Agentura

Pavel Frýbort

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Detektivky, Literatura česká

Bebe je zaměstnancem Agentury, která vyrábí skandály pro média i tajné služby. Nyní je vyslán do města s velkou nezaměstnaností, kde pomůže populistickému politikovi ve volební kampani, protidrogové centrále rozkrýt gang narkomafie a miliardáři při pátrání po únoscích manželky. Všechny tři případy spolu souvisí, ale ve městě začne řádit komando smrti, odstraňující nepohodlné svědky. Bebe a reportérka Květa Sluková mají zemřít taky, protože odhalili pravý důvod divokých a krvavých událostí.

Pavel FRÝBORT

Agentura

Vydal Šulc – Švarc, s. r. o.,

ve spolupráci s nakladatelstvím

M. Švarce – Šulc a spol.,

jako svou 315. publikaci

Praha 2006

První vydání.

© Pavel Frýbort, 2006

ISBN 80-7244-193-0

1.

„Zkurvený cigoši!“

Podíval jsem se přes zaprášené obloukovité okno, do půl pasu zakryté nažloutlou záclonou, na náměstíčko s několika vzrostlými stromy a polámanými lavičkami. Před obchůdkem se zašlým afišem Večerka polehávalo na trávníku kolem lavičky několik individuí. Byli zarostlí, špinaví, měl jsem pocit, že páchnou až sem. Pili lahvové pivo a z ruky do ruky kolovala láhev s obsahem jedovatě zelené barvy.

„Nevypadají na Rómy,“ řekl jsem. „Tohle jsou asociálové českého původu.“

„Pakáž jako pakáž,“ mávl přezíravě rukou. Seděl za vyřezávaným psacím stolem, který se tvářil jako starožitnost, měl na sobě stejně jako já oblek s vestou, a ani kdybych o něm nic nevěděl, neprohádal bych, že jsme přibližně stejně staří. Jemu bylo čtyřiačtyřicet, mně o rok víc. Na rozdíl ode mne měl dobře dvacet kilo nadváhu, kulatý obličej s růžovoučkými baculatými tvářemi a kudrnaté světlé vlasy, takže vypadal jako cherubínek na barokních obrazech.

„Vy nemáte rád cikány?“ zeptal jsem se.

„Neobjednal jsem si vás, abych se zpovídal ze svých názorů,“ vyštěkl. „Tady se nejedná o nějaký moje osobní animozity, ale o společenský zájem,“ zahřímal pak hlasem táborového řečníka. Chybělo už jen, aby sevřel ruku v pěst a udeřil do pomyslného pultíku. Vypadal v tu chvíli přesvědčivě, jako by sám věřil tomu, co hlásá. To se politikům a demagogům jakéhokoliv formátu stává. Vydrží jim to obyčejně tak dlouho, dokud nedosáhnou svého.

„Proč jste si nás tedy objednal?“

Udiveně se na mne podíval. „Zadání snad máte jasný!“

„Pane inženýre,“ řekl jsem, „něco jiného je obecné zadání formulované tak, aby za žádných okolností nemohlo kompromitovat žádnou ze zúčastněných stran, a něco jiného jsou zcela konkrétní instrukce. Jaký jsou vaše konkrétní instrukce?“

Zadání od inženýra Karaba, předsedy Občanské iniciativy v Jestřábí, městě na severozápadě Čech, které naše Agentura obdržela, v tomto neutrálním duchu znělo. Občanská iniciativa chtěla krátce před volbami aktivovat „všechny slušné občany do jednotné fronty proti teroru lůzy a sobeckým zájmům velkokapitálu“. Hezká idea. Slušní občané vždycky a všude tvoří základ i většinu voličů, a slušní občané vždycky a všude nenávidí asociální chátru a nemilují příliš bohaté lidi. Obě okrajové skupiny žijí z jejich daní a tyjí z jejich potu. Karab není první ani poslední, kdo chce z téhle skutečnosti při volbách těžit.

Zaklonil se v křesle, sepjal ruce na oblém bříšku, zvrátil hlavu dozadu a zavřel oči, jako by se zasnil. Čekal jsem. Mám čas, který platí on.

„Představte si,“ řekl potom, „že těsně před volbami vypuknou v Jestřábí nepokoje.“

„Jaké nepokoje?“ zeptal jsem se.

„Takové…,“ řekl neurčitě. Sklopil hlavu, zvedl víčka a podíval se na mne. Na rtech mu zahrál lehký, mazaný úsměv. „Dejme tomu… chápejte, já nechci nic anticipovat, pouze naprosto hypoteticky rozvíjím určitou situaci. Takže: vypuknou nepokoje, vyvolané například rasovými střety. Cigo… totiž Rómové, kteří ve městě představují téměř třicet procent populace, začnou napadat bílé spoluobčany, dojde k rabování, násilnostem, poteče krev, budou možná i mrtví. Tady, vážený pane, je situace dost napjatá. Stačí jiskra a vypukne požár. Žádná z parlamentních stran na to nebude schopná svými standardními přístupy reagovat. Jedině my, protože my před tím už dlouho varujeme a máme program.“

S očekáváním se na mne podíval. Asi čekal, že se zeptám, jaký ten program je. Nezeptal jsem se.

„Je vám ten scénář jasný?“ řekl trochu otráveně.

„Ne úplně. Tohle se skutečně stát může. Nejenom v Jestřábí. Co od nás požadujete?“

„Mediální prezentaci.“

„Té se vám dostane v hojné míře,“ řekl jsem. „I bez nás.“

Přikývl. „Jenže my chceme, aby ta prezentace odstartovala ve chvíli, která se nám bude hodit, a formou, jakou potřebujeme. Chápete?“

V kapse jsem měl stránku papíru. Na ní dvacetiřádkovou informaci z naší počítačové databáze. Podle ní byl Karab až do roku 1995 středně postaveným technickým pracovníkem jednoho ze zdejších dolů a po takzvaném útlumu těžby se ocitl na seznamu propuštěných. Už předtím se krátce angažoval u Sládkových republikánů a úspěšně kandidoval do městské rady. Po roce se s nimi rozešel a přestoupil do sociální demokracie, aby za další dva roky, kdy se nedostal na kandidátku do senátu, hodil přes palubu i ji a místo politiky se věnoval podnikání. Jeho firma, zabývající se počítačovou technikou, téměř zkrachovala, ale před rokem se zřejmě po finanční injekci zvedla. Odkud peníze připluly, není známo a my jsme po tom nepátrali. Ve stejné době Karab založil Občanskou iniciativu, která má osm set registrovaných členů. Na Jestřábí, ve kterém žijí čtyři tisíce Rómů, je to docela slušné číslo. Je ženatý, jedna dcera, manželka je profesorkou na místní obchodní akademii. Mají rodinný domek typu Okál, jaké se stavěly v sedmdesátých a osmdesátých letech, vlastní Škodu Fabii. Žijí přiměřeně svým poměrům, spíše skromněji. Mezi lidmi je oblíbený jak pro slušné chování, tak pro své razantní politické názory. Podle všeho by ve volbách uspěl i bez naší pomoci; v Jestřábí je skutečně napjatá, až vyhrocená sociální a politická situace a člověk, který lidem říká to, co chtějí slyšet, a nabízí jim radikálnější a zdánlivě jednodušší řešení nežli političtí alibisté, má zaděláno na starostenské křeslo předem. A jestli má jeho Občanská iniciativa dost peněz na naše honoráře, je to jeho věc.

„Chápu,“ řekl jsem. „Jenže co když se nic nestane? Co když Rómové nebudou mít náladu bouřit se?“

Lišácky na mě mrkl. „Od toho tady jste vy,“ pronesl tiše.

Zrno na rasové bouře jsem ještě nikdy nesel. Ne snad že by mi nějak moc záleželo na tom, co dělám: naše agentura se věnuje všemu možnému. Jednou jsem organizoval stávku a dvakrát řídil její potlačení. Vyhrabával jsem svinstva na lidi, které bylo nutné zkompromitovat, vylepšoval jsem image šmejdů, se kterými bych soukromě nešel ani na malé pivo, řízeně jsem dokázal vyhnat anebo naopak snížit cenu pozemku, zbavoval jsem majitele domů nepohodlných nájemníků. Kampaně, jakou chce Karab vyvolat, jsou náš denní chléb. Dodáváme je hlavně novinám a televizím na klíč. Někdy nemají pisálkové do čeho píchnout, říká se tomu okurková sezóna, tak nám zaplatí a my jim připravíme pikantní skandál. Na veřejnosti vystupujeme jako píár agentura. Public relations, jestli vám to něco říká. Ostatně, název nic neznamená. Důležité je vydělat.

Přešel jsem náměstíčko a dostal se na hlavní ulici. Byla krátká a špinavá. Na jejím konci stál kostel, šedivý, pokálený holubím trusem a pomalovaný sprejery. Hlavní vchod byl zamčený na řetěz. Masivní zámek, který na něm visel, rozežíral rez. Zdejší obyvatelé zřejmě nemají o slovo Boží velký zájem. Nebo nejsou peníze na provoz. I bohoslužby a farář něco stojí. Láska k bližnímu není zadarmo.

Nad vchodem do místního kina visela tabule se dvěma nápisy: Z technických důvodu se nehraje. A Na prodej.

Než jsem došel na konec ulice, napočítal jsem čtyři herny, tři hospody, z toho jedno vietnamské rychlé občerstvení, malou samoobsluhu a dva vybydlené tříposchoďové domy s vytlučenými okny a zabedněnými vstupními dveřmi. Snad taky byly na prodej, ale spíš vypadaly jako odsouzené k bouračce.

Celé město vypadalo jako odsouzené ke zbourání. Místní doly byly už několik let zavřené, továrna na zemědělské stroje zkrachovala předloni, jediná textilka, která zbyla z původních pěti, se držela nad vodou jen díky Ukrajinkám a Vietnamkám, pracujícím za sedm tisíc měsíčně. Ve městě byla čtyřicetiprocentní nezaměstnanost. Z našich materiálů jsme ovšem věděli, že tohle číslo je do značné míry ovlivněno Rómy. Mezi nimi byla nezaměstnanost prakticky stoprocentní. Ostatní obyvatelstvo se kromě podpory živilo ve službách, ve státní správě, dojížděním do více či méně vzdáleného okolí, kde práce byla.

Ve statistických údajích se dal najít ještě jeden zajímavý údaj: i pokud jde o majetkové a násilné trestné činy, Jestřábí vysoce překračovalo celostátní průměr. Ba dokonce vedlo i ve zdejším kraji, a to už je co říct. Tři čtvrtiny delikventů tvořili Rómové. Zbytek pakáž českého původu.

Ne že by v Jestřábí byla jen bída, svrab a neštovice. I tady se našlo dost bohatých lidí. K jednomu takovému jsem jel.

Auto jsem měl na prostranství před místním supermarketem. Parkoviště bylo téměř plné, s vozíky naloženými potravinami, sodovkami, minerálkami a přepravkami s pivem jsem viděl i dost cikánů, takže nějaké peníze tady přece jenom obíhaly. Ostatně ani herny a hospody nezely prázdnotou. Vycouval jsem a podíval se na papírek, kam jsem si napsal instrukce, kudy se mám dát.

Kolem sídliště s paneláky z šedesátých let, pak přes trať, kolem hasičské vodní nádrže a na první křižovatce odbočit na úzkou okresku. Po dvou kilometrech bych se měl dostat k zatopenému oprámu, sloužícímu jako přírodní koupaliště. Hned za ním mě čeká další odbočka, ale to už byla vyasfaltovaná cesta lemovaná lípami, široká jen tolik, aby se na ni vešla dvě auta.

Vedla k masivní kované bráně mezi vysokým kamenným oplocením. Na vratech visela velká tabule Soukromý pozemek – zákaz vstupu. Na sloupku za bránou byla umístěna maličká kamera.

Zastavil jsem, vystoupil a na mobilu vyťukal číslo.

„Ano,“ řekl mužský hlas.

„Jsem z Agentury. Mám dohodnutou schůzku s panem Starým.“

„Počkejte chvíli.“

Vrátil jsem se do auta a chvíli čekal. Po dvou minutách se vrata začala pomaličku otevírat: když připomínala náruč dokořán, vjel jsem dovnitř, přibrzdil a podíval se nazpátek. Kamera byla na kloubu a otáčela se za mnou jako oko Velkého bratra.

Asfalt vystřídaly betonové desky, nedivil bych se, kdyby byly vyhřívané, aby se na nich v zimě nedržel sníh. Možná taky, že pan Starý měl četu cestářů, kteří mu za nepohody příjezdovou komunikaci udržovali. Musela by to být pořádná četa vybavená moderní technikou, protože jsem jel víc než půl kilometru. Vymýcený prostor u zdi a brány po několika desítkách metrů vystřídalo volně, ale vkusně rozmístěné stromoví a dřeviny, které by se hodily spíš do Alp, ale rozhodně ani tady oko neurážely. Asi sto metrů od vjezdu stál malý domek, v otevřených dveřích jsem zahlédl chlapíka v maskáčích. Bystře se na mne díval a něco povídal do mobilního telefonu. Velký bratr měl očí jako bájný Argus: až na to, že tyhle oči bděly čtyřiadvacet hodin denně.

Vyjel jsem ze zatáčky, stromy se rozestoupily a já šlápl na brzdu. Potřásl jsem hlavou, ale přízrak nebyl přízrakem a nezmizel.

Přede mnou se rozkládala a tyčila středověká tvrz. Nebo menší hrádek. Měla dvě věže a dvě patra, uprostřed nejspíš nějaké nádvoří, chybělo už jen cimbuří hradební zdi. Zato byla obklíčena vodním příkopem, přes který se klenul padací most. Byl zdvižený, a když jsem přijel, začal se s děsivým skřípěním řetězů spouštět.

Nechal jsem auto na malém parkovišti v předhradí, kde už stál stříbrný Jaguár S-Type, červený Golf, černé kupé Maserati, jeden teréňák a Octavia combi. Ta nejspíš patřila hospodyni a sloužila k nákupům.

Po mostě jsem se dostal na hradní nádvoří nebo jak tomu říkat. Prostě na kamenem vydlážděný dvůr o rozměrech asi deset krát deset metrů, s roubenou studnou uprostřed. Rozhlédl jsem se, jestli neuvidím aspoň jeden žebřiňák a nějaké koně, ale zemědělské povozy a zvířata nejspíš měli uskladněné v hospodářské části panství. Bytelná, kamenná budova byla v prvním patře opásaná pavlačí, po které se bohužel neprocházela žádná dáma v krinolíně, která by mě pozorovala zkušeným nebo nevinným zrakem.

Byl tu jenom jeden muž, asi pětatřicetiletý, v nepřípadně civilním obleku. Modrý blejzr, modročerveně pruhovaná kravata, bílá košile, šedivé kalhoty, černé boty. Brýle s úzkou plastovou obroučkou. Uhlově černé vlasy sčesané dozadu.

„Následujte mě, prosím. Pan Starý vás očekává.“

V přízemí byla prostorná síň. Na zdech visela brnění, šavle, meče, dva samostříly, nějaká ta mušketa a bambitky. A taky jeden řemdih a dva zkřížené cepy s ostrými kovovými hroty. Možná si pan Starý nechal vyhotovit genealogii rodu a objevil, že je potomek nějakého husitského hejtmana. Ostatně, ne že by mi na tom záleželo.

Tvrz byla samozřejmě vybavená výtahem.

Do druhého patra jsme vyjeli mlčky, já moc hovorný nejsem a tajemník – aspoň myslím, že šlo o tajemníka – má mlčenlivost a diskrétnost v popisu práce.

„Když dovolíte, půjdu první, abych vám ukázal cestu,“ řekl, když výtah zastavil. Přikývl jsem.

Chodba byla prostě chodba. Jen těch zbraní po zdech na mne bylo trochu moc. Nejsem žádný praštěný pacifista, ale počítám, že pohled na plechové krunýře, dýky, kordy a palné zbraně časem omrzí. Stejně jako omrzí koukat na manýristické portréty dam a pánů, které neznám.

Hradní pán seděl v docela střízlivě zařízené místnosti s arkýřem, ze kterého byl výhled na park a na malý heliport se zaparkovaným čtyřmístným vrtulníkem. Měl tam televizor a počítač, psací stůl a tři křesla. V jednom seděl on sám, druhé mi gestem ruky nabídl. Nevstal, ruku mi nepodal. Já jemu taky ne. Povolání mě občas nutí obcovat s lidmi, ze kterých se časem vyklube pakáž, jaké bych se za normálních okolností nedotkl ani vidlemi. Tak si pro jistotu zachovávám odstup předem.

Posadil jsem se a chvíli jsme na sebe mlčky koukali. On nejspíš předstíral, že mě hodnotí: jenže co můžete zjistit pouhým pohledem na člověka, kterého vidíte poprvé? Že měřím sto osmdesát pět centimetrů, vážím oněch ideálních osmdesát pět kilogramů, nosím tmavošedý oblek s vestou a nenápadnou kravatu, chodím trošku nahrbený, mám krátce zastřižené, husté a kudrnaté světlé vlasy a zahnutý, mírně deformovaný a pokřivený velký frňák, který se v mládí při fotbale dostal do střetu se soupeřovou kopačkou. Kvůli tomu nosu a protáhlému obličeji mi říkají Bebe. To je přezdívka Belmonda.

Víc se o mně nedá zjistit – pokud jako Starý nevíte, proč a od koho k němu přicházím. Takže si myslí, že ví, co dělám.

Já toho o něm věděl i maličko víc. Je mu třicet osm let, vystudoval vysokou školu ekonomickou. Dělal v zahraničním obchodě, po Listopadu měl exportní firmu. Potom si založil fond a zúčastnil se privatizace několika státních podniků, především zdejších dolů. Privatizace byla mimořádně úspěšná – alespoň pro privatizéry. Na jejím konci se majiteli podniků a dolů staly zahraniční společnosti, kterým prý šlo především o to, zlikvidovat potenciální konkurenci. Nevím, vím jenom to, že v dnešní době se majetek ing. Mirka Starého odhaduje na pět miliard. V kolika správních radách sedí a kolik nastrčených firem a společností ovládá, to ví jen on. Od jisté doby se informace o něm dají spočítat na prstech jedné ruky nešikovného truhláře.

Je ženatý, manželka je právnička a stejně jako on zasedá ve správních radách. Neměli by to jistě zapotřebí, ale jako se za starých časů říkávalo, že halíře dělají talíře, tak dnes platí, že miliony dělají miliardy. Peněz není nikdy dost.

Starý má kromě manželky milenku. Manekýnu, jak jinak. Manekýna žije v Londýně, dvakrát třikrát do měsíce za ní léta svým soukromým letadlem.

„Čaj, nebo whisky?“ otevřel konečně Starý ústa.

„Minerálku. Nebo obyčejnou vodu,“ řekl jsem. „Jsem tady vozem.“

„Ano. Jistě.“ Natáhl ruku a zmáčkl tlačítko zvonku. Tajemník nahlédl do pracovny a Starý objednal minerálku. Pro sebe čaj. Počkal, až nás obslouží pán v pruhované vestě a s licousy jako Franz Josef – trochu mě zklamal, myslel jsem, že služebnictvo bude oblečené stylověji, například v husitské kytlici přepásané provazem – a pak našpulil rty. Na rozdíl od Karaba byl štíhlý, vysportovaný, opálený, měl kraťoučký zástřih, takže člověk skoro nezaznamenal, že mu řídnou vlasy, ale ve tváři s módním dvoudenním strniskem díky tomu vypadal poněkud odule. Jeho ksicht připomínal narvaného veksláka. Trochu ordinérní a hulvátský. S minimálně dvěma sty miliony dolarů za zadkem si to mohl dovolit. S takovým majetkem vám může být jedno, co si o vás lidé myslí. Já osobně bych mu nesvěřil ani pětikorunu. Naštěstí tady nejsem proto, aby mi poradil, jak a kam investovat.

Jako by mi četl myšlenky. „Víte, proč tady jste?“ zeptal se.

„Dostali jsme od vás zakázku.“ Rozjezd se podobal sezení u Karaba.

„Správně. Víte jakou?“

„Ne. Prostě jste si objednal nějakého člověka z Agentury s tím, že podrobnosti se dozví od vás. Čekám, pane…“ Pane Starý? Pane inženýre? Pane generální řediteli? Pane předsedo správní rady? Pane majiteli…? To ne, tak se nechávají oslovovat hospodští a zelináři.

„Můžete mi říkat pane inženýre.“

„Děkuji. Takže čekám, pane inženýre.“

„Je to jednoduché. Chci, aby v tomhle městě zmizel ze scény jistý Karab i s celou tou svou podělanou Občanskou iniciativou!“

„Pan Starý by chtěl neoficiálně a nenápadně kontaktovat některé zdejší osobnosti. Mám dojem, že mu jde o takový… no, něco jako diskrétní průzkum trhu,“ zasmál jsem se.

„Vida. Že by hradní pán přece jenom sklopil hledí, napřáhl kopí a ostruhami pobídl věrného komoně do válečné zteče? Něco jsem zaslechl, ale myslel jsem, že to jsou jenom takové řeči.“

„Jaké řeči?“ zeptal jsem se. Mladý muž s hustým plnovousem, sahajícím až na prsa, s dlouhými vlasy po stranách jinak překvapivě holé, vejčité lebky, a s lehce zabarvenými brýlemi lenonkami, hned neodpověděl. Nejdřív si z vousů vybral poslední zbytky oběda, na který jsem ho pozval, pak ze saka vytáhl hřeben, plnovous pečlivě pročesal a zkontroloval, co v jeho zubech ještě uvízlo, napil se piva, utřel pěnu a teprve potom mi vysvětlil, že se inženýr Starý důsledně vyhýbá jakémukoliv kontaktu s Jestřábím, ostentativně dává najevo, jak ho tahle černá a zapáchající díra nezajímá, ale zlé jazyky už delší dobu tvrdí, že se přes své prostředníky snaží dění ve městě ovlivňovat.

„Koho má koupeného?“

Beránek, jak se tenhle stárnoucí mladík, povoláním redaktor zdejšího týdeníku Jestřábí péro, jmenoval, patřil do husté sítě neoficiálních spolupracovníků naší Agentury.

„Konkrétně kromě šéfa policie nevím o nikom.“

„Proč šéfa policie?“ zeptal jsem se. „Má nějaký problémy?“

„Ne. Aspoň o žádných nevíme. Pan Starý spíš nechce problémy mít. Takže policajti koukaj, aby se kolem jeho hrádku nikdo neometal, aby ho nikdo neobtěžoval.“

„Třeba právě policajti,“ ušklíbl jsem se. „Někdy mívají ujeté nápady. Například nechat řidiče dýchnout do trubičky.“

Beránek se na mne s despektem podíval. „Vy si fakt myslíte, že hradní pán nebo jeho kámoši řídí sami? Na to snad mají šoféry, ne?“

„Pravda. Nějak jsem se nestačil převekslovat do jejich světa.“ Seděli jsme v restauraci hotelu, kde jsem se ubytoval. Stál v ulici ústící naproti kostelu mimo provoz, jmenoval se Grand a tvářil se, že ty tři hvězdičky, které zdobily vchod a recepci, nespadly úplně omylem z nebe. Můj pokoj byl vybavený velmi jednoduchou manželskou postelí s proleželými matracemi, skříní ve zdi, kupodivu novým zrcadlem, stolkem, omšelým křeslem a sprchovým koutem spojeným s WC. Nestěžoval jsem si. Někdy bydlívám hůř.

V restauraci měli téměř prázdno. Na stropě se otáčely vrtule dvou ventilátorů v marné snaze vyhnat z místnosti zatuchliny pachů z kuchyně a studeného cigaretového kouře zažraného do omítky a záclon. Parta mladíků a dívek u stolu vedle dveří nejspíš utekla z odpoledního vyučování a hlučně to oslavovala. Všichni byli bílí. Personál také neměl snědou pleť. Ne že by ve městě provozovali nepokrytou rasovou segregaci, ale cikáni sem prostě nechodili. Ti chudí na to neměli, jak mi vysvětlil Beránek, ti bohatí měli své podniky. Jediné místo, kde se rasy mísí, je hostel, česky ubytovna, s poetickým názvem Měsíček, kde bydlí cikorky vystěhované pro neplacení nájemného a ukrajinští a ruští gastarbajtři, a potom pajzl známý pod názvem Kravín.

„Jaký zájem může hradní pán na dění v Jestřábí mít?“ zeptