluvil. O svých snech. Že jednou prodá Tlustou Lolu a bude pořádat koncerty. Přiveze do Čech Prince. Ještě víc básnil o Michaelu Hutchencovi z INXS. Mlel o jeho dokonalém zpěvu, až sám sebe úplně uspal.

Vzbudil se až k ránu v heroinovém rauši: „Mám pocit, jako by tu byl!“

„Co je?“ zeptal se rozespale Tomáš. „Michael Hutchence! Myslím, že je tady s náma.“

„Cože?“ zamumlal Zajíc na Beránka, a ten jen pokrčil rameny.

Spiro je ale neposlouchal. Třeštil oči směrem k oknu, pak se prudce otočil a řval: „Jste krávy, určitě tady byl Hutchence! Ale teď to zmizelo. Mohli jste ho cítit!“

Nic na to neřekli. David se jel domů vysprchovat, aby mohl vyrazit do Prahy na jednání. Večer, na zpáteční cestě, slyšel v autě, jak hlas v rádiu říká, že podle agenturních zpráv dnes v ranních hodinách zemřel Michael Hutchence z INXS. Potom moderátor pustil na rozloučenou jednu baladu z desky, kterou minulou noc několikrát poslouchali.

Ale to všechno byla jen brána, malá branka do zahrady podivností, co v ní zatím rostly, bujely a čekaly na svůj čas v tomto příběhu.

DLOUHÉ VLASY

Čekal ho další maratón schůzek. Musel za obchodem, za penězi. Z těch čísel, jednání a řečí se mu dělalo špatně. Byl z toho unavený. Už to trvalo moc dlouho. Ale nemohl přestat. Byla to jeho cesta, on byl Cortésem, on najímal námořníky a vojáky. On si půjčenými penězi spálil loď na cestu zpátky.

Večer, když šly jeho holčičky spát, si pustil film, který natočil v pralese na Siberutu. Tupě zíral na obrazovku, jako kdyby to nikdy nefilmoval, či dokonce ani neviděl. Celý obraz zabíraly dvě obrovské oči, které, jak kamera odjížděla, se zmenšovaly, až se objevila celá hlava. Chvilku se bez pohnutí, skoro drze dívala do kamery, aby pak bez mrknutí řekla: „Jmenuji se Aman Lavi. Jsem šaman z vesnice Udului.“

Ostrý střih a osmahlý kouzelník jde pralesem, lehce, skoro jako by se vznášel mezi stromy s kořeny placatými jako sloní uši a kytkami s lalokovitými bílými květy.

Hlas, který ho daboval, mezitím pokračoval: „Toto je můj příběh. Doufám, že za něj dostanete hodně peněz, protože ve vašem světě sasareu, bílých cizinců nic jiného kromě nich nemá smysl.“

Film běžel dál, ale Prsatý muž se tak opil, že z něho nic neviděl. Věděl, že to nebylo určeno budoucím divákům, ale jemu, který v té chvíli, kdy to šaman říkal, stál za kamerou.

V noci se probudil a napadlo ho, že jeho praděda ještě chodil v zimě bos. Nevzešel tedy z žádných zbytečných lidí, ale z někoho, kdo to všechno přestál. Tu zimu, historii, pomyslel si. Dalo mu to sílu. Sedl si a psal.

Jak pojmenovat místo, kde člověk poznal svou malost. dobře, někdy i zbabělost, ale i svou vnitřní sílu? Jak byste vy popsali místo, kde žijete a říkáte tomu doma, tak čtivě, aby to byla pravda, nenudilo to a zároveň jste nesklouzli do podivných obrazů intimity, všednosti a ladných vzpomínek na to dobré? A co to špatné, na které jsem se často před spaním bál jenom pomyslet? Táhle by měla být jen jedna splátka osudu za to, že mi umožnil poznat to bahnité místo plné moskytů, pijavic a vody na nebi a na zemi, uprostřed období dešťů v jednom z posledních tropických deštných pralesů na této Zemi. Území duchů, tisíce kilometrů od mého prvního domova a tisíc roku zpátky, do minulosti, kdy nenávist nekrotily zákony a přikázaní, kdy člověk byl nejvíc, kdy radost a zlost byly tak čiré jako voda v horském potoce mezi Adavai a Tánarakem v období sucha. Jak popsat místo, kde se cítím ve druhém „doma“, a přesto jsem tam pořád sasareu, cizinec zdaleka? Tolik toho o něm vím, a ještě víc nevím. Jsou zajímavější obřady k vyvolávání Ďábla nebo tiché kamarádství prvorozeného Laviho s jeho otcem, šamanem Amanem Lavim? Co je podstatné a co jen vítr ve vlasech? Dlouhých vlasech, ve kterých přebývají vzpomínky.

Další den vstal a jel znovu do Prahy. Obchodovat. Tak krátce v Čechách a už zase ztrácel chuť do čehokoliv.

PĚNOVÝ MOZEK

Ráno se bál sebemenšího zvuku, který by mu znemožnil znovu se pohroužit do samoty spánku, v němž nic nemusel a kdy přicházely krásné i úděsné sny, obrazy jeho strachu a usilování. Ležel v posteli a za zavřenými víčky se mu tlačila jen prázdná tma a chrámové ticho rána.

Od dětství nesnášel vstávání v půl páté ráno, kdy byl posléze násilím vtlačen do plného autobusu nasáklého výpary potu, zápachem z úst a šumivou hlučností. Nenáviděl hlučné probuzení, stejně jako vemlouvavé pobízení k nástupu do nového dne. Po ránu jen kýval hlavou na pozdrav, když už byl lapen do sítě jitřního setkání s kýmkoli, vyjma své dcery, které dokonce na její veselé: „Brý ráno, Davidosi,“ odpověděl: „Dobré ráno, broučku,“ jakkoli to pro něj bylo namáhavé.

Vzpomněl si na své horečnaté stavy, kdy se místo školy potil pod peřinou. Jako kluk byl šťastný, když byl nemocný. Střídavě si četl o objevitelských cestách slavné lodi Endeavour a podle puklin a hrbolků na stropě si představoval, jak letí jako racek nad modravým oceánem a zelenými ostrovy nebo mezi nimi pluje na Endeavouru a válčí jako ti ebenoví válečníci z velkého, hornatého ostrova s jinými bojovníky ze tří menších ostrovů-hrbolků na stropě. Jak byl přes plný nos a škrábání v krku spokojený, že nemusí jet smradlavou autobusovou linkou číslo 24 a může foukat vítr do bachratých plachet podle toho, jak si to jeho přítel James Cook přál. Musel se pousmát nad tím zvláštním stavem štěstí, který v něm vyvolaly vzpomínky, jak leží s krkem obvázaným starou plínou v peřinách, jež se měnily v bílé pláně Aljašky.

Měl rád rána, kdy mohl rozmlouvat sám se sebou a těšit se starými obrazy ve svém mozku. Dávalo mu to pocit, že je pánem svého času. Vstal z postele.

Pravda, při prvních krocích trochu vrávoral, než došel do koupelny, ale když uslyšel mobilní telefon, byl už probuzený. Ten dotěrný zvuk nesnášel. Normálně by si ho nevšímal, ale teď v něm automatický pilot změnil směr chůze, a on doklopýtal směšně spořádaně, jako robot, ke stolu v obýváku. Ani neslyšel, co se zavřenýma očima mumlá, ale slova řinoucí se na něj z druhého konce světa mu dokonale otevřela oči.

„Pane Zajíc, haló, slyšíte mě?“ těkal hlas jeho asistentky po éteru. „Čekají tady na vás hrozně naštvaní lidé.“ odmlčela se, „od policie.“

Chvíli mlčel, než se zmohl na zbytečné: „Cože?“

Udýchaný hlas jeho asistentky jen potichu zopakoval: „Naštvaní lidé od policie. Čekají tady na vás.“

„Proč, proboha?“ řekl, jakmile vypnul telefon, a zadíval se na sebe do zrcadla.

Připomnělo mu to, jak ho jednou na vojně mazáci přivlekli do umývárky, kde si s ním chtěli něco vyřídit. Viděl se tehdy také v prasklém zrcadle na umývárce. Vylepaný dohola, pod nosem rozmazanou krev jako knírek. Na sobě roztrhaný žlutý vojenský kabátek od pyžama a pod okem fialovou podlitinu. Ubožák, pitomec. Pak přišla rána ze strany do spánku. Zpomaleně viděl, jak se kácí k zemi a mizí z obrazu prasklého zrcadla. Hlava mu tenkrát žuchla tupě o dlaždice a ještě dvakrát nadskočila.

Ne, už nikdy nebudu pitomec, řekl si to ráno, když se pozoroval v zrcadle. Viděl kruhy pod očima z pití i dluhů a nehybný obličej, který na něj zíral. Vypadalo to, že bez zájmu, ale on věděl, že přísně.

„Se neposer,“ řekl tomu náfukovi.

Na dlaň si nastříkal pěnové tužidlo. Vypadalo úplně jako malý bílý mozek. Chviličku se na něj díval a pak si ho rozplácl o hlavu. Bude potřebovat aspoň pěnový mozek, když ten jeho v kritických chvílích přestával fungovat a myslel na takové blbosti.

Ale co, z žádný policie se nerozsypu. Nic jsem neudělal, kromě dluhů. a v té chvíli ho napadlo: nejdou snad kvůli Rossmannovi? Ještě mu nevolal, a to už jsou pár týdnů doma. Nezabila ho snad Mía v sebeobraně? Ten nápad ho pobavil, ale pak si uvědomil, jak se rouhá. Vždyť je to pořád jeho kamarád. A nebo se ten zmetek vrátil a podal na něj trestní oznámení? Prostě pojede do redakce a zjistí to.

CHCÍPÁČEK

Tomáš mu v atriu stačil pošeptat, že s ním už mluvili: „O Rossmannovi, ale neboj, já tě neprásk, žes ho zabil.“

Davida ty řeči podráždily: „Ha ha ha. Zas taková sranda to není, když je máme v baráku,“ ukázal bradou nahoru.

„Neboj, jsou to skoro normální lidi, maj dvě oči, ruce a tak. Vzhůru do toho a půl je hotovo.“

Když Zajíc stoupal po schodech ke své kanceláři, uklidňoval se, že je to kvůli Michalovi, a ne kvůli dluhům.

Byli dva. Světácky pokuřovali na chodbě pod nápisem Nekouřit, a když ho uviděli, típli nedokouřené cigarety významně do květináče. Šli k němu a jeden z nich prohodil polohlasně, ale tak, aby to Zajíc zaslechl: „Ten nevstává do práce jako my, co?“

David se tvářil, že nic neslyšel. Ptali se, kde Rossmanna viděl naposledy a jestli mu neříkal, co má v plánu. Klidně se zeptal, proč je to zajímá, ale odpověděli, že od ptaní jsou tu oni.

„Vy jste se s ním jenom kamarádil, nebo vám půjčoval i peníze?“

„Půjčoval,“ řekl bezbarvě. Kam tím míří? Přemýšlel o tom ale zbytečně, neboť po té otázce se s úšklebkem rozloučili.

Týden se nic nedělo, jen David Zajíc obvolával dlužníky a po dobrém i po zlém je přesvědčoval, aby zaplatili. Vymáhání mu bylo nepříjemné. Ať jde celej svět někam, pomyslel si.

Uvědomil si, jak dlouho už nejel s Veronikou na kole k rybníku na ryby, jak na ni vlastně kašle. Ne že by ji neměl rád. Jen nemá čas, omlouval se. Ani do Tlusté Loly nechodí. Navíc tam ž nebýval Spiro, ale prázdný svalovec, který ho zastupoval, Konstantinidis totiž podle zvěstí kolujících po jeho podniku jel natvrdo v heroinu. David, jak mu to proběhlo hlavou, vyťukal jeho číslo. Chvilku to vyzvánělo, než Spiro zvedl telefon ospale, jako by se právě probudil, mu slíbil, že se zítra sejdou Tlusté Lole.

Jenže nepřišel. David Zajíc, který tušil, že bude muset brzy zaplatit své dluhy, se aspoň v tom prokletém baru, kde se seznámil s Michalem, zase opil. Na chalupu přijel tak pozdě, že holky už spaly. Promítal si svůj život, až došel k podivnému snu, který se mu zdál na Manindžau. Sen o psaní.

Chvíli se díval z okna, než vzal tužku a začal psát. Po pěti minutách a pár bezzubých větách zamrzl v ohromující bezmoci. Roztrhal, co zatím napsal. I proto, že se to odehrávalo v přítomnosti. O sobě psát nebude. Vzpomněl si na spisovatele Béma, jak mu radil, aby se s tím moc nevymýšlel a prostě bezelstně psal, co mu slina přinese.

Zkusil to, a tak přece jen něco napsal. Z minulosti, samozřejmě, protože si pořád živě pamatoval varování té hlavy: všechno, co napíšeš, se stane. Když ale bude psát o časech minulých, nemělo by mu to přece ublížit.

Nic staršího než staré české pověsti ho nenapadlo. Dokonce se u své verze o příchodu Čechů na Říp zasmál, ale pořád to nebylo ono.

Druhý den mu zavolal táta, že by se taky mohl jít občas podívat za dědou. Do LDN. Měl tolik řečí, až mu to David slíbil. Když vcházel do léčebny pro dlouhodobě nemocné, uvědomil si, že o svém dědovi vlastně nic neví.

Jeho žena, babička Růžena, o něm mluvila s opovržením jako o člověku, který podle ní žil nezřízeným životem. David si proto v dětství představoval dědu v černé škrabošce, jak se krade pod rouškou noci ulicí s lupem na zádech a partou kompliců v patách. V těch představách to však nebyli muži, ale ženy. Neboť když babička myla nádobí, často do dřezu spíš sama pro sebe nadávala: „Děvky noční.“ On je asi velký lupič, říkal si tehdy David. Nenápadné úsměvy na jeho jinak vážné tváři, když přikládal do kamen, nesnesitelně lehké pohvizdování, když močil na záchodě a babička Růžena si při tom v kuchyni skoro odplivávala se slovy: „Sviňák jeden.“

David si pamatoval, že děda si pískal, i když na dvorku zabíjel králíka. Hvízdavý trylek a vzápětí tupý úder. Králík ještě škubl nožičkou, děda ho pohladil po hlavě, popřál mu lehké sny a pískal si dál.

Táta Davidovi řekl, že takhle si pískal i zimu rok po tom, co do Čech přijeli na tancích Rusové potlačit kontrarevoluci. Tenkrát v Jablonci napadly dva metry sněhu a děda prohazoval od domu k silnici tunel. Nebyl vidět, bylo slyšet jen pískání.

A tak Davidův táta přes ten sníh zakřičel: „Máš vnuka!“

Děda tenkrát nic neřekl, jen začal pískat o poznání hlasitěji.

Když mu za pár týdnů přivezli spolu novorozence ukázat, loupal se v cárech nažloutlé kůže, neboť se narodil o dva měsíce dřív. Děda si ho změřil přísným pohledem a řekl: „Chcípáček, ale roztomilej. Vypadá jak loupáček.“

A kolik je teď ve mně síly, pomyslel si David. Zato děda je jak vysušená treska. Chcípáček, ale roztomilej.

Když za ním jeho vnuk přišel, díval se z okna. Pomalu otočil hlavu a zvedl huňaté obočí. Trochu tázavě řekl: „Loupáček?“

„Jo, jak se máš?“ odpověděl. Snad tu půlhodinu, kterou plánoval v močí zapáchající léčebně strávit, bude mít brzy za sebou.

Jenže děda se nesenilně, věcně ptal, bez známky účasti, jak byl zvyklý, na celou rodinu, i na Alenku a Veroniku, na prales, podnikání a dluhy. Prostě na všechno, o čem byl Loupáček ochotný mluvit. David se také zmínil, že píše knihu, respektive první kapitoly. Vytáhl pro představu rukopis. Dědův obličej se rozvrásnil úsměvem: „Tak mi něco přečti.“ David chvíli váhal, a pak začal trochu nesměle číst.

CHALUPA

Tahle kniha má být o minulosti, ale než ji začnete číst, musím vám říct, jak a kde jsem ji vlastně psal. Rukou, samozřejmě, a na chalupě. Než jsem to stavení koupil, prošel jsem stovky nabídek realitních kanceláří. Hledal jsem dva roky.

O víkendu jsem do často nepojízdné Lady Nivy posadil malou Veroniku, tuším, že jí bylo tak okolo tří let, v ruce jsem měl pár adres a vyrazili jsme. Alenka byla spokojená, že si může v klidu uvařit a uklidit a že se o Veroniku starám taky chvilku já.

Žádný z těch inzerovaných domů se mi nelíbil. Buď byly přímo u silnice, nebo ve vesnici, nebo se mi ten barák nezdál dost hezkej. Každopádně jsem si během těch slunných jízd snil, že jednou, a bylo mi jedno, že to nebude hned, najdu svou roubenou chalupu, kde je klid a kde si budou hrát moje děti. Děti? Určitě nezůstane jen u Veroniky, pomyslel jsem si tenkrát a podíval se na toho svého drobečka. Jo a taky budu mít pohodlné moderní auto, jsem si představoval. Nejlíp saaba.

Vzpomínám si, jak tehdy slunce svítilo tak docela nízko nad horizontem a malovalo teplými barvami na stromy. Pískal jsem si melodii z filmu Páni kluci, Veronika mě broukáním napodobovala. Myslím, že tenkrát jsem byl šťastnej. Pak jsem tu chalupu objevil. Stéla v půli kopce ještě s dalšími dvěma staveními, ze tří stran obklopená lesem. Dům mých snů. Nebyl roubený, ale kamenný, a jakmile jsem vstoupil na ten pozemek, za zády les a zpívající ptáky, měl jsem pocit, že se mi otevřel ráj. Na dohled kopce krásného Českého středohoří, za nimi česká kotlina a za noci spousta světýlek. Světélkující Sargasové moře jak v tom románu od Julesa Verna. Moře, na kterém můžou plout sny. Kromě těch uřvaných ptáků ticho. Spisovatelské ticho. Už od dětství mám totiž sen, psát příběhy.

Možná i proto mi nebudete věřit, co se stalo, když jsem na tu chalupu přivezl tátu. Mělo mi být divné už to, jak se ošíval, když jsme se blížili. Když jsme zastavili, rozesmál se. V autě jsem mu říkal, jaké je to nádherné místo, a tak jsem si myslel, že se směje mému vkusu. Jenže jeho pobavilo něco jiného. Na téhle chalupě prý děda prožil své dětství.

Uvěřil jsem, až když mi to potvrdil i děda. Podíval se na fotky a řekl: „Kleine Tatimerz. Jo, to je vona.“

Hned jak jsem ten barák koupil, našel jsem za omšelým příborníkem v kuchyni s kachlovými kamny založenou fotografii vesnické jednotřídky z první republiky. Na tom by nebylo nic divného, kdyby pět z osmnácti dětí nemělo začerněné oči a pusu a jedna holčička, šestá, na bílé halence nakreslenou čáru přes krk.

Podle táty šest dětí z té fotografie prý přišlo o život, hlavně během druhé světové války a těsně po ní. Většinou nějakými nepředloženostmi jako byl útěk Čechů z pohraničí, když ho obsadil Hitler, či koncentrák, kde skončili společně s rodiči sourozenci Bernsteinovi, nebo poválečný odsun Němců, kteří v téhle oblasti žili spolu s Čechy celá staletí. Jednoho kluka zastřelil vlastní táta a ta šestá se utopila v řece.

No a to už si normálně přečtete, protože to všechno jsem napsal do své knihy, s výjimkou druhé kapitoly, kterou jsem myslel trochu jako legraci. Tak ji když tak vynechte.

Děda po celou dobu s kamennou tváří naslouchal, jen při mince o utopeném děvčeti se mu ve tváři pohnulo pár svalů. Jak David tohle svému dědovi dočetl, ozval se jeho spolubydlící Waltr: „Proboha, to jsou ale pindy.“ Děda se na něj obořil: „Lehni, bestie!“ jako na svého psa fena, než mu odešel očurávat nebeské patníky. „To je všechno?“ podíval se zachmuřeně na vnuka. „Ne.“

„Tak čti dál!“

David četl dál. Nic autora nemůže potěšit víc než zaujatý posluchač.

LIBUŠE A PŘEMYSL

Tohle je trochu bláznivá kapitola, eventuálně ji přeskočte, aspoň se trochu posunete v čase a navíc budete moct číst už jen samé hodnotné věci. Ale já tuhle druhou kapitolu musím dopsat, protože jak by vypadalo významné literární dílo bez druhé kapitoly?

Tak tedy: V Čechách je teplo jak pod vyhřátou peřinou. Teda v létě. V zimě je tam zima. Nejhorší je leden a únor, Vánoce: sou fuč, je lezavo a ještě se nejde těšit na jaro. Jinak to je opravdu malá země s nepatrnými problémy i myšlenkami. Hlavním kritériem v každé době stejně bylo najíst se, vyspat a dobře si zasouložit. Stejné věci, pro které se nechají zabíjet hrdinové. No a my Češi to měli vždycky všechno bez hrdinství. Není to zrovna elegantní, ale účinný. Možná proto jsme přežili, i když nás bylo míň než například těch arogantních Němců. Na rozdíl od nich, praktických sucharů, nejsme žádní válečníci, ale mystici jsme, to zas jo. Třeba to naše zdánlivě zvrhlé šlehání dívek mladým proutím spleteným dohromady, kterému říkáme pomlázka. Magický nástroj vítání jara. Nebo naše národní jídlo, knedlo zelo vepřo, to je opravdu dost těžká karta. Po jeho snědení nemůžete nic dělat, nanejvýš v bolestech meditovat, a když to zapijete naší chloubou, českým pivem, tak nejspíš za pár let skonáte s rakovinou tlustýho střeva. Ale my to dál jíme a za to svoje češství pak často umíráme. I když na druhou stranu to těžký jídlo v dobách, kdy nebyla elektřina a teplo z radiátorů, nám asi pomáhalo přežít. To jen tak na okraj, aby si snad někdo nemyslel, že Češi jsou banda kreténů, jak nás často prezentovali v rakousko-uherské monarchii ostatním

národům. Trošku pomalí jsme, to jo, taky nám trochu čouhá sláma z bot, ale co, vždyť i náš první panovník byl oráč. Nám to bylo jedno. Vždycky. Navíc jsme věděli, že Čechy jsou pupkem světa. No zkuste si změřit vzdálenost okolo Země od Řípu k Řípu, z jakéhokoliv úhlu. Říp je prostě středobod světa. Ta vzdálenost je totiž furt stejná. Ale není to žádný med žít ve středu světa. Všichni si vás všímaj. A přitom nám patří takové nevelké území, právě okolo té hory, posvátného kopce všech Čechů, i když mezi velkými kopaje to spíš kopeček. Leží uprostřed naší země a velká její část z něj jde přehlédnout. Možná proto je pro nás stejně významný jako Mekka pro Araby. Na Říp přišel i jakýsi lech jménem Čech, který musel uprchnout ze své rodné země někde na jihu, snad kvůli vraždě, a tu zemi, co z toho kopce viděl, pojmenoval Čechy. O hodně později kněžna Libuše pronesla svou zvláštní věštbu, že za kopci Českého středohoří, které leží na dohled od Řípu, oře nějaký Přemysl, prý oráč, zakladatel budoucího českého panovnického rodu.

Smějte se, jen se usmívejte! Jenže zhruba tři měsíce před tou věštbou jela Libuše se svou družinou z jakési keltské osady Aule, ale nejela podél řeky, kde přepadával germánský lapka, ale mezi kopci. Rozpoutala se velká bouře a prudký liják. Hotové provazce z oblohy. Rozhodli se tenkrát přespat v jakési vsi zvané Stadice. Promočení schli všichni u krbu, jen kněžna šla spát nahoru. O Přemyslovi, který si lehl do jednoho pokoje pro hosty, aby si odpočinul, nevěděla. Byl uondaný, neboť přes den orat a večer sklízet pohárky od medoviny po opilých Češích na svěžesti nepřidá. Jak byl Přemysl unaven, bylo mu celkem jedno, jak ta sličná paní vypadá a co je zač. Jen ji po krátkém mazlení potěšil. Jak by tenkrát řekli, útěžkem ji obdařil, a navíc se jí ten chlapec asi i zalíbil. Takže žádná věštba, jen milovala milého svého a bála se říct, že nějaký rolník. však víte.

Když po té věštbě jela družina pro Přemysla, sesedla k odpočinku v půli jednoho kopce Českého středohoří, kde se hluboký hvozd rozevíral do nádherného výhledu. Zbrojnoši si tam pro zábavu zahráli kostky.

Je náhoda, že o spoustu let později vyvolávali ve městě blízko Stadic, co mu první keltští obyvatelé říkali Aule, Češi Oustí a Němci Aussig, samotného Ďábla? Je snad náhoda, že čas a život běží spolu do spirály, jako by se čím dál hlouběji zavrtávaly samy do sebe, své podstaty? Že každý patříme k určitému místu? Že osud nehraje v kostky?

Jisté však je, že v přesném geometrickém středu hodu těmi kostkami vyrostla o pár set let později hájenka, kterou koupili svobodný pán Pasek a jeho bratr Pole. Oba byli dva roky nato zabiti pod záminkou, že přepadávají pocestné, a jsou tedy loupeživí rytin. Tomu místu se dodnes říká Paškapole. Pak hájovna vyhořela. Obnovit ji nechal až pozdější pán tohoto panství, kníže Schwarzenberg. Ohořelé ruiny nechal zbourat a aniž tušil, že nic z tajemství toho místa nezmizelo, nechal postavit hájovnu novou. Všechno souvisí se vším. Ale přejděme k hodnotnější, třetí kapitole, která už je opravdu podstatná.

PŘÍBĚHY

Když David skončil, děda jen znechuceně odfrkl: „Na to se vyser. Piš něco normálního. Okolo nás je tolik příběhů.“

„Tobě se to mluví. Všechno už bylo napsaný.“

„Co to meleš? Příběh mýho táty jsem třeba nikde neslyšel. Nebo co se stalo mýmu německýmu otčímovi, potom co se seznámil s mámou, tvou prabábou. Pche!“ mávl rukou.

„No tak sem s tím,“ řekl naoko se zájmem David, i když se najednou cítil stísněně, obklopen lyzolovou vůní, která se mu vtírala do nosu už od vrátnice starobince.

A děda vyprávěl. Nejdřív o svém tátovi, kterému vyletěl mozek z hlavy, a pak o německém otčímovi.

Uprosili sestru, aby tam David mohl zůstat i po návštěvních hodinách. Příhody se špatným koncem, věcně líčené okoralým hlasem, si Davida úplně podmanily. Šel mu z nich mráz o zádech. Děda je velký vypravěč, nebo vlastně spíš život, sud, běželo mu hlavou, když odcházel z LDN. Bylo to tak silné, že to musel jít do Tlusté Loly zapít a trochu rozdýchat. Potkal tam Spira. Neměl vůbec chuť něčím kazit zvláštní pocit z dědových příběhů. Že jsem si to, blbec, nenahrál, napadlo ho, když vcházel do baru. Uviděl tam Spira, ale dělal, že si ho nevšiml. Až když k němu Konstantinidis přišel a pozdravil, neudržel se: „Proč jsi minule nepřišel?“

Stáli proti sobě a cítili svůj pot i tu zpropadenou kletbu jménem dluhy, která je, jak si oba pošetile mysleli, brzdila.

David mu připomněl, že se nějak protáhla splatnost půjčky, a Spiro se jen hloupě vymlouval. Že mu číšníci neodevzdali tržbu, že ho před týdnem na ulici okradli nějací zlodějíčkové. A ještě předtím, že prý musel zaplatit vymahačům, a ještě víc předtím, že ho unesli mimozemšťani.

Bylo to trochu nevěrohodné už kvůli tomu nepřítomnému pohledu, který na Spira prozrazoval, že si koupil další dávku heroinu.

David Zajíc měl chuť mu dát pěstí. Snad aby se probudil a poznal, že David ty peníze potřebuje. Jeho zlost byla tak velká, že hrozila vybuchnout a rozmetat Zajíce na kousíčky do všech světových stran. Najednou ale ten vztek odešel tak rychle, jako se objevil. David přestal vnímat Spirovo blábolení, proč nemůže vrátit dluh, jako něco, co ho ohrožuje, a povolil zaťaté pěsti.

Dokonce se přistihl, jak mu myšlenky odlétají zpět ke knize a on teď celou situaci pozoruje ne jako věřitel, ale jako ten, komu osud přihrál do cesty zajímavou postavu, kterou též může použít ve svém románu. Už se viděl doma za psacím stolem, jak vkládá Spira pomocí písmen navždy do svého příběhu.

MAGORE

Místo aby nastartoval, něco ho v autě před Tlustou Lolou donutilo s myšlenkami na román vzít si tužku. Podíval se z okna. Okolo procházel mladík s buldočím krkem a černovlasou krasavicí.

„Co čumíš!“ vykřikl směrem k Zajícovu autu.

„Magore!“ odpověděl spíš pro sebe David a radši se podíval na druhou stranu. Agresivní zabouchání na boční sklo s ním trhlo. Otočil se, ale to už ho svalovec tahal neurvale z auta.

„Pojď ven, ty debile. cos to říkal?“

Poslušně ho následoval, neboť vstoje si nepřipadal v tak nevýhodné pozici. Dorážel na něj a řval tak, že si David všiml zlatého zubu. Díval se mlčenlivě na ten zub, až uřvaná došla trpělivost a uštědřil mu čelem pořádnou hlavičku. Zajícovi zvláštně křuplo v nose a jakoby kouzlem mu začala kapat krev. Chvíli si nahrbený držel u nosu kapesník a pak nasedl do auta. Mísil se v něm vztek na toho svalnatce i na sebe, že se mu to aspoň nepokusil vrátit. Najednou mu ten klepavý strach, co mu před chvílí vibroval koleny, stočil pohled napravo na prázdnou sedačku. Ležel tam blok. Tužku ještě pořád držel v ruce. Všechnu svou zlobu přenesl do poznámek, které kostrbatě zachycovaly dědův příběh.

Ty neohebné věty, které si poznamenal v autě, pak doma přepisoval do románu. Nešlo mu to. Všechna slova zněla tak cize. Byl vzteklý a začmárával špatné výrazy takovou silou, že hrotem tužky trhal papír. Myšlenka na knihu ho úplně pohltila, ale nevěděl, jak s ní naložit. Kdyby tak ten sen, jež se mu zdál na Manindžau, byl pravdivý, pomyslel si rouhačsky. V tu chvíli to přišlo. Ruka najednou nebyla k zastavení a psala si, co chtěla. Vnímal ji jako cizího obskurního tvora, velkou pijavici píšící jeho krví. Rozum s tím neměl nic společného. Až když se zachvěl vzduch a pak i zdi, jeho mozek se probral. Pro údiv tu však nebylo místo, neboť vzápětí uviděl David Zajíc velkou hlavu. Ne před sebou, ne vedle sebe. Byla všude a on ji viděl zevnitř a zvenčí, naplňovala ho silou a jistotou. Až se jí nabažil, promluvila ta hlava rozhodným, ale uklidňujícím hlasem:

„Volals mě. Jsem tady.“

„Ďábel.?“ zeptal se opatrně David.

„To, co se ti zjevilo ve snu a milovalo se s tebou na Manindžau,“ usmála se hlava.

„Ty.?“

„Ano, vstoupilo jsem do těla Míi. Vždycky to tak dělám, když chci s některým člověkem hovořit. Mohu se vtělit, do koho chci. Mluvit jakýmikoliv ústy. Ale víc na lidské bytosti platí, když se zjevím takhle.“

David chvíli mlčel a soustředěně přemýšlel. Nezdá se mu i tohle? Hlava netrpělivě pohodila černou čupřinou, v níž každý vlas byl tlustý jako prst. Prsatý muž uvnitř té průhledné hlavy vůbec nechápal, jak se to zjevení vejde do místnosti.

„Je koneckonců jedno, kdo jsem. Jsem NIKDO a přišel jsem splnit tvé přání.“

„Jsi nikdo?“ uvažoval nahlas David.

Hlava netrpělivě přitakala: „NIKDO.“

„Ďábel?“

Hlava to přešla: „Teď dobře poslouchej. V Indii mi právě probíhá zemětřesení, takže nemám moc času. Splním ti tvůj sen.“

„Jak o něm víš?“

Ďábel netrpělivě sykl: „Jsem NIKDO. Nedohodli jsme se snad? Nepřál sis napsat pořádnou knihu? Tak si pamatuj, i pro příště. Cokoli si usmyslíš, bude napsáno, cokoli napíšeš, se stane. Všechno se splní. Jen mi řekni, zda to tak chceš.“

„Co za to?“ vykoktal David Zajíc.

„Nic než smrt hlavního hrdiny, kterou musíš napsat na konec příběhu. Ostatně, nezaobíral ses myšlenkami na svou smrt už dávno?“

„Na svou smrt? Co to má společného se mnou?“

„Všechno a nic. Stejně jednou všichni zemřou. A navíc NIKDO neříká, že zemřeš hned. Napiš si třeba smrt, jak tě zastihne jako bělovlasého starce na vrcholu slávy a bohatství.“

„To je všechno?“

„Vždycky je to něco za něco.“

„O co bych mohl přijít?“

„To si urči sám. O duši? O lásku? Nebo o štěstí? Na co bys to taky potřeboval? Budeš mít jinak všechno, co si napíšeš.“

„Všechno záleží jen na mně?“

„To je součást nebeské sázky. Někdo sází, že nebudeš hladový po tom, co ti nenáleží, a raději nahý otevřeš své srdce.“

„Proč bych to dělal?“ zasmál se David. „Tak co, chceš knihu, kterou si můžeš napsat celou svou budoucnost?“

Prsatý muž na okamžik zaváhal, než přikývl. V tu chvíli se hlava rozplynula.

Byl sám v místnosti, kde chladný vyvětraný vzduch trochu voněl, trochu zapáchal po spálených chlupech obětovaných siberutských prasat. Lebka se mu hrozila rozskočit, a tak si jí sevřel v dlaních.

Jeho oči mimoděk spočinuly na sešitu, kam zaznamenával svou knihu. Začal znovu psát. I uviděl v tom dědově příběhu zrcadlit se Spira i spoustu dalších postav, které najednou nevyznívaly tak ploše a cize, jako když je psal on, ale byly plné života. Celá kapitola! Spousta slov, která mozek Zajíce nevymyslel, ale jeho ruka, ta pijavice, je přesto napsala na jeden zátah.

NAROZENÍ 1885

Kdysi jeden pastevec pásl v močálech okolo Slaného stádo ovcí. Uviděl jezdce, jenž i s koněm uvízl v bažině. Vytáhl ho ven a zjistil, že je to král, kterému se splašil kůň. Jiří z Poděbrad ovčákovi daroval za záchranu jméno Zajíc Owčiarsky von Oskoberg, tři vesnice a erb s bílou lodí v modrém poli. Ty majetky a jméno Zajícové v průběhu staletí ztratili. Z temnoty času zbyl jediný potomek rodu Zajíců. Marie Zajícova. V roce 1885 se té děvečce narodil nemanželský syn, kterému dala jméno František. Když byl větší, ostatní na něj volali parchante. To proto, že jeho život vznikl jen díky momentálnímu chtíči sedláka Antonína Prowitzského, který se plnou měrou vystříkal do lůna hodné, nicméně prosté Marie. Ten život, který z toho vzešel, měl ale neskutečnou chuť k životu.

I přesto, že se mu ostatní smáli, i přesto, že jeho matka brzy po Velikonocích roku 1892 zemřela na tuberkulózu, i přesto, že jeho babička Anna Zajícova, která ho dál vychovávala, neměla ani peníze na jeho boty, takže ho každou zimu nosila na zádech přes metrové závěje sněhu do školy, i přesto, že Anna Zajícova roku 1898 zemřela a František Zajíc zůstal na tom velkém světě sám. I přesto, že ho pohůnci sedláka Prowitzského roku 1899 vypráskali ze statku v Horní Úpě na české straně Krkonoš, když přišel prosit o pár zlatých, přežil, fyzicky a psychicky zdráv, aby ho roku 1902 uvítala Vídeň. Založil si malé obuvnictví, které mu po dvou letech někdo vypálil, a pak se dlouho nic podstatného nedělo. Shodneme-li se na tom, že sbírání jablek v Itálii a pasení krav v Alpách není nic zvláštního.

Důležité setkání jeho života proběhlo až po návratu do Čech. Při přijímacím pohovoru trochu zalhal o svých zkušenostech myslivce z Alp, a tak ho přijali na jednu z hájoven schwarzenberského panství. Na dožínkách v Litochovicích potkal svou budoucí ženu Lidušku z Bohušovic. Zmocnil se jí po tancovačce, v seníku za hospodou, a už ji nepustil. Odvedl si ji do hájovny. Z toho spojení se narodil syn Josífek.

Ani si ho nestačil pořádně užít, neboť s úvodními výstřely první světové války byl ten muž s tuhým kořínkem odveden na frontu, kde zakusil hrůzy, kterého utvrzovaly v pocitu, že jeho životní šance a výhledy jsou proti všem, které viděl umírat, obrovské. Mimo jiné tu zažil setkání, které mělo jeho i všechna další pokolení rodu poznamenat na celý život.

Ten člověk se jmenoval Rudolf Prohaska. Byl to typ obyčejného suchara, takového, jaké potkáváme v kancelářích velkých úřadů. Tento skromný, pokorný, bohabojný, ale silný člověk byl založením vědec, což se mělo projevit až o mnoho let později.

Jaký směšný titul: vědec! Druhé tak patetické, protichůdně skromné slovo nebylo v lidské řeči vytvořeno. Jak směšný je v jejich hledáčku svět se stamiliony let vzniku, jak trapně omšelé jsou jeskynní malby, jak směšně pomíjivé římské impérium. Jak tragicky smutné je umírání statisíců lidí v osvětimských pecích, jak smutné je mlčení Boha na věčné otázky těch, co se udiveně a neodbytně ptají s hlavou zvrácenou k nebesům: „Proč?“

Vůbec nic nevíte. Plakal bych, ale směju se. Proč plakat, když se můžu smát. Je to zvláštní, že ani jeden z vás ještě pořád nic neví. Stejně jako to nevěděl Rudolf Prohaska, když se ocitl v zákopech spolu se Zajícem, co měl tak tuhý kořínek a blížila se mu Kristova léta, na skráních šediny, snad za ten nelehký život, který prožil. I teď v zákopech. Společně viděli umírat své kamarády a z hladu si jednu neděli udělali voňavou pečínku ze zasvrabené kočky.

Ale co bych vám povídal, zpátky k ději a lidským příběhům, které tak všichni milujete. Drama, neštěstí a smích.

Když Rudolf v polovině června ležel uprostřed na italské frontě v zákopu, v blátě, ve vzduchu plném rozkladu, kdy se povětřím

prodchnutým sirným zápachem moderních rakouských granátů a sladkým pachem dějících těl proplétal svist kulek, představoval si, že jednou odjede do Afriky léčit nevědomé domorodce. Tenkrát drzý Rudolf možná změnil miliardy let trvající usilování vesmíru.

Směju se, jak ohrozitelné je neohrozitelné, směju se, jak nešťastní můžou být šťastní, jak vědoucí mohou být nevědoucí, směju se, jak nikdo, opakuji nikdo nemůže nikdy uhodnout další písmena příběhu, který vidíme, i kdyby, a to zdůrazňuji, to byl samotný Bůh.

Zatímco Rudolf Prohaska snil, nezaregistroval stín nad zákopem. Jen František Zajíc si koutkem oka všiml pohublé tváře italského vojáka se stejně vyplašenýma očima, jako měli oni. Stejná zoufalost, která ho hnala na bodáky.

Až tady se v tom psacím maratónu zastavil, aby si samým vzrušením zapálil. Když si bral cigarety z kalhot přehozených přes židli, uviděl na nich krev. Vzpomněl si na toho bijce se zlatým zubem a vjela do něj zlost. Při psaní o zvláštní nenávisti, se kterou jeho praděd František Zajíc ubil svého protivníka, si představil obličej toho svalovce. Smrt italského vojáka potom popsal o něco naturalističtěji, než mu ji původně vylíčil děda.

František dal do toho skoku před Rudolfa všechnu svou sílu a energii. Taliánskou vojenskou blůzou projel bajonet. Ital měl rázem oči plné překvapení, že toto je snad konec jeho cesty. Krev vystříkla Františkovi do tváře. Něco ho rozlítilo, jako by se v něm probudila neznámá šelma. Italský voják dodýchával v blátě, ruce podivně zkroucené, zaťaté do bahnitého srázu. Nebylo potřeba žádného dalšího činu, snad jen výstřelu z milosti. Nikdo se už nedozví, co vedlo Františka k tomu, aby vojákovi vší silou vyrazil pažbou zuby. Rozsypaly se jako korálky v té špíně války všude okolo. A i když v té chvíli měl Prohaska Zajícovi spíš poděkovat, že mu zachránil život, zařval: „Ne! Nejsme prasata!“ Ale František jako by ho neslyšel, dál a dál mlátil pažbou do té krvavé kaše, co byla ještě před chvílí obličejem, než se ozvalo křupnutí a pažba povolila. Ulomila se hned u kovové hlavně. Jenže Zajíc v té chvíli zešílel a tou hlavní propíchl bolestí řvoucímu Italovi poslední vidoucí oko. Až pak se ten řezník, který předtím ani mouše neublížil, ve svém běsnění zastavil a bylo mu hrozně, jako by tam v tom blátě ubil sám sebe.

Bylo mu hůř, než když se vrátil z dovolenky od své ženy Lidušky a syna Josífka a viděl polského kamaráda Stanisławského, jak znásilnil jednu starou paní. Když se na ní po Polákovi vystřídali další chlapa z roty, její černé oči už jen klidné a vyrovnaně hleděly k nebi. Zajíc se tehdy pozvracel, i když se toho nezúčastnil.

Ale teď, po smrti toho Taliána, to bylo mnohem, mnohem horší. Jako by se najednou ocitl pod zvratky celé téhle smrduté války. Už tenkrát František zemřel. Už tenkrát prohrál souboj o svou duši, a ne až o pár dní později, kdy ho napadlo, jak z toho pekla uniknout. Mladý Zajíc vymyslel, že si s Rudolfem každý ustřelí kus končetiny, aby se z té válečné vřavy dostali. Nejdřív si ustřelil pár prstů na pravé noze. Pak bolestí zakaleným zrakem spatřil, jak Prohaska, mířící si na palec levé ruky, zavřel v očekávání té rány oči a trochu se předklonil před ústí zbraně. František vymrštil ruku, aby mu odstrčil hlavu z dráhy kulky. Rudolf se lekl, a jak se kácel dozadu, křečovitě sevřel zbraň, která vystřelila.

Každé neštěstí, kteréž proti osudu odčiněno budeš, vrátíš se v desetkrát větší síle na toto pokolení a falešného proroka stihneš trest v pokolení sémě jeho. Čeho, pro slávu boží, a navěky. Ptáte se, proč tak neskutečně blábolím?

A propos, abych nezapomněl, i tento František, jemuž můžeme pro tuto chvíli říkat zachránce, umřel pár okamžiků poté, co mu kulka vyrazila mozek z hlavy a on plival krev na blonďatého vojáčka s plachýma očima i jistým překvapením ve tváři a ptal se ho: „Rudolfe, že neumírám zbytečně?“

Mladý Prohaska, protože tak moc, tak silně věřil v život, který ani po smrti nekončí, mu odpověděl, že ne. Až když František Zajíc vydechl naposledy, hořce se rozplakal. Hodinu poté trefila při čekání na další rozkaz k útoku Rudolfa Prohasku s třepina italského dělostřeleckého granátu, a tak ho i s vychladlým Zajícem dopravil vojenský Červený kříž do týlu. Františka do masového hrobu a Rudolfa do polní nemocnice.

Co bylo platné, že ho tam ošetřovaly obětavé mladé řádové sestry v bílých škrobených čepcích, když on měl v hlavě pořád ty mrtvé, široce otevřené oči Františka Zajíce, které na něj hleděly mezi kapkami deště, když se probral v zákopu z bezvědomí. Jako by se pořád na něco ptaly. Rudolf Prohaska jim znovu vyprávěl své sny o Africe, o léčení lidí v misiích, o vědeckých pokusech, dokud je mezi ostnatými zátarasy v polovině svahu kopce Montella nenašli vojenští lapiduši.

Po válce přišel Lidušce z Vídně balíček. Byla v něm urvaná výložka, doklady, Liduščiny dopisy adresované Franzu Zajícovi, vojínovi 24. střeleckého pluku, pramínek jejích vlasů převázaný stuhou a společná fotografie dvou vážných či spíše vykulených rakouských vojáčků. Nad Františkem křížek, datum a nápis Piava. Úplně na dně ležely peníze, osm tisíc, což bylo v té době hodně, a dopis. Prohaska v něm děkoval za záchranu a líčil okolnosti smrti svého statečného kamaráda. Jen o tom italském vojákovi, kterému Zajíc rozsekal tvář na kusy, se nijak nerozepisoval. Též sliboval, že svůj život nepromarní, že František nezemřel nadarmo. Psal i o Africe, že tam jede pomáhat na misii léčit lidi. Další léto od něj přišlo na hájovnu špinavé a otrhané přání k Vánocům až z Portugalské Guineje.

A to je tak všechno.

David nemohl tušit, že té noci v Churchillově ústecké ulici, na dohled od redakce magazínu Svět, spadl pod tíhou alkoholu mladý muž do pouličního výkopu a na místě si srazil vaz. Nic, jen to trochu luplo a byl zase klid. Pouze svit lampy se odrážel od zlatého zubu toho nešťastníka.

A život v tom městě, kontinentu, světě se nezastavil a plynul za neustálého koloběhu mraků okolo Země dál.

NA LEDĚ

Další večer musel Prsatý muž znovu psát. Dědovy příběhy ho fascinovaly. Tentokrát se mu ale nepsalo tak snadno jako minule, čím víc se snažil, tím to víc nešlo. Nechtěl nic zkazit, a tak pořád přepisoval. Temná oblaka mezitím přinesla noc a on by dal nevím co za to, aby dokončil aspoň jednu kapitolu. To jediné mu připadalo důležité.

Do toho trápení zavolala kamarádka Pavla, že mu vezou slámu. Vyšel z chalupy, aby vyvedl koně, jehož stáj byla zároveň vstupem do stodoly. Zaváhal, neboť včerejší mokrý sníh se proměnil v ledovku. Odehnal tu myšlenku pryč a vyvedl Hermína, starého valacha, kterého si pořídil, když začal kvůli psaní knihy bydlet na chalupě.

„Jdi krok,“ zašeptal mu a sevřel ohlávku.

Kůň vyšel klidně, ale jak mu uklouzla na mírném svahu první noha, zjančil. Divoce hrabal předními, až začal tancovat na všech čtyřech. Jak padal na zadek, vymrštil hlavu tak, že David, jak ho držel, odletěl pár metrů stranou. Kousek od něj se vzduchem mihla kopyta. Kůň dopadl, pokusil se vstát, ale na té klouzačce padal a zase vstával jako v příšerném panoptiku.

Plný úzkosti, aby si kůň nezlomil nohy, na něj David hlubokým hlasem řval: „Prr, prr!“ Vyplašené zvíře se ale znovu pokoušelo vstát. Přiskočil k němu, zalehl mu krk a šeptal: „Hou, hou.“

Bál se, že Hermín spadne z terasy pod stájí. Co má dělat? Zoufale hledal odpověď na svou otázku.

Dojde do stodoly pro seno pod nohy, aby mu to tolik neklouzalo. Jenže jak se zvedl, Hermín za ním otočil hlavu a pokoušel se ho následovat. Jen sebou s žuchnutím praštil o něco blíž k terase. Strachy bez sebe si k němu David lehl a uklidňoval ho. Po pár minutách ho roztřásla zima, a tak si chtěl sednout na bobek. Jenže zároveň s ním se zkusil zvednout i kůň. Rychle si k němu lehl zpátky. Hermín byl úplně odevzdaný. Začal padat sníh, a jak se sněžné vločky snášely k té samotě uprostřed lesa, viděly dvě tmavé siluety osamělých zoufalců na bílém sněhu. Prsatý muž se bál, že kůň na ledě prochladne. Hladil ho na čele, až postavil uši, i když ležel na zemi. Šeptal mu: „Hermínku, neser a nevzdávej to.“ Kůň pohnul hlavou a podíval se na něj velkým tmavým okem. Jak ležel, zrcadlil se mu v zorničce měsíc.

David jako by v tom oku na chvíli zahlédl celý vesmír.

Doufal, že Pavla dorazí co nejdřív. Nechtěl Hermína ztratit. Plakal a proklínal sám sebe jako špatného pána. V tom okamžiku mu připadalo, že neexistuje nic důležitějšího, než aby všechny živé bytosti okolo něj byly šťastné. Byla to jeho malá soukromá modlitba. Ať Hermín přežije. Zvíře, o kterém nikdy tolik nepřemýšlel jako ten den. Až když něco ztrácíme, uvědomíme si vlastně co, běželo mu hlavou. Leželi vedle sebe na sněhu a on si říkal, že na to nikdy nezapomene.

Pak přijela Pavla ještě s kamarádem a on křičel, ať na ně nesvítí baterkami a přinesou slámu pod koně. Podestlali ho a pomohli mu vstát.

Když už v noci seděl zpátky u stolu, pořád mu bušilo srdce a v hlavě měl prázdno. Vzal si tužku a napsal příběh, jenž člověka napadne, když na nic nemyslí. Tentokrát ho neděsila žádná hlava, ale ruka přece psala dál jakoby sama od sebe příběh o Josífkovi, synovi Františka Zajíce, i Quidu Schmidtovi a jeho koni. Šlo to tak rychle, že se ani neobtěžoval vymýšlet mu jiné jméno, než měl jeho kůň.

KŮŇ SE TŘEMI JMÉNY

Rok po tom, co krev z mozku Františka Zajíce tak nešťastně ulpěla na uniformě Rudolfa Prohasky, kníže Schwarzenberg hájovnu i se statkem v Tatimerzi prodal. Statek dole v údolí koupil český hospodář, nějaký Čížek. Hájovnu pod vrcholem Susanbergu, kde zatím žila Liduška Zajícova se synem Josífkem, koupil zase nějaký Quido Schmidt, divný jednooký patron. Než se nastěhoval, přijel se z Bíliny na bílém valachovi s černými puntíky podívat na dům, ale to jen pro pořádek, protože hájovnu znal, a domluvit se s tou vdovou po nějakém Zajícovi.

V předsíni vyzdobené trofejním parožím z knížecích úlovků spatřil pečlivě sbalené ranečky, na kterých si hrál plavý chlapec, a v útulné kuchyni přetopené od kachlových kamen uviděl ve dvou kameninových koflících černou kávu z cikorky a na stole. jako by paní Liduška někoho čekala, bělostným, cukrem posypanou vonící buchtu.

„Grüss Gott, vážená vdovo,“ spustil rozevlátým sudetským nářečím. „Koho čekáte?“ ptal se bodře, aby zmírnil zprávu, kterou přinášel. Co to je osud, co Bůh a co naše chtění? Pomalu se otočila od regálu ve špajzu, kde třídila věci, co si s sebou vezme a co tu zanechá, stejně jako před lety, když se stěhovala sem do čarokrásné krajiny Českého středohoří za mladým Františkem Zajícem, který měl v sobě takovou zvláštní jiskru. Slyšela ten pozdrav i tu otázku, ale jako by se bála, vešla do té cimry pozpátku, protože za sebou zavírala staré dveře. Jak se otáčela, jí samotné připadalo, že to trvá věčnost, vzpomněla si na minulost, na Františkův smích, let

krahujce v oblacích, to vonné léto, kdy se v seníku po dožínkách milovali, a trochu horce se usmála, jako by spatřila i budoucnost, a s tím krásným trpitelským úsměvem, jaký se urodí jen jednou za pár let na této Zemi, ji Quido uviděl. Četl v něm bolest i úlevu. Vdova Zajícova chvíli mlčela, než našla německá slovíčka: „Sedněte si. Buchtu mám pro sousedku, má se stavit na poslední drb, než odjedu,“ usmála se Liduška podruhé, ale už to byl jiný úsměv, cis tě úlevný. Ten muž se jí líbil. Možná se s ním dohodne, že by tu do sklizně zůstala i se synem na výpomoc.

Sousedka nepřišla. A tak spolu u té kávy s cikorkou dlouho seděli a nikdo, skoro nikdo se už nedozví, co si té noci povídali.

Malého Josífka poslala spát, a než mu dala pusu na dobrou noc, udělala mu na čelo zvlášť významně křížek a pomalu s rozmyslem odříkávala: „Andělíčku, nás strážníčku, opatruj naši dušičku, opatruj ji ve dne v noci, od nemoci, od zlé moci.“ A přikryla svého syna až po uši, snad aby opravdu nikdo neslyšel slova, která budou tu noc pronášet. Jako by se bála, že všechno, co člověk řekne, mu jednou bude spočítáno.

Jisté však je, že druhého dne, čistého rána, rozbalila těch pár uzlíčků, co od modrobílé parádní dlažby nasály vlhkost toho domu blízko u lesa. A věci, nádobí i prádlo, opět vyrovnala do spíže a malované almary s letopočtem 1757 Miniaturní sošky Panny Marie i Pražského Jezulátka vrátila do starých pozic, které prozrazovaly obrysy z narychlo utřeného prachu ve výklenku v zimním pokoji.

A staré hodiny tam od té doby odbíjely půl a celou společně pro Lidušku, Quida i Josífka, který mezi nimi rostl jako břečťan, chvíli sem a chvíli tam, jak mluvíval češtinou nebo sudetským nářečím. A krahujci se teď nad jejich hlavami vznášeli pro ně všechny. Léto

je rok co rok zdravilo sluncem.

Až v roce 1938 dostal ten podivný bezčas spád a henleinovci volali na Josífka: „Du tschechischer Sauhund!“ Jak se o tom starý Quido dozvěděl, zrudl, a ač jinak nemluvný, nadával. Tehdy ho Josífek viděl poprvé rozčileného.

„Parchanti jedni německý,“ říkal směšně protaženou němčinou, kterou se mluvilo kolem Ostrého. A doplnil česky: „Pitomý, hloupý blbeček, ten fracek, co ti nadávat. Co ty neumíš,“ a bouchl do stolu, „bránit sebe?“

Josef, teď už čtyřiadvacetiletý, ale vypadající sotva na dvacet, křikl německy: „A co vy mi máte co radit?“

Ranil ho tenkrát tou narážkou, že ho Quido jen vychovával, ale nebyl jeho pravý otec. Hrubé slupky svého otčíma se tím tolik nedotkl. Vypadalo to, že přes tu jeho hroší kůži se toho moc nedostane.

Podruhé ho nevlastní syn viděl rozhněvaného za pár let v zimě. To přišel soused Čížek, co koupil statek v údolí, za Schmidtem, aby mu prodal pole pod hájovnou. Prý až válka skončí, stejně bude muset odejít, a bez peněz. Jenže takové vyžírky a hajzly Schmidt nesnášel. Hnal ho z přístavku do chumelenice svinským krokem, až Čížkovi spadla čepice do sněhu. Však se o tom v Tatimerzi dlouho povídalo.

A co se toho nacrkalo u draní peří o zimních nocích zavátých bílým sněhem, jenž vždy překryl lásky minulého léta v Josefově mozku tak spolehlivě, jako asfalt dvacátého století zaplnil dřívější cesty poctivě z kamení a štěrku budované. Cesty pro život, jak říkal starý Quido. A tak Josef, koketující s Gertrudou od starého Müllera, skoro jen jako legendu slyšel životní příběh svého otce Františka, válečného hrdiny, který pro pobavení, ale jen když tam nebyl Quido, vyprávěla Liduška sousedkám do peří.

A co byste od takového chlapce chtěli? Svého otce ctil jen z ladných historek u draní peří. Jak měl potom respektovat přísného, ale slušného otčíma Quida Schmidta? Byl na něj hrubý a utrhoval se, protože cítil hradbu mezi jeho a svou krví, tolik jinou. Ale koníčka jménem Minus, který se Schmidtem přišel na hájenku a jemuž v dobrém rozmaru Quido říkal „Herr Minus“ a jeho

maminka hezky po česku „Hermínku“ a on „Harry“, tak toho miloval. I když jim ten kůň se třemi jmény ke stáru zchroml a Josífek už na něm nemohl jezdit, dál za ním chodil, přilepšoval mu, tu jablkem, tu mrkví, a drbal ho na krku. Často ho vyvedl na pastvu, lehl si kousek od něj do trávy a díval se, jak po obloze rychle plují mraky a krahujec vyvádí mladé a učí je letu střemhlav. Byly i jiné hezké chvíle, třeba právě konec jara dalšího roku, kdy meruňkový sad rozkvetl takovou silou, že Liduška po dlouhé době plakala. Z té nádhery, která nás obklopuje a v níž je možná i samotný Bůh. Kde byl v té chvíli Ďábel, nevím, jisté však je, že v podstatě se celá válka hájenky u lesa skoro nedotkla.

Snad až do té chvíle, než vojáci odění v černých uniformách SS, to byli jiní hoši než ti z wehrmachtu, zřídili kousek od toho jejich ráje malý pracovní tábor; kde drželi dvanáct polských a francouzských zajatců, kteří pomáhali v místním lomu těžit čedič. Mezi těmi ubožáky byl i blonďatý Pierre jen o málo starší než Josífek. Světlé vlasy a modré oči ani v nejmenším neprozrazovaly Francouzovu židovskou krev. Když lom stál, přidělovali vojáci zajatce na zemědělské práce do jednotlivých stavení. A když tenhle mladý Pierre jednou pomáhal tehdy tuším již padesátileté Lidušce ve stodole, zmocnil se jí tak neočekávaně, že se chvíli nebránila, než začala tlouci vrásčitými pěstičkami do lněných smradlavých hadrů, které zakrývaly jeho chlupatou hruď. Až ty rány přešly v malé drobné bušení a z něho do vášnivého, ale pomalého hlazení jeho rukou, uší, vyhublého břicha. Sama nevěděla, je-li to z mateřské lásky ke stejně starému muži, jako byl její syn, či ze soucitu, nebo velmi zvláštního pocitu, jako by toto měla být poslední leč, která odtroubí honitbu plnou pozemských slastí a vášní jednou provždy. Jejich milování bylo dychtivé, se zavřenýma očima, jako by se navzájem klamali, letmé, horké a spěchající.

Potom si jenom spustila sukni přes spodničku, kterou jí ani nestačil sundat. Jeho pot a mužství, tak sprosté, vonělo a zapáchalo v ní a na ní. Strašně se styděla, a tak jen jako tenkrát, když ji František, nebe mu dej klidné spaní, jako mladé děvče povalil na seníku, aby tam zplodil dalšího nositele osudů jejich rodu, Josífka, i dnes Liduška vyběhla se sklopenýma očima z té stodoly, jako by tam chtěla zanechat svůj stud. Pokaždé, když Pierre pracoval na statku, se pro ten stud do stodoly vracela a znovu a znovu ho tam nechávala, když bylo po všem a oni jen tak sípavě seděli naproti sobě a beze slov, protože ani jeden neuměl řeč toho druhého, si tak zvláštně hleděli do očí.

A právě ty oči, na které Josífek tak žárlil, ne na samotné milování, jehož byl jednou, když šel pro ohlávku Hermínovi, nechtěným svědkem, ho přivedly nepochopitelně až před Quida, který ho bez hlesu vyslechl. A svým jedním okem jen tupě zíral na zašlou rozrýpanou dubovou desku starého stolu. Ne v ten moment, ale až mnohem později se mu v hlavě zrodil ten strašlivý plán, který zmařil až konec války, kdy strážní převážející vězně zpět do Terezína, nechali díky své ochabující ostražitosti utéct nějakého Poláka, a Pierra, poté co je odvedli do dobytčáků železničního transportu.

A mladý naivní Pierre, příliš romanticky vděčný, se přišel s paní Zajícovou rozloučit. Ale jak tak přicházel, on, bláhový pomatený Francouz, z údolí přes les okolo starého rozpadlého posezu, uviděl ho pětašedesátiletý Quido, jenž pracoval nad polem, přes které se zajatec teprve chystal běžet.

Spatřil ho Josífek a mlčky se zeptal Quidova jednoho oka. Nebylo třeba žádných řečí. Quido na nevlastního syna spiklenecky přivřel své jediné oko a sáhl do stoku pro zapíchnuté vidle. V tu chvíli vyšla na balkon, ze kterého schwarzenberský kníže jednou střelil parádního dvanácteráka, zaléváním muškátů zaneprázdněná Liduška. Spatřila tři ze čtyř mužů svého života. A zatajil se jí dech. I nebeští koně, shovívaví k její malé dušičce, zastavili spřežení času. Jen krahujec se skoro nehybně vznášel nad onou mlčenlivostí věků, která od nepaměti ležela mezi kopci krásného Středohoří. Připadalo jí to jako věčnost a její srdce v sobě udrželo výkřik, kterým by asi nepomohla žádnému, a tak jen tiše skousla spodní ret. Ve chvíli, kdy se Quidovy a Pierrovy oči setkaly, prokousla si ten ret a crčivé teplo jí konejšivě zaplavilo ústa. Quido, plný mužské ješitnosti, šel vstříc mladému blouznivci rozhodným a pevným krokem.

K velkému Pierrovu překvapení však z něj najednou oko starého muže sklouzlo a zadívalo se do údolí. Tam, daleko v rašícím obilí, postupovala rojnice vojáků se samopaly za zajatcem, který se místo na teplý jih vydal vstříc jisté, ale romantické smrti. Potom Schmidt, místo aby zabodl vidle do toho, jenž mu zneuctil ženu, jen německy, čemuž Pierre nemohl rozumět, křikl: „Ještě jsme neskonali!“ Francouz to přesto pochopil, stejně jako pokyn, aby se schoval do stohu. Byla to totiž řeč lásky a nenávisti, jediný jazyk na této Zemi, kterému rozumějí úplně všichni. Byla to věc pouze jejich cti, žádní vojáci v tom neměli hrát svou osudovou roli.

Josífek si pak až do svého stáří pamatoval, kterak přišli esesmani až k jeho nevlastnímu otci a on se jen bodrou sudetskou němčinou podivil, že jim utekli dva zajatci. Zároveň zaregistroval, jak si jeho matka na balkoně ulehčeně oddechla, že to bylo slyšet až ve vzdálených Lovosicích, a tak nějak zvláštně, plná obdivu, se usmála na svého jednookého krále. Jenže mladý netrpělivý Pierre vyskočil ze stohu příliš brzy a přeběhl silnici zpět do ječmene ve chvíli, kdy si jeden voják otočený k poli zapaloval cigaretu. Josífek si později, o mnoho let později, když se ho na to jeho vnuk ptal, nemohl vzpomenout na žádná slova. Jen mu před očima běžel mnohobarevný zpomalený jilm, kdy v krásném podvečerním slunci kličkoval pravý zajíc lidské touhy, zvláštně osamělý, a za ním tmavé postavičky, které v krátkých dávkách pálily po onom nešťastníkovi. A on padal a zvedal se a utíkal a zase padal celý zakrvavený, a když na to Josífek vzpomínal, slyšel jen těžkou Wagnerovu hudbu, zcela nevysvětlitelně žádné výstřely, jen těžké tóny, které stoupaly jako otázka k samotnému nebi. A ten mladý Pierre skoro celý rozstřílený znovu a znovu vstával, dokud úplně neklesl mezi úsměvy těch vojáčků, co, ač nebyla sezona, si udělali hon. Dlužno dodat, že pár týdnů potom válka skončila a do českého pohraničí přijeli prozáření Češi uloupit si zpět to, co jim válečné roky vzaly. Někteří vlastenci, jiní loupežníci, mezi nimi i jakýsi starousedlík, který se k té hordě přidal a drancoval sudetské domy s nimi, i když byl z Velké Tatimerze, jakýsi čížek, Čech jako poleno. Můžeme se divit, že se mu líbila Schmidtova pole, tak úrodná i ve třicátém sedmém, kdy bylo sucho? I přijela česká horda s Čížkem do hájovny u lesa. Sebrali starého Quida na udání onoho Čecha

z Velké Tatimerze, že on, fašista, zabil francouzského zajatce z prachobyčejného fanatismu. Josífka zavřeli do prasečího chlívku. Marné vykopával dveře. Soud proběhl rychle. Jak Schmidta povalili s pohlavky a kopanci na zem, řvali: „Ty německý prase!“ Kopali ho do hlavy a Liduška omdlela.

Konečná odplata proti Němci měla být ale vykonána puškou v lomu, okamžitě, bez odkladu. Když ho na korbě auta svázali řetězem, který možná zbytečně snaživě přinesl ze stáje Čížek, Quidova duše se už dávno vydala za krahujcem. Co na tom, že se ještě hýbal, když ho shodili z náklaďáku a opřeli o stěnu lomu.

Jeho jedno oko už to dávno nevidělo, jako nemělo vidět tu nastupující novou dobu, tu šílenou, co se drala z nitra země všemi póry na povrch tak horlivě, tak spolehlivě jako láva z Vesuvu, co před mnoha sty lety pohřbila všechno. Neptejte se proč.

Jak by řekl Quido: Život je vzdušný vír, který někdy zvedá prach u cesty, po níž jdeme.

A stejně jako po ní došel starý Quido, dorazil na její konec i Hermín, kůň se třemi jmény. Někdo tvrdí, že stářím, Josífek, že se přežral vojtěšky, ale já říkám, že žalem.

Když si tu kapitolu po sobě David Zajíc četl, pokaždé se mu u jména Quido vybavil obličej Tomášova táty. Proboha, proč zrovna jeho? Vždyť ho skoro neznám. Zatrnulo mu, že by se snad měla naplnit ta zvláštní věštba.

Pár dní nato si ho zavolali na policii kvůli Rossmannovi, a tak na to celé zapomněl. Pro změnu mu hlavou vířily zase jeho dluhy.

ZATMĚNÍ

Zatímco byl Zajíc u výslechu, dozvěděl se Beránek, že si jeho tátu nechají v nemocnici, kam šel původně jen na kontrolu, protože měl neustále svíravý pocit, že potřebuje na velkou. Když se s ním Tomáš loučil, srdce mu v hrudníku létalo jako vyplašené ptáče. Bylo mu líto toho velkého opotřebovaného tátova těla i rtů, které se skoro neslyšně pohybovaly. A bylo mu také líto sebe sama, Tomáše Beránka s vyplašeným srdcem, jehož v jednom měsíci před pěti lety málem opustili všichni nejbližší.

Nejdřív zemřela máma s břichem prožraným rakovinou a vodnatýma nohama. O tři dny později se sestřenice dotkla zásuvky a málem shořela. Po dvou týdnech odešla, snad smutkem, i babička.

Tomáš Beránek tehdy brečel, až mu tváře nabobtnaly slzami a zrudly. S odstávajícíma ušima a rozcuchanými vlasy, protože ho v té době nic nezajímalo, vypadal na babiččině pohřbu jako zmlácený a opuštěný pes.

Teď se cítil stejně. Strašně se bál od otcova lůžka odejít, a když už sebral sílu, vrhl se na lékaře procházejícího kolem.

„Co chcete?“ obořil se na něj doktor, jako by si ho při vizitě nevšiml.

„Prosím vás, můžu se zeptat, jak to vypadá s mým tátou?“

„S jakým tátou?“

Idiote, pomyslel si, asi s mým, co mě udělal, co mě bral na procházky a přivezl mi z vojenského cvičení krásnou bílou plechovou sanitku na setrvačník, chtělo se mu zařvat, ale jen pokorně hýkl své příjmení. Ten bílý pták se otočil a skoro za chůze, které Tomáš nestačil, jen pobouřeně štěkl:

„No, co vám na to mám říct? Šest z deseti na to umře a zbytek tu zůstane tak pět let.“

Nevěděl, co má dělat. Zůstal bezradně stát. A stál tam dlouho a bylo mu jedno, že pláče a okolo chodí lidé. Slzy nekanuly, ale tekly souvisle v jednom potůčku a už nebolely, jako by vyplavovaly všechnu bolest, smutek a špínu.

Čtrnáct dní po operaci si vzal tátu na revers. Ten to nechápal a trochu popletený ze všech tišících prášků se venku na parkovišti ještě otáčel zpátky k nemocnici. Až v autě mu Tomáš řekl, že má pro něj překvapení. Ve městě neodbočili domů, na bílé sídliště ve stráni, ale jeli k řece. Nad Labem zrovna letělo hejno racků směrem ku Praze. Tomáš se usmál, stiskl volant a s pohledem upřeným před sebe, aby otec neviděl jeho oči, řekl: „Nejdřív pojedem za těma rackama do Prahy, potom do Brna a pak na Balaton, protože určitě letí tam.“

Otec, ještě napuštěný uklidňujícími jedy, spokojeně pokýval hlavou a přitom si držel rukou břicho, na kterém ho studil sáček, do něhož pravidelně odkapávaly jeho výkaly. Styděl se za to.

Tomáš pokračoval: „Bude tam takový zatmění Slunce, jaký leckdo neuvidí za celý život.“

Chtěl dál povídat, ale radši pustil hlasitou hudbu. Tolik mu toho chtěl říct, ale cítil slanou chuť na rtech, a tak mlčel až do Brna, kde otec usnul.

Další den přišla od Balatonu Prsatému muži textová zpráva:

JE KRASNY VIDET TATU, JAK SE SMEJE. ZATMENI BYLO TAJEMNE A MRAZIVE, NAJEDNOU NASTALA TMA A TICHO.

Když to Prsatý muž dočetl, cítil se hezky, ale taky smutně. Magazín Svět jim proklouzával kvůli dluhům mezi prsty do klína Rossmannovy firmy, a navíc ho zase kvůli Michalovi vydýchali. Nikdo nevěděl, kde je a co s ním je. Posledním hřebíkem byl pro Zajíce dárek, ležící na Beránkově stole v redakci. Kniha o Japonsku, v níž bylo Tomášovou rukou vepsané věnování:

„Tak moc, tak hodně. bych to nikomu nepřál jako tobě, aby ses na chvíli nechal odvát do krajiny tajných přání a navštívil své Japonsko s tichými zahradami starého Kjóta, kde meditují nejen mniši, ale i obyčejní lidé jako my. Jednou se tam určitě podíváš, tak abys o něm věděl něco víc. Jsi pro mě ale neobyčejný táta, takový, který se potká jen jednou za život. Sice bručoun, ale rovný jako koleje, po kterých jsi za mnou přijel do Roudnice na zámek, kde se občas rozbrečí i chlapi. Ale je pravda, žes na mě dovedl pěkně houknout jako ta sanitka na hraní, kterou jsi mi tenkrát přivezl z vojenského cvičení a já jí tvrdošíjně říkal autodus místo autobus, vzpomínáš? Nebo jak jsem tě tenkrát na horách (na kterých jsi mě naučil lyžovat) špehoval, s kým tancuješ? Prostě jsem se jako malej kluk bál, aby takovýho správnýho tátu mojí milovaný mamince někdo neukradl. Protože kdo bych bez vás byl? A tak se drž a brzo se uzdrav.

Tvůj Tomáš.“

MĚSÍC

Měsíc nevzrušeně plul nad ponurými mraky, které se ostře rýsovaly proti zvláštně bleděmodrošedé obloze, jež osvětlovala přízračným světlem všechny ty holé stromy s pokroucenými větvemi, směřujícími strnule jako uprostřed modlitby směrem k nebi. Konec podzimu nesnášel. Jeho žena naopak milovala ty stříkance oranžové, zelené a červené, které se v plynoucím čase slévaly do jedné ohromné žluté řeky, která v říjnu zaplavovala ještě zelené louky mezi bučinami Malé Tatimerze. Podzim ještě pro tu barevnou krásu trochu toleroval, ale čas těsně před příchodem jara byl strašný. Kdyby nevěřil v jeho příchod, oběsil by se rovnou na těch holých stromech, které teď míjelo jeho auto.

Dupl na plyn, auto vyrazilo a on se podíval bočním okénkem vzhůru. Měsíc také zrychlil, ale pořád tam plul. Výsměšný a tichý. Jasně viděl jeho krátery a pohoří. Prudce strhl volant svého luxusního auta, aby neprorazil brlení a nesjel do Labe, ze kterého se trhaly cáry mlhy. Jaké by to bylo, utopit se v ledové řece? Chtěl přemýšlet dál o tom, jaký je ten poslední pocit, ale měsíc, jakoby plný magnetických sil, mu skoro proti jeho vůli otočil hlavu. Jako by ten bílý kotouč už od věků toužil po pozornosti. A tak ho David Zajíc znovu zahlédl, velký a němý. Najednou z něho šel strach. Velká světlá koule s drobnou kresbou.

Uvědomil si, že takhle před pár hodinami plul měsíc i nad pralesy na ostrově Siberut. Zítra se k nim zase vrátí. Vzpomněl si, co mu šaman Aman Lavi říkal o tom, jak si každý člověk musí hýčkat svou simagere, duší, protože jinak odejde z jeho těla. Tady, v chladné střední Evropě, kde už dávno moderní doba vytrhala zuby víře a mýtům, by to u lidí asi vzbudilo jen shovívavé pousmání.

Jsme neznabozi, řekl si David Zajíc. Šéfredaktor a vydavatel časopisu Svět. Najednou mu bylo lhostejné, že řídí tolik lidí, tenhle poslední dokonalý typ saaba. Neuspěl, blikalo mu hlavou. Vzpomněl si na manželku i dceru, všechny včerejší i dnešní schůzky v poklusu, o peníze a čas.

Zastavil u krajnice a vyzvracel všechno, co do sebe nasál v těch dnech, měsících a posraných rocích. Rocích, kdy už nemohl dál, ale také se miloval na teplých plážích hned poté, co spořádal humra na majoránce a štědře ho zalil piňacoladou z bílého rumu.

Zvracel své dluhy, blinkal úzkost a samotu uprostřed lidí, žlutou motorku se třemi koly, prochlastané dny, večer za večerem do zavíračky v Tlusté Lole i let vznešeného krahujce včera ráno nad Českým středohořím.

Zvracel tak, že ho bolely panty sanic, dusil se svou vinou a žaludek mu rumploval vypitými giny s tonikem, kterými zaléval tíseň i jídla v noblesních restauracích, která v obžerství načal, ale nedojedl. Krkal své sny, marnost i touhu, prázdnotu i naději.

Podíval se nahoru. Měsíc tam pořád byl. Otřel si kapesníkem ústa, i když i potom stále cítil kyselost svých zvratků, které ležely v seschlé trávě u pangejtu a kouřilo se z nich. Jak barevný abstraktní obraz od malíře nové vlny. Spolykal svět, a vyzvracel jen horkou lávu. Pálil ho žaludek.

Varovně vztyčil prst proti měsíci a shrnul všechna svá obvinění: „Já ti na to seru! Rozumíš? Seru!“

Opřel se o vůz. Ještě jednou zašermoval rukou k obloze a zařval, neřeknu vám, jestli na měsíc, Ďábla nebo Boha. Všechno to hulákal tak rychle: „Dej mi znamení, že mě slyšíš! Nebo ti na to kašlu! Slyšíš?! Vyzývám tě! Vyzývám tě na souboj!“

Hrozil svou směšnou ručičkou do noci a řval. Znovu a znovu. Prskal těch pár slov nejen za sebe, ale i za spoustu dalších lidí, tak silná byla jeho nenávist. Od úst mu odlétávaly otrávené kapičky, jako by byl had a jeho sliny jedem. Zalykal se.

S pocitem bezmocné nenávisti a přicházejícího klidu usedl do elektricky vyhřívané sedačky z černé kůže. Zhluboka dýchal. Vracel se mu nadhled a síla. On je přece vládcem svého života, ne nějaké okolnosti sebevíc přející nebo nepřející. Všechno nějak vyřeší, i toho podělanýho Rossmanna, dluhy, všechno. Urovná to s Alenkou, bude se víc věnovat Veronice. Všechno to nějak půjde.

Smířlivě pohlédl na měsíc. Trůnil tam bez zájmu v průrvě mezi mraky, pevný a jistý si svým neměnným postavením.

„Do prdele,“ ulevil si pro sebe David. Řekl to svým obvyklým hlasem, co zalétal často tak vysoko, že v nadoblačných výšinách nabubřelosti a pýchy mohl potkat jen svůj osud.

Chtěl důkaz, že je život vážná hra? Chtěl? Tak jsem mu ho dal. Ptal se snad někdo paní Jobové na její názor? Neptal!

Tu noc se nechápavý Zajíc posadil ke stolu a téměř proti své vůli napsal další pokračování příběhu. Jak tomu mohl věřit? Že může svou knihu diktovat světu, sobě, a nezaplatit přitom božským lóžím? Nebo si opravdu myslel, že když bude psát z minulosti, nenaplní se podmínka jeho smlouvy, že všechno, co napíše, se splní?

Ráno, když se osprchoval, zazvonil telefon. Volal mu Tomáš, že potřebuje půjčit auto. Snažil se ovládat, ale i v telefonu cítil David v jeho hlase něco uplakaného.

Pak to z něj vypadlo: „Musím odvézt nějaký příbuzný na pohřeb. Umřel mi můj milovanej táta.“

Zajíc pomalu položil sluchátko, jako by se bál jakéhokoli zvuku. Tak tu knihu o Japonsku už mu nedá, napadlo ho. Zůstal bez hlesu sedět. Nejraději by zatemnil všechna okna a zastavil čas na rozmyšlenou. Ale právě teď začaly hodiny tikat ukrutně rychle.

PTÁČKOVÉ

Během pohřbu usilovně přemýšlel, zda smrt táty Beránka nezavinil on. Svěřit své obavy Tomášovi se ale odvážil až po pár dnech. Řekl mu to u něj v kanceláři. Všechno o psaní i o té kapitole. Jak mu obličej jeho táty naskakoval v paměti, když psal o Quidovi. Tomáš celou dobu, co ho poslouchal, schovával obličej v dlaních.

Prsatý muž domluvil: „.a tak jsem se tě chtěl jen zeptat, jestli mi odpustíš.“

Tomáš zvedl hlavu. Nevěřícně se na něj podíval: „Nevyšiluj. To je jasný, žes mýho tátu nezabil. Měl prostě raka. Ale jestli mě budeš těma blbejma kecama dál drásat, tak to možná práskne se mnou. Víte, pane Zajíc? Vemte si taky volno a jeďte s rodinkou někam ven.“

„Nemůžu. Jedu na reportáž do Karibiku. Už to je všechno domluvený.“

„Tak holkám přikup letenky.“

„A co budou dělat samy v hotelu, když já budu fotit a psát?“

„Tak půjdou na pláž samy. Mají přece trénink z Čech, ne? A nějakej ten večer a den vyšetříš, co?“

„To jo,“ připustil David.

„Jo, a kdyby všechno, cos mi říkal, byla pravda, tak by byl mrtvej i Hermín, nemyslíš? Nebo sis při psaní představoval jinýho koně?“

Uklidnilo ho to.

Za dva týdny už spokojeně seděl se svými holčičkami v letadle

směr Guadeloupe. Krásný, ale příliš klidný ráj. Začal se nudit po hodině a půl, kdy s Alenkou a Veronikou odpoledne procourali při procházce pár kilometrů pláže. Těch několik krabů a ještěrek nestálo za řeč.

Pak ho to napadlo! Jak se sem dostaly ještěrky? Takové krásy v každém druhu! Je každé zvíře, každá rostlina originální myšlenka Boha?

Došli k chatce a on ještě chvíli bloumal sám po pláži. Na oceán pomalu padala nachová barva. Pozoroval jednoho poustevníčka.

Jak se asi musel Bůh v té vesmírné prázdnotě nudit, když vymyslel něco takového?

Po snídani učil Veroniku potápět se. Byla nadšená z každé rybičky, korálu. U oběda si sedla k němu a chytla ho za ruku, než jim přinesli výbornou rybu v bílé krémové omáčce. Z pobřeží k nim doléhal šum moře.

Dceři na dobrou noc vyprávěl o svých cestách. Než usnula, řekla mu, co od ní ještě neslyšel: „Dobrou noc, tatínku.“

Chvíli si povídal s Alenkou, než se zeptala, jestli půjde ještě psát.

„Když mě ty řeči o reinkarnaci a jak to všechno utíká hodily do takový deprese, že se mi ani psát nechce,“ napil se grantsky s colou.

„Takže to, cos říkal, že si se mnou nejlíp popovídáš a že jsem tvůj nejlepší kámoš, není pravda?“

„Ale to víš, že je. Jen jsme probírali takový ponurý věci.“

„Ale vždyť jsme se bavili jen o reinkarnaci, a to je o nestrachu ze smrti, o možnosti bejt tady dál. Vždyť to vyznávají přírodní národy v Africe, Americe a jinde, ne?“ dodala smířlivě. „Třeba se tady jednou znovu setkáme, tady na tom ostrově, jako dva malí ptáčkové.“

Dojala ho. I přes všechny ty jejich hádky ji bude milovat. I jako kámen, mouchu nebo květinu. Jako cokoli, čím se v příštím životě stane.

„Hele, ptáčku, nevadilo by ti, kdybych se šel ráno potápět s instruktorem?“ zeptal se jí potichu.

„Neříkej, že ti na tom najednou záleží.“

PONOR

Ponor byl jak tichý sen, barevná pohádka, kterou mu četli před spaním. Tmavomodrý svět sám pro sebe, důstojný a trochu děsivý. Tajil se mu dech, když v reflexně zelených polypech korálu viděl pár milimetrů malinkatou průhlednou rybičku, kterou zdobily jen dva zelenkavé a dva červenavé proužky. Strašně rychle mrskala zadní ploutvičkou, aby vyrovnávala nárazy spodního proudu, a skrz její průhledné bříško bylo vidět neskutečně titěrný a dokonalý orgán, pulzující srdce menší než špendlíková hlavička, jak pravidelně pumpuje do zbytku těla rudohnědou krev. Mezi žahavými rameny polypů, která chránila tu průhlednou rybičku před ostatními, mnohem většími obyvateli útesu, se vznášela jako zázrak a poctivě očišťovala svého ochránce. Sezobávala mikroskopický plankton, na první pohled připomínající zvířenou nečistotu a písek. Ale nebylo to nic jiného než spousty mrňavoučkých ráčků, útržků řas, mikroorganismů a droboulinkých vajíček obalených rosolem.

Najednou mu ta okolní chladná vodní spousta připadala jako jedno obrovské horké sperma života, jako nekonečný vesmír, jako velké puzzle, neskutečně do sebe zapadající.

Nevydržel nutkání se té průhledné rybičky dotknout a svou obrovitou rukou nechápajícího se k ní přiblížil. Mrskla ocáskem a přelud zmizel i s nádherně barevnými polypy, kteří se zatáhli zpět do vápencové kostry.

Otočil se obličejem k hladině. Skrz ni prosvítalo v kuželech sluneční světlo. Prosvětlovalo všechny ty živé částečky planktonu, které tiše putovaly oceánem. Nechal se také kolébavě unášet a putoval s nimi. Na chvíli měl pocit vyrovnanosti a cítil se součástí toho všeho. Obrátil se a plaval okolo korálového útesu zpět k pobřeží. Jeho tvary by vzbudily ze sna i Hyeronima Bosche. Hned další ráno by se oběsil pro nedostatek nápaditosti. Nebo by se vydal hledat to, co tomu všemu stálo na počátku. Kde se narodila fantazie, běželo Davidovi hlavou, když se jako velký a nemotorný pták vznášel nad tou mlčenlivostí věků, po kterou ta barevná záhada plná života vznikala. Přemýšlel o klíči k tomu všemu.

Ta hra od svítání do svítání má přece reprízu den co den od stvoření světa. Připadal si jako divák, jehož úkolem je klást si otázky, jakkoli hloupé a zbytečné. Chvějivé tušení ho přesto trápilo jako svědivé místo, na které nikdy nedosáhne.

S nezájmem okolo něj proplula kareta zelená. Na dně utíkal našikmo bokem červenočerný krab s výstražně vztyčenými klepety. Kareta zpomalila a v té chvíli se mohlo krabovi zdát, že při hladině visí jen stín mraku. Jeho chyba dala želvě šanci. Ve chvíli, kdy zrohovatělé čelisti drtily bezvýznamný pancířek několikanohého bojovníka, krabí klepeto ještě urputně svíralo část jejích úst. Kareta znovu hltavě a nenasytně polkla. V milionhodinovém němém filmu této zátoky byl opět klid. David plaval fascinovaně za ní.

Vytrhlo ho kovové cinkání, kterým se svolávají potápěči. Otočil se a v tu ránu zapomněl všechna slova. Sevřela ho ledová strnulost a zuby málem rozkousl náustek automatiky.

Asi patnáct metrů od něj a jeho instruktora se vznášel přízrak. Tmavomodrá silueta velkého žraloka. Zajíc klesl ke dnu a předstíral útes. Dokonce roztáhl prsty před obličejem, aby iluze korálových keříčků byla co nejdokonalejší. Žralok ale bez zájmu jen párkrát pomalu, elegantně pohnul ploutví a byl pryč.

Instruktor na Prsatého muže gestikuloval, ať plave nahoru. Ale co když se ještě vrátí? Zvedl oči k magické hladině, jíž probleskovalo radostné bělozlaté světlo. Jeho svět.

Začal stoupat, ale pořád se díval za sebe. Jen modrá vodní spousta. Došlo mu, s jakým majestátním projevem života se potkal. Tolik tajemství.

Myslel na to, ještě když se vrátil do chatky pro holky. Než se oblékly, sledoval třpyt slunce ve vlnách. S ním se dívaly jen samota a ticho, kouzelníci v jeho hlavě.

Na pláži v písku našli s Alenkou mramorovou desku. Dvě jména a datum smrti. Jinak nic než anglický nápis: „Z lásky.“ A okolo narovnaná spousta bílých mušliček. Byly jich stovky. Krásných i zlámaných, jakoby za každý měsíc života těch dvou jmen na náhrobku jedna. Alenka se na Davida usmála. Pak se Veroniky zeptala, jestli by jim nasbírala na památku stejně krásné mušle.

Prsatý muž zatím vyprávěl ženě o své knize. Opatrně, aby si stejně jako Tomáš nemyslela, že blázní, jí řekl o podivných náhodách okolo rukopisu. Nic o snu, nic o ruce. I to stačilo.

„Mám z toho divný pocit. Asi bys ji neměl dál psát.“

„To jo, ale není to škoda?“

„Proč vlastně píšeš?“

„Abych se nezbláznil.“

„Jen aby se ti nestalo něco horšího. Asi bys ji neměl psát. Navíc, jestli o těch divných náhodách víš, a nevšímáš si jich, tak je to rouhání.“

„Třeba to jsou fakt náhody.“

„Já už se o tom nechci bavit. Stejně si uděláš, co chceš.“

„To není pravda. Občas tě poslechnu.“

„Vyprávěj mi radši něco z pralesa.“

Tázavě zvedl obočí: „Ze Siberutu.? Tobě?“

„Jo, mám to ráda, ale ne pořád. Když je na to nálada.“

„Třeba pohádku o tom, jak se podle Mentawajců dostal měsíc na oblohu?“

Přiběhla Veronika. Hrdě jim ukazovala nasbírané mušle. Pohladil ji po hlavě. Uvědomil si, že je šťastný.

„To jednou byla tak velká láska, že podobnou ostrov Siberut nikdy nezažil. Muž chodil ženě dokonce pomáhat na políčka a ona mu zase nechávala ty nejlepší kousky jídla, každý den mu hledala ve vlasech vši, což je hrozně příjemný,“ podíval se na Veroniku.

„Já vím, Davidosi, už jsi mi tu pohádku vyprávěl.“

„Ale já ji neslyšela,“ řekla Alenka.

„Tak ji dovyprávěj ty, princezno.“

„Dobře, tati, ale neříkej mi princezno. No a tu jejich lásku jim záviděla jedna krysa. A když ta paní šla na. Na co šla, tati?“

„Na ságo, Veroniko.“

„.tak na to šla a ta krysa se kouzlem proměnila v jeho ženu. Ten pán to nepoznal a myslel si, že je to jeho žena. A pak,“ podívala se na Davida. Mlčel a díval se skrz ni někam dál. Myšlenky mu bůhvíproč odlétly za Rossmannem. Jak to, že se nevrátil?

„Ty mě neposloucháš.“

„Ale jo. Když se pak vrátila ze sága jeho skutečná žena, vyhnal ji, protože si myslel, že to je jen zlý lesní duch. Žena utíkala do hloubi pralesa a plakala tak, že ten nářek slyšela i jedna stařena. Šla za mužem a řekla mu, že je hrozný hlupák, který vyhnal největší lásku svého života jen proto, že se nechal oklamat pralesní krysou. Ta krysa, jak to slyšela, se proměnila z podoby jeho ženy zpátky v pralesní krysu a on zůstal sám,“ odmlčel se na chvíli Prsatý muž, aby potáhl z cigarety.

Veronika ho doplnila: „A on už ji nikdy nenašel.,“ zvedla prst a zahrozila Davidovi, aby ji nepřerušoval: „.a protože byl smutný.“ David přikryl Veronice pusu: „Protože se před lidmi styděl, že byl takový hlupák, a zároveň chtěl být se svým smutkem sám, odešel nejdál, kam mohl.“

„Mezi hvězdičky.“ kývla jeho dcera.

„Vyšplhal se po nebeském žebříku na oblohu a stal se z něho měsíc. Když ho jeho žena viděla, chtěla se vyšplhat za ním, ale protože byla z toho pláče zesláblá, pokaždé spadla dolů,“ pokynul Veronice.

„A stala se z ní sova.“

„Která každej večer na ten měsíc toužebně houká,“ doplnil ji.

DRK

Mělo mu být varováním, že když se vrátili od moře, oznámil mu Tomáš, že Hermínovi praskla jedna šlacha. Řekl mu to se svým typicky bolestínským výrazem, co pro něj, naboba jednoho, všechno dělá. Musel prý zavolat veterináře, a dokonce osobně jeho koňovi natírat nohu nějakou mastí!

„Jestli já nejsem blbej,“ podíval se ublíženě na Davida Beránek, když mu vracel klíče od chalupy.

Holky odjely do Ústí a on zůstal na Malé Tatimerzi, aby pokračoval v tom zpropadeném románu. Do města zajížděl jen na pondělní porady v magazínu Svět, potom do léčebny za dědou a ve čtvrtek za Veronikou. Noci patřily knize. Ale protože se mu v hlavě převalovaly čerstvé události z redakce a výzva od právníků Rossmannovy firmy, aby konečně zaplatil, nemohl se teď soustředit.

Seděl za svým spisovatelským stolem ze starého šicího stroje a hleděl do údolí. A ještě dál za ně do české kotliny plné světel.

Vypadalo jako bájné moře plné světélkujících příšer. Vzal do ruky miniaturní lahvičku whisky přikládanou občas k časopisu jako dárek pro čtenáře. Miloval všechny neprodané výtisky. Aspoň bylo gratis co pít. Chtěl ji otevřít, ale nešlo to. Vstal a přešel místnost, aby si otřel ruce a uzávěr tolik neklouzal.

Zastavil se, chvíli přemýšlel a pak otevřel okno. Do místnosti vnikl chladný vzduch. Sedl si zpátky k oknu, zabalený do plédu a indiánského ponča, které mu připomnělo hory Sierra Madre de Oriental. Teď mu najednou myšlenky plynuly na zpomalené skluzavce a padaly potichu jako prachové peří na papír. Natáhl se napravo od šicího stroje k rozviklanému kusu nábytku pro další lahvičku.

Když se otáčel, židle se s ním povážlivě zhoupla, jako by do něj někdo drknul. Mnoho nechybělo a spadl by na zem. Srdce mu poskočilo. Ucítil silný chlad po celém těle. Chtěl zařvat, ale hlas se mu jako vítr stočil na jazyku a zalétl zpátky, aby mu na patře zanechal zvláštní pachuť.

Vší silou se zapřel o židli a vymrštil se na nohy. Rychle se obrátil, ale nevěděl, zda se otáčí za přeludem, nebo jen do prázdna. Zbláznil se? Už je to tady?

To, co mu říkal Alfréd Goldstadt, literát z největších, že každý autor riskuje blázinec? Goldstadt, který s každou větou, řádkem musel plakat, když psal o ponížení, vzteku a nicotnosti života v koncentračním táboře, to musel vědět. Všechno přežil a vydal se do těch hrůz znovu, na papíře. Asi tušil, že se z toho buď pomine, nebo se úplně očistí. Že když ho to nezabije, tak ho to posílí.

Zatímco o tom všem Prsatý muž přemýšlel, někdo ho znovu neurvale drknul do ramene.

„Co je, kurva?“ otočil se, ale zbytečně.

Zdá se mu to, nebo už vypil moc těch škodlivých miniatur? A znovu. Drk!

Nejistýma, široce otevřenýma očima nevěřícně zíral, jak tužka klouže po papíře a kouzlí zvláštní slova, která lhala o tom, co mu vyprávěl děda, ale zároveň byla pravdivá. Lež jako věž, výmysly větru, co přiletěl do místnosti a podvodně šeptal, a on mu věřil.

Za necelou hodinu napsal dvě kapitoly, které ho pohltily natolik, že zapomněl na strach, i když pořád hluboko v sobě cítil ta důrazná drknutí a při každé další lahvičce se nenápadně otočil, aby aspoň koutkem oka zahlédl to, co jej vyděsilo. TO ale mezitím vstoupilo do něj, což vyplašený David nemohl vědět, i když jeho zápěstí teď nepochopitelně létalo po papíře, jako by mělo informace z nějaké záhadné první ruky.

Dopsal a zíral na hotový text. Věděl, že to nejsou jeho slova. I tak ho v mozku pálila ješitnost, Ďáblův oblíbený hřích. Cítil, jak mu z těch řádků příjemně trne. Chvíli měl radost, než mu vnitřní strážný hlas připomněl, že je vlastně nevymyslel on. Zůstal hledět do tmy plné světel, před sebou text, na který mu občas nevěřícně sklouzl zrak.

Nejlíp udělá, když půjde spát. Uvidíme, řekl si v duchu, ještě než přes sebe přetáhl deku a zavřel unaveně oči. Stránky s čerstvě napsanými kapitolami zůstaly ležet na stole.

ČÍŽEK

Čížek dostal po válce vytoužené Schmidtovo pole. Lidé z něj kradli brambory, a tak, když mu došla trpělivost, bouchl v hospodě do stolu a zařval: „Kdo pokrade bramboru z horního pole, prolije tam svou krev.“

Později opravdu střílel do vzduchu, když na poli nachytal dva kluky. Jejich otcové ho zmlátili v jeho vlastním dvoře. Krávy bučely, pes štěkal, jen stará Čížková se bála vyjít ven a potichu se modlila, ať ty přisídlence vezme čert. Čížek už nevyšel beze zbraně. Pole ale hlídal dál.

Jednou brzo k ránu na horizontu vršku u Tatimerze zahlédl pohyb a zaslechl šramot. Křikl na stín v poli, ale ten se jen zasmál a skočil blíž k němu. Vystřelil. Nářek řezal ranní oblohu a pak už bylo slyšet jen překvapené: „Cožpak nepoznáváš.“

Zděšený Čížek uviděl svého umírajícího syna, vracejícího se z východní fronty, jenž stačil ještě zašeptat: „.nepo. znáváš. svou krev?“

Nevyzpytatelné jsou cesty Páně. Překvapí vás snad, že ono zabití vlastního syna, ale hlavně ten zakrvácený majetek, který vznikl spojením Čížkových a Schmidtových polí, využila ta přesídlená česká lůza k tomu, aby synovraha v roce 1951, když se vrátil z kriminálu, vystavila na dva dny ještě s jedním řezníkem ve výloze řeznictví s potupnými tabulkami „Nepřítel lidu“ na krku?

Čížek se za pár měsíců zbláznil, chodil nahý po návsi a vykřikoval, že je čert a všechny zabije. Přijela si pro něj Bezpečnost a už ho nikdo nikdy neviděl. Prý zkapal v jednom blázinci.

Pěkná žumpa to byla, ten jeho život, to bych přísahal. Zastřelit syna. Má tam kříž, mezi Malou a Velkou Tatimerzí.

To já jen tak pro pořádek, abyste věděli, že ty mlejny melou pomalu, ale melou.

DANTE ALIGHIERI

Ocitl se znovu v kolotoči obchodních schůzek, redigování a porad. V jedné agentuře si Prsatý muž teskně vzpomněl na řeku, po které plul do Takui vstříc dalším překvapením.

Pluli tehdy tiše mléčným ránem, a jak se trhaly cáry mlhy, prosvítali mezi nimi obrovští, mlčenliví dřevění velikáni, porostlí jak staří dědci obrovskými trsy orchidejí a bromélií. Jediný, kdo v tu chvíli mluvil, byla voda. Její tisíceré hlasité kap kap, jak padala ze stromů, vytvářelo dojem, že celý prales pláče. Občasné poplašené výkřiky ptáků jim projely jak šavle celým tělem. Prsatý muž sebou pokaždé trhl tak, že se jejich uzounká kánoe rozkývala a kalná řeka jim chladivou rukou škodolibě pohladila zadek. Prsty snědého kormidelníka mu lehce poklepaly na rameno a David Zajíc automaticky natáhl ruku za sebe, aby si od něj vzal nádobku na vybírání vody, vyrobenou uříznutím rohu plastového kanystru. Připadalo mu směšné, jak byli hrdina jakékoli haraburdí z jeho světa, jak starý tetovaný Apa v bederní zástěrce, sedící v kánoi před ním, nosil ušmudlané a roztrhané reklamní triko General Oil. Vědí vůbec ti slušivě zastřižení hoši z absolutně sterilní agentury, kam se to jejich triko dostalo a koho svým reklamním oslovením zasáhli? Starého Apu, který ani neví, co to auto nebo benzinka je.

Ještě mu ten den zbývala poslední, sedmá schůzka. Doufal, že konečně jednou, opravdu jednou nebude na žádnou schůzku muset. Vykašle se na to, a až mu dá nějaký hlas shůry pokyn, zastaví auto u kraje silnice, lehne si do zelené trávy, podívá se do modré oblohy, vyťuká číslo klienta a řekne: „Díky, ale už nikdy nepřijdu.“

Teď se ale soustředil a upřeně zíral do očí té dívky, co se usmívala bílými zuby a něco šveholila uprostřed kanceláře s replikami starožitného nábytku na té schůzce číslo šest. Občas zachytával něco z toho, co vyslovovala, ale jeho mozek neustále odlétával k dluhu, který po něm vymáhali Rossmannovi právníci a který ho i teď pálil v žaludku a prokrkával jícnem na vzduch. Cítil zbytky zažívaných jídel a přes skvělý oblek od Armaniho se paranoicky bál, že to z něj všichni klienti musejí cítit. Dluhy. Stres a dluhy. Podělanost, jak to celé dopadne. Uvědomil si, že se ho ta Marcela nebo Markéta na něco ptá.

Snažil se soustředit, když mu do toho zazvonil telefon. Neznámé číslo. Chtěl milým, ale neosobním hlasem poprosit volajícího, ať se ozve za chvíli, když tu něco, jakýsi záchvěv, pocit změnil najednou tón jeho hlasu:

„David Zajíc, prosím.“

„Ahoj, tady Rossmann.“

David krátce zadržel dech, než zareagoval:

„Ty vole, to je dost, že ses ozval. Kdes byl celou tu dobu?“

„Už jsem se ze Sumatry nechtěl vrátit.“

„Hledá tě policie. lidi z tvý firmy. i tvoje bejvalá. Kde seš?“

„V Bohnicích.“

„To jako.?“

„Jo, v blázinci. Ruplo mi v kouli a radši jsem se svěřil našim doktorům. Česká psychiatrie má přece tradici, ne?“

„Co to meleš?“

„No, napřed jsem sem chodil na konzultace, terapie, cpali do mě léky, zakázali mi pít.“

„Ale proč jsi tam?“

„Ožral jsem se a podřezal si žíly.“

„Cože?!“

S omluvným gestem směrem ke schůzce číslo šest odešel pokračovat v tom těžko uvěřitelném dialogu na chodbu. „Taky jsem se oběsil.“

„Ty? Já ti asi dost dobře nerozumím.“

„Zachránili mě a zavřeli tady. Chtěl jsem jim vyčoudit rybník a, víš, jaks mi vždycky záviděl to zlatý pero? Tak to jsem si vrazil do krku.“

„Proč pero?“

„Nic jinýho jsem neměl.“

„Ty jseš fakt magor.“

„Taky jsem skončil v blázinci.“

„Hele, ty si děláš prdel, viď?“

„Ne.“

David nasucho polkl a zeptal se, kde přesně ty Bohnice jsou.

S omluvou ukončil schůzku a spěchal jako o smazání všech minulých hříchů za kamarádem vždy tak silným, že ho nemohlo nic přemoci. David jeho pobytu na psychiatrii nevěřil, a když vstoupil do nádherného podzimního parku, plného krvácejícího listí, rozhlížel se nedůvěřivě po cedulkách těch novogotických domů, jestli tu tak vysoké číslo vůbec existuje, jestli nejde jen o další dobrý fór nebo sázku.

Našel správný pavilon a chtěl se zeptat prvního sedícího u zamřížovaného okna, kudy k pokoji, kde měl Michal ležet. Ten člověk se otočil a nebyl to nikdo jiný než Rossmann.

Trochu zmatený a překvapený, ale on. Čišel z něj zvláštní smutek, takový, co potáhne celou tvář. Byl zpomalený ze všech těch prášků, na krku obvaz s červenožlutými skvrnami a v rozevřených očích překvapení, že Zajíc opravdu přijel.

Nejdříve o ničem nemluvili a jen se dívali z okna, než David opatrně začal: „To já bych byl rád, že mám tolik času na přemyšlení, i když se nechci rouhat. A navíc by se tady v klidu super psalo.“

„Vůbec nemůžeš zaostřit myšlenky,“ odpověděl Michal.

„A co se ti vlastně stalo?“

„Nejdřív jsem začal mít pocit, že jsem na všechny zlej, a pak mě napadlo, že by bylo lepší, kdybych chcípnul. A tak jsem to udělal. Doktoři si myslej, že je to schizofrenie.“

Potom bez emocí popisoval, jak utrhl z nádrže záchodu provázek splachovadla, hodil si ho do smyčky okolo krku a tak dlouho ho utahoval přes rukojeť přivázanou na jeho konci, dokud neztratil vědomí. Zajícovi bylo najednou schlíplého Rossmanna líto.

„Ty seš.,“ zarazil se David, „.magor,“ a oba vyprskli smíchy.

Pak zase mlčeli. Ani jednomu z nich se nechtělo vzpomínat na Manindžau. Zajíc toho ticha využil, aby mu v jídelně předal kapesní lahvičku od ballantinky plnou voňavé jabkovice. O knize, ani o tom, jak se v ní zblázní Čížek, mu neřekl.

A pak už se jen smáli, i když nebylo čemu, i když Davidovi trnulo v zátylku, když se podíval na Michalův krk a představil si tu obrovskou sebedestruktivní sílu, se kterou si zarazil ozdobné pero zezadu do krku tak brutálně, až si poškodil páteř.

Ano, uvědomoval si to všechno. Najednou mu to docházelo. Způsob jejich života byl příliš rychlý, příliš šílený na to, aby něco nějak zvláštně pořád neviselo ve vzduchu.

„Ty vole, já si to uvědomil hned následující vteřinu, že je to kravina. To bylo jako záblesk z foťáku,“ vykládal potichu a pomalu, slovo za slovem, „.jako by. mi. něco řeklo, takhle to vypadá, ty vole. Takový je rozdíl mezi životem a. neživotem. Prober se! Byl jsem úplně v prdeli, ve tmě. Nic neuděláš, nic nemůžeš. Nic. Všechno se ztrácí. utichá. Byl jsem hloupej. A zlej.“

Davidovi bylo z Michalových řečí divně, ale zároveň mu tepavě rezonovaly v hlavě. „Stojí za to žít. Všechno vrátit, všem všechno vrátit, ale.“ Poprvé viděl Michala plakat.

„Ale kdyby se mi to stalo za deset let, v pětačtyřiceti, už bych neměl sílu se vrátit.“

David Zajíc až do morku kostí cítil, jak se mu doširoka rozestupuje půda pod nohama, uvědomil si nicotnost svých nestvůrných myšlenek, že nemocný Michal po něm nikdy nebude vymáhat dlužnou částku, když navždy skončí v blázinci. Zastyděl se. Když se loučili, Rossmann mu poprvé od Manindžau stiskl ruku: „Nikdy ti to nezapomenu, až budeš zase v prdeli ty.“

David odcházel zešeřelým parkem, nad kterým zrovna hřmotně přelétalo letadlo do úplně jiných končin světa, kde mají lidé taky probodnuté krky z lásky, chlastu a nenávisti.

Brodil se listím a hlavou mu zněla Michalova slova: „Byla to kravina. ale ty hlasy, ten pocit, vždyť já je slyšel. je jedno, co se stalo, jak to je, když. žít je tak krásný, i když stojíš ve frontě na oschlý kolínka mezi bláznama, co dělaj šššš a choděj dokolečka. Krásný, věříš mi?“

Říkal to se stejnou rozhodností, s jakou si zarazil pero značky Aurora se zlatým hrotem z limitované série Dante Alighieri do krku. Totéž pero, o kterém s oblibou říkal, že je na něm krev jeho dlužníků.

HRAJ

Cestou domů mu zavolal kamarád veterinář, který si vzal jeho koně na doléčení, že Hermínovi praskla i druhá přední šlacha. Prý jak si na ní stál, aby ulevil nemocné noze, nevydržela, a tak celý den jenom leží. Navíc se přidal zápal plic. Proto se chce s Davidem o něčem poradit. Ani při Hermínově stáří nemusel říkat o čem.

Když David přijel, ležel pohublý kůň v pilinách. Zajíc si k němu klekl, hladil ho a dával mu jeho poslední mrkev, chleba a jablka z Malé Tatimerze. Hermínek se znenadání s námahou postavil. Bolestí se mu třásly svaly na nohou. Jak ho David hladil po krku, opřel se o něj hlavou. Když mu ji jemně odsunul, aby ho ještě jednou vyhřebelcoval, uhnul s ní, i když mu stání na prasklých šlachách muselo působit utrpení. Brečel Zajíc i veterinář a Hermín tam jen nejistě stál, než do Davida jemně strčil hlavou, snad aby už šel.

Na chalupě se Prsatý muž léčil alkoholem. Když dopil šestou whisku a na papíře přibývaly už jen nesrozumitelné klikyháky, dohrála jeho oblíbená deska instrumentálních Queenů.

Svět je jako cédéčko, které si neustále pouštíme, a život je jako jedna píseň desky, jež jednou skončí, ale po ní přichází nova. Jiná, ale ve stejném duchu, přemýšlel o Hermínkovi, když se s vrávoráním pokoušel znovu stisknout tlačítko PLAY.

„Tak hraj, ty píčo,“ řval nesmyslně na kus plastu a železa a teskně si uvědomil, že jsme jen hráči. Musíme hrát, nebo nám vyprší čas bez toho, abychom se s ním dohodli na repríze.

Zase se ho zmocnil třes, ta horečnatá činnost, kdy chodil z jednoho rohu do druhého a čekal. Čekal na zázrak, na příchod toho, čeho se bál a nač se těšil. Čekal netrpělivě na tu návštěvu a nezajímalo ho, proč vlastně opravdu přichází. Byl hlupák. Bylo to jednodušší. Jen poté, co jeho pravá ruka dopsala ta cizí slova, chytl ji pokaždé svou druhou rukou. Byla měkká jako ranní opar nad rybníkem. Když ji však tiskl dostatečně dlouho, cítil, jak narazil na něco pevného s nekonečnou hustotou, z čeho by mohlo vzniknout dalších padesát vesmírů.

Proto se neptal a psal. Snad si myslel, že to je jediná forma úcty k tomu, kdo dává. Ale toho jen zajímalo, jak skončí tahle hra. Nic jiného než výsledek nebeské sázky.

KOČÁREK NA MOSTĚ

S válkou pro Lidušku všechno skončilo. Nevadilo jí, že je násilím odsunuli do Ústí. Stejně chtěla opustit ten dům u lesa, za kterým byla louka se smrkem, pole i starý seník, kde vystřelila její mušlička, štěrbinka, matka příroda nebo osud, jak chcete, už třetímu muži jejího života mozek do prázdnoty vesmíru. Co ještě mělo smysl? Josífek, ano, i tichý vzdor, s nímž nosila bílou pásku, kterou dostali všichni Němci a údajní čeští kolaboranti v internačním táboře na Skřivánčím poli. Co na tom, že nebyla ani jedno, ani druhé? Co na tom, že špinavé město Aussig an der Elbe se spoustou dělnických baráčků ještě v té době hovořilo německy a na ně, Čechy, se dívalo se skrytým opovržením. Nesla si ten cejch vnitřní bolesti se zlomeným srdcem, takže ji už bylo jedno, co si o tom ostatní myslí. Ať už Češi z revolučních gard nebo Němci připravení k odsunu. Prostě jen s tichou vzdorovitostí žila, jedla a spala a s každým dnem sílila tak, že to vypadalo, že bude moci žít dál.

To by se ale Josef nesměl znovu zamilovat do Gertrudy od starého Müllera, která s Franzem Welzlem z Gross Tatimerz čekala dítě. Jak mohla tušit, že otci toho, co nosí pod srdcem, vezme život zbloudilá kulka vystřelená mladým, leč na svět naštvaným ruským židem z Rostovského okruhu, jenž nemohl svůj vyvolený příběh prožít v míru? Jak mohl ten židovský voják v ruské uniformě Izák Azněckij vědět o nespravedlnosti světa či jak vznikají války?

Ale vraťme se od té kulky letící mrazivým vzduchem ukrajinské stepi zpět do míru těsně po válce, kdy už kousek toho Welzla křičel na svět ze zavinovačky.

Jak tohle všechno mohl tušit Josef, když tlačil kočárek své dětské lásky Gertrudy Welzlové po Lumpeho ptačí rezervaci, než ho poprvé políbila u jednoho plameňáka. Jednoho proto, že všichni ostatní na konci války zahynuli. Byly to válečné oběti, protože v době, kdy nemělo maso samotné obyvatelstvo, nedostávala ho ani zvířata v budoucí zoologické zahradě v Aussig an der Elbe. První proto zemřela bengálská tygřice, dar od jedné německé ZOO. Z plameňáků vy držel jen ten jeden, který se naučil jíst vařenou rýži se strouhanou mrkví.

Ale to příliš odbíhám od příběhů. Někdo by mohl říct, že jsem špatný vypravěč, ale mě jen fascinují souhry náhod a vteřin v tomhle krásném pozemském divadle.

Pomineme-li dvouměsíční miminko, vrnící spokojeně v kočárku, byl svědkem prvního políbení Josefa a Gertrudy právě onen vegetariánský plameňák. Od té doby, co čert nechtěl, to s nimi šlo z kopce, jako ostatně s každou zamilovanou dvojicí.

Přeskočme teď jejich scházení se v Café Falk, letmé polibky u západního nádraží, procházky s kočárkem v parku, který hned po válce přejmenovali na Park Rudé armády. Přeskočme to, že se Gertruda s Josefem na krátkou dobu jednoho týdne kvůli nějaké malichernosti rozešli, než je osudová přitažlivost svedla opět dohromady.

Kdybych byl více zúčastněný vypravěč, řekl bych, svinský osud. Ale pro koho?

Jedenatřicátého července 1945 oba přecházeli řeku Labe po mostě, od vilové čtvrti Střekova zpátky do středu města. Od Krásného Března slyšeli nějaké výbuchy, a tak zrychlili a spěchali zpět do internačního tábora. Myslím, že to bylo někdy odpoledne, ano, bylo asi 15.30.

Hodinový stroj na západním nádraží totiž tehdy vydal jemný ševelily zvuk, jak se zachvěla minutová ručička a posunula se na třicátou minutu. Byl to tichý zvuk, ale přesto způsobil, že holub na okenní římse nad hodinami se odrazil a vzlétl. Byl příznivý severozápadní vítr, a tak letěl k mostu dr. Edvarda Beneše. Tam uviděl zamilovanou dvojicí s kočárkem jít po pravé straně od

Střekova a naproti nim se valit přes celý most dav lidí.

Až když holub pořádně zaostřil oko, rozpoznal v tom davu dvě skupiny lidí. Ty, co utíkali se strachem v očích, a ty, co je s nenávistí vepsanou ve tvářích pronásledovali. Kdyby holub nebyl holubem, ale orlem, díky svému dobrému zraku by viděl jemnou mimiku v Josefově tváři. To zděšení, to chvění, které ho přikovalo na vteřinu, zlomek času, k chodníku. Spatřil by i kapičky krve, které odletěly Zajícovi z nosu poté, co se dav přelil až k nim.

Neboť nějaký Karel Jůzek mu svou pěstí ukázal cestu k nenávisti. Možná to pro Josefa bylo spasení, možná vykoupení jeho mužské cti, protože si až do konce života mohl říkat, že tomu neštěstí nemohl nikterak zabránit, neboť v té chvíli ležel knokautován na zemi. Ale jen ten nejtemnější záhyb Josefova mozku věděl pravdu o částečkách času, kdy dav z neznámých důvodů zapomněl na něj a obklopil Gertrudu s miminkem.

Nepřísluší mi psát, anebo vám vlastně ani nechci říkat, zda to byl chlapec nebo holčička. Nepřísluší někomu takovému, jako jsem já, plakat. A proč popisovat pohlaví někoho, kohokoli, kdo končí svou pozemskou pouť tak brzy.

Josef věděl, když slyšel nadávky o německé svini a německém parchantovi, že osud kráčí do špatných časů. Jenom nevěděl, že možná zbytečně moc dlouho váhal, a že když už vstal a vyrazil na pomoc dvěma bezbranným, bylo pozdě.

Bylo zvláštní, že po tom, co bezejmenní Češi shodili Gertrudu i s kočárkem přes zábradlí mostu, dav najednou znejistěl a ustal v agresi. A Bůh ve své všemohoucnosti a pravdě si jen ulehčeně oddechl, že smrt dvou nevinných snad zarazí to nepozemské řádění.

Josífkovi to ale bylo jedno. Kašlal by na to, i kdyby věděl, že shození jeho milované Gertrudy s jejím roztomilým miminkem se stane mementem pro další pokolení. Byl příliš prázdný, jako vylitá sklenice. Cítil se, jako by mu někdo vykloval vnitřnosti. Jako někdo, komu vezmete radost z toho, že jí, vyměšuje, miluji.

Ve snách, v nějakém divném oparu šel přes Mírové náměstí nesmyslně do tábora. U požární nádrže byl shluk lidí, kteří se také mstili Němcům, jimž dávali za vinu výbuch skladu munice v Krásném Březně. Topili tam několik mužů a jednu ženu. Strkali jim hlavy pod vodu, bili do nich klacky, plaňkami z plotu, až se voda barvila krví. Teprve v tu chvíli Josífek omdlel a klesl na zem před budovou spořitelny. Ještě jakoby zdálky slyšel desítky, stovky zfanatizovaných úst nenávistně řvát:

„Němci ven! Taky Češi, co tu žili s nima!“

Svět okolo ležícího Josefa zřejmé zešílel.

Možná mu to bezvědomí zachránilo život. Když se probral, byl sice všude zmatek, ale už se neubíjely na ulicích živé bytosti. Jeho matka Liduška umřela šest dní na to, co jí tu hrůzu vyprávěl.

Můžeme se mu divit, že pak skoro znásilnil, ze zoufalství, ne kvůli samotnému chtíči, nějakou Růženu, sestru člena revoluční gardy?

No a považte, že z tohoto spojení, tak násilného, vzešel další pokračovatel Zajícova rodu. A Josef, protože si vzal Růženu za ženu, se stal otcem dítěte, kterému dal jméno Běta. Děkoval Bohu, že v podobě své manželky našel klid a lásku, která mu po odchodu Gertrudy a jeho matky Lidušky tolik chyběla.

I když on sám ji nemiloval. Možná měl víc rád tu neměnnost jejich vztahu, statek, který vyženil a jenž měl v poválečné době hodnotu celých sto osmdesát tisíc. Radoval se z toho klidu, majetku a narození dcery. Ale to už je úplně jiná kapitola.

A ten holub? Vrátil se zpátky na římsu, aby z ní pokaždé, když hodinový stroj odbil třicátou minutu šestnácté hodiny, odletěl na obhlídku toho ďábelského města, kterému v těch letech vrátili český název: Ústí nad Labem. Létal tam den co den, každou minutu po půl čtvrté, než zemřel a zetlel na své míse, celý rok předtím, než Čechy potichu převrátili vzhůru nohama komunisti. Tichá voda, co s břehy měla Josefovi sebrat i jeho čerstvě vyženěný statek.

ROSTISLAV JŮZEK

Rostislav nebyl dobrý technický referent pražských plynáren, dobrý fotbalista, manžel, kamarád. Jeho život, dle něj samotného, stál za hovno. Někdy mu připadalo, že si to všechno na sebe přivolal svým pesimistickým vztahem k životu, ke svému ovdovělému otci Karlu Jůzkovi, žijícímu shodou okolností v Ústí nad Labem, ženě, práci a dětem. Ne že by se neradoval z lecčeho dobrého, co ho potkalo, on se prostě jen pokaždé bál, kdy to dobré skončí, a to tak intenzivně, netrpělivě, jako by ten úder do týla přivolával, aby ho měl co nejdřív za sebou.

Takže se nikdy neopil do blaženosti, nevymlaskal si ovar ze zabijačky od švagra Tondy a nikdy, říkám nikdy si nevychutnal poslední přiražení k přirození své ženy Heleny, neboť ta trýznivá obava, co všechno mu vytkne po slastném posledním zasunutí, mu nedovolila ani zasípat. Helena Jůzková sama nevěděla proč, ale cítila se proto i po souloži s ním zvláštně prázdná, nedoceněná. Jak by řekl její bratr Antonín, nedodělaná. Připadalo jí to jako nespravedlnost, a tak svou nespokojenost opravdu projevovala výčtem nezatlučených hřebíků, kapajících kohoutků, chybějících peněz v rodinném rozpočtu. Poslední dobou ale to naříkání přeháněla. Hudrala každý den.

„Rosťo, tys ještě nepodlepil ty koberce?“ začala opět nevinně.

Rosťa Jůzek na nic nečekal, sebral z věšáku vodítko a zavolal prošedivělého jezevčíka Pajdu. Byl tak starý, že už ani neskákal a netočil se v kruhu, jak to dělával zamlada, když viděl oblékajícího se páníčka jít ke dveřím. Pajdu přivlekly domů děti a Rostislav ho snášel poměrně těžce, zejména po tom, co

rozkousal jeho samorosty. Smířil se s ním až v jeho stáří, kdy se Pajda stal opravdovým pajdou. A tak ten psí stařík teď jenom zklidněné a spořádaně došel ke dveřím a díval se na ně. Jůzek je otevřel a vyšli do vlahé noci.

Šli až na kraj letenského parku a tam si Jůzek s pomstychtivou radostí vzpomněl na svou sousedku, která ho jednou potkala u jeřabin a akátů a řvala na něj: „Co to je?“

Jůzek se tehdy podíval po směru jejího vrásčitého prstu na Pajdův kouřící výměšek a naprosto v klidu a bez zájmu, což on, vytrénovaný svou ženou Helenou, uměl, suše řekl: „Co by to bylo? Hovno to je.“

„No jo, ale toho vašeho kulhavýho psa!“ ječela sousedka.

„A vy jako nějak víte, že to čerstvý hovno je naše?“ usmál se bohorovně Jůzek.

„To vysral ten váš podělanej pes!“ přeskakoval jí hlas.

„To zas prr! Můj pes není podělanej,“ významně si dal prst před ústa ženou zkoušený Jůzek. „Vy snad můžete provést nějakou exaktní zkoušku, třeba na DNA, která to dokáže? Jestli ne, tak sklapněte a nerušte noční klid, vy nadílko.“

Jůzek musel i teď, když si na to vzpomněl, spokojeně mlasknout. Sousedku tehdy skoro vzal čert, a tak Jůzek v klidu dovedl Pajdu zas k těm akátům a trpělivě čekal, až tu opět odloží sousedskou bombu, jež by mu způsobila tolik radosti. Pajda splnil očekávání, zahrabal zadníma nohama a šel za jeřabiny, kde se nepochopitelně rozštěkal.

Když Jůzek vláčený na řemínku doběhl k uvnitř osvětlenému autu, zdálo se mu, že se celé pohybuje. David se v něm vášnivě miloval s Kristou Chytrovou. Jůzek vůz zahraniční výroby nevěřícně obešel a vnímal všemi póry sílu těch nárazů. Ten jí dává, pomyslel si uznale, ale vzápětí se ho zmocnila závist. Hajzl, kurevník, bez špetky úcty k okolí, řekl si a zabušil na střechu auta.

„Vypadněte odsud, říkám vám,“ poručil s jistou dávkou strachu Jůzek.

Uslyšel chichotání.

„Sprosťáci sprostý,“ ulevil si ještě a táhl Pajdu zpátky k domovu. Odpovědí mu byl opět tlumený uvolněný smích, který slábl, jak se vzdaloval od místa činu.

Ať si táhnou ke všem čertům, pomyslel si Rostislav. V tu chvíli se mu zazdálo, jako by zaslechl nějaký hlas. Polekaně se otočil. Nikdo tam nebyl. V hlavě mu hučelo. Kdyby mi tak někdo mohl splnit jedno přání, napadlo ho. Bylo by prima mít taky nějakou mladou slečnu. Jenže pak se naštval a místo toho si přál, aby toho sprosťačení ten chlapec v autě brzy litoval.

A tak se stalo. Dvě mouchy jednou ranou. Aspoň nás to trochu posune v příběhu a Jůzek má utrum jednou provždy. Mohl si přát něco pro sebe, když s ním hovořil sám Ďábel, ale ne, to on ne, raději ať chcípne koza sousedovi. Nezaslouží si nic jiného, než se do konce života vztekat se svou ženou.

David Zajíc v té chvíli netušil, že ten starý idiot nad ním vyřkl kletbu, byť ubohou a z čiré závisti. Myslel jen na to, jak se co nejdřív vrátit domů, aby nenaštval Alenku.

Rychle tedy odvezl domů Kristu, jež s ním absolvovala setkání s Jůzkem, a vydal se nach Aussig, odkud ráno přijel. Zítra zase zpátky do Prahy na jednání o prodeji magazínu Svět.

To je jak u blbejch na dvorečku, pomyslel si.

KAPR

David Zajíc domluvil. Byla to jeho velká šance, a tak mluvil až do kyslíkového dluhu. Teď, i když se snažil sedět rovně a hrdě, vypadal jako kapr, který prohrál svůj zápas s vyšší mocí a někdo mu vypustil rybník. Ztěžka se opíral o hranu stolu, lapal po dechu a čekal na smilování, na šťastnou náhodu, čekal na osud.

Tajuplný byznysmen z něj sklouzl skelným pohledem na desku stolu. Pak se mu velmi pomalu podíval do očí a malinko pootevřel ústa, skoro to vypadalo, jako když mluví břichem, a pak položil tu nejpošetilejší otázku, jakou kdy David slyšel: „Pane Zajíci, to je všechno hezké, co jsme tady slyšeli.,“ ještě jednou se na něj podíval, „. co kdybychom místo vašeho magazínu angažovali vás? Ale nezbláznil byste se z toho, kdybyste měl na investice do svých nápadů třeba. půl miliardy korun?“

Prsatý muž nevěřil svým uším, jen tiše polkl a zdálo se mu, že to muselo být slyšet nejen v kanceláři, ale i na chodbách toho podniku velkého jména a ještě někde dál. Chtěl odpovědět, ale hlas někde v jeho útrobách ho zradil, uvízl tam. Ale to spíš vyšší moc hrála svou karetní hru s jedním z miliardy ubožáků, kteří se potáceli od narození ke smrti po tomto světě. Poprvé během schůzky Zajíc dvě vteřiny jen tupě zíral. V té chvíli se mu zdálo, že se celý svět zastavil, že vesmír, shovívavý k jeho malosti, na chvíli přitáhl uzdu spřežení času. Zatímco nebeští koně zpěněně odfrkli a třásly se jim svaly na předních nohou, následovala během dvou vteřin v Davidově hlavě nukleární reakce. Zdálo se mu, že nějaký malinký skřítek v jeho lebce, sedící u hlavního řídicího pultu, do mikrofonu krákoravě vykřikuje: „Evakuace centrály! Toto není cvičení!“ Jako by se Zajícovy oči obrátily dovnitř, aby mohly sledovat ten mumraj. Stovky letištních skřítků běhaly zmateně po startovací ranveji uvnitř lebky sem a tam.

Davidovi se najednou zdálo, že něco podobného viděl při startu rakety na Bajkonuru. Horní část lebky se rozpůlila, nebylo to ale nic drastického či krvavého. Otevřela se prostě jako skříňka botníku a bylo opět slyšet skřítka, jak krákoravě odříkává: „Tři. dva. jedna.“

Podpůrné konstrukce odpadly, zažehly se raketové motory a mozek Prsatého muže vystartoval do vesmíru. Předtím než odlétl, jeho oči ještě vnímaly, jak se rosolovitě třese, aby mžik po tom viděly už jen prázdnou lebeční dutinu. Start se však zřejmě nepovedl, neboť mozek vzápětí spadl s obrovským žuchnutím zpátky. Zajíc jako z dálky slyšel trpaslíka, jak skřehotavým a zklamaným hlasem vykřikuje do megafonu: „Neúspěšný start. neúspěšný start!“

V tom okamžiku se David vrátil do reality, pohlédl do skelných očí tajemného byznysmena a násilím páchaným sám na sobě celý ten chaos ve své hlavě ustál. A pak naprosto odosobněným hlasem na otázku, zda by se z půlmiliardové investice do svých nápadů nezbláznil, jen pomalu a bezbarvě odpověděl: „Ne, nezbláznil.“

Byla to ta největší lež, co kdy řekl.

AUTONEHODA

Po té schůzce byl David velmi rozrušený. Kdyby to vyšlo, mohl by dřív doplatit dluh a v té nové funkci třeba nějak pomoci i magazínu Svět. Pustil si nahlas tepavou hudbu a jel za tmy domů, ponořen do myšlenek. Všechno mu přerůstalo přes hlavu. Spěchal domů. Byl unavený. Tu zatáčku zaregistroval příliš pozdě. Pršelo a silnice byla zablácená od traktorů, svážejících z pole řepu.

Když dostal vůz smyk, cítil David, jako by ho něco kouslo zezadu do krku. Mrazení v zátylku mu projelo zády. Ze tmy se proti němu řítil betonový sloup. Hluboko v sobě už skoro cítil ten náraz. Kvílivý zvuk brzd. Zpomaleně vnímal, jak se auto točí. Alenka bude naštvaná, blesklo mu hlavou. Zase přijede pozdě. Vůz nadskočil. Zavřel oči a jen žaludek hlásil pocit letu. Vytřeštil opět zrak a viděl, jak kužele světel sklouzly z oblohy na trávu. Zapřel se, až se mu zdálo, že prošlápne podlahu a utrhne volant. Rána, druhá, třetí. Převracel se po čumáku, pak bokem. Tma. Cítil hlínu a krev. Ticho, jen něco lehce syčelo.

Vybavil se mu obrázek učitele z autoškoly: „Hlavně při nehodě vytáhněte klíčky ze zapalování a utečte z vozu.“ Jasně, uniká benzin, zmatkoval. Všechno bylo obráceně. Seděl na stropě a místo klíčku nahmatával pedály. Cosi pořád syčelo.

Alarm začal hystericky houkat. Panikařil, hledal centrální ovládání oken. Něco nad ním se mu smálo. Když ovladač konečně našel, nefungoval. Bouchal jako šílenec pěstí do bočního skla. Pružilo.

„No, manana por la manana,“ vybavily se mu nesmyslně fráze z jeho reportáže v Mexiku, kterou tam s oblibou používali místní ospalí úředníci: „Ne, až zítra ráno.“

David se rozesmál. Jaké zítra, když nemusel existovat? Přežil jsem, uvědomil si radostně. Teprve pak se rozhlédl po autě. Zadní okénko bylo rozbité. Vysoukal se ven a alarm záhadně ztichl. Probodnuté kolo syčelo stále tišeji. Ticho. Obrovské ticho a nad ním velká černá klenba plná hvězd.

Vnímal pronikavě všemi smysly. Cítil vůni svého potu, vzduchu po dešti a křehkých květin. Do uší se mu bolestivě zaryl výkřik opeřeného dravce. Trvalo okamžik, než mozek ten zvuk zpracoval a dal povel k otočení hlavy, aniž to David vnímal. Automatika vybroušená pozvolným vývojem lidského druhu.

Oči ostřily obraz, siluetu na obloze. Pták. Miliony buněk, tisíce pírek, desítky kostí. Letěly.

Naplnila ho touha po volnosti i pokorný obdiv. Pocity ukládané po statisíce let v genech. Aby tady byl ve své podobě, musely se před ním narodit a umřít celé plejády generací, svět a vesmír se vyvíjet v neznámém řádu.

Na Davidovy rty ukápla krev. Měla nasládlou chuť. Jako otázky a odpovědi. Naposledy se ohlédl po vraku auta, se kterým tak spěchal, a šel pomalu do údolí, kde svítila světla blízké vesnice. Měl toho všeho dost. Chtěl se už nějak zbavit dluhů i problémů. Ale tajemní byznysmeni, co se vytahovali s půlmiliardovou investicí, se ani po týdnu neozvali.

Kašpaři, pomyslel si neuctivě Prsatý muž.

CHLEBIKA

Běhání okolo opravy auta musel zařídit Tomáš. David přes Alenčiny protesty odcestoval na reportáž. Ve chvíli, kdy ho proklínala, on už dávno po svém průvodci Karimovi mazlivě vyslovoval Šebika, jméno oázy, kam směřovali, na okraj Sahary k tuniským hranicím s Alžírskem. Bylo vedro a drobounký písek jim skřípal mezi zuby. Nad rovnou silnicí utíkaly osamělé bílé mraky k pohoří podtrženému úzkou malou černou čárkou. Jak se k ní toyota s náhonem na všechna kola blížila, zelenala ta černá čárka životem. Okolo byla ještě poušť plná písku, kamení a trsů ubohých keříků sežehnutých sluncem, před nímž nebylo úniku. Prsatý muž přemýšlel, jaké to muselo být pro prvního člověka, který překonal poušť a stanul v místech, jež on teď míjel.

Bůh se musel pousmát, stalo se to tak nedávno, před pouhými tisíci lety. Všemohoucí si docela dobře vzpomínal na chuť prachu v ústech prvního člověka, který se tehdy zastavil na okraji pouště. Byl tenkrát s ním, protože Bůh je i v lidech a vnímá všechny jejich pocity. Trpí i raduje se s nimi. Tak to je.

David Zajíc si otřel krůpěje potu z čela. A když cítil vlhkost na své dlani, netušil, že tutéž vlhkost okusil v něm i sám Bůh. Proč jen byl David Zajíc tak slepý? Proč měl srdce ucpané touhou vypít svět, i kdyby se mu z toho mělo udělat zle? Chtěl zažít všechno, a proto nevnímal nic než šílený vír obrazů, zvuku a nespokojenosti, že to nemůže odnikud uchopit a strávit. Přesto byl dál otevřený všemu, až se pomalu, plíživě, ale jisté uzavřel celému světu, jen s bolestí z toho hluku ve své hlavě.

Poušť se změnila v ráj oázy tak rychle, že se z té vnitřní strnulosti probral. Slyšel zpěvy ptáků a žab, které do okolního rozpáleného písku vůbec nepatřily. Z jeho žáru ho lákaly do svého vlhkého lůna narudlé skály s houštinou sytě zelených datlových palem a křovin. Mečely tam kozy a ve skalní rozsedlině, zázrak, zurčel pramen chladné vody. Najednou jako by pochopil obrovskou úlevu prvního žíznícího poutníka, jenž přešel poušť až sem. Osvěžil se určitě u téhož pramene jako David a zřejmě si rovněž lehl do chládku pod palmy a nejspíš děkoval někomu nahoře.

Co je vlastně naše vůle a co nebeská hra, jež nám do cesty staví oázy i nepřekonatelné propasti a pouště? Kde má cenu naše vnitřní síla a kde jen pokora? David Zajíc se od těch myšlenek zvedl a sešel k opuštěným rozvalinám nad pramenem a tam našel starý střep z hliněného džbánku. Nevyhodil ho, protože na něm byl vyrytý zlomek arabského nápisu i skoro nezřetelný otisk palce toho, kdo nádobu vykroužil. Byl to také žíznivý poutník? Také přemýšlel o svém osudu?

V hotelu si nechal Prsatý muž ten nápis přeložit. Bylo tam cosi o očích. Karim, jeho průvodce, mu vysvětlil, že to je asi zlomek ze starého arabského přísloví:

CO NA ČELE NAPSÁNO, TO JEDNOU OČI UVIDÍ.

ROZCHOD

Minulo pár měsíců, během nichž David psal jako o život, obchodoval, navštěvoval dědu, rodiče, Tlustou Lolu, Kristu a rodinu. To všechno až do toho telefonátu.

Alena se asi z Tlusté Loly dozvěděla o Kristě. Zavolala mu, že už za ním na chalupu nepřijede. Přišlo to tak náhle. I když Podvědomě to David Zajíc čekal. Sedl si k oknu a díval se ven. Tiše sněžilo a mezi padajícími vločkami prosvítalo slunce. To ticho bylo všude, až mu z toho tichého burácení zaléhaly uši. Díval se upřeně z okna a na nic nemyslel. Mraky dál pořádaly závody okolo Země, která se neslyšně otáčela v kosmickém tichu uprostřed jeho hlavy.

Nalil si dvojitou whisku s colou a zhluboka se napil. Tak konec? Takhle to vypadá? Měl chuť začít znovu. Jinde a jinak. Co třeba Thajsko, Baltimore nebo Sumatra?

Blbost. Vzpomněl si na tu slovenskou emigrantku, kterou s Bémem potkali v New Yorku. Vyprávěla jim, jak utekla z Trnavy, protože měla pocit, že už dál neunese špatný vztah s rodiči i s přítelem. V reklamní agentuře, kde dělala, prý zase nedovedli ocenit její talent, a tak před těmi problémy utekla až do Ameriky. Když Zajíc s Bémem odjížděli, chtěli se s ní rozloučit. Nikdo neotvíral, ale šouravé zvuky jim tehdy poradily zůstat. Až po chvíli se dveře otevřely. Andrea s kruhy pod očima je pozvala dál. Na zemi se válely konzervy se zapáchajícími zbytky, zmuchlané plechovky od piva a nenávist ležící tu lehce rozsypaná mezi odpadky přetékajícími z modrých pytlů.

„Jděte pryč,“ říkala jim s nutkavým opakováním. Zajíc na Bémovu radu zašel pro něco k snědku do čínského bistra na Čtyřicáté šesté. Až po mlčenlivém obřadu jídla Andrea promluvila. Byla to ten den její první jiná věta, než Jděte pryč, a Bém a Zajíc by vám ji mohli zopakovat, tak moc se jim zaryla do uší, do paměti: „Nejde utéct před problémy, jdou s vámi. Musíte se usmířit sami se sebou, nebo umřít.“

Odešli ponuře z toho neutěšeného bytu, každý v rukou dva pytle odpadků, co dokáže vyprodukovat jeden člověk, ať je to hřmotný chlap, nebo křehká, uzavřená grafická. Už o ní nikdy neslyšeli, ale Zajíc by se pro tu její sebenenávist klidně vsadil, že zemřela.

I proto v ten velký den, kdy se s ním Alenka rozešla, myšlenky na útěk rychle zaplašil. Před sebou stejně neuteče, napadlo ho. Rovnal si myšlenky. Hlavou mu letělo slovo nikdy. Už nikdy nebude její muž a ona jeho žena. Bude sám?

Že to je děvka, která určitě někoho sbalila, a proto mu dala kopačky, mu vyvstávalo a zase mizelo z mysli další den a noc. Vzpomněl si přitom, jak mu na otázku, jestli se s ním opravdu rozchází, do telefonu naprosto chladně odpověděla: „My jsme se přece rozešli už dávno.“

Objímala ho zuřivost a žárlivost tak děsná, že ničila nejen věci okolo něj, třeba tu masku z Konga pověšenou napravo od psacího stolu, ale i Zajíce samotného. Nenáviděl ji a miloval, ale cítil, že to obojí odchází. Najednou ho přepadl obrovský strach z toho, že si vlastně přál, aby mu to řekla. Pak mu to došlo.

Ta síla jeho báječné ženy, která dokázala kašlat na to, že má určité postavení. A ta senzační ženská ho v klidu jednou provždy propustila z otroctví. Aby si našla někoho normálního, kdo jí dokáže dát lásku a přítomnost. Prostě menšího pitomce, než je on, alkoholem pokoušený, životem přeplněný, oploštělý David Zajíc.

Uvědomil si, že poté co ho ta myšlenka poprvé navštívila, svalil se z něj balvan a on mohl začít opět svobodně dýchat. Spadly z něj výčitky, že není dobrý otec, manžel, syn ani šéf. Nahlas si říkal: „Aspoň jí nic nedlužím, nepodvádím ji a neomezuju pro další život.“ Říkal to jako modlitbu, i když netušil, či spíš nechtěl tušit, že ji stejně omezuje a dluží jí. Zalila ho, nevědoucího, ztracená láska k ní, matce jeho milované Veroniky Nechtěl ji ztratit, chtěl jí dál dávat peníze na život jako Předtím, být tu pro ni, kdyby něco potřebovala, vídat se o víkendech nejen s dcerou, ale i s ní. Jezdit na dovolené. Vida! Všecko zůstane skoro při starém. V Prsatém muži zůstala čtvrtý den po jejich rozchodu jen prázdnota. Jeho sázka na lásku nevyšla. Kolik karet mu ještě v tomhle životě, v téhle podělané, krásné hře zbývá?

Třeba nic, třeba díl, opakoval si příští den před obchodní schůzkou, kde se musel jako spokojený šéf vydavatelství usmívat. Usmíval se, i když jednání skončilo a on jel po dálnici zpátky domů. Usmíval se na šedé baráky, fialová pole, bílé stromy, černé siluety ptáků a lidí. Zůstal sám, a to ho zvláštně hřálo.

No nic, já jen že potom vyšlo ještě asi stokrát slunce a svým žhnoucím jedním okem zvědavě pozorovalo, jak se David souží, až mu jednoho dne odpustilo a on konečně odpustil sám sobě. Chtělo by se říct, že všechno. Jenže to nejde.

DĚDA

Po tom, co děda utekl jen tak v andělíčku z léčebny a lékaři o tom neprodleně informovali jeho syna i vnuka, jeli oba za ním. David zůstal o trochu déle. Potřeboval se zeptat na něco do knihy. Děda ho odbyl pár větami a pak si stěžoval. Že už je jaro, a on tu nemá zahrádku, a že už za ním David nechodí. Slíbil, že za čtrnáct dní přijde a přinese nějaké kytky v květináčích.

Ale už nikdy nepřišel. Pořád bylo něco důležitějšího. Události v magazínu Svět, jednání s Rossmannovými právníky. Když po měsíci otec zavolal, že dědu převezli kvůli komplikacím do nemocnice, cítil se hrozně, ale už měl domluveného něco jiného. Táta mu volal i další den, že je to s dědou hodně zle. Vzpomněl si na svůj slib, jel do prvního květinářství a koupil za spoustu peněz největší pugét jaký měli.

S obrovským neklidem přijel na jednotku intenzivní péče. Vzpomněl si na horké vdolky s mákem a rozteklým máslem, které mu děda pekl, když babička odjížděla vařit na dětský tábor do Tater. Udýchaný běhal zmateně po odděleních, než to našel.

Nepustili ho tam. Jen řekli, že předají tak jednu kytku z celého pugétu, aby se na pokoji dalo hýbat, a ještě ho chvíli poslouchali, než mu přibouchli dveře před nosem. Potácel se jako ve snách ven a zbytek zářivého pugétu všech barev tohoto světa hodil do odpadkového koše, kam patřil.

Děda zatím umíral opuštěný, uprostřed všech těch hadiček a kvikajících nesmyslů na monitorech. Zemřel v noci. Hned po tom, co ho navštívila Davidova žena, kterou za ním pustili, protože byla sestřička. Řekla mu, že na něj všichni myslí, i když spal neprobuditelným spánkem. Jeden lékař jí řekl, že takové krásné bezvědomí je pro něj vykoupením. Nevěděl nic o tom, že takhle odchází duše z těla, když už se nechce dívat na svět. A to dřív děda říkal, že se mu ještě nechce umřít, protože život je jako jedna velká jízda pro malý fakany na parádním kolotoči se spoustou cingrlátek.

Alenka najednou jako by cítila, na co jeho duše myslí, a cosi ji napadlo. Vzala ho za ruku, naklonila se k němu a zašeptala: „Já se vám, dědo, za ty parchanty omlouvám, ale i když jsou líný za váma přijet, tak vás maj rádi. Slyšíte?“

A děda v bezvědomí jí tehdy stiskl ruku, protože hlasitě nadávat už nemohl. Ráno zavolala Davidovi na chalupu, aby ho uklidnila, že děda neumíral sám.

Nejdřív slyšela, jak pláče, potom bylo chvíli ticho, než se zeptal, jestli ji může vidět.

„Radši ne. Pro Veroniku se klidně zastav. Chtěla jsem někam jít.“

„Kam?“

„Na večeři.“

Neptal se s kým a radši položil telefon. Pak si uvědomil, že hloupě zavěsil, aniž jí poděkoval, že šla za dědou. Za chvíli jí zavolal, ale ona, jak byla dotčená, s jakým hlupákem marnila život, jen křikla do sluchátka, ještě než stačil cokoli říct: „Jdu s jedním doktorem. Tys mě v životě na večeři nepozval. A hlídat mi svou dceru nemusíš,“ dodala ironicky, a ještě než práskla telefonem, sykla: „Už jsem zavolala Katce.“

„Jsi kráva, hrozná kráva,“ vřískl do hluchého sluchátka, i když vlastně chtěl jen říct, jak ji má rád. Jak hrozně mu chybí.

Druhý den šel David s otcem do léčebny pro dědovy věci. Jak málo toho zůstane po člověku. Jedny kostěné brýle, starý roztrhaný občanský průkaz v červeném obalu, horní zubní protéza a skupinová fotografie dětí a vnuků. Vzali si těch pár odporně intimních drobností, které po dědovi zbyly, a rozloučili se s Waltrem.

POŽÁR

Myši na chalupě kadily všude. Nejvíc však na Davidově stole. A tak první rutinní spisovatelský úkon, gesto, bylo jediné máchnutí, které, když byl ve formě, smetlo všechna myší novinka na kožešinu na zemi.

Na stole mu rašily špinavé skleničky a v jedné z nich se mu v sedlině po cole s whiskou podařilo vypěstovat zvláštní namodralou kulturu jemu dosud neznámé plísně.

Nezajímalo ho to. Jediné, co mělo a dávalo smysl, bylo psaní.

Poté co Josefovi komunisté oznámili, že mu seberou statek, opil se v hospodě tak, že cestou zpátky domů spadl do rybníka. Jeho alkoholem zamlženému mozku to ale bylo jedno. Měl jasný cíl. Vzal ze sklepa konev petroleje, vylil ho na chlévy, vyvedl z nich dobytek a zapálil. Až potom běžel pro svou dceru a ženu.

Jenže Josef nepočítal s tím, jak moc mu žitná zatemnila rozum, a tak jen udiveně pozdvihl obočí, když tím novým klíčem, který si spolu s fungl novým zámkem nechal udělat, nemohl najednou odemknout. Už slyšel poplašné bučení krav a zcela nesmyslně vyběhl znovu před grunt. Červené a fialové jazyky už přelétaly z chlévů na chalupu a on jen s výkřiky: „Krucifix, do prdele,“ vletěl zpět do předsíně, kde běhal znovu a znovu jako smyslů zbavený proti dveřím, narážeje do nich ramenem tak silně, až konečně ucítil rupnutí. Bolest mu sevřela tvář do svěráku. Místo dveří povolila klíční kost a šklebivě vylezla skrz kůži na svět. Neskutečný bílý pahýl s červenými cákaná bylo to poslední, co Josífek uviděl, než omdlel a hrubá bolest mu zacpala uši.

Tak nemohl slyšet poplašené a drobné bušení, které se spolu s nářkem Růženy a jejich dcery rozlétalo sednicí. Až po chvíli ucítil v nose štiplavý dým a porozuměl jeho zápachu, jako že jedna a jedna jsou dvě, a byl v tu ránu na nohou. Zařval jako raněný býk a nikdo už nepochopí, proč se znovu rozběhl zrovna tím zlomeným ramenem proti dveřím, jako by snad chtěl zahnat tu bolest, vymazat ji něčím silnějším. A podařilo se mu to. Zapraštěly nejen podruhé kosti, ale i dveře, a přidušená žena s malou Bětuškou se s kašlem převalily přes jeho bezvládné tělo. A to byl konec kulacení.

Strážmistr Hejny ho jen díky tomu, že mu na svátky vánoční dal kapra ze svého rybníka, nezavřel do arestu, který se během roku změnil ve služebnu Veřejné bezpečnosti. Tu už Josef ani nezažil, protože ironií osudu dostal nařízení, aby osídlil pohraničí, a šupem odjel do Gablonz bydlet do bývalé obuvnické dílny nějakého Heinricha, aby nemohl ve vsi škodit kulackými názory.

Po starém Heinrichovi tu zůstal prach a stará nepohodlná lavička, jejíž sedačka ukrývala skříňku se spoustou sídel. Taky tu bylo sto párů dřevěných návlečních forem, na něž se natahovala kůže, po které to tady tak vonělo, i když asi jen malé Růžence, protože když sem poprvé přijeli, hodil otec Josef omšelým verpánkem do kouta tak vztekle, až vysklil staré okno.

Ale malé Bětušce se tam líbilo. Hned si v domě našla dva kamarády. Přesvědčili ji, aby jim z balkonu v domě házela své panenky s porcelánovou hlavou. Ale ony se nenaučily létat, jak jí slibovali, ale rozbily se. Bětka tehdy pod okny tak brečela, že se Josef naštval a jen tak, óne, jak byl ve spodkách, vyšel na zahradu. Ty hošíky svým řvaním vylekal.

Bětunce neublížil, to ne, jen s gustem, jak byl opilý, rozšlapal zbytky těch porculánových hlaviček. A jak tam tak vyřvával, nějaký pan Hodač z horního patra na něj začal hulákat, ať se nechová jako dobytek. Ale to neměl dělat.

„Co tady řveš, ty krávo! Ty komunistickej hnoji! Takovej ksindl!“ Před tou smrští nadávek Hodač raději zabouchl okno.

Když přišli druhý den policajti s Hodačem, uplakaná Růženka jen cosi zaštkala, že je v pokročilém těhotenství a že na zahradě mají toho paďouse, jejího muže. Tak hrubé mluvě byla naučená z dětství od svého tatínka, drsného statkáře podobného ražení a tvrdosti, jako byl Josefův děda Antonín Prowitzsky. Ale o tom jsem vám už vyprávěl.

To vám spíš musím říct, v jakém stavu policisté, vlastně tehdy už příslušníci Veřejné bezpečnosti, nalezli spolu s Hodačem Josefa. Zeblitého, co vám mám povídat, ležel tam uprostřed zvratků, které okolo jeho hlavy vyzobávaly slepice. Hodač zařvat „Vstávej, dobytku, a ukliď si svý blitky, než se ty pitomý slepice, moje slepice, slyšíš, ožerou!“

Josefa i s celou familií úředně vystěhovali, prý pro výtržnictví a opilství, do čtvrti, kam se po válce nastěhovala svoloč jako Cikáni a všelijaké podivné existence.

Jednou, když Dežo Uhrin svým barytonem řekl: „Joj, pani Zqjecová, jebem šlika, skare mária, čo tu robíte v takom bordele?“, si Růžena přidržela těhotné břicho, aby do ní ten uhratý Cikán nevrazil, a šla do stuchlinou zapáchajícího bytu už rozhodnutá, že od svého muže odejde. Josef tenkrát naštěstí spal, znaven bramborovou samohonkou, kterou si pálil, protože poté, co ho vyrazili z bytu po Heinrichovi, chlastal ostošest a zbytek energie věnoval vymýšlení fíglů, jak se vyhnout práci ve fabrice.

BABIČKA

Když byl David Zajíc ještě malý, děda často stál na zápraží a koukal se tak nějak skrz kapky deště někam dál, jako by tušil, co za těmi kulisami okolního světa je. Chrchlal, plival na zem a smutně říkal: „To je zase psí počasí.“ Babička to jeho věčné plivání nesnášela.

Nemohla mu to zapomenout ani po smrti. Stejně jako ty pohledy za jinými ženskými. Taky to, že v sedmdesáti dostal přes Pusu na jedné svatbě, protože sahal nevěstině kamarádce na Pozadí, což se nedělá.

Na jeho pohřbu mu všichni vnuci a děti udělali na hrob tři křížky, jen jeho žena, babička Prsatého muže, na ten hrob zahrozila prstem: „Odsud už neutečeš.“

Pak začala mizet i ona. Nechtěl její odchod zmeškat jako ten dědův. A tak za ní jel se svým tátou, který bulel, a on taky, protože pro lidi je vždycky smutné, když něco ztrácejí. Až potom zjistí, že to bylo krásný.

Babička už nemohla mluvit, jazyk měla rozpraskaný jako vyschlé dno rybníka, a vždycky jen neslyšně pootevřela pusu jako odpověď na jeho otázku. Sedl si k ní na postel. Jednou rukou ji hladil po vlasech a druhou jí tiskl dlaň. Oči babičky Růženy na něj sklouzly, ale neprosily, nevyčítaly, ani se nebály. Viděl, že se opravdu nebojí smrti, protože se na něj dívaly tak přívětivě, až to nevydržel a odvrátil pohled jinam. Jenže když se na ni podíval znovu, ty její oči tam pořád byly. Začal mrkat, ale ona mu jen stiskla ruku a zašeptala: „Proč brečíš? Vždyť je všechno v pořádku.“

Než aby zase bylo ticho, začal vyprávět o svém románu, že ho brzy dopíše a že je i o ní.

„Ne,“ řekla bez zájmu.

„Cože, babi?“ ptal se.

„Mě to nezajímá.“

Na chvíli se zarazil a podíval se jí do očí. Byly nevýslovně klidné.

Další den táta telefonoval, že babi právě umřela. A on místo smutku cítil lásku.

Musel se usmát, když si představil, jak babičce děda na usmířenou podává ruku: „Do věčnosti dobrý, jo?“ A jeho babi mezi bílými mraky nad tou drzostí jen nevěřícně zakroutí hlavou, ale přesto řekne: „Dobrý,“ protože je oba čeká dlouhá procházka v oblacích.

Tehdy Davidovi asi konečně došlo, že je na této Zemi opravdu jen na návštěvě, že je jen poutník od východu k západu slunce, že jednou zmizí a už nikdy nebude, že každý den by měl dělat to, co by si přál v den své smrti. Odpouštět, milovat a těšit se ze všeho, aby jednou v očích neměl strach, ale zvláštní sílu jako jeho babička.

POROD V POLI

Růžena tenkrát sebrala starý proutěný kufr, co měli z gruntu, a taky malou, nadhodila si břicho, které bylo čím dál těžší, jako kamení, a vyrazila na autobusové nádraží. Než dojela na rozcestí před Heřmanicemi, měla divný pocit. Čelo jí orosily krůpěje. Rychle dýchala a malá Bětuška začala plakat. Když na rozcestí vystoupila, ztěžka dosedla na kufr. Neměla ani sílu dojít do té malé vísky, kde bydlela babička Zímů. Přesto v sobě našla vůli jít. Jednou rukou táhla Bětku, druhou kufr. Až po chvíli ten kufr pustila na prašnou cestu mezi zlatým obilím pod modrou oblohou s bílými mráčky, až se jeho obsah rozletěl po kamenech a hlíně a jedna vyšívaná bělostná halenka zalehla slunéčko sedmitečné se zářivě červenými krovkami. Broučkovi se podařilo vylézt až po chvíli z té laviny, a když roztáhl puntíkatá křídla, aby letěl nad stojický rybník, tak si Růžena prudce kousla do otevřené dlaně a poklesla v kolenou. Klasy se nad ní skláněly, jako by ji hladily, konejšily a chránily před prudkým poledním sluncem. Krajinou se rozlehl výkřik.

Mezi zkrvavená stehna do hnědočerveného prachu dopadlo dítě. Jeho první miminkovský pohled spočinul na zástupu mravenců, kteří ukázněně v řadě za sebou nosili nazrálé kousky stébel žita. A Bůh je mi svědkem, že ten chlapec neplakal a nekřičel, jen se zaujetím pozoroval okolní svět, kde člověku nikdo, kromě jeho mámy, nemaže jen tak chleba s medem. Tak se narodil táta Davida Zajíce.

PLÁŽ

Odletěl pracovně na Srí Lanku. Neskutečně lilo a špatně se dýchalo. V těžkých kapkách na sklech mikrobusu se odrážel celý svět. Lidičky s véthí na kolech, pěšky. Spěchající s deštníky nebo s velkými zelenými listy nad hlavou. Žebráci, děti, ženy Tamilů, Sinhálců a muslimů. V jedné kapce na skle se jako ve vypouklém zrcadle na křižovatkách objevil pitoreskně zdeformovaný slon. Smrad benzinu přerušovala jen omamná vůně koření, hniloby, všudypřítomných vonných tyčinek, moře a zeleně po dešti. Nasládlý kořeněný parfém. Byla to vůně hluboké džungle okolo Mayangany v deltě široké Mahatveli Gangy, kam chodí pít leopardi. Vůně čaje na drsných úbočích sráznatých hor Nuwara Elija. Seděl na břehu oceánu. Podvečer maloval na pláži žlutavým světlem. Oblohu ovládli kaloni a neslyšně nalétávali nad vrcholky palem. Byla to chvíle před tím, než se měly rozsvítit pestrobarevné žárovičky v baru nad pláží. Už se tam se svými dívkami sjížděli návštěvníci na mopedech. David zvažoval lákavou možnost zvednout se z vychládajícího písku k živé zábavě, ale únava z cesty ho přemohla. Otočil se na bok a díval se po zrcadlící se laguně.

Po chvíli to uviděl. Skoro se to nehýbalo. Nejdřív to vypadalo jako toulavý pes hledající mezi dějícími řasami něco na zub. Zaostřil. Byla to lidská postava, či spíš jen torzo bez nohou, co se rytmicky naklánělo, jak se ten člověk odrážel dřevěnými madly upevněnými na rukou od země ztvrdlé příbojem.

Pláž zaplavil dětský smích. Bylo jich pět nebo šest. Jeden

chlapec tu dětskou tlupu vedl. Samozřejmě je zaujala stejná silueta jako Prsatého muže. Děti běžely k lidskému torzu a s vřeštěním ho povalily do písku. Jejich velitel mu vyrval cosi z ruky, zřejmě to dřevěné madlo, a hodil ho do oceánu.

Zajíc se vymrštil a cítil, jak mu buší srdce. Vyběhl za dětmi, ale zůstala po nich jen ozvěna smíchu. Zadýchaný doběhl k tomu člověku, který hleděl směrem k příboji, jako by čekal na mořské vlny, jež mu donesou jeho madlo.

Neobrátil se a promluvil: „Nezlobte se na ně, sire, jsou to jen děti. Některé z nich jsem dokonce učil chytat kraby. Nejsou zlé, možná mají jen špatné rodiče nebo je v dalším životě čeká nějaké neštěstí.“

David zůstal mlčky stát, potom si sedl na bobek a s tím mužem zkoušeným osudem pozoroval oceán. Nikdy nemůžeme vědět, jak skončíme. Najednou vlny přinesly zpět dřevěné madlo a mrzák se opět pomalu vydal za svým cílem. Asi k domovu.

Zajíc se za ním díval, dokud mu v západu slunce úplně nezmizel z očí. Seděl tam dál a vlny mu lechtaly prsty u nohou. Nevěděl proč ani jak, najednou měl jen dojem, že život je jako oceán. Cokoli špatného nebo dobrého do něj vhodíme, se nám vrátí.

DVĚ DÍVKY SE PSEM

Michal se vrátil z blázince. Byl jiný, i když třeba nápady na další cynické sázky ho neopouštěly. Stejně tak chuť na alkohol. Při příležitosti předání první splátky půjčky na magazín Svět zašli s Davidem do Tlusté Loly. Šel s nimi i Tomáš, protože tak slavnostní chvíli, kdy poprvé vraceli Rossmannovi peníze, i když zatím jen malé, si nemohl nechat ujít.

„No, vypadá to, že by věci konečně mohly být takové, jaké mají být,“ kvitoval to spokojeně Michal. Jakmile je obsloužil Konstantinidisův zaměstnanec, ještě dodal: „Škoda jen, že se nám Spiro ufetuje.“

Tomáš a David jen účastně pokývali hlavami. Před zavíračkou se klidně rozloučili.

Za měsíc potkal David Spira. Žil. Potkal prý nějaké dvě dívky se psem, které s ním dlouho mluvily o světě, Bohu a tak. Přestal brát drogy a znovu začal dělat v baru. Nezmar. Navíc zkoušel malovat. Některé obrázky mu ukázal. Líbily se mu. Prsatý mu uvažoval, že si jimi nechá zaplatit dluh.

Na konci svého vyprávění Konstantinidis vyndal pár bankovek, podal je Davidovi a požádal ho, ať si za týden přijde do Tlusté Loly pro další. Spiro opravdu přišel a položil před něj zbytek dluhu se slovy: „To je všechno, jsme srovnáni.“

Zajíc chvíli zíral do jeho veselých očí. Najednou si přál taky potkat dvě dívky se psem, jež by mu připomněly, že si každý okamžik v tisíci dnech našeho života můžeme vybrat.

HRÁČ

Č

ŠAMAN

A stejně jako Spirovi připomněly ty dívky, že si v tisíci dnech svého života můžeme vybrat, zvolil i David. Odjel na Siberut vrátit Ďáblovi jeho knihu.

Jel s ním Jiří, student indonéštiny. Jemu řekl, že pro reportáž potřebuje shromáždit nějaké materiály o rituálech při vyvolávání duchů a taky dosbírat chybějící artefakty na výstavu o mentawajské kultuře.

Když přijeli na ostrov, Si Lap Lap najednou ucítil potřebu tomuhle místu za všechno, dokonce i za to horší poděkovat. Dát ostrovu najevo, že je mu blízký, že k němu patří. Nechal se potetovat trnem ostnaté liány. Do ranek mu vtírali šťávu z cukrové třtiny smíchanou se slinami a popelem ze skořápek kokosového ořechu. Dva dny ležel v horečkách, než se mohli vydat do Udului. Šel znovu bahnem mezi dva metry vysokým rákosím a do nosu mu stoupala kořeněná vůně všudypřítomného rozkladu.

Plesk! Prsatý muž se vztekle plácl do stehna, ale trefil se jen do přirození, místo do pijavice, která trčela ze šortek jak naběhlý velký černý penis. Skákal na jedné noze, řval. Křičel české nadávky, kterým mentawajští nosiči nerozuměli a polekaně se otáčeli po pokřtěném Michaelovi. „Magora apate sasareu pagobu areu sanitu kurva, sitoto., Bláznivý cizinec z daleka křičí na svého zlého ducha, kterého nazývá kurva, že ho pěkně štve, že na něj poslal pijavici,“ přeložil Michael Zajícovo řvaní podle toho, jak mu David vysvětlil, proč tak často používá ono jedno slovo.

Nosiči se pobaveně smáli. Si Lap Lap si chtěl připálit cigarety, ale třásly se mu ruce. I když si říkal, že příště si jen klidně zapálí a cigaretu nevzrušeně přiloží k pijavici, vždycky ho zalila vlna hnusu. Jakmile se k ní přiblížil červený konec cigarety, zázračně se smrskla na třetinu své velikosti a pustila se.

Před nimi tekla kakaová řeka. Muži se chtěli brodit, ale po pár metrech jim voda sahala po prsa. Co foťáky, kamera a filmy? Naštěstí se jako zázrakem tiše vynořila kánoe vydlabaná z jednoho kusu kmene a v ní žena se seschlými prsy a tetováním rozpitým stářím Jinde by jí Prsatý muž tipoval sedmdesát, ale tady jí mohlo být tak padesát. Vykotlanými zuby sesekanými do špičky udiveně vypustila do podvečerní nálady zakázanou nadávku: „Tílej, sasareu sikerei., Do prdele, cizinec kouzelník.“

David s úsměvem zavrtěl hlavou. Vysvětloval jí, že tetování a čelenku má pouze z úcty k mentawajskému kmeni. Žena se smála. To bylo dobré. Jednoho po druhém svezla bílé muže i jejich nosiče na uzoučké kánoi pár desítek metrů dolů po proudu ke své umě na kůlech. Byl tam i její syn s bratrem a rodinami. Cizinci i jejich nosiči byli tak unavení, že zhltli to hrozné ságo a hrst rýže a šli hned spát.

Jen syn staré ženy seděl u zábradlí v části umy vyhrazené pro hosty. Poslouchal občasný zbloudilý křik ptáků, cikád a zádumčivě hleděl na hvězdy. Prsatému muži to nedalo a vyhrabal se neobratně z moskytiéry.

Mentawajec pokýval hlavou, zašeptal: „Aloita,“ a chytil ruce Prsatého muže v uvítacím potřesu. Díval se mu do očí a řekl, že v jeho rukou cítí sílu kouzelníka. Si Lap Lap se rozpačitě usmíval. Muž s kouzelnickou čelenkou mluvil o tom, že je potřeba víc zdobit korálky a květinami své tělo a vést s ním takový život a skutky, aby se v něm duši líbilo. Jako by do Prsatého muže viděl, i do jeho obav.

„Lidská bytost by měla mít ráda svůj život, své tělo, jinak se v něm duši přestane líbit a odejde. A když simagere, duše bloudí bezcílně po obloze, u řeky nebo v pralese, může do těla vstoupit sanitu zlý duch.“

„Myslíš, že nejsem spokojen?“

„Příliš toužíš po hodně úlovcích opic a jelenů. Trápí tě touha být dobrým lovcem. Dobrým lovcem se člověk nestane touhou, ale jen tak, že loví. Moc přemýšlíš a nelovíš. Lov. Jen tak se zbavíš touhy a bolesti ve své duši. Nemáš ube?“

Jasně že David Zajíc tabák měl, a tak mu ho dal, od hosta umy se přece očekávaly dárky. Tady měl ale už od své první návštěvy často pocit, že slovo sasareu znamená spíš automat na cigarety. Dokonce i když ho brali na lov opic, necítil jako poctu, že se smí zúčastnit tohoto spíše rituálu než lovu, ale jako vychytralost z jejich strany. Byl prostě takový chodící automat na cigarety.

Když usínal, silueta šamana se dál rýsovala proti tmavomodrému nebi. Si Lap Lap počítal výkřiky cikád a pomalu se ve snu propadal domů, za svou dcerou do Čech. Jedna cikáda, druhá cikáda, třetí cikáda, čtvrtá cikáda.

PÍSEŇ

Ráno vytrvale pršelo. Prsatému muži byla zima, i když v noci bylo dvacet stupňů. Proti čtyřicítkám ve dne to byl tak velký rozdíl, že se ráno klepal navlečený ve všem, co tu měl. A večer zase nemohl usnout norkem. Doufal, že to není malárie.

Apaticky ležel na bambusové podlaze, náladu měl pod psa a do toho se pokoušel Michael, sedě na bobku u jeho moskyriéry, smlouvat o peníze pro nosiče. Mluvil klidně, Mentawajci se vůbec nikdy nevztekali. Aspoň to Si Lap Lap nikdy neviděl. Po místním zvyku na znamení nesouhlasu Prsatý muž neodpovídal. On na něj ale vytrvale naléhal. Stejný zvuk jako šustění papíru. Spolu s kapkami deště to znělo docela libozvučně. Po chvíli se Michael zvedl a odešel.

No a co? Davida Zajíce napadlo, co tu vůbec dělá. O co se snaží? Vrátit Ďáblovi jeho knihu? Najednou se mu to zdálo směšné. Nebo jak hltal jejich klidný rodinný způsob života, tu jejich zvláštní pohodu a soudržnost, a sám byl daleko od svých blízkých, neschopný jim pomoci, kdyby to potřebovali.

Ponuré obrazy zaháněl prací, nahráváním a trápením Amana Teteniho. David ho totiž nutil zpívat jednu a tutéž píseň pomalu, aby pochopil její obsah a mohl ji přeložit. Aman se ale uraženě odmlčel. Aha. Si Lap Lap mu nabídl ube. Kouřili spolu. Prsatý muž vysvětloval důvody a Aman Teteni se po chvíli usmál, jako že pochopil.

Zpíval pomalu a David Zajíc s pomocí Jiřího a Michaela složitě rozkrýval obsah. Postupovali tak pomalu, že ho nutili zpívat tu píseň znovu a znovu přes dvě hodiny. Nepochopil to a Si Lap Lap cítil, jak je Aman hodně neklidný. Přesto zpíval pořád dál:

Otó úraj chú Tohle je moje píseň,

Taná cholóu není pěkná,

Úrajchú pasýgábá prší, nemůžeme hledat

Laggé machátaj mánúa léky, je špatné počasí,

Ma úrat prší,

Tánájérúu to není dobře,

Tájénúm nemůžeme jít,

Mašuá tú útá zmokla by nám těla,

Segánitá sedíme a kouříme,

Uto bou v chýši.

Irá pejlé Chvíli

Ta égge počkáme,

Imá legéu až bude hezky,

Amaléguat až přestane pršet,

Ma pej te ej tak teprve vyrazíme

Pasigaba hledat

Laggée léky

Si má ó rí něn pro nemocného člověka.

Lettú ta lé Až dorazíme,

Ja péj teprve

Tá pásí kélí vyrobíme léčivou mast,

Tu buta ciněnět ta nasadíme si péřové ozdoby,

Ja péj teprve

Takau luatá nasadíme čelenky,

Maná níta my všichni šamani

Pabétej budeme léčit,

Ke paná lé potom

Tapasí bibíyem vyženeme toulajícího se zlého ducha,

Panóga přivoláme,

Tákau my,

Si ma gé réda skutečnou duši

Si má ó rí něn nemocného člověka.

Nakonec se to obrovské dílo podařilo a David Zajíc, unavený, ale šťastný, mu předal dárky. Pak ho napadlo se zeptat, při jaké příležitosti se tato píseň zpívá.

Nechápavě kroutil hlavou: „Při žádné. Vymyslel jsem si ji.“

Cože? To si dělá legraci, ne? Teď zneklidněl Prsatý muž. To tu píseň psali tak dlouho k ničemu? Vždyť kvůli tomu možná nestihnou do tmy dojít k další umě. Si Lap Lap byl tak vzteklý, že hned přikázal balit. Šaman se po něm nechápavě díval. Ten pohled, trochu zasněný, trochu udivený, si pak David Zajíc dlouho pamatoval.

Navíc, když vystupoval naštvaný z kánoe na druhém břehu, zahučel až po pás do pobřežního mazlavého bahna. Aman Teteni mu klidně podával ruku, přitom mu jen tak mimochodem polohlasem řekl, že tu píseň složil pro něj, protože ji tak moc chtěl.

Prsatý muž se na něj nechápavě podíval, přestal se snažit vytáhnout koleno z hnědočerné mazlavé záplavy a zeptal se: „Ale proč jsi nezpíval píseň ukkui, všemocným duchům předků na usmířenou?“

„Ty se nezpívají zbytečně, jen tak. Takovou píseň, jakou jsem ti dal, zpívá šaman pro někoho, když si myslí, že slova normální řeči jsou prázdná. Je to dáreček pro tebe,“ a chytil Davida za ruku a pomohl mu vyhoupnout se nad převislý břeh. Než se Zajíc otočil, skočil šaman zpět do kánoe, odrazil se dlouhou tyčí a jen na Davida kývl.

„Masura bagata,“ křičel Prsatý muž slova díků.

Někdo ho poprvé obdaroval písní. Že byl slepý a hluchý blázen, co vnímal jen povrch věcí, mu docházelo, až když stál se svými přáteli ve tmě po hodinách chůze v dešti před další umou a volali do černé noci prosbu o nocleh. Dlouho Michael diskutoval se ženským hlasem, než ho přemluvil. Nakonec je ta žena promočené pustila po vlhké kládě dovnitř a omlouvala se jim. Muži jsou na lovu, a tak se je bála vpustit. I když tu byla nepohostinnost ma kei kei, tabu, byli všichni obezřetní. Někteří starci si ještě pamatovali doby, kdy na zápraží, na oběť duchům, visely nejen opičí, prasečí a jelení lebky, ale i lidské. V této umě ještě dokonce měli mezi střešními došky zastrčený starý očouzený štít, který se používal jen při lovu hlav nepřátel. Si Lap Lap usínal s pohledem na něj a v hlavě se mu míhala slova darované písně.

Jak to, že předci tak milého člověka, jako byl Aman Teteni, lovili lebky? Jak to jde dohromady s jejich vyznáváním harmonie s přírodou, blízkými a úctou ke všemu živému? Jak to, že David Zajíc spatřil kruté trápení zvířat, když se praseti při obětování omluví, než mu podříznou hrdlo? Ale tak jako žena musí donosit svůj plod a ságo uzrát za určitou dobu, jak říkají Mentawajci, nemohl odpovědi získat dřív. Prostě takový je řád času a víry arat sabalungan, listového náboženství.

OBŘAD

Pomalu se blížili po řece k vesnici Anai a Jiří, který s ním jel jako tlumočník z indonéštiny, jen nevěřícně zíral na bujný okolní porost.

„Jedeš po řece zapomnění, chlapče.“

Tázavě zdvihl obočí.

David se usmál: „Věříš na duchy?“

„Už od dětství a nejradši mám Barbuchu. Hejkal je taky dobrej.“

Prsatý muž mlaskl: „Zapomeň na věci od nás, čeká tě jinej svět. Jsem zvědavej, co tomu řekneš. A prosím tě, hnedka nefoť. Dej jim čas a chovej se uctivě. Stejně jako se dokážou radovat, tak dokážou nenávidět nebo aspoň pohrdat.“

„Ano, tati,“ dělal si Jiří legraci z jeho řečí.

David to nekomentoval, protože věděl, jak to Jiřího ohromí stejně jako kdysi jeho, že takový svět ještě existuje. Když procházeli misionářskou vesnicí Anai, z chýší, mezi kterými bylo jen pár tradičních um, hleděly na ně desítky prázdných očí bez úsměvu, obav, jakéhokoli výrazu, jako by už ani nebyly na tomto světě. Jaký kontrast proti umám v džungli, kde každá návštěva vyvolá pozdvižení, kde lidé tak často zpívají, smějí se, nebo jsou plni obav, zda přežijí. Ano, to je ten lakmusový papírek života. Láska a nenávist. Obavy a štěstí. Hlad, abyste věděli, jak slastný je pocit plného žaludku. Jak může plná láhev vědět, že je plná, když z ní osud nic nevylévá?

Spousta žen v této vesnici nosila podprsenky a houfy dětí pobíhaly v bahně ne nahé, ale oblečené v roztrhaných a špinavých šortkách. Z té apatie bylo Davidovi teskno a sliboval si, že v této vesnici nezůstane ani o minutu déle, než kolik mu zabere cesta k příbytku jeho přítele šamana Amana Laviho v džungli.

David Zajíc byl v tričku, bez čelenky, vlasy rozpuštěné až na záda. I proto na něj jeden muslimský obchodník zakřičel, jestli si nechce něco koupit. David ho překvapil, že tudy jen prochází k Amanovi Lavimu. Muslim rychle seskočil ze schůdku a sdělil Prsatému muži překvapivou informaci, že jeho kouzelník je tady. Když odváděl Davida k příbytku, v němž měl jeho domorodý přítel léčit malého chlapce, Prsatý muž bezděčně v duchu kvitoval, že i když už stojí kostel a jsou tu léky, využívají lidé z misií k uzdravení pořád své divoké bratrance z džungle.

Už ho nemusel vést, protože David Zajíc šel za zvukem zvonku a táhlého nosového zpěvu. Samozřejmě že to byl on. Jen se mu zdál o něco menší a vrásčitější, ale vyparáděný čelenkou, náramky a tetováním, jak velí mentawajské náboženství. Tancoval spolu s dalšími čtyřmi šamany do kruhu na verandě, plně zaujat obřadem, kterým přivolávali zpět duši nemocného. Aman Lavi uviděl Davida až po chvíli. Zajíc si všiml, jak se nevěřícně otočil, aby se přesvědčil, že to není jen přelud, zlý lesní duch. Ale jak se pro sebe usmál směrem do podlahy, neboť nemohl znehodnotit celý obřad, věděl Prsatý muž, že ho šaman poznal.

Jakmile obřad skončil, položil šamanské věci na zem a spěchal za Davidem, který mu vyběhl naproti, ale šaman byl rychlejší. Uchopil bílého muže do náručí a na celou vesnici několikrát vykřikl: „Si Lap Lap se vrátil!“

Po několika krocích ho on, o dvacet centimetrů menší než Si Lap Lap, pustil zpět do bahna. Byla to asi směšná scénka, nicméně to byla chvíle, kterých David v životě moc nepotkal.

Jen si vzpomínám, jak si neustále tiskli ruce a donekonečna opakovali uvítací pozdrav: „Aloita. Aloita.“

Měli si co vyprávět. Šamanovi umřela maminka a jeho prvorozený syn právě podstupoval kouzelnické zkoušky. Si Lap

Lap přijel hubenější a s dlouhými vlasy.

Co ale bylo zlé, byl stav toho dítěte. Chroptělo tam na zemi a Davidovi to až moc připomínalo smrt holčičky při jeho první návštěvě Siberutu v bažinatém Taradei, kde z toho měl nepříjemný pocit nejen on, ale i Tomáš a Michal. Obřad byl těžký, ani po skončení jedné jeho části se nic neměnilo. Majitel lalepu Aman Dum obětoval další prase ze svého nevelkého stáda. Kouzelníci se snažili věštit z jeho srdce. Předpovědělo nejistou, až skoro špatnou budoucnost. Zkusili věštit i z vnitřností obětované slepice. Se stejným výsledkem.

Zatímco šamani zpěněně vydýchávali svůj další tanec ukkui, duchům na usmířenou, Davidův přítel Aman Lavi se mračil. Snad zrovna letěla jeho duše říší mrtvých, snad plula po obloze a jeho pozemská tvář se jen stáhla do uzavřeného šklebu. Když se navrátil zpět na zem, dostal spásný nápad.

Vyrobí se figurka z dužiny ságové palmy, protože jak šamanovi Amanu Lavimu řekly duše jeho předků, do těla dítěte zabloudili sanitu, zlí duchové a k jejich odlákání je potřeba právě takové loutky. Kouzelníci ji vyrobili a tancovali s ní uvnitř chýše před chroptícím chlapcem. Potom s ní pomalými kroky vycouvali ven na zápraží, tam, kde jsou umístěny mentawajské tamtamy s krásným jménem tudukat podle zvuku, který vyluzují, když jimi jejich majitelé informují i několik kilometrů vzdálené okolí, že ulovili prase, jelena nebo opici. Ostatní šamani, kteří nenesli vyřezanou figurku, mezitím vymetali větvičkami z chýše všechno zlé. S oblaky prachu opustili lalep i šamani.

Si Lap Lap chtěl jít s nimi, ale jeho přítel ho zarazil: „Nemůžeš s námi, protože kdokoliv uvidí tu figurku v pralese v říši mrtvých, potká ho špatný osud. Mohl bys i zemřít.“

Pak se tancovalo pět dní a pět nocí. V celé chýši to vonělo spálenými prasečími chlupy a v době, kdy kouzelníci ohlašovali příchod duchů zemřelých, aby se s nimi poradili, vzduch opravdu zaváněl sírou. Jiří jen nevěřícně zíral na zpocená těla šamanů, kteří upadali do transu a k nimž se přidávaly do tance duchů i pokřtěné ženy z vesnice Anai. Najednou, z ničeho nic, aniž požily jakýkoliv alkohol či drogu, padaly jedna po druhé jako mouchy k zemi a jejich těla se začala třást, až skoro vibrovat v šíleném rytmu. Vzduch byl kromě síry cítit potem i kouřem. Odlesky plamenů se míhaly ve vypoulených očích svíjejících se žen.

David pohlédl na Jiřího: „Tak co, jsou tady teď duchové?“

Jedna žena sebou praštila na zem kousek před nimi, div rukou nebouchla Jiřího. Byla to velmi, velmi podmanivá atmosféra, nesená zvuky bubnů z krajtí kůže hluboko do okolní noci.

„Nevím,“ vyhrkl Jiří a podíval se na Prsatého muže.

„Cože? Ty, exaktní lingvista, hrdý na svůj úsudek, a nevíš?“ obořil se na něj David.

„Nevím. No dobře, něco tu asi je.“

A skutečně, byli všude. Z ničeho nic okolo chýše poletovala spousta zelenkavých světýlek, světlušek, o kterých Mentawajci prohlašují, že to jsou oči duchů zemřelých předků. Nezbystřili jenom oni, ale i tanečníci, bubeníci, přihlížející i děti. Komu totiž světluška usedne na levé rameno, poté co jej třikrát obletí, zemře.

Naštěstí už přicházelo svítání, a tak mohli všichni jít spát, protože vyhasly i oči těch, kteří tu v tropických nocích všechny děsí. Tanečníci měli zase vstát až se západem slunce a pokračovat v obřadu, který prováděli i jejich předkové před tisíci lety, aby získali souhlas nejvyššího a ten pustil simagere, duši nemocného člověka zpět do jeho těla. Nikdo však nesměl od západu do východu slunce usnout. Tančil i David s Jiřím. Navíc tak mohli lépe odolat únavě. Vydusávali ten rytmus daleko do černé noci a doufali, že už to všechno brzy skončí. Tušili totiž, že už dlouho nevydrží každou noc takhle řádit. Si Lap Lap věděl, jaká smrtelná urážka by to pro obyvatele lalepu byla, kdyby bílí muži v půli obřadu ustali, ohrozili tak život toho chlapce a navždy ztratili svou tvář.

Jejich prosby byly asi vyslyšeny, neboť druhý den je probudil radostný pokřik chlapcovy matky. Nejenomže ráno vstal, udělal v lese potřebu, ale také se najedl a mluvil. Po horečce nebylo ani stopy.

Konečně se mohli David s Jiřím vypravit spolu s Amanem Lavim do hlubin džungle, k ohbí řeky na mýtinu, kde stála velká šamanova uma. Prsatý muž se k němu těšil, neboť tam měl podle slibu svého mentawajského přítele spatřit i satanské obřady vyvolávající samotného Ďábla. Konečně!

KOLIBŘÍCI

Cestou přemýšlel Si Lap Lap nad tím, co ho asi čeká na místě, kde se při své první návštěvě Siberutu zúčastnil lovu na divoké prase, kdy mu srdce hrozilo vyskočit z krku. Zoufale tenkrát bodal oštěpem do křoví, odkud vycházelo jen hrozivé chrochtání.

David si také vzpomněl na to, jak tehdy, ještě neznalý respektu k duchům, žadonil na svém hostiteli, aby mu ukázal šamanskou skříňku. Když šel léčit, nikdy neodcházel bez ní, a nikdy ho do ní nenechal nahlédnout. Davidova žádostivost den ode dne rostla. Co asi ta sálipi bákuli ma kei kei, skříňka na nemoci z lýka nebo ze dřeva velikosti pouzdra na housle může obsahovat? Prsatý muž do něj hučel tak dlouho, až šaman jednoho dne svolil a nařídil všem ostatním, aby opustili tu část chýše, kde David hodlal nahlédnout pod kouzelnickou pokličku.

Ještě než šaman odešel, stačil bílého přítele varovat: „Sálípa je plná nemocí a zlých duchů, které jsem do ní nasbíral od nemocných. Jestli ji otevřeš, skočí na tebe.“ Jasně, pomyslel si Si Lap Lap. Jak předpokládal, uvnitř nebylo nic zvláštního: kameny z řeky, peří, suché kytky a nějaké kosti.

„Jo, zlí duchové.“ poškleboval se.

Už po pár minutách se mu ale udělalo tak zle, že pozvracel podlahu chýše. Dva dny a dvě noci se zmítal v horečkách, kdy ho bolela nejen hlava, ale i břicho. A v těch horečnatých stavech, na pomezí bdělosti a snění, David viděl, jak se šamanská skříňka zvětšuje do jeho velikosti a letí z ní peří a kosti, kterými se dusí hluboko ve svém jícnu. Probudilo ho až zaříkáváni šamana. Aniž

mu cokoli řekl, slyšel David ve svých uších jeho výčitku. Nebylo by to totiž poprvé, co by ho upozornil na nevhodné chování z neznalosti.

Poprvé se styděl, když ho šaman načapal, jak o samotě, aby ho nikdo neviděl, jedl zbytek ovesných vloček s čokoládou. Když měl ale takový hlad. Jenže to neomlouvá, protože ma kei kei, tabu zakazuje jednotlivci jíst v ústraní. O všechno se musíte podělit.

Bílí muži se podle toho rozdělili o celé své zásoby kromě pár laskomin. Domorodci jejich rýži, cukr, čaj a nudle během dvou dnů spořádali. Byli jako děti, které nemyslí na zítřek, protože prales další den zase něco dá. Davidovi bylo líto nechat si sníst poslední dobrotu z Čech, kterou si týdny šetřil. Ten den ale vločky rozdal. Kdyby pokračoval ve špatném jednání, obrátila by se k němu celá uma zády, a pokud by byl Mentawajec, znamenalo by to pro něho jistou smrt.

Podruhé šamana naštval, když vynadal dětem. Nejdřív se ovládal a dělal, že nevidí, jak rozpíchaly zaostřenými pruty veverku. Pak ale malý Bákat prohlásil, že klícka pro kolibříky je mabesi, nemocná, neboť se jedna její stěna prolomila. David zbystřil. Nejdřív vypíchaly kolibříkům oči a začaly jimi točit na oprátce z ratanu nad hlavou. Prsatý muž nevydržel a na děti křikl. To bylo poprvé a naposledy, kdy se na něj někdo na ostrově ošklivě obořil.

Nic mu nebylo platné, že argumentoval jedním jejich tabu, že nesmíme jen tak z rozmaru vzít život jinému, nesmíme se smát živým tvorům, ale ani kamenům, neboť všechny věci mají duši, kterou není radno urazit.

Kouzelník mu vysvětlil, že jedno tabu je ještě silnější. Nikdo tu nesmí křičet na toga, děti, protože jejich simagere, duše je tak křehká, že by se mohla polekat a už se nikdy nevrátit.

DŮM

Jednou při natáčení života v umě Aman Lavi pronesl do kamery bez jakékoli přípravy pár slov, na která si David často vzpomněl: „Tohle je můj dům. Stál mě hodně prasat, slepic, čtyři krávy a jednoho buvola, kterého snědlo šestnáct lidí, co mi dům pomáhali stavět. Pracovali jsme skoro rok. Na oslavu jsme uspořádali punem, velký obřad, kde se tančilo a zpívalo čtyři dny. Ten dům je krásný a jednou v něm bude bydlet můj syn. Tak to má být.

Ale málem jsem o svůj dům přišel. Bylo to v době, kdy vládní vojáci ztratili rozum a lidem zapalovali umy. Chtěli, abychom se přestěhovali do vládních vesnic, kde bylo hodně lidí a malých ošklivých chatek. Potřebovali nás asi mít všechny pod kontrolou. Stříhali nám dlouhé vlasy, zakazovali nám tetovat se a osekávat si zuby. Šamanům rozkazovali, ať nepracují s kouzly. Měli jsme se stát křesťany nebo muslimy.

Proč? Máme přece své duchy předků. Vojáci se samopaly tenkrát zešíleli a zapálili v Maneu tři domy. Přišli i do Udului. Chystali se zapálit i moji umu. Měl jsem v ruce kopí a sekal jsem jím po nich. Ale nechtěl jsem je zabít. Musel bych se pak skrývat v lesích. Bál jsem se a oni taky. Raději tenkrát odešli a dům nezapálili. To je dobře.

Jel jsem tehdy až na Sumatru za guvernérem. Protestovat. Byl jsem ve velkém městě. Byl tam hluk, špína a lidí jako mravenců. Guvernéra jsem se ptal, proč nás nenechají žít jako naše předky, po našem. Potom už vojáci nikdy nepřijeli.

Takhle s lukem a šípy budu bránit i náš les proti těžařským společnostem. Kolik lesů zbylo na ostrovech Sipora a Sikakap? Žádné. A s nimi zmizeli i opravdoví Mentawajci. Poslední zůstali tady na ostrově Siberut. Myslím si, že budou se mnou bránit les luky a šípy. Protože bez lesa bychom zmizeli nejen my, ale potopil by se celý ostrov, do oceánu.“

PÁN TEMNOTY

Když Aman Lavi slíbil vyvolávání Ďábla, přistoupil Prsatý muž k obřadu s náležitým respektem.

Šli spolu do hor, kde jsou sídla duchů, a Si Lap Lap měl zvláštní dusivý pocit. Zřejmě nebyl sám, protože i Jiří a pět dalších šamanů, ač se snažili žertovat, působili stísněně.

Muži se několikrát brodili řekou a různými potoky, stoupali vzhůru a zase klesali zpět do strží, až se jejich osmičlenná skupina začala rozpadat. Každý šel sám, pohroužen do vlastních obav a očekávání. Měla to být prosba o další období dešťů, hodně prasat, další dobré věci a nepřítomnost duchů.

Asi po hodině a půl dorazili na jakousi mýtinku, světlé místo v pralese. Nebylo ničím zvláštní a David nevěděl, podle čeho ho šaman Aman Lavi vybral. Muži nelenili a mačetami vysekali nízký porost, aby měli kde usednout v kruhu. Uprostřed byly prostřené nasekané banánové listy, které si přinesli z údolí. Na ně naházeli tabák a cigarety od sasareu, kus vepřového, ságo a vonné květy. Dlouho zpívali. Vypadalo to, že sami vibrují v nápěvu té hrdelní melodie a s nimi i listy na okolních rostlinách a stromech. Ve vzduchu bylo cítit těžké vlhko. Od horkého potoka sem dolétla pára. Prsatý muž na svém chřípí zřetelně cítil závan vlhkého vzduchu. Na té mýtině, když se tam snažil střídavě fotit a filmovat, se mu do hlavy neustále vtíral jeden obraz. Stál nahý, plakal a na něco se ptal.

Jak mohl tušit, že ten obraz v budoucnosti uvidí nejen ve svéhlavé?

Ale tenkrát jen zapuzoval ta divná slova prací, ovšem nešlo mu to, třásly se mu ruce, což je při filmování špatná konstelace. Navíc se mu mlžil objektiv kamery, jako by to celé filmoval v prádelně.

Teprve nazítří se David Zajíc odvážil požádat Amana Laviho, aby vyvolal Ďábla jen pro něj. Ale tak, aby se osobně zjevil. Šaman se na něj nevěřícně podíval:

„Proč?“

„Chci s ním mluvit.“

„Magora sasareu, bláznivý cizinče, buď rád, že nevíš, o čem mluvíš. Už to nikdy nevyslovuj.“

„Ale já to moc potřebuju. Bojím se smrti.“

„A to mám snad zemřít já?“

„Proč?“

„Když do sebe nechám vstoupit Badjou, Ďábla, může se stát, že v mém těle zůstane a nenechá vstoupit zpět simagere, mou duši.“

„Prosím, jsi moje poslední naděje.“

Aman Lavi ale na všechny jeho prosby jen vrtěl hlavou, i když mu Si Lap Lap nabízel obrovskou sumu peněz, krásný nůž, spoustu tabáku a korálků. Odolával mu i další den. Zbýval už jen zítřek. Poslední den před odjezdem z Udului. Prsatý muž propadal melancholii.

Seděl venku na zápraží a díval se do pralesa. Ale co, aspoň si tu jeho duše odpočinula. Dofotil pro reportáž do magazínu Svět skoro všechno, co chtěl, a pro výstavu v muzeu nasbíral další artefakty. K čemu to ale všechno je, když jeho duše zmizí z jeho těla?

Jak o tom přemýšlel, přišel k němu šaman: „Půjdeme se připravit. Dárky mi dej teď, abych je dal ženě, kdyby se má duše nevrátila do mého těla a ona by zůstala v tomto životě sama.“

„Ty to uděláš?“ podivil se Si Lap Lap.

„Nemáme moc času. Za chvíli přijde večer.“

V umě dal šamanovi odměnu, on si vzal věci potřebné k obřadu a léčivé listy včetně těch, ze kterých se dělá kiniu, rituální žlutá barva. Odešli spolu k nedalekému jezírku, kde se kouzelník omyl a požádal Davida, ať dělá pohyby při mytí jako on. Pak se s ním podělil o kiniu, kterou si natřeli tvář.

Šli na vrchol nejbližšího kopce. Bylo z něho vidět na to zvlněné zelené moře. Prales, kam oko dohlédlo. Pomalu z něho stoupala pára a v dálce na obzoru se linula úzká stužka kouře, zřejmě další vesnice. Jinak nic než spousta odstínů zelené a na ní chomáčky šedomodré vaty. Na Prsatého muže z toho přišla závrať. Jak byl najednou proti tomu malý a směšný se svým strachem ze smrti. Úplně cítil, jak se mu podlomila kolena.

„Je tady!“ zakřičel Aman Lavi.

Zvedl se vítr.

„Cože?!“ snažil se Si Lap Lap přeřvat to třepotání listů.

„Je tady Badjou!“

Spíš to vypadalo jako příchod hurikánu. Zešeřilo se, ale jenom nad nimi, jako by je stínil nějaký prašný vír. Šaman přistoupil k Davidovi a chytil ho za ruku. Stačil na něj jen zakřičet: „Jak to, že už je tady?“

David pokrčil rameny. Šaman tušil, že to, co se děje, není v pořádku. Často volali Pána temnoty šamanskými zpěvy třeba i celý den a noc, ale pak to v pralese jen tak zavonělo po spálených prasečích chlupech.

Jenže teď se rozeskučel vítr a hroznou rychlostí se řítil na ty dvě malé postavičky. Cestou k nim lámal větve a pak je oba porazil na zem.

Zajíc zahlédl, jak šamana sebral vítr a letí s ním vzhůru. Vzápětí spadl na zem. David k němu přiběhl. Tělo Amana Laviho bylo bezvládné. Nadzdvihl mu víčka, ale uviděl jen bělma podlitá krví. Napadlo ho, že je prokletý člověk, v jehož přítomnosti se stávají zlé věci.

Najednou se kouzelníkovo tělo posadilo. Odskočil od něho. Šamanovy oči začaly mrkat a z bělma se protočily na zorničky. Byly nepřirozeně rozšířené. Aman Lavi s bolestí promluvil:

„Mám se Si Lap Lap Aman Veronika, Prsatého muže, otce Veroniky, zeptat, čeho žádá.“

„Ať si tu svou knihu nechá. Nechci ji. Nestojím mu o ni. Ať si ji prosím vezme zpátky.“

Zaskučel vítr, šaman se vymrštil do pozoru, hlava i záda se pomalu zaklonily dozadu, až tělo udělalo luk. Nohy a ruce na zemi. Na všech čtyřech se šaman otočil kolem své osy, z očí bylo zase vidět jen bělmo. Pusa kouzelníka se napnula a začala zvracet malé zelené žáby. Pak ústa zalapala po vzduchu a ozvalo se duté hromové: „Co si o sobě myslíš? Já jsem velký hráč, ty nicko. Už mě nebavíš. Nejsem žádný poskok, ale Badjou, Pán temnoty. Divák té frašky, o které si jen ty můžeš myslet, že je důležitá. Kniha nejde vzít zpátky,“ zlobně chrlilo tím cizím hlasem tělo Amana Laviho, než se zakuckalo a vyplivlo ještě jednu žábu. Ozvalo se říhnutí a hlas pokračoval: „Už nikdy nezkoušej mluvit s temnotou, nebo tě pohltí už tady na Zemi.“

Jak to Badjou dořekl, tělo kleslo k zemi, vítr se ztišil a bylo zase jasno. Nad pralesem zářilo zapadající slunce, a najednou bylo ticho, jako by se nikdy nic takového nestalo.

Na zpáteční cestě k umě, podpíral David vyčerpaného šamana a přemýšlel o Ďáblových slovech. Měla snad znamenat, že knihu dopíše? Ale on si přece vybral. Nechce tu jeho knihu. Prsatý muž dal Amanovi Lavimu všechny své zásoby a dárky. Tušil, co šamana trápí, a ujistil ho: „Neměj o mě strach. Budu v pořádku.“

Kouzelník mu odpověděl: „Čeká tě dlouhá cesta. Nech přijít dobro a mluv s ním.“

PADANG

Po návratu na Sumatru odjel Jiří na pár dní, které jim zbývaly do data vyraženého na letence, na sever, kde si chtěl nafotit minangkabauckou vesnici pro svou diplomovou práci. David se cítil tak slabý, že jen ležel na hotelové posteli.

Když už měl spočítané všechny praskliny na stropě zatuchlého pokoje a spánek stále nepřicházel, zvedl se, vyšel jen v pyžamu ven z ošklivého hotýlku na rušnou ulici protínající město Padang jako chirurgický řez, a s blaženým výrazem sepjal ruce. Okolo proudila auta s červenými koncovými světly a jemu to bylo jedno. Uprostřed davu, který se valil ulicí za zábavou a na večerní trh, se Prsatý muž zastavil a drmolil v úsměvu svou modlitbu. Neuměle a až dojemně amatérsky odšeptával prosbu k Všemohoucímu za očistný déšť ve své duši. Po chvíli začalo pršet.

Druhý den seděl sklíčeně v pouličním stánku se špinavou plachetkou a vnímal pach dějících odpadků, vůni květin i moře a jedl pálivou rybu, ďábelsky pálivou, ale dobrou, s rýží, kterou nabíral konečky tří prstů.

„Vy Evropané jste zvláštní lidé,“ usmál se na něj podivně stařec s bohatou hřívou bílých vlasů, knírkem a bradkou. Snažil se to říkat mile, s křečovitou zdvořilostí jednoho z tisíců obchodníčků, žebráků a mudrců asijské strany Země.

„Hodně zvláštní,“ přizvukoval mu druhý vrásčitý Sumatránec s jiskrným pohledem, holou lebkou a černým bujným strništěm na bradě. David Zajíc znechuceně odtrhl skelný zrak od jídla, jehož lahodně pálivou chuť vnímal jen vzdáleně.

„Člověk by řekl, že snad nemáte nic, čeho byste se báli, velcí mužové z dálky.“

„Bule,“ vyslovil sumatránský hanlivý výraz pro bílé ten energičtější stařec se zvláštní jiskrou a zazubil se tak, že odkryl tři zčernalé pahýly zubů, jako by je sežehl nějaký velký žár. „Třeba vy, máte Boha? Myslím, co jako vy osobně vyznáváte ve svém srdci? Jste křesťan, katolík, nebo protestant?“

David Zajíc se nad otázkou bělohlavého starce se štěrbinami místo očí pozastavil. To ho vyburcovalo z vnitřního chvění, které od chvíle, kdy mluvil skrze šamana s Ďáblem, neustupovalo.

„Křesťan, katolík,“ prohlásil unaveně, ale až pak si uvědomil, že starci své dotazy nepokládají s všední sumatránskou zdvořilostí, která někdy hraničila až s vlezlostí, a proto jim začal vyprávět o své teorii jednoho Boha, dobra a zla, a jejich nedělitelnosti pro všechny víry. Povídal i o tom, že ho sem přivedla touha po lidech z džungle, výstava, a schválně zamlčel knihu a Ďábla. Zato blouznil o pestrém světě plném vůní, barev a chutí, různých věr, skoro křičel, když líčil zážitky od misionářů a jejich destrukci života přírodních národů, a ti dva se jen potměšile usmívali.

„No a co vy, věříte v Boha?“ přerušil ho netrpělivě bělovlasý stařec.

David Zajíc chvíli přemýšlel. A ti dva se na sebe jen tak podívali a v tom jejich pohledu bylo všechno, a možná právě tehdy David ucítil při pohledu na ně zvláštní a jemný, třesivý a nevysvětlitelný tlak v žaludku. „Věřím ve svou Šťastnou hvězdu.“ Chvatně dodal: „A i v něco vyššího, co to tady řídí, ne detaily, ale řád všech věcí a tak.“

Jeden stařík se uchechtl a Prsatý muž v tu chvíli zalitoval, že se jim tolik otevřel. Energický stařec s holou hlavou vstal od stolu s omluvným odporným úsměvem, který tady David tolikrát viděl a jejž nenáviděl, protože ten úsměv adresátovi bezostyšně vzkazoval, že už jeho odesílatele ani za zrnko rýže nezajímá.

„Musím už jít, tamhle na rohu,“ ukázal na starou čínskou čtvrť vedle hypermoderní banky s červenými skly, „na mě čeká vnučka,“ a usmál se.

Zajícovi se zdálo, že posměšně, na něj, na bulu.

„Ale chtěl jsem vám říct, ještě než odejdu, že vám nikdo, skoro nikdo,“ zamyslel se, „nedokáže, že je nebe. I když v tom případě by byla dobrá zpráva,“ ušklíbl se, „že není žádné peklo,“ uklonil se.

Současně s ním se uklonil i bělovlasý stařec a dodal: „Ale v tom případě by špatná zpráva byla, že není žádné nebe. Nebylo by nic.“ S kamennou tváří si ho přeměřil přimhouřenýma očima a místo pozdravu na Prsatého muže jen lehce kývl.

Ten poté zadumaně odloupl z ryby malé pálivé sousto s rozdrcenými zrníčky chilli, ale v tu chvíli tlak v jeho žaludku zesílil a zabránil mu, aby si tu dobrotu vychutnal celou. Odstrčil znechuceně talíř a vyšel na horkou rozpálenou ulici a ještě chvíli si nadával, že zase jedl v tom špinavém stánku, kde ale jídlo bylo tak dobré. Cestou k hotelu prosil, koho, to nevím, aby se zítra neprobudil s úplavicí.

SÁZKA

VÝSTAVA

Po příletu si vzal k sobě Veroniku. Cítil se vůči ní provinile. Co je to za otce? Ten týden s ní mu aspoň na chvíli vrátil pocit otcovské důstojnosti. Pak mu ale začal kolotoč s přípravou výstavy.

Měsíc nato se David Zajíc ve svátečním saku musel sehnout, aby pomohl rychle zatlouct poslední hřebíky do koberce položeného na dřevotřísce, jež měla chránit starobylou podlahu Národního muzea před pustošivým nájezdem té rozmařilé výstavy. Z ní přetékal mezi mramorovým sousoším malý jazyk zeleného tropického pralesa se šumícím vodopádem, motýly, ptáky i příbytky domorodců. Vyplazoval se na Prsatého muže, jako by se mu smál, že si vzal příliš veliké sousto.

Ale ne. Odbila pátá a vernisáž výstavy Oči duchů mohla začít. Prsatý muž byl trochu zaskočen, že se to podařilo. Přišli všichni: Veronika, táta s mámou, Michal i Spiro. Chtěl si to vychutnat, a tak si během degustace vína znovu prošel už ztichlé a uklizené chodby s čerstvými vitrínami. Ale stál ten pocit za to všechno?

Mezi nimi se vynořila jakási dívka. Zeptala se ho, co všechno mu to dalo. A on, opilý ze všech těch cest a víc než deseti let vydávání magazínu i červeného vína, té neznámé dívce vyprávěl o své znovunalezené schopnosti těšit se z věcí. O štěstí, když ráno cestou do práce potká pět srnek, plesá nad dobrou knížkou, pochutnává si na skvělém jídle. Když mu buší srdce a křičí jako o život. To je štěstí, přesvědčoval ji. O výstavě však neřekl ani ň.

VLÁDNÍ LETKA

K letadlu červený koberec. Na nepříjemnosti s knihou skoro zapomněl. Ne, nezapomněl, ale snažil se na to nemyslet a vychutnat si novou zkušenost. Byl pozván jako novinář na oficiální vládní návštěvu premiéra v Japonsku, Malajsii a Singapuru, jak stálo ve zvacím bělostném dopise s vodoznakem.

Letadlo rolovalo po dráze a on se díval oválným okénkem na mraky. Myslel zase na to, jestli může existovat Bůh, když umírají takoví lidé jako jeho děda. Pohled na mraky zalité sluncem mu přitom dával naději, že ano. Ale asi je to nějaký sadista, přemýšlel o tom divném pánovi s dlouhými bílými vousy, jak ho viděl v animovaném filmu v televizi. Musel se usmát, když si ho takhle představil, pokrytce jednoho. Ale Bůh na něj zřejmě kašlal, jako by měl bůhvíjak důležitou práci tady ve světě nebo v tom celém nabubřelém vesmíru i s těmi nákladnými kulisami hvězd.

„Sere pere, tak ať,“ říkal si v letadle pro sebe Prsatý muž.

Vzpomněl si, jak krátce po dědově pohřbu zkusil na svém mobilním telefonu písmena B, U a H. Na displeji se objevilo číslo 22 88 44. Rozechvěle stiskl vytáčení a v telefonu se ozývalo tutání a pak mu striktní profesionální ženský hlas suše oznámil: „Volané číslo neexistuje, pro informace o telefonních číslech volejte prosím.“ Ani nenechal tu ženskou domluvit a vymrštil ruku s tím mobilním parchantem dvacet čísel před obličej a sveřepě do něj řval: „Já vím, že existuje, ty krávo!“

Pak si ale uvědomil, že nemá cenu ztrácet čas s nižší instancí, a přeskakujícím hlasem začal vřískat do samotného nebe: „Já vím, že tam seš i s tím tvým spiklencem z pekla. Slyšíš? Tak já vám oznamuju, že na vás oba seru. I na tu vaši sázku. Napište si tu knihu sami, když si myslíte, že mě budete furt jenom masírovat. Jako nedávno v Padangu. Prsatý muži sem, Davide tam, a jinak na mý prosby kašlete!“

ĎÁBEL V SINGAPURU

Dnes mu nebylo dobře. Jak je možné, že jemu, Ďáblovi, není dobře? Krkal, bylo mu těžko a hlava mu třeštila. Naštval ho Stvořitel. Bylo tam v Singapuru jako v prádelně, což by mu mělo vyhovovat, ale nevyhovovalo. Jemu. Skorovládci všech životů. Bylo mu blbě a navíc měl průjem z těch blafů, co tu jedl. Jemu, Ďáblovi? To pitomý tělo. A skoro samý vegetariánský svinstva tu podávali, žádný maso. Blafy pro blázny nebo pro chudé. Copak on je chudý?

Jo, to setkání v Paříži s jedním pisálkem, to bylo jiný kafe. Ty husí játra, zlatý. První zlaté jídlo v jeho skoro nekonečném životě a jako další chod skvělé chladné ústřice, co se na citron ještě furt pěkně stahovaly.

„Mám stejnou dávku všehomíra mistra času jako ty, ó velký a důstojný soku, jedno tělo před samotným časem rozdělené vedví, dvě strany jedné mince, jin a jang. Něco jsme si slíbili, tak mě furt neser!“ zařval Ďábel směrem k nebi.

„Na mě se neřve,“ ozvalo se mu potměšile v uších.

Zase mu vibroval žaludek v tom zesláblém pozemském těle. Už na to psychicky nemám, pořád se nechat šikanovat, pomyslel si Ďábel.

„No a? A co ty? Jak se bavíš? Nenudíme se?“ mluvil k nebi Ďábel. Pár kolemjdoucích mu jen polekaně uhnulo z cesty. Malému nahrbenému klukovi v pubertě. Chlapec se najednou popadl za břicho a začal zvracet zbytky jídla či nenávisti. Nikdo z těch, co zhnuseně nakrčili nos, když přecházeli okolo dospívajícího, v křečích se svíjejícího mladíka, netušil, že Bůh a Ďábel si na svou pozemskou návštěvu musejí vypůjčit tělo od nějakého smrtelníka, který se zrovna nachází v místě jejich přistání.

„Škytám, jó, vím o tobě, už chci zase zvracet, ale nezahrávej si se mnou, nebo ti to, až budeš na Zemi, vrátím,“ řval Ďábel, ale Bůh na to nedbal a dál mu do toho pozemského těla, které si vypůjčil, posílal křeče.

To Pána temnoty rozlítilo: „Tak mě nech! Za prvé tady chci mluvit s Prsatým mužem, a navíc jsem chtěl vidět nedaleko odsud výsledek jedné naší nedávné sázky, no vzpomínáš na tragickou lásku? Nic? Indie? Tádž Mahal. Jak on ji tak miloval, že jí postavil ten velkej mramorovej palác? No nic, jenže teď jsem vyhrál já a už se chystám nad knihou Zajíce zasmát. Tak se drž na tý nebeský lóži, než ti to pozemský zemětřeseníčko v Istanbulu polechtá palce u nohou. Drž se! Dějství teprve začíná, jedeme z kopce!“ řval nepochopitelně dutým hlubokým hlasem ten drobný mladík s červenými vřídky v obličeji.

A vy, čtenáři, kteří jste nedopatřením vyslechli tyhle řeči, neděste se. Nic, jen výhra a výběr hráče. Zemětřesení v Turecku. Aspoň trochu vzrušení, no ne?

BŮH V SINGAPURU

Druhý den přinesly nejvýznamnější singapurské noviny na titulní straně palcové titulky o zemětřesení v Turecku. Zprávička o příjezdu českého premiéra a setkání s jeho místním protějškem se krčila uvnitř listu. David Zajíc tu noticku pozorně přehlédl očima. Zemětřesení na titulu si ani nevšiml, stejně jako poďobaného mladíka, který se k němu přes ulici blížil. Teprve až uslyšel skřípění brzd, zvedl hlavu. Viděl, jak plný autobus nabral pubertálního chlapce a odhodil ho do výšky jako kosatka tuleně.

Co lidi tak baví na cizím neštěstí, že David Zajíc nemohl od toho krvavého představení odtrhnout oči? Pozoroval sanitku, běhající policisty i dav lidí. Zezadu k němu někdo přistoupil a poznamenal, že je hrozné, jak dnes řidiči bezohledně jezdí. Bezmyšlenkovitě pokýval hlavou: „To je život.“

„Nebo taky osud, boží řízení, ne?“

„Možná,“ zasmál se David Zajíc, aby neurazil. Tady v Singapuru mohl natrefit na křesťana, muslima, buddhistu i hinduistu.

„Nesmějte se tomu, člověče. To jsou vážné věci. Třeba právě teď i vám božská lóže pomáhá.“

„To jistě,“ vzpomněl si David na všechny své problémy s dluhy, manželkou a knihou.

Jako by mu ten druhý četl myšlenky, zcela nesmyslně řekl: „Jakou si člověk napíše minulost, takovou bude mít i budoucnost. Kdo to neví, je hlupák.“

„To řekl kdo?“

„Už v bibli je psáno, že budeme pykati za hříchy svých otců a dědů až do čtvrtého kolena.“

„To je zajímavý, za co bych pak pykal při svojí smůle já?“

„Za hříchy svého praděda, který zachránil život někomu, kdo si to nezasloužil.“

„Cože?“

„Třeba měl ten člověk zemřít a váš praděd to osudu zmařil. A vy to teď musíte odčinit.“

David Zajíc si uvědomil, co to tady proboha vede na špinavé ulici za fantasmagorický dialog.

„Už Nietzsche napsal, že Bůh je mrtev,“ podíval se znechuceně na Malajce v obleku: „Tak o čem to mluvíte?“

Malajec poplašeně odstoupil od toho cizince, který se tvářil tak agresivně. Otočil se a rychle odcházel.

Teprve teď si David uvědomil, že s ním ten muž mluvil česky!

„Haló, člověče, odkud umíte česky?“

„Bůh je dobrotivý.“

David za ním ještě zavolal: „Kdyby opravdu byl, tak by mi dal znamení.“

Muž mizející v davu se ještě otočil: „Jen hlupák potřebuje znamení. Nepiš tu ďábelskou knihu.“

Sakra, pomyslel si Zajíc v duchu. Odkud to ví? V té chvíli do něj strčil singapurský policista a anglicky mu řekl: „Excuse me, udělejte prosím místo pro záchranku.“

Postavil se stranou a pozoroval, jak autobus couvá, aby mohla odjet sanitka. Na vteřinu se nechal opět vtáhnout do cizího neštěstí. Ale vzápětí mu spadla brada. Jak autobus couvl, uviděl za místem, kde stál, billboard s nápisem: NIETZSCHE JE MRTEV. BŮH.

Bylo svým způsobem ubohé, že se Bůh musel Prsatému muži připomenout prostřednictvím nějakého reklamního copywritera a jeho zpracování billboardové kampaně na propagaci křesťanské víry zadané Katolickým sdružením.

Jako ve snách došel do hotelu Raffles, kde byla ubytována celá česká delegace. Na pokoji bezmyšlenkovitě ještě jednou listoval novinami. Nad rubrikou Věda zpozorněl. V populárně naučném článku psali, že AIDS přešel na lidi před šedesáti lety v Africe. Jeden z virů tam vědci vystopovali v Guineji-Bissau, bývalé portugalské kolonii, kde se prý objevil těsně před druhou světovou válkou. Nejspíš jako výsledek pokusů misionářských lékařů na zvířatech. Tito amatérští badatelé nejspíš opičí virus SIV přenesli z opic mangabejů na domorodce, které léčili. V jejich organismu, podle toho článku, následně zmutoval na virus HIV. Článek končil alarmujícími čísly obětí epidemie AIDS takřka po celém světě.

Až když si Prsatý muž v noci listoval rukopisem své knihy, zbledl u kapitoly Narození 1885.

Souvislost mezi Malajcem a článkem mu v té chvíli vůbec nepřišla na mysl. To až o něco později, kdy už na poznání nebyl čas. Ale nepředbíhejme.

CHCI BÝT LENINEM

David přesto, co se mu stalo v Singapuru, pokračoval v psaní. Nejen z minulosti, ale i z přítomnosti. Nebylo to snad už po všech těch událostech jedno? Navíc psaní bylo to jediné, co mu beze zbytku zůstalo a těšilo ho. Jen si slíbil, že nebude psát pro jistotu nic, co by mohlo komukoliv ublížit.

Ale vždy obdarovával malý David Zajíc své blízké nejvhodnějšími překvapeními. Jedno si přichystal na jízdu linkou číslo 24, kde plnou silou svých pěti let na celý autobus znenadání bez jakéhokoli varování, zakřičel: „Já chci být Leninem!“

Jeho otec chvíli nevěděl, co má říct, a tak dělal, že to neslyšel. Dlužno podotknout, že rok nebyl právě tím nejvhodnějším pro taková přání, neboť mnoho lidí jedoucích čtyřiadvacítkou se právě vracelo z města, kde marně sháněli mandarinky, džíny a čtvrteční knižní novinky, s duší plnou pocitu nespravedlnosti, že právě oni musejí žít v tak nesmyslném zřízení, jakým je socialistická republika. Proto všichni bez rozdílu přehodili z ruky do ruky nákupní tašky, ve kterých nesli natlučená jablka, tvrdé rohlíky a salám značky Gothaj, a jako jeden muž se podívali na ubožáka, co učí malé dítě takové kraviny.

Davidův otec byl velmi silný člověk, takže jen upřeně hleděl z jedoucího autobusu a držel to v sobě. Když stud a napětí povolily a zbělalé klouby zaťaté ruly, pevně se držící tyče, dostaly opět zdravou růžovou barvu, ozvala se neposlušná polovina jeho krve podruhé: „Tati, já chci být opravdu jako Lenin,“ a nožičky vztekle vydupávaly prostor myšlence, která se zrodila v malé hlavičce, jež toho měla ještě tolik vymyslet.

Táta Zajíc najednou ucítil, že už tu není místo pro zbabělé předstírání, že nic neslyší, a rázným pohlavkem a žádostí: „Drž už hubu!“ dal Davidovi najevo, jak nevhodný je jeho svobodny názor.

Nikdo už se nedozví, co malého Davida zranilo víc. Jestli facka, která nechala červené otisky prstů na jeho tváři, nebo ta hrubá věta, jakou z úst milovaného tatínka ještě neslyšel. Jisté však je, že od té doby už nikdy David neřekl svůj názor nahlas, nebo ho v pozdějším věku vypouštěl vždy obalený spoustou zbytečného zdvořilého balastu. A nemohlo to spravit ani to, že otec byl ve vztahu k Davidovi vždy tím klidnějším z rodičů, který protestoval, když jeho žena jednou vy sprchovala vztekajícího se Davídka, sama z něj nepříčetná, studenou vodou ve vaně, kam ho postavila oblečeného a v bačkůrkách. Davídek v té chvíli vydával divné zvuky, něco jako gav gav, a s vyvalenýma očima marně lapal po dechu.

Od té doby už se David nikdy nevztekal. A až o mnoho let později, v jednom z rozhodujících okamžiků života, kdy se pokoušel milovat se svou první dívkou, a ona pojala ten úžasný nápad vykoupat se společně ve vaně, vzpomněl si na příhodu z dětství a ve chvíli, kdy se dotkla sprchy, se v něm nadlouho cosi zlomilo. Začal opět vydávat zvláštní zvuky, hrdelně táhlé gav gav gav. Tu dívku jménem Hedvika to zmátlo a ranilo, protože na ni její otec, známý ústecký sportovec, od dětství řval a vysmíval se jí, že se slzami věčně na krajíčku a slabou vůlí nikdy nic nedokáže. A tato křehká žena, říkejme jí květina, poté co slyšela odpudivé gav, gav a uviděla Davida docela skleslého, pochopila to jako výsměch, že ho vůbec nevzrušuje, a s pláčem odešla.

David si tehdy myslel, že pláče z úplně jiného důvodu. Šel raději za svými zvláštními kamarády. O trýznivém zážitku se jim nezmínil. Jen by se mu vysmáli. Proč si vlastně slušný hledá sprostého a hlupák chytrého? Ale kdo z nich byl vlastně hlupák, když ty chytré nakonec jejich myšlenky zavedly až na samý okraj tohoto příběhu?

NEPIŠ O SMRTI

Seděl nad právě napsanými řádky a bylo mu postavy Davida Zajíce líto. Taky to nemáš jednoduché, pomyslel si. Co s knihou? Co s tebou? Mám ukončit tvoje trápení?

Ale vzpomněl si, co mu říkal přítel, spisovatel Bém, když přijel k Davidovi na chalupu čerpat inspiraci: „Nikdy nepiš o smrti hlavního hrdiny, pokud jsi to ty. Znáš Hajnýho? Velkýho spisovatele za komančů? On, na vrcholu slávy. Blbec.“ Zalekl se vlastních slov a opravil se: „Chudák, napsal v jedny svý knize o smrti dcery hlavního hrdiny a jeho opravdová živá dcera do týdne umřela na nějakou záhadnou nemoc. Bojím se, chlapče, psát o smrti svých blízkých nebo svý, protože to je rouhání jak prase.“ S těmi slovy se odmlčel a na dvě stě padesát let starém balkoně, ze kterého Schwarzenberkové kdysi stříleli krásné jeleny, zmožen alkoholem usnul.

Z polospánku ještě stačil vykřiknout: „Nedělej si nepřítele z toho, koho sílu neznáš. Nezahrávej si a přečti si, ty blbče, literární encyklopedii, jak některý z těch, co čurali proti větru, dopadli.“

LITERÁRNÍ SMRT

Přesto pokračoval v knize. Nechtěl psát už nic rouhačského, ale ZLO SI VŽDYCKY NAJDE CESTU. Psal nepochopitelné věci. Jako by mu znovu sama psala ruka. Ta slova na papíře působila divně.

Prsatý muž umíral. Byla to bolest, byla to láska k životu. Drala se z něj stejně hrubě, jako z něj lékař neomaleně vytahoval endoskopickou trubici narvanou do hloubky jeho těla přes ústa. Křičel tak opravdově, že neměl ani chuť se za to před hezkou sestřičkou stydět. Ležel tam nahý s ochablým břichem, ošklivý, bezvládný na studeném chromovaném stole vyleštěném do stovek malých kružnic. Viděl brusné kotouče milovické leštírny. Viděl klacík, který bráškovi vypadl z ruky, když ho odváželi do nemocnice. Viděl tu noc, kdy se po svatbě převaloval nacpaný žrádlem k prasknutí a miloval se zezadu se svou ženou. Takhle vzpomínal i na nemocničním pokoji, kam ho hned převezli. Celé dny takhle přemítal. A umíral. A bylo mu to jedno, i když ho Z vyšetření převezli zpět na pokoj a zavedli mu cévku. Protože ji nezaváděli jemu. Protože neumíral on, ale Prsatý muž. A on už Prsatým mužem přestal být. Jeho jméno už nepatřilo jemu, ale hlavnímu hrdinovi románu, který si žil vlastním životem. Ten román právě teď konal. Bylo mu to jedno, protože literární postava dopsané knihy, i když na konci umře, žije dál. Pravá časová smyčka. Zasmál se, jako když někdo trhá papír. Z pusy mu vylétla krev a elegantně sjela z cévky, která mu visela z pusy. Tam nahoře ho právě někdo prohrával a on se začínal dusit a jako kobra plival sliny, které nechávaly rudé skvrny na pyžamu a dece.

Ďábel se zálibně díval. A ten druhý nemohl odtrhnout oči. Ta figurka v jeho hře „Prsatý muži, nezlob se“ tušila, že s každým slovem, myšlenkou se sama zabíjí, ale zároveň věděla, že o ni píše knihu, která tu zůstane navždy, ať dobrá, ať špatná, nesmrtelná až do chvíle, kdy tu bude poslední člověk. Do doby, než skončí tohle dějství a přijde konec světa, a nic už nebude důležité.

Teď prohrával, ale navždy vyhrál. Zvolil si a smrt ho nezastihla v koutě, protože jeho duše odcházela z těla válečníka, který ze sebe z posledních sil vyrazil pokřik svobodného nuže. Beze jména, bez peněz, které tam ale nepotřebujeme. Odcházel jen plný vzpomínek a lásky k bližním, lásky k životu, protože, jak říkal šaman Aman Lavi, vzpomínky nám nikdo nikdy nevezme, až poslední den možná, a s tím letěl vesmírem okolo mléčných drah, hvězd a komet. Bylo mu v tu chvíli dobře, protože poprvé věděl víc než mentawajský šaman, že ani poslední den nás naše vzpomínky nemusejí opustit, a s tou myšlenkou zmizel ve hvězdném prachu, Bohu i Ďáblu. Rozplynul se ve vesmírném nekonečnu. Tam odjakživa patřil.

POPELNICE

David Zajíc zašel do Tlusté Loly, kde už zase fungoval Spiro. Slíbil mu, že mu bude vyprávět o tom, co se stalo mezi ním a Rossmannem při první cestě na Siberut. Protože byl bar plný lidí a moc se neslyšeli, pokračovali i po zavíračce. David došel samozřejmě až ke knize a k tomu, jak se bojí, že všechno, co napíše, se stane.

„A máš ten rukopis s sebou?“ zeptal se Spiro.

„Mám, ale jenom jedinej originál psanej rukou, tak doufám, že mi ho neztratíš.“

„Neboj, Mistře. Zatím si zakuř skanka,“ a podal mu cigaretu marihuany.

Spiro si četl, David kouřil. Svět tak příjemně zpomalil. Pak se ale Zajícovi zdálo, že se zpomalil moc. Jako by se čas roztekl. Chtěl to říct Spirovi, ale pusa ho neposlouchala. Když se neartikulovaně pokusil promluvit, Konstantinidis polekaně vyskočil: „Ty vole, tos mi neřek, že máš alergii na marihuanu.“

Začal nervózně přecházet po místnosti, zatímco v Davidovi všechno utichalo. Špatně se mu dýchalo. Chtěl vstát, ale nemohl. Když začal lapat po dechu, Spirovi konečně došlo, kam má zavolat.

„Haló, záchranka?“ Rychle ze sebe vychrlil adresu Tlusté Loly.

Když ho nakládali, byl Prsatý muž přesvědčen, že umírá, tak jak si to předepsal ve své knize pro hlavní postavu, sám pro sebe.

Spiro doktorovi vysvětloval, co se asi stalo. Zajíc už jakoby z dálky slyšel, jak doktor znechuceně řekl: „Tihle feťáci by si výjezdy měli platit sami.“

Skoro to nevnímal, protože mu před očima běžel obraz malého chlapce. Až když zaostřil, uvědomil si, že vidí sám sebe na louce u svého strýce. Pak ten obraz zmizel a nahradil ho interiér sanitky, který se komíhal v rytmu jízdy. Naskočil mu jiný obraz, jak někam běží po schodech. Ještě než ten výjev zmizel, všiml si na stěně šipky, kde bylo napsáno porodnice. To měl poprvé uvidět svou dceru.

Spiro ještě chvíli chodil zmateně po Tlusté Lole. Pak zatelefonoval do nemocnice na detox. Jako by to neznal. Naštvaná noční sestra mu odsekla, že ho to mělo zajímat dřív, co bude s jeho kamarádem, místo těch hnusů, co berou. Spiro si pomyslel, že je paradoxní, že se to stalo zrovna Zajícovi z blbý marjánky, když předtím ještě nikdy drogu neměl. Cítil se provinile. Zeptal se, kdy může znovu zavolat.

„Za hodinu. Teď nemáme čas. Jeho stav je vážný.“

Nenapadlo ho nic jiného, než si prolistovat knihu.

Za hodinu se dozvěděl, že Davidův stav se zhoršil. Četl dál, přeskakoval nedůležité kapitoly, až se dostal k poslední stránce. Když četl o literární smrti, došlo mu, co mu Zajíc říkal. Že co napíše, to se stane. Vzápětí dostal ten nápad. Stranu vytrhl, zmačkal a pak pro jistotu škubal další a další. Nakonec vzal celý rukopis a vyhodil ho do popelnice před Tlustou Lolou.

Prsatý muž mezitím na jednotce intenzivní péče viděl, jak ho napojují na přístroje, které tak dobře znal z filmů a jež věrně zobrazovaly projevy jeho života. I když byl úplně ochromený a přesvědčený, že se ocitl na konci cesty, vnímal krásu sestřičky vedle svého lůžka a zoufale se mu nechtělo i kvůli ní pozemskou pouť ukončit.

Z posledních sil se jí zeptal: „Sestřičko, že neumřu?“

„Vy? Vy mě ještě přežijete.“

A to bylo poslední, co slyšel, než upadl do bezvědomí.

Zdál se mu zvláštní sen, v němž viděl šamana Amana Laviho, jak okolo něj skáče po jedné noze a zaklíná ho: „No muerte, no muerte.“, Nezemřeš. Říkal to španělsky. On, který kromě rodné mentawajštiny uměl jen lámaně indonésky.

Když k ránu David přišel k sobě, nahmatal si ušní lalůček. Vnímal, jak dýchá, jak se mu hýbe hrudník. Kolikrát se ještě takhle pohne? Kdy naposledy? Co je po smrti? Proč jepice žijí tak krátce, a želvy tak dlouho? Jsou prožitky želv o to pozvolnější? Jak by vypadal jeho život, kdyby se na světě objevil jako velryba keporkak? Co by mu přinesl, kdyby se narodil jako Michal Rossmann?

Dopoledne David podepsal revers a vyzvedl si od sestry věci. Byl mezi nimi i mobil, který on na rozdíl od Mentawajců potřeboval, protože už dávno ztratil schopnost přenášet na dálku myšlenky jako Any tenkrát v pralese, když ucítil volání svých blízkých. Vzpomněl si, že slíbil své bývalé ženě, že bude hlídat Veroniku. Na telefonu měl dvacet sedm nepřijatých hovorů. Ani se nemusel dívat, od koho jsou, a volal Aleně.

„Kdes byl celou noc? Nemohla jsem se tě dovolat,“ ozvala se rozzlobeně.

Mlčel.

„Domluvili jsme se, že si večer vezmeš Veroniku. Měla jsem schůzku s někým, kdo na všechny nekašle jako ty. Můžeš mi říct, kdes byl? Co to bylo tak důležitýho?“

Po všech těch uklidňujících prášcích se mu mluvilo ztěžka: „Skoro jsem umřel.“

Nevěděla, o čem mluví, ale najednou cítila, že to myslí vážně a asi se mu opravdu něco stalo.

„Tak proč jsi nezavolal, že nemůžeš?“ dodala smířlivěji.

Neměl sílu jí cokoli vysvětlovat.

BEZDOMOVKYNĚ

Vypadalo to, jako že se všechno vrátilo do starých časů. Tradá! Všichni čtyři pohromadě. Chlastáme, až padáme! To jim, hochům, vydrželo pár dní. Než přišla ta poslední kapka, která měla navždy změnit životy několika z nich.

Všechno rozjela bezdomovkyně, co si přišla do Tlusté Loly vyžebrat tu noc své poslední pivo. Byla hodně ošklivá. Vůbec neměla zuby, jen dva pahýly ve spodní čelisti.

Michal prohodil jeden ze svých oblíbených vtípků: „Po deseti pivech by šla, ne?“ smál se jako šílenec.

Slušný Beránek mlčel.

Spiro se otočil k Zajícovi: „Hnus, Davide, fialovej hnus. U ní se maximálně tak poblejt na dvě doby.“ David se zasmál, ale nevěděl, že by se měl vlastně smát sám sobě. Bylo mu trochu úzko, to ano. Ale v rozverné atmosféře ten pocit rychle zmizel. Spira najednou začalo to poslední stadium ženské bavit. Jako by ho snad vzrušovala její bezzubá ústa. Když si ji odtáhl na záchod, všichni zmlkli. Vrátil se z toalety a naklonil se k Michalovi: „Mně se nad tou babiznou. normálně, když se svlíkla. říkám, tos neviděl. to nevidíš ani v nejhorším časopise, to, co vona má mezi nohama jak má tu. jak jí má zarostlou. To já jsem hovno chlupatej. Do čtvrtky stehen má dlouhý šedivý chlupy. No hrůza, povídám. Tak jsem chtěl, ať mi jako ukáže kaďák, ne? Normálně se mi nad tou sviní postavil! Přepálila mi ho na hajzlu s těma zubama, s těma pahejlama. Tos nežral!“

„Ti nevěřím. Normálně kecáš,“ řekl otřesený Tomáš.

„Hovno.“

„To víš, že kecá,“ otočil se na Beránka ironicky Michal.

„Říkám, že hovno.“

„Se s tebou vsadim vo padesát litrů, že tě tady přede všema neudělá,“ rozjel Michal znovu jejich oblíbenou zábavu, sázky.

„Dojdi si pro prachy, hajzle.“

Michal vyrazil k bankomatu.

Nejhorší bylo, že když se vrátil, Spiro skutečně tu ženu za vlasy přitáhl ke svému poklopci. Jako kdyby v sobě našla poslední zbytek hrdosti, vzepřela se. Opilý Spiro jí poručil: „Tak mi ho aspoň vyhoň.“

Začala mu ho honit.

„Ty krávo, honilas už někdy ptáka?“ vykřikoval před všemi návštěvníky Tlusté Loly na asi šedesátiletou osobu, která svírala jeho naběhlý penis.

Byl na ni opravdu sprostý: „Ty děvko smradlavá, rveš mi ho jako kráva. Mělas už vůbec někdy vocas v ruce?“

David prožíval jednu z nejtrapnějších situací svého života, ale stejně jako ostatní dál konsternovaně seděl a vytřeštěně sledoval tristní představení. Ukončil ho až výstřik Konstantinidisova semene na podlahu Tlusté Loly.

Jako vypravěč příběhu nechápu, proč si David Zajíc, takový romantik, z toho balíku peněz, který Spiro dostal od Rossmanna za vyhranou sázku, půjčil pět tisíc. Snad na bordel, snad na chlast. Jako by ti pánové nevěděli, kdy mají dost.

Spiro z paklíku oddělil Zajícovu půjčku, pečlivě si přepočítal zbylých pětačtyřicet tisíc a pomalým pohybem, aby si patřičně vychutnal své vítězství, zasunul štůsek do náprsní kapsy.

„Mě na ty vaše blbý sázky už jen tak nenachytáte.“

Rossmann, aby zakryl svůj pocit trapnosti, prohlásil: „Stejně tě jednou dostanem. O houpačku Walkera.“

Spiro se na něj podíval: „Do Vánoc?“

„Do Vánoc,“ souhlasil Michal.

Ptáte se, proč se takhle chovali? Vytahovali se sami před sebou? Nebo v úplně každém čeká trochu toho zlého na svou příležitost?

SMRTELNÁ SÁZKA

Po týdnu, v pátek po poledni, se v Lole sešli znova a Michal už ode dveří hlásil: „Neměl by ses nechat vyšetřit na ejc, vole? Vždyť tě tady posledně přefikla nejzoufalejší bytost na Zemi.“

Spiro se od baru sebejistě usmál, i když za to extempore se trochu styděl. „Volové, ještě před tim, než se to stalo, jsem byl na testech a můžu vám říct, že jsem, pánové, ne, ga, tiv, ní.“

David řekl: „Tak za tři měsíce můžeš jít kvůli tý ženský znova, ne?“

„Dyť to byla jen ruční práce a kuřba, vole.“

Zato Michal hned rozjel akci. Šel na toalety a odtamtud zavolal jedné své známé.

Za půl hodiny zazvonil Spirovi telefon.

„Dobrý den, tady Gábina Novotná, Krajská hygienická stanice. Vy jste u nás předevčírem byl, ne?“

Spira polil studený pot. Gábina pokračovala: „Potřebovala bych, abyste sem ještě jednou přišel.“

„Proč jako?“

„Jak jsme vám dělali ten test na há í vé, tak bychom vám ho potřebovali nabrat znovu.“

„Problém?“

„No ona se nám ta krev nějak divně zabarvuje. Potřebujeme se na sto procent ujistit, že nejste pozitivní. Ještě jednou vás nabrat. Ale nebojte se, je to jenom pro jistotu.“

„Kdy mám přijít? Teď hned?“

„Ne, přijďte až po víkendu.“

Rychle se rozloučila a zavěsila.

Konstantinidis nikomu nic neřekl, i když Tomáš, Michal a David věděli, co mu asi táhne hlavou. Měli trochu strach, aby si něco neudělal, a radši se domluvili, že ho budou během víkendu na střídačku kontrolovat. Za tu bezdomovkyni si trochu strachu zasloužil.

Spiro přemýšlel, co to všechno znamená. Buď je nakažený, nebo ne. Nic mezi tím neexistuje, takže se spíš přikláněl k tomu, že je pozitivní. Ty vole, tak to je průser, říkal si. Byl skoro jisté přesvědčený, že se nakazil. A teď co? Začal probírat, jak to udělá s personálem Tlusté Loly. Věděl, že ho společnost prostě zavrhne, že tu pro něj nebude místo. Kam odjede? Co udělá? Děs. Bylo mu z toho nanic. Hrozná úzkost. Musí odjet z Ústí úplně někam jinam a začít znovu někde, kde ho nikdo nezná. Má prodat Tlustou Lolu? Nebo jen zamknout dveře a vykašlat se na všechno, protože to stejně nemá smysl, horečně přemýšlel.

Další den se opil v nějakém pajzlu a v noci jezdil na plný plyn přes ústecké křižovatky. Oblíbená zábava. Ruská ruleta. V neděli navštívil svou bývalou ženu a syna a pak už jenom ležel v posteli. Nechtělo se mu vůbec nic.

V pondělí vystoupal do druhého patra Krajské hygienické stanice a ta sestra, představila se mu opět jako Gábina Novotná, mu oznámila: „Potřebuju, abyste si napřed promluvil s doktorem.“

Napadlo ho, že je to asi opravdu v prdeli, že ho jen chce připravit na tu špatnou zprávu. Že kdyby na něj jen tak do telefonu vybalili, že je pozitivní, báli by se, že ho sem nedostanou. Teď ho čapli a on už neuteče. To je jasný, pomyslel si. Do ordinace, kde na něj měl čekat lékař, šel jako na popravu. Zaklepal.

„Dále,“ ozvalo se.

Otevřel dveře.

A tam za stolem seděli tři kokoti v bílých pláštích. Jeho slavní kamarádi. A ten blbej Rossmann povídá:

„Dobrý den, pane Konstantinidisi, tak ze který ruky ten odběr chcete?“

Spiro se zakoktal a pak se rozeřval: „Vy čuráci, vy hrozný čuráci!“

V tu chvíli věděl, že celej ten zkurvenej víkend a celý ty tři zkurvený noci a všechny ty zkurvený myšlenky vlastně. Zároveň se mu nevýslovně ulevilo, že to není pravda. Ještě se ohlédl na Gábinu, která ho ke dveřím ordinace doprovodila. „Víte, co jste provedla?“

Se směsí obav a smíchu zavrtěla hlavou.

„Vytáhla jste mi z kapsy čtyři litry za tu posranou sázku. Musím těm debilům koupit houpačku Walkera.“

Okřikla ho: „Neřvěte tady! Musíte ven! Za chvilku přijde doktor! Skutečnej,“ zasmála se ještě.

Když běželi s chechotem dolů po schodech, křičel na ně: „Vy debilové, kdybych se oběsil, tak jsem aspoň vyhrál!“

„Taky jsme o tebe měli strach a volali jsme ti,“ odpověděli mu skoro najednou David a Tomáš.

„Na to vám sere pes!“

A oni se všichni smáli jako šílení, jako by nevěděli, že s čím kdo zachází, tím také schází. Nejvíc Rossmann. Nemohli ho vůbec utišit.

PROČ JSEM SE ZABIL?

Šli to zapít do Tlusté Loly. Spiro s nimi chvíli seděl a pak se vrátil za bar. Tomáš se rozloučil. Nějak se poslední dobou v tom podniku necítil dobře.

Normálně měl Michal po páté whisce malé zarudlé oči, oplzlé řeči a přihlouplý úsměv. Teď to tak nebylo. Jen na Davida tupě zíral. Jako kdyby Lola nehlučela jako každý jiný den a byli tam jen oni dva. Před sebou ve sklenici čtyři růže a nevyslovenou nenávist. Zajíc upil hořkého ginu s tonikem, citronem a kolečkem syrové okurky a až pak se zeptal: „Co tě tak žere?“

Byl to takový smířlivý tón, ale teď Rossmanna jen popíchl. Cítil tu vtíravou tíseň, která se mu drala do opilých úst. I když byl opilý, snažil se s ohledem na ostatní návštěvníky Tlusté Loly šeptat: „Víš, proč jsem se zabil? Teda. pokusil se zabít?“

„Vím, vždyť jsem tam za tebou byl.“

„Tak tys tam byl?“ posmíval se Michal.

David Zajíc se nechápavě zamračil. O co se tu snaží?

„Jenže já jsem tam chcípal. Ty ne! Ale možná budeš,“ dodal Michal výhružně.

„Já ti nerozumím.“

„Tá musala, Si Lap Lap? Nerozumíš mi?“ napodobil posměšně mentawajský přízvuk.

Na to Zajíc neodpověděl, jen cítil, že jde do tuhého.

„Víš, proč jsem se zabil? Proč mě nápad ten fór? Došlo ti, odkud znám Gábinu z hygieny?“ chrlil ze sebe Rossmann.

„No vojels ji tady v Tlustý Lole., jako Gábinu, předpokládám,“ snažil se znovu rozpoutat opilou veselost David.

„Cože?“

„No jako žes ji vopíchal,“ usmál se na něj vstřícně Prsatý muž. Rossmann si jen znechuceně odfrkl.

„Maigy mukarádžo, hodně práce,“ naznačil Zajíc obscénním posunkem, jak potěžkává tlustá, macatá Gábinina prsa.

„Pitomče, já mám ejc,“ zasyčel nenávistně Rossmann.

David se nechápavě usmál.

„Ne, to není prdel, ty debile. Já mám ejc. Jsem há, í, vé pozitivní. Asi od naší společný.,“ David polkl, ale Michal pokračoval, „.od naší kamarádky, společný kamarádky. Míi,“ upřesnil s divným šklebem, co měl být pomstychtivý, ale byl jen smutný.

„Ale ty. to přece. proč jsi.?“ marně hledal Zajíc slova.

Ticho. Jejich oči se v tom hluku Tlusté Loly a zároveň obrovského ticha potkaly. Ticho.

„Vítej v pekle. Neboj, právníkům řeknu, že budeš splácet pomaleji, protože budeš mít jiný starosti.“ Oba věděli, že právě to teď není důležité.

„Jdi do hajzlu,“ zvedl se z boxu Zajíc. U baru ale Spirovi zaplatil, jako by nic.

„Podařenej večer, co?“ řekl mu Konstantinidis.

„Nezapomenutelnej,“ usmál se ztěžka David.

Ani si nepamatoval místa, okolo kterých jel. Jen obavy navěšené na jedné myšlence jak těžké, mokré prádlo na šňůře. Plesk, plesk, propleskl si vztekle vší silou tváře, až málem sjel do příkopu.

Nic nikdy nebude jako dřív, přemítal. Co udělá? Co, kurva, udělá?

HANBATÉ OBRÁZKY

Totálně zmatený dorazil na chalupu. Dosedl za stůl a přerývaně dýchal, jako by uběhl sto metrů pod svůj osobní rekord.

Přemýšlel, jestli se nakazil, nebo ne. Bál se smrti. Hrozné přitom nebylo očekávání vjemů bolesti, ale toho, co bude, až žádné vjemy nebudou. Nic.

Jako by to všechno, celý svět, byla jen hra pro jeho potěšení a skončila s Davidovým odchodem ze sálu. Ale on věděl, že jiní diváci, zřejmě s protekcí, zůstanou a budou se smát, plakat či tleskat dál. A on nebude vědět čemu. Už nikdy žádná vůně, barva, teplo, vlhko, dusno, láska. Už nikdy sobotní noviny podrobené čerstvým rohlíkem, káva s cigárkem, v jejímž šedomodrém dýmu ještě minulý víkend komentoval sportovní výkony a utrhané ruce holčiček na školním výletě v pásmu Gazy. Už mu nikdo nic neřekne. Nepohladí a nebude pohlazen.

Taky ale nepokrade, nezavraždí, nesesmilní. Nikdy už nebude milovat bližního svého. Jeho láska nenarazí v tom neexistujícím příště na toho druhého, a poletí s vesmírným prachem někam daleko a ještě dál. A tak už nikdy nepomůže, neporadí, neochrání.

Co teď? Napadla ho jediná věc, tak nesmyslná, až se musím smát. Zmateně hledal v hromadě pod stolem, až našel. Staré ohmatané časopisy plné hanbatých obrázků nahých slečen. Naházel je do koše. Chvíli ještě chodil po místnosti, než ho napadla spásná myšlenka.

Našel na stole čistý papír a psal:

1) Uklidit si svůj bordel na chalupě i doma (včetně korespondence, smluv). Vyhodit plesnivé zbytky báglu z expedice.

2) Sepsat a ukázat Aleně, co z mých věcí a sbírek je cenné (odvézt si masky z redakce).

3) Omluvit se Radkovi.

4) Tomášovi předat svůj archiv fotek, filmů a zvuků.

5) Vrátit Spirovi tisíc.

6) Navštívit naše.

7) Víkend s mými holčičkami.

8) Podívat sek moři (k Baltu, nebo na jih?).

9) Promluvit si s oběma zástupci, předat magazín.

10) Říct Vencovi, ať si políbí prdel.

11) Skočit volným pádem z letadla.

12) Napsat úvodník.

Jako vždy začal nejdřív přemýšlet o věcech, které ho bavily. Nepojede na Balt, ale na Korfu, cestou se zastaví na odpočívadle a pokusí se s ním vidět. Ale ať se se mnou, sakra, sejde, vždyť já mu věřím, že je Bůh, napsal si do bloku. Co je psáno, to je dáno, pomyslej si. A cestou se zastaví v Hranicích na letišti.

Už to byl zase starý on. Sice trochu vyklepaný, ale ON! To musím říct, že se mi na něm líbilo. To jsem měl pocit jako tenkrát v Anglii v úplně jiném příběhu, když se vracely otlučené a rozstřílené spitfiry na základnu a piloti do uší radistům ve věži vždycky radostně hlásili: „Ranění ptáci se vracejí na základnu.“ To jsem se spolu s radisty musel taky usmát. Ale zpátky k našemu příběhu.

Byla skoro noc, ale Prsatý muž vyrazil z chalupy domů. Ne, aby se sešel s Alenkou a Veronikou, ostatně už asi dávno spaly, ale aby si vzal pas a pár věcí. Je chtěl navštívit až po návratu. U moře si aspoň srovná myšlenky. Navštíví je klidný a až potom si nechá nabrat krev.

Když potichu odemykal dveře, Drink jen párkrát bafl, ale to stačilo, aby uslyšel zakňourat Veroniku. Neodolal a vstoupil do jejího modrého pokojíčku s počmáranými stěnami.

„Ahoj, tatínku,“ zašeptala rozespale. „Jdeš spinkat?“ vyzvídala. Jako by tady s nimi doteď byl. Byla úžasná. Milá. Roztomilá. Andílek prťavej.

Nevěděl, jak ho to napadlo, ale řekl: „Jedu hodně daleko.“

„Kam daleko?“

„Jedu pro radu za jedním pánem, ale brzy se vrátím.“

„Za jakým pánem?“

„Za takovým, co ví všechno.“

„Jak to že ví, Davidosi, všechno?“ řekla mu Veronika.

Ze začátku mu vadilo, že mu neříká jako on svému otci, ale pak pochopil, že obraz toho spořádaného, slušného anglického gentlemana, jakým byl jeho otec, nemohla nikdy Veronika vidět, i kdyby měla tucet růžových brýlí. No a co, byl takový, jaký byl, prostě Davidos. Kterej táta má to štěstí, že mu jeho vlastní dítě říká přezdívkou?

Tím mě na druhou stranu otec a syn David Zajíc štval, jak před kostkami osudu uměl jako had uhýbat tak, aby vždycky viděl na šestku. Až to iritovalo. Kdyby mu stačila pětka jako každému. Ne, on hned pokukuje po ďábelské šestce. Ale proč se pohoršovat nad tím, že řeky tečou z kopce, ryby plavou a ptáci létají, když to tak někdo, ehm, vymyslel.

A tak zatímco Davidos zvažoval odpověď kamarádce své krve, ona pro jistotu zašeptala svou otázku znovu: „Jak to že ten pán ví všechno?“

„Je to Bůh,“ řekl potichu s vážnou tváří.

„Kdo je to Bůh?“ zeptala se se soustředěným výrazem jako pokaždé, když hltavě nasávala nové slovo.

David Zajíc zakroutil jen trochu hlavou: „Takovej, taková bytost.“

„Co je to bytost?“

„Takovej pán, co to tady všechno vymyslel. Svět, lidi, zvířata, hvězdy i moře.“ Zamyslel se, jestli má cenu jí to teď vysvětlovat, a pak to zkusil: „Moře asi bylo na začátku. To přičaroval jako první hned po tom, co vymyslel den a noc, protože na začátku nebylo nic.“

„Jak nic?“

„Jako když jsme se sem stěhovali, tak jsi v pokojíčku neměla nic a až pak jsme ti sem koupili skříňku, postel, stůl, koberec a hračky.“

„Ty jsi taky Bůh?“

Chtělo se mu říct, že v každém je ho kousíček, protože v nás je hvězdný prach, ale včas se zarazil: „Asi ne.“

„Ty ho teda znáš?“ smála se. „Asi jo.“

„A kam za ním jedeš?“

„Daleko.“

„A říkáš mi pravdu, viď, protože naše paní učitelka říkala, že lidi choděj o Vánocích za Ježíškem do kostela a ten je tady v Ústí. Blízko, ne daleko, víš, jak má tu šikmou věž.“ Na chvíli se odmlčela a potom řekla: „Ježíšek je Bůh?“

„To je těžký ti to vysvětlit, Verunko, řeknu ti to jindy, jo? Nebo vzbudíme maminku.“ Zarazil se. „Ale jí to neříkej, že jedu za Bohem, jo? On by se zlobil, že to někomu říkám, on všechno slyší. Bude to naše tajemství, ano?“

„A je Ježíšek Bůh?“

„Jsou to kámoši, ale Bůh je dokonalej a dělá jen krásný a správný věci. Je jeho šéf, víš? Jako já v časopise Svět.“

„Aha,“ usmála se.

„Tak dobrou a nikomu ani muk, já mamce ráno zavolám, jo, princezno?“

„Neříkej mi princezno, tati, mně se to nelíbí. Hele, a to Bůh stvořil i toho ptakopyska, cos mi ho ukazoval v neděli na chalupě?“

Tázavě se na ni podíval.

„V tý nový knížce, cos mi koupil, jaks říkal, že se nepoved,“ naváděla ho ke vzpomínce.

„No vidíš, asi i mistr tesař se někdy utne.“

„A když je šéf toho Ježíška, tak dává ještě lepší dárky?“

„No, on je jako kouzelník v pohádce, dovede provádět jakákoli kouzla. Vstoupit třeba do nějakýho člověka a mluvit jeho pusou, víš?“

„To já bych si přála, aby se Drink uzdravil a neumřel, protože je starej, jak to říkal pan doktor. Proč Bůh vymyslel, že psi maj žít míň než lidi?“

„Spi už, ty brebendo, nebo se máma vzbudí a vynadá mi.“

„Tak jo, a pozdravuj ho.“

„Jasně, dobrou, princezno.“

„Tati.,“ řekla vyčítavě Veronika.

„Ty mi taky říkáš Davidosi,“ dodal její táta s úsměvem na omluvu.

„Tobě se to nelíbí?“

„Ale líbí.“

„Mně to od tebe a od maminky doma nevadí, venku jo, ale doma ne. Klidně mi teď řekni princezno.“

„Princezno.“

„Davidosi.“

Šel potichu k Alenině ložnici, pohladil ji na dálku, a když se obouval, pošimral na hlavě olysalého Drinka. Starej jako naše manželství, pomyslel si.

Cestou se zastavil u Tomáše, kterého probudil až souběžným vyzváněním telefonu a domovního zvonku. Beránek vylezl pomačkaný a naštvaný: „Co proboha zase chceš?“ tvářil se lehce znechuceně.

„Drobnou službičku. Tobě to nic neudělá, mně to pomůže,“ zažertoval David.

„Tak co chceš?“ vyštěkl Tomáš, aby mu dal pořádně najevo, že už ho to zneužívání pořádně krká.

Davidovi trvalo dlouho, než si od něj Tomáš vzal klíče se slibem, že mu chalupu pohlídá.

„Jo, dobře, budu v tý tvý barabizně tejden bydlet,“ souhlasil nakonec Tomáš.

David k tomu však musel využít i zaklínači větu: „Musím z republiky, jsem v těžkým průseru, kterej možná ani nepůjde vyřešit.“

„Držím palce,“ změnil se jako mávnutím proutku jeho jediný skutečný kamarád Tomáš Beránek a s další poznámkou o barabizně si vzal klíče, aby nepůsobil tak trapně vážně, jak si o sobě často myslel.

David si u pumpy koupil Red Bull a tuňáka s vejcem, naposledy si zkontroloval pas a peněženku a vyrazil. Cestou zavolal Konstantinidisovi, jestli může pár dní bydlet u jeho příbuzných na Korfu. Spiro se ho při té příležitosti zeptal, jestli neví, co se stalo s Rossmannem: „Vypařil se z Loly bez jedinýho slova, pěkně skrouhnutej.“

David odpověděl, že neví, a po pravdě ho v tu chvíli Michal už vůbec nezajímal.

SETKÁNÍ

ODPOČÍVADLO U DÁLNICE

Jel nonstop až za McDonald’s u Prahy k jednomu odpočívadlu a teprve tam začal na Boha řvát jak idiot: „Bože, prosím tě, Bože,“ až jedna poklidně čurající rodinka rychle nasedla do auta a odjela s vylekanýma očima, co uviděly člověka, jenž neunesl tíhu moderního světa.

Ale co měl, ptám se vás, Prsatý muž dělat, když chtěl tak vehementně mluvit s Bohem? Zpátky na Sumatru, do Singapuru, kde ho také potkal, teď hned nemohl, a navíc měl trochu jiné starosti než se potloukat po letištích. Ani v pracovně se mu už dlouho nezjevil Ďábel, natož, bohužel, Bůh. A tak řval zklamaný na tom prázdném odpočívadle do noci, jako by nevěděl, že na tyhle pány se neřve a Bůh nehraje v nějaké umaštěné pozemské kostky.

Po chvíli ho to unavilo, a tak si sedl na lavičku. Byla mu zima a smutno. Opodál zastavilo jakési bílé auto, tuším renault. No a z něho vystoupila mladá černovlasá žena a on k ní pomateně přiběhl a hned: „Jsi Bůh?“ A ona, že není, a potichu a konejšivě na něj mluvila úplně jako psychiatr.

Aby ne, paní doktorku Pavlu Nemanskou znám z úplně jiného příběhu. Ale to ve své podstatě teď není důležité, i když netvrdím, že ani v kontextu celé mojí sbírky příběhů.

Nakonec se jí ho podařilo uklidnit, i když na druhou stranu se uklidňoval taky Zajíc sám, protože věděl, že takhle pitomě rozumně a ševelivě hovoří jen psychiatři. Takový blázen zas nebyl, proto si v klidu vzal její vizitku a odjel směr jih ke Spirovým příbuzným do Řecka, kde už s ním jednou byl.

Bylo tam tehdy tak krásně, že ho napadlo, že by tam mohl být Bůh. Konstantinidis mu na trajektu, který je převážel na ostrov, vyprávěl, jak jeho táta, když mu bylo deset, ještě se svou tetou odtamtud v padesátých letech uprchl do Čech, protože oba jeho rodiče, Spirovy prarodiče, zastřelili jako komunisty pro výstrahu na návsi. Jeho táta prý pak ještě sám na jejich poli zasel, i když tušil, že bude muset z té vesnice nakonec taky utéct.

Proč lidi dělají zoufalé věci, které nemají smysl? David po tom, co si vzpomněl na Spira, přemýšlel zase o smrti i o tom, jestli se už definitivně nezbláznil.

MRAK

Na šedé hoře porostlé olivovými stříbrozelenými háji se pár metrů nad ostatní koruny tyčily hrdé kužele cypřišů. Ozývalo se neúnavné concertino cvrčků a cikád. Co bylo klidnějšího a konejšivějšího než panorama strmé hory nad mořem, na jehož obzoru se kolébaly dvě rybářské lodi, tak daleko, tak blízko? David Zajíc se napil studené minerálky barvy slabého čaje, protože ji zředil whiskou, kterou tady na horkém Korfu zaléval svou úzkost, své otázky.

Bílé domečky a cihlově červené kostelíky s došky i ta zelená hudba hájů pod oknem ho uklidňovaly. Při pohledu do bazénu, kde se koupala sedmiletá vzdálená Spirova neteř, mu došlo, že nejenom ty bílé domečky s červenými střechami, ale i ten bazén i ta holčička jsou obrazem tohoto světa. I on má v sobě chemické prvky, které byly svědky stvoření. Celé jeho tělo v jiné době a v jiné podobě bylo svědkem velkého třesku. Nebylo v něm nic cizorodého, nic z jiného vesmíru, jen všechno z počátku všeho, kdy nepatrná kulička s obrovskou hustotou vybuchla do milionů hvězd s hustotou nižší, než měla jejich matka, ta malá kulička na začátku. Kdo ji tam dal? Co bylo před ní a co dál? Bude se svět rozpadat a rozpínat do stále menších hustot a povrchnějších forem existence? Měnit se donekonečna jako tibetský obraz z písku, mandala? Jsme zrníčka písku jedné donekonečna rozmetávané a zase skládané božské mandaly? Pouhý stavební materiál božského obrazu, anebo zapisovači a oslavovači díla?

Existuje-li prvá možnost, pak nemá smysl nic dělat než spokojeně žít. Při druhé variantě by naopak mělo smysl složit symfonii na ranní červánky, popsat v románových kapitolách krásu světa. Ne, on už nikdy psát nebude. Ještě že Spiro ten rukopis vyhodil, napadlo ho. Co má ale v životě smysl?

Vánek zbrocený mořskou pěnou přinášel Davidovi chechot racků, jako by se mu smáli. Nebeští posměváčci.

Prsatý muž položil tužku, kterou napsal do sešitku jakýsi dopis. Dopis někomu, kdo ho jednou bude číst. Ani chudák nevěděl komu. Své úzkostné otázky zanechal na balkoně spolu s tím sešitem a odešel na pláž do hospůdky dát si grilované kalamáry na česneku.

A tak nemohl vidět, jak se nad tou horou objevil na modrém nebi mohutný mrak. Kormidlován povětřím zamířil nad vilu Konstantinidisových příbuzných, kde ztmavl a zůstal tam viset. V té chvíli vítr nadzvedl jednu stránku a otočil ji. Pak postupně prolistoval všechny popsané stránky, než zmizel mezi špičkami cypřišů. Nastalo upocené bezvětří a z černého mraku začalo pršet. Těžké kapky se rozstřikovaly po uprášené cestě k pláži a na načervenalé půdě vytvářely zvláštní stříbrné kuličky.

DOPIS DCEŘI

Za soumraku se Prsatý muž procházel po opuštěné pláži a čekal na Boha. Doufal, že přijde. Ale nepřišel, i když ho i volal. Při tom zmateném chození čím dál intenzivněji myslel na svou dceru. Když se za tmy vrátil do vily, napsal jí dopis.

Až to jednou budeš číst, myslím, až nebudeš dítě, tak možná pochopíš, že jsem tě miloval, i když to tak často nevypadalo. Asi ne, asi jsem nebyl nejlepší táta. Hlavně jsem chtěl psát, něco dokázat, i když si možná řekneš, že jsem ti radši měl být nablízku, když jsi vyrůstala a ostatní děti neměly takového šíleného tátu Davidose jak jsi mi říkala. Já vím, že za mě nemůžeš, ale já za tebe ano. Jsi to jediné, snad ještě tak psaní, co stálo v mém životě za to. Ale ani to psaní nebylo tak důležité.

Před tebou a mnou se už muselo narodit tisíc tvých předků, aniž kromě mě a tebe dali světu cokoli jiného. A co když je jediný smysl života v umírání a rození? A co když v tom pouhém okamžiku, který se nazývá život, jde jen o vnímání té krásy, která nám možná vnukne tu konečnou myšlenku? Myšlenku, co vyřeší vesmír a smysl života.

Doufám, že dáváš svým dětem to, co dala tobě tvoje matka. Záviděl jsem jí, jak jsi k ní vždy bez obav přišla a přitiskla se k ní a nadechovala do chřípí vůni jejích vlasů.

Když se ohlédnu do mlhy svého dětství, vzpomenu na tvou babičku, jak mě vždycky nehty jemně škrábala na zádech. Pak se to nikdy neopakovalo. Ten mihotavý pocit, ta vzpomínka mi pak v životě myslím dávala sílu.

Sílu i k tomuto dopisu, který jsem ti měl povědět do očí, ale pořád bylo cosi důležitějšího. Doufám však, že ti to, co bylo potřeba, dala tvoje maminka, tvůj ochránce, obdivovatel v tom širém světě, kde ti držel zpovzdálí pěsti i tvůj táta. Teď už to asi nevíš, ale je to tak.

Stejně jako to, že všechny vánoční dárky nenosil Ježíšek, ale tvoje mamka, kromě toho míši, se kterým jsi usínala, palec zaražený do pusinky. Toho jsem, ti dal já.

Vzpomeneš si někdy na tátu, co nemyl nádobí, často se vymlouval, aby s vámi nemusel jezdit na výlety? Taky jsem si s tebou málo povídal, nezajímal se o tvé známky a neznal tvé učitelky jménem, ani ti před spaním nečetl pohádky. Když jsem té měl odvézt do školy, zaspal jsem, a pak jsi mě prosila, abych tě omluvil u učitelky a něco si vymyslel. Nevím, co jsem tehdy řekl, ale věř mi, že si pamatuji, jak jsi mi tehdy z vděčnosti vlepila u šatny pusu. Měl jsem z toho celý den pocit, že jsem někdo, někdo správný a takový, jaký má být. Ale já nebyl. I když, kdo tě naučil jezdit na koni, vracet ránu jiným, když si na tebe někdo dovolí? Taky jsme spolu byli v Africe. Lituju, že jsem na tvou besídku tenkrát ve školce přišel pozdě a tys plakala. Ale taky jsem ti vyrobil pravý luk, co střílel daleko šípy. Lituju, že jsem na tvou mámu i na tebe někdy křičel, a dekuji Bohu, že se tvá duše nelekla a neodešla z tvého těla, jak věří Mentawajci. Mrzí mě, že jsem zaspal to svítání na chalupě, a vy jste šly ven samy a potkaly stádo muflonů.

Ale poslouchej: Všechno zlý v životě je k něčemu dobrý. Každý kopanec tě vykopne výš. Co tě nezabije, to tě posílí. A ještě jedna dobrá zpráva: Před tebou se musely narodit spousty tvých dědů a prababiček, abys tady byla. Ty, Veronika Zajícova, ve své podobě a myšlenkách. Je to velký příběh. Dá ti sílu. Už nikdy nic nevzdáš kvůli prkotině. Nemohla bys jim to udělat. Všem Zajícům, kteří kvůli tobě přežili. Jsi jediný důvod, proč existovali. Všechno, co v těch lidech bylo dobrého i zlého, ti dali. Pravou esenci toho nejlepšího v tom dobrém i špatném smyslu slova: Nikdy to nevzdávej. To je podle mne poselství hvězd, Z nichž jsme vzešli. Možná na to, co ti píšu, kašleš.

Asi vím, co si o mně myslíš. Všechno to vím a raději to ani nebudu říkat. Známe se tak dlouho. Kolik ti vlastně teď je? Uložila jsi mě asi do vzpomínek v šuplíčku Odloženo pro nedostatek důkazů. O mé sobeckosti, jak ti to asi naznačila máma, nebo o mé lásce. Nemáš a ani nikdy nenajdeš jistotu. V životě pořád jenom tápeme. My, figurky ve hře „člověče, nezlob se“, hráči na nebeském kolbišti. Jsme jen ohmatané, špinavé sklenice plné křišťálové vody. Lidský život je míjení se sny a blízkými.

O něco jsem se v životě snažil a teď vlastně ani nevím o co. Je mi trochu smutno a cítím se tak pitomě sám. Chtěl jsem ti jen říct, že jsi asi jediný důvod, proč jsem existoval. Jsem na tebe pyšný, moc a moc, ať jsi jakákoli, děláš cokoli. Děkuju ti, že jsi. Život je divný v jednom pádu. Ochutnej, malinko poznej a rozluč se. Jak má člověk v tak krátkém čase pochopit jeho smysl? Třeba ho asi nemá pochopit, a tak jsem toho poznáni ani nemohl dosáhnout. Vlastně ti nemám co předat, protože to nejdůležitější, když jsi byla malá, jsem ti nepředal. Že jsi pro mě strašně důležitá. Tak čistý pocit, jako když ses, Veroniko, narodila, jsem už nikdy potom nezažil. Vím, že k sobě máme daleko, ale poslouchej, já věřím, že se taky ptáš, kdo byl táta. Jako se v plynoucím čase vesmírného nekonečna budu pořád ptát já. Jaká je moje beruška, jaká je teď její tvář? Miluju tě. Nic s tím neuděláš.

Vždycky budu s tebou, a když se večer podíváš na hvězdy, uvidíš mě a tisícovku svých předků, jak ti držíme palce. I kdybys spáchala vraždu, což je těžký a ničím neodčinitelný hřích, zůstaneš mou dcerou.

Přeju ti štěstí, zdraví a taky hodně lásky.

Táta David

NÁMĚSTÍ V KERKYŘE

Na náměstí v Kerkyře si vzpomněl, že by měl ještě napsat úvodník. Nevěděl o čem a ani se mu nechtělo.

Díval se na nachové šmouhy na šedomodrém nebi. Bílé okenice s dřevěnými žaluziemi, co byly kdysi blankytně modré, zdobily opršelé domy v barvě piškotu i okru. Prsatému muži se zdálo, jako by se zpomalil svět. Nebo se to jen on snažil uložit všechno do paměti? Jeden dům, kdysi modrý, svou šedou ladil s ochozenou žulou na náměstí. Běžely po ní děti. Křičely tak, že se holubí vznesli. Do toho zvonily zvony. Byla to krása.

Se světlem pomalu odcházela Davidovi ze srdce tíseň a holubi se na střeše začali choulit ke spánku. Jiřičky opanovaly náměstí a z fasády, kde byly zachycené jako netopýři, se snášely v krkolomném letu, až se dotýkaly chladivé dlažby. Srdce jim tloukla o překot. David začal konečně čárat po papíře etudu pro čtenáře. Slzy mu dopadaly dovnitř jeho hlavy a šuměly tam jako moře a byly tam taky bílé plachetnice. Vítr jim napínal plachty, i když se chystaly na cestu jen okolo jeho hlavy.

KAREL ŠTĚSTÍ

To, co napsal na zahrádce restaurace na náměstí v Kerkyře, si na trajektu cestou zpátky po sobě přečetl a opravil. Konečně měl úvodník do dalšího čísla magazínu Svět.

Louka v lese s potokem. Úplně nahlas slyšíte bzučet vážky. Podobný klid panuje na vrcholcích hor, na prázdném břehu moře, vpouští.

To jsou opuštěná místa v srdci. Vracíme se tam pro vzácné ticho v hlavě, která jinak praská povinnostmi i touhou. Nejen tělesnou, ale i po naplněných snech. Jenže život není čekání na splněné sny. Život jsou dlouhé přestávky mezi sněním, prosté bytí při čekání na osud, který bychom si nejraději napsali sami. Jenže to nejde.

Dovolte, abych se představil.

Jmenuji se Karel Štěstí.

Makám při tom vašem čekání na sny, a jen když jsem unavený, sednu si na vola. Mám rád zábavu, a tak si většinou přisednu tam, kde je veselo. Nejvíc mě rozčilujou lidi, co fňukají a lžou, že zrovna jim se štěstí vyhýbá, i když s nimi sedím u jednoho stolu. To si uraženě odsednu, ještě než se stihnu představit.

Taky nechápu, proč někteří lidé říkají, že jsem menší, nebože je mě jen trochu. Karla Štěstí je přece pořád stejně, ať pomůže najít malé holčičce prstýnek v trávě nebo jinému vyhrát miliony v loterii.

Rád taky pomáhám lidem, aby se navzájem potkali a milovali. Pak mě naštve, když mi to reklamujou a rozejdou se. Mám s tím v úřadě spoustu papírování. Ale znáte šéfy. Všechno chtějí mít pod kontrolou. Nezajímá je, že na to nejsem. Mě víc baví, když se něco děje. Jsem totiž dítě svobody a osudu. Moje máma se s tátou často hádala, takže mám po nich trochu toho temperamentu a nestálosti.

A tak mi nevadí ti, co si umějí užívat života. Těšit se zjara nebo pevných dívčích prsou. Jako by se sama nabízela, aby je člověk pohladil. Stejně jako koťata, co se narodí v jarním rozpuku. Proto nesnáším lidi, kteří je v zavázaném pytli utopí v sudu s dešťovou vodou. Naopak miluju ty, co se dokážou dívat úplně unesení na západ slunce tak dlouho, dokud je nepřekvapí noc. To jim potom daruji ještě pohled na hvězdy. Taky mám rád blázny, děti a opilce. Co je na tom špatného, dát si občas skleničku? Proč neužívat života, kam to až dovolí? Láska je jako život. Když začíná, něco se probouzí, a když končí, jako by v nás něco umíralo. Ale láska je jen loďka přívozu na řece. Kdo se bojí nastoupit, aby nemusel vystupovat, nikdy nepozná houpání ve vlnách ani krásný smutek, že něco skončilo. Navíc nebude moci zamávat na druhý břeh a pozdravit život. A poděkovat. A vydat se znovu na cestu a brečet štěstím, že rozkvetly stromy. Navíc do takové krásy a takovou silou. Je to síla života, jež se nebojí konce. Se životem je to jako s láskou.

Jak vystoupíte z loďky na druhém břehu, musíte určitě, pokud jste poutník, dojít k další řece. A na ní uvidíte loď. Houpe se ve vlnách. Čeká jen na vás. Je to vaše volba. Nezapomeňte. Jmenuji se Karel Štěstí a někdy pláču z krásy.

SKOK

Přejel hranice s Rakouskem a podle plánu se zastavil na letišti v Hranicích na Moravě. Byl to předposlední bod jeho seznamu. Skočit si z letadla.

Padat z čtyřtisícové výšky bylo šílené. Snad proto mu zdřevěněly nohy, když se dveře letadla odsunuly. Oslepilo ho bílé světlo, které vniklo do kabiny, a on ho uslyšel. Vítr. Ten, co s ním skákal v tandemu a byl k němu pomocí čtyř karabin připoutaný svým klínem, břichem a rukama, ho postrkoval k otvoru. Nechtělo se mu a představoval si, že stojí v obyčejné tramvaji, a vnitřní prostor zmizel a s ním i ostatní šílenci, kteří se rozhodli absolvovat volný pád.

„Do prdele, do prdele, do prdele,“ byla poslední šeptaná slova, než se ho zmocnil zvláštní třes a proti své vůli se jako ochromený posouval k té proklaté díře. Před ním s nepochopitelnou lehkostí vyskakovali ostatní. Jeho spoluskokan se už držel dveří a on dělal pod jeho rozkrokem předem dohodnutou kolébku. Byl prohnutý do luku, zkříženýma nohama se skoro dotýkal jeho zad a tvář mu fackoval vítr. Viděl pod sebou tu krásu. Najednou cítil pohyb. Padali v jakémsi saltu. Mozek řval, zavři oči, ale srdce je otevíralo. Všechno bylo ve šmouhách, slyšel hukot a cítil krev kopat do spánků a do ohryzku. Zaostřil zrak na bílé mraky. Fungovalo to přesně, jak mu říkali. Pohnul rukou a rázem letěl jinam.

Rozumím ti, Ikare, rozumím vám, ptáci, říkal si Prsatý muž.

Líbal si ruce a posílal vzdušné polibky poblíž letícímu kamarádovi, který měl na hlavě připevněnou kameru a foťák.

Mačkal ho ústy pomocí speciálně upravené spouště. Snad proto měl tolik neidentifikovatelných snímků nebe hned po výskoku, kdy každému jektají zuby hrůzou. Řval, smál se a plakal.

Život je výzva. Skoč! Takové myšlenky se mu řinuly hlavou. Měl pocit lehkosti a sladkého zapomnění. Jako by mu někdo vymazal mozek. Vnímal jen barvy. Bílou a modrou. Lehkost a zapomnění. Prázdnotu. To už mu ale instruktor poklepal na ramena. Dvakrát. Jak byli domluveni. Byl to signál zkřížit ruce a chytnout se popruhů. Po zaklepání se měl okamžitě otevřít padák a zbrzdit jejich rychlost. Zatnul se a čekal náraz. Před zavřenými víčky mu běhaly červené blesky. Čekal. Padali. Teprve teď si uvědomoval tu rychlost, která mu roztáhla tváře. Nic. Nic. Pořád nic. Projela jím jako šíp, jako kulka, rychlá bolest, která nezraňuje. Otevřel oči a cítil hrůzu, ze které mu ten den zešedivěly některé vlasy. Viděl oblohu a Boha, jak se směje. Byl zvláštní, průhledný a skrz něj viděl další mraky páry. Bolely ho myšlenky a bylo mu líto sebe sama. Viděl Veroniku, Alenku, mamku a tátu. Bylo mu to líto. Podíval se na zem. Strašně rychle se přibližovala. Políčka i blízký rybník. Domečky jako z dětské stavebnice.

„Tak tady umřu,“ pronesl, jako by to měla být jeho poslední slova. Najednou nic necítil. Ticho. Kromě větru nic neslyšel.

„Chů, chůůů, ššššš,“ mluvil k němu, a on mu nerozuměl. Někam ho lákal, ale jemu to bylo jedno. „Chůůů, šššššš.“

Ticho, klid a absolutně čisté a ostré myšlenky. Najednou slyšel sám sebe, jak děkuje za tenhle život, který by s nikým neměnil. Děkoval za něj. Byl nádherný. Miloval ho, měl rád sebe. Země se blížila. „Chůůů, ššš.“ Ticho.

Najednou obrovská pecka. Náraz jako kráva. Bolest i úleva. Padák. Možná to byly vteřiny, ale zdálo se mu to jako věčnost. Chudák instruktor přistál s rozbitým nosem a bradou, jak ho praštil hlavou, když to s nimi trhlo. Přistáli a objali se. A on cítil jeho ruce, jak mu hladí záda. Něžně. Asi proto, že hladily samy sebe. Svůj život, svou lásku. V desateru chybí jedenáctero. Miluj sám sebe.

V JEDNOM OKAMŽIKU

Tu noc šel pozdě spát a ležel v trávě vedle letiště, pod měsícem, který osvětloval tajemné obrysy mraků. Stejná noc je teď v Kalahari, napadlo ho. Půlka zeměkoule spala a druhá si zrovna užívala den. Na ostrově Guadaloupe právě slunce pilo z ranního oceánu, v jehož nekonečnosti plavala malinkatá, milimetrová průhledná rybka. Někde v sibiřské tajze se zastavilo stádo sobů, aby se semkli okolo sobice, která se chystala v mrazivých poryvech větru přivést na tenhle zvláštní svět to, co v sobě několik měsíců nosila. V Udului zatím s ostatními šamany zpíval do večerní džungle Aman Lavi písně ukkui mocným bohům na usmířenou. A v údolí řeky Labe teď spala jeho malá holčička. Najednou všechno pochopil.

Smyslem existence je existence sama. Jen milování, umírání a rození. A bytí. Prostě být a vnímat tu krásu. Druhý den ráno Prsatý muž nasedl do auta a jel za svou dcerou.

U HRUBIÁNA

Cestou z letiště domů se zastavil Prsatý muž na jídlo v motorestu U Hrubiána. Stoupl si do fronty.

Jak letěly jeho smutné oči po plném sále, zastavily se na otylém pánovi s legrační pleškou obepnutou prstencem bílých vlasů. Ten člověk se mu díval zpříma do očí, jako by tam čekal věky, a usmíval se. David vyrazil a kličkoval jako pravý zajíc lidské touhy mezi plastovými židličkami tak zbrkle, až jich pár porazil. Přistál před tím tlouštíkem, a nevšímaje si okolních lidí, vyrazil ze sebe se směšným patosem a patřičně nahlas: „Ty jsi Bůh?“

„Jsem ten, který jsem,“ odpověděl mu tiše hlubokým uklidňujícím hlasem, který jako by ani nevycházel z těch dobrosrdečných usměvavých úst.

„Jsi Bůh?“ vyrazil ze sebe nedočkavě David.

„Ano, jestli mne tak nazýváš.“

„Bože,“ vrhl se na něj David Zajíc alias Prsatý muž. A ten cynik, smilník, ješita sobecký začal plakat. Lidi se na to nechápavě dívali.

„Teplouši!“ vykřikl někdo a ten legrační tlouštík, co se objímal s tím bláznem, se jen omluvně usmál. Řekl bych, že dokonce trochu mrkl, jako že znáte to, takoví jsou blázni, co naděláte, ale přísahat na to nemůžu. Ostatně v tomto příběhu to ani není důležité.

Zajíc po chvíli pustil Boha z křečovitého objetí, ale pořád se ho dotýkal aspoň konečky prstů.

„Hledal jsem tě.“

„Kde jsi mě hledal? Jsem všude,“ odvětil Bůh.

Díval se mu nechápavě do očí. Tolik otázek. Čím má začít? Pak ho teprve napadlo, že mu chce říct, jak moc ho má rád.

„Děkuji ti za všechno. Za pohádkový tvary sněhových vloček, za prima šoustání, za mou mámu, taky za svou holčičku. Já tě miluju,“ chrlil upřímně David a Bůh ho jen poplácal po lokti. Mlčel a usmíval se, ale Prsatý muž mluvil dál: „Děkuji ti za prales, za cesty, za to, žes mě tenkrát na základce neudal, že jsem v holickém muzeu ukrad toho vycpanýho ptáčka, já.“

„Ale, ale.,“ konejšil ho Bůh: „Tak to mělo být. I to, že jsi tenkrát nestihl schůzku a přišel kvůli tomu o šest milionů.“

„Ale proč?“ zarazil se Zajíc.

„Abys věděl, že všechno má svůj čas.“

„Kdo jsem?“

„Jsi jen cesta.“

„Kam vede?“

„Kdybych věděl, jaký by měla má existence smysl? Vy mi to povíte.“

„Nevím, jestli ti to už někdo řekl, ale ta krajina okolo cesty je hrozně krásná. Ještě se mi z ní nechce odejít.“

„Kdo říká, že z ní odejdeš?“

„A co když umřu?“

„Smrt je jenom brána pro cestu!“

„Takže všechno jsou jen kulisy na cestě?“

„Ne, odměna za tu námahu. Krása. Štěstí. Povolený doping v téhle etapě.“

„Nic jiného?“

„A co bys chtěl? Je ti to málo?“

„Ale teď už navždycky, dobrý Bože?“ naléhal Zajíc, neboť v zádech cítil ten hlomozící dav. „S knihou ti nepomůžu. Zašel jsi moc daleko.“

„Ale.“

„Budu ti držet palce, tvoje vyhraje i moje, ale nemůžu hrát proti pravidlům!“ usmál se povzbudivě, nakolik to vypůjčený otylý obličej dovolil.

„Ale. ty přece nemusíš respektovat žádný pravidla,“ křičel nešťastně Zajíc.

„Jste jako víno. Jen pod tlakem, když jste drceni, vypouštíte ze sebe to nejlepší. Uvidím, co se dá dělat s knihou. Ale nevím. Nemohl sis přece myslet, stejně jako tvůj paličatý praděd, že tvůj život je jen tvůj. Je to kousíček příběhu celého vesmíru,“ a Bůh poprvé pateticky vztáhl ruce k nebi.

Zajíc skoro křičel: „Ale kletba je pryč, no ne?!“

„Vyjma knihy ano.“

„Takže dobrý?“

„Dokonce ti poradím. Už nepiš dál, knihy otevříny jsou. Svou budoucnost v té knížce spal. Nikdo mimo mě nemůže psát budoucnost do knih živých. Když mě poslechneš a knihu spálíš, odejmu ti ran nebeských. Nezapomeň na to,“ zvedl Bůh hlas a zamyslel se. „Přej si rychle jedno přání.“

U baru zpozorněli dva chlápci.

„Aby všichni mí blízcí, a vlastně všichni dobrý lidi byli dlouho šťastný. Živí a zdraví.“

„Říkal jsem, že ti odejmu ran nebeských, to máš v ceně. Rychle jedno konkrétní přání!“

David se na něj nechápavě podíval a vytrhl se číšníkovi, který ho chytil za rameno. Tváří Zajícovi proběhl zmatek, ale pak vítězně zařval na celý motorest: „Ať se uzdraví náš pes Drink!“

Dva štamgasti u baru jim začali nadávat do buzerantských ksindlů. Bůh v masce tlouštíka s prstencem bílých vlasů ještě stihl naprosto klidně odpovědět: „Určitě, a neměls mě náhodou pozdravovat od své princezny, Davidosi?“

„Já tě miluju, miluješ mě taky?“ řval do toho Prsatý muž, ale tomu tlouštíkovi najednou zmizel bohulibý úsměv a jako by se probral z hypnózy, zkřivil tvář do grobiánského šklebu, který zcela nenebesky vyřvával na číšníka: „Co na mě, hajzle, šaháš?“

Bůh už v něm nebyl. Byl zase všude, v mouše, květině i umělohmotném popelníku.

Až pak si David Zajíc uvědomil, že nemá co spálit. Vždyť rukopis toho románu vyhodil Spiro do popelnice.

OHEŇ

DOBROU NOC MISTŘE

Pozval rodiče na chalupu. Byla to jedna z posledních důležitých věcí ze seznamu. Ani nevěděl, co jim chce říct. Že je má rád? Že přemýšlí o sebevraždě? Jak na to pomyslel, uvědomil si, že je to blbost. Tak co tedy? Vlastně nechtěl nic jiného než jim být blízko a nadýchat se jich, nasát je všemi póry, jako když si při potápění v Karibiku bral s sebou kyslíkovou láhev, aby v hloubce nezapomněl, že má dýchat plícemi, že není ryba, ale člověk, že se musí jednou vynořit, aby zase doplnil zásoby. Ať to bude jakkoli, vzpomínka na ně i jeho holčičky mu bude denně připomínat, že se má vždycky vynořit.

Sedli si k bazénu a on se usmíval a povídal si s nimi. Třeba o Veronice, cestách i o psaní. Táta se jeho řečem o knize a jak mu kamarádi z legrace říkali Mistře, smál. David řekl, že už nechce psát. Rukopis stejně Spiro vyhodil, a i kdyby v něm chtěl pokračovat, neměl by už sílu.

„To nevadí. Třeba to takhle mělo být,“ řekl táta.

Jeho syn neměl proč o tom pochybovat. Cítil se s nimi tak uvolněně.

Máma povídala o pohřbu babičky, jak nejdřív nemohli najít její urnu a ten skladník v krematoriu se jich zeptal, jestli teda nechtěj odsypat z nějaký jiný urny, a Davidův táta se na něj prý podíval tak, že ten člověk sám od sebe řekl: „Hmm. asi nechcete.“ Nakonec prý babičku našel. Táta pak povídal o tom, jak byl překvapený, když ukládali její urnu a otevřeli hrob. Děda tam prý ležel v plastikové tubě, která ležela v igelitovém sáčku. To takhle proboha jednou skončíme všichni? pomyslel si David. Jaký smysl má lidský život, když po něm zbude jen trocha popela v igelitové tašce? Máma se zvedla, že půjde spát. Táta jí pomohl ze židle a provázel ji okolo osvětleného bazénu. O něčem se dohadovali. To ale Prsatého muže nezajímalo. Důležité bylo, že teď mizeli ve tmě, kam už světla bazénu nedosáhla. Dvě do sebe zaklesnuté postavičky. Šli díky alkoholu a schodům dost nejistě. Vypadali takhle na dálku o hodně starší. Představil si, že kdyby žil ještě hodně dlouho, jednou by mu takhle navždy zmizeli z očí a už by nikdy nebyli. Hodňáskové moji malí, pomyslel si David. Ještě než rodiče zmizeli ve tmě, na chvilku se zastavili, pak se oba otočili a se smíchem zamávali: „Dobrou noc, Mistře.“

A s tím Mistře udělali ještě dva nebo tři kroky, než je úplně pohltila tma.

PŘEDPOSLEDNÍ DEN

Davidu Zajícovi nezbylo nic jiného, než říct Vencovi, ať si políbí prdel, Spirovi vrátit pět tisíc a zajít na hygienickou stanici pro výsledek testu. Když šel pro výsledek toho velkého testu pro Zajíce, ale malého pro svět, napětím mu málem vyskočil ohryzek z těla.

Trolejbusy dál jezdily svou trasou po tom chemickém beznadějném městě, ptáci zpívali a on po těch krušných chvílích, kdy asi patnáct minut přešlapoval před budovou KHS, nakonec vystoupal do druhého patra, aby převzal rozsudek. Myslel si, že má AIDS. Že je v naprosté černé tmě. Že je hrozný kretén, že si na to nedal pozor. Měl pocit, že umře a všichni se na něj budou dívat skrz prsty, hele, to je ten ejcák. Div si neodplivnou a on bude sám. Šílený pocit na to, že to byl jen pocit. Bál se tu obálku otevřít.

V té chvíli bilo srdce Prsatého muže tak silně, že to rušilo pozemskou vysílačku Boha, který si z Jupitera, kde se nudně po miliony let bezvýsledně líhly tytéž bakterie, přeladil na svůj oblíbený kanál Země. Něco tak neskonale zábavného, ba překvapivého se mu v ostatním chladném vesmíru ještě nepovedlo. Proto tu jsou lidé se svým mozkem a neustálým proč, ptajícím se po smyslu života, aby se Bůh mohl bavit tak dlouho, jak bude chtít. Ale teď Bůh nic neviděl, a tak jen vztekle bouchal do obrazovky božského okovizoru. Když na něm znovu naskočil obraz z jeho milované Země, vítr si už dávno pohrával s papírkem, který vytrhl z ruky Davida Zajíce. Povětří jím smýkalo tak, že ten ortel nemohl v tom okamžiku zahlédnout ani Bůh, natožpak sám Prsatý muž. Jen Ďábel z podsvětí, lidskému pokolení nejbližší, to věděl a jen se smál. Ne, vlastně se pochechtával, až z toho kuckavého smíchu začala soptit Etna. A nikdo na Zemi nevěděl proč. Jen přechytralí seizmografové mudrovali cosi o magmatu a erupční činnosti a ani zbla nevěděli nic o tom, že sopka soptí, když se Ďábel směje nad další nepozemskou sázkou, která dospěla ke svému konci.

A Bůh? Bůh se jen trochu pousmál. Vševědoucí to už v tu chvíli věděl.

Ďábel se přestal smát a uznale řekl: „Parchant jeden, zase vyhrál.“

A ten den se pootočil kříž na zdi 18. komnaty vatikánského paláce, kde spokojeně oddechoval ten, kdo by měl vědět všechno, a zoufale nevěděl nic jako všichni ostatní na této Zemi.

OSTRÝ

Hned po tom, co Prsatému muži uletěl rozsudek jeho vlastního života, cítil se cestou na chalupu poněkud neklidný. Sevřela se mu střeva, zastavil auto u pole pod vysokou horou Ostrý, spustil si kalhoty, a jak čekal na potřebu, vítr zčeřil hladinu dlouhé kaluže, která se klikatila mezi jednotlivými řádky jako had. Najednou mu ty hroudy připomněly kopce krásného Českého středohoří a louže řeku Labe. Zasmál se tomu nápadu a rázem se cítil podivuhodně klidný. Jak se otáčel pro kus listu nějakého plevele, uviděl nad horou Ostrý zapadat slunce. Pomyslel si, že ať je to jak je to, stejně být na světě je krása. Spokojeně si zapnul knoflík u kalhot a kráčel k vozu.

Neudržel se a do té prázdnoty nad polem zařval: „Život je krásnej!“ Když sedal do auta, už jen potichu pro sebe dodal: „Ale krátkej.“

Okolo jeho krásně kouřícího lejna šel v té chvíli jeden malý brouček a držel se za ruku s velkým broukem. „Co to je, tati?“

„Sopka, broučku.“

„A jak vznikla?“

„To je mystérium vzniku, broučku.“

A když nad hromádkou, ze které se pářilo, uviděl zapadat slunce, jen zálibně mlaskl kusadly: „Ale ať je to, jak je to, je to krása.“

Starý brouk nemohl tušit, že nad skutečnou horou Ostrý, která byla mimo dosah nedokonalých broučkovských očí, visí bílý mrak a na něm spokojeně sedí uondaní diváci té pozemské scenerie. Bůh a Ďábel. Byli také dojati západem slunce.

Bůh se neudržel a ze rtů mu samochvalně splynulo: „Krása.“

A Ďábel jen přitakal: „Krása, to musím uznat, ale.“

Bůh kývl hlavou: „Jaképak ale. Prostě uznej krásu stvoření, mého stvoření.“

„.ale řekni mi, vševědoucí Bože, Veliký, kdo stvořil nás.“ a Ďábel se upřeně zadíval Bohovi do božského oka.

A jestli se dobře díval, tak poprvé za tu dobu, co ho znal, a že ho znal sakra dlouho, zahlédl, že to boží oko trochu nejistě zamrkalo.

POSLEDNÍ DEN

Sjížděl k chalupě a překvapeně rozevřel oči. Před brankou stálo Alenčino auto. Zastavil a něco hledal v batůžku. Pak ten dopis Verunce našel, zmačkal ho a strčil do kapsy. Řekne jí to všechno teď.

Vystoupil z auta a nasadil co nejblaženější výraz. Holčičky moje. Ještě měl i v tom nejhorším případě čas si je užít. Naposledy v tomhle příběhu poděkoval za tu výsadu, za tu výhru, že z ničeho nic se odnikud vynořila jeho duše a mohla strávit tolik času tady na Zemi.

Bylo nádherné vidět tisícihlavé hejno plameňáků vzlétnout z bažinatých mělčin s čerstvou trávou v období dešťů z jezera Tanganika. Zvířený vzduch mu tenkrát odfoukl klobouk z hlavy. Ta síla života! Té energie. Kde se bere a kam mizí? Energie je přece podle fyzikálních zákonů nezničitelná, pomyslel si David Zajíc a na chvíli hořce zalitoval, že se na to Boha nezeptal. Vzpomněl si ještě na dědovu fotku vystavenou na pohřbu a jak se sám sebe ptal, kam zmizel ten jeho úsměv, vtipy a příběhy. Kam se přesunula jeho energie?

Ale to už se k autu blížily jeho holčičky.

„Slyšela jsem všechno od Tomáše.“

Nic neřekl a šel k ní. Objali se.

„Ještě jsi s tím doktorem?“

„Jo, poslal mě sem.“

Chvíli mlčeli a hleděli si do očí. Pak se zeptal: „Tak co?“

„Nic. Vždycky jsem byla s tebou a teď se na tebe nevykašlu.“

Chtěl říct, že se jí o nic neprosí, ale spolkl to. Alenka se na něj dívala, kousala si spodní ret a pak řekla, že ještě musí s Veronikou na keramiku, ale že za ním o víkendu přijede a proberou to. Pomyslel si, že snad nikdy nevypadne ze své role, ale pak mu došlo, že je pořád jeho nejlepší kámoš.

„Co, maminko, říkal Tomáš?“ ptala se Veronika.

„Nic, že má teď táta nějaký starosti.“

„On to ví, že sem o víkendu pojedeš?“ zeptal se Alenky na jejího nového přítele.

„Ne, ale řeknu mu to.“

Usmál se. Prostě mu to řekne. Jako dřív jemu. Je pořád stejná, jenom já se změnil, přemýšlel David. „Davidosi?“ zeptala se Veronika opatrně. „Copak?“

„Mluvil jsi s ním?“

Vzpomněl si na jejich rozhovor tu noc předtím, než se vydal hledat Boha.

„Jo, ale pššš,“ mrkl spiklenecky a ukázal bradou na Alenku. Jeho bývalá žena se usmála.

„V sobotu ti to všechno řeknu, jo?“

Poklekl k ní. Dala mu pusu. Štípanou. Byl obyčejný den. Takový dny jsou fajn, pomyslel si David Zajíc. Odjely a on zůstal sám. Seděl na lavici před chalupou a hlavou se mu honily zmatené myšlenky. Seděl tam tak dlouho, až přišla černá noc se spoustou hvězd, ve kterých má každý svůj osud. Pak oblohu zatáhly těžké mraky a on na té lavičce usnul. Takové jsou dny a noci. Bytosti se probouzejí a usínají.

ZAHRADA

Probudilo ho zvláštní světlo. Byla to taková krása, že si na chvíli připadal, že už je po smrti a ocitl se v ráji. V ráji pro takové špatné lidi, jako byl on. Cítil se jako omámený. Pořád měl sílu každý den bojovat, jen chuť se vytratila. Bez zájmu se rozhlédl po zahradě osvícené měsícem a najednou cosi uviděl.

Jako by doprostřed zahrady, pod ořešák, zatímco on spal, někdo vysypal plný koš odpadků. Staré hadry, zmuchlané papíry, vložky a popel. Šel nevěřícně k té hromadě. Na ní ležel jeho rukopis, který Spiro vyhodil. Nevěřícně ho vzal do ruky a naposledy jím zalistoval.

Šel do chalupy pro benzin. Cestou vzal ještě pár polen. Podíval se k nebi, škrtl, a jak oheň bafl, ozářil rudě celou zahradu. Nakrmil žár těmi odpadky, co někdo rozsypal pod ořešákem. Jak plameny požíraly dřevo a pravidelně vyplivovaly sloupy jisker, začalo pršet.

Rozepnul si a sundal košili. Zarazil se, ale přemýšlel jen okamžik. Zul si boty a ponožky. Se zádumčivým výrazem si pomalu stáhl kalhoty a slipy. Všechno srovnal do kupičky, jak ho to učila máma. Teprve potom celou hromádku hodil do ohně. Pak si nahý vzal svůj rukopis a házel ho stránku po stránce s udiveným rozmyslem do plamenů, aby se nikdy nestal knihou a on neumřel jako její hlavní postava.

Bylo to rychlé. Oblečení a papíry se vzňaly jak fakule a jemu se v očích nahromadilo trochu tekutiny, které vy lidé říkáte slzy. Stál tam a šeptal:

„Stojím tu nahý, pláču a ptám se.“

Šeptal to pořád dokola, dokud někdo nahoře nad Malou Tatimerzí nespustil pořádný lijavec.

Velké studené kapky, které ho snad měly probudit. Ale jemu se zdálo, že z nebe zataženého mraky neprší na jeho hlavu, nepohlavkují ho přívaly vody, ale že to jen jeho hlava se do nich sama trefuje jako baseballová pálka a odpaluje je přesnými údery. A ty čiré kapky se o jeho hlavu vždy roztříštily na tisíce malých kapiček, které dopadaly na zem. Bylo mu zima, ale ty kapičky ho nestudily. Spíš cítil, jak ho rozpalují jako rozžhavené olovo. Při každém dopadu se otřásl, a tak to mohlo vypadat, že tam bosý tančí. Ale on jen skákal bolestí z toho žáru. Musel se tomu smát a smál se tak, že skoro nebylo slyšet, jak do toho říká divné věty: „Život je krásný. Jeho součástí je smrt. Konec návštěvy tady na Zemi. Všechno je z hvězdného prachu a všechno se v něj obrátí. A pak už nebude života ani smrti.“

Konečně byl prázdný. Možná něco pochopil, ale jako by se zalekl pokračovat dál v těch nebezpečných myšlenkách, došel si pro dopis dceři i pro ten, co někomu neznámému napsal na Korfu, a hodil je také oba do ohně. To zmatené psaní z Korfu jsem vám dal přečíst na začátku.

Teď už víte všechno a můžete si Davida Zajíce odsoudit sami. Všechno už tu bylo a znovu bude. Stejné hledání, míjení a tápání. Dobro a zlo, než jednou tahle planeta zmizí v chladných temnotách vesmíru a zbydou tady jen vaše příběhy.

A jak to bylo dál?

Tenhle příběh se mi už nechce psát. Láká mě něco nového. Nějaký další osud.

Kdo jsem? Mé jméno nevyslovujte nahlas. Jmenuji se Ďábel.

Po mém odchodu zbyde jenom trocha vůně, trocha zápachu. Nebojte se ale. Jednou se vrátím. Čekal jsem na naše setkání tisíce let. Tak přece jen tak nezapomenu.

Zajímá mě totiž, co nenávidíte, co děláte, co jíte, co se vám zdá. Mám rád ty chvíle, kdy cítím váš strach i radost. Lidé jsou podivuhodné, zvláštní a krásné bytosti. Často ani nemůžu od toho lidského hemžení fascinovaně odtrhnout oči.

Pozorně sleduji i ten váš příběh. Každý den. Dávejte si na to pozor, miláčkové moji.

P. S. A Prsatý muž? Jestli nezemřel, žije dodnes.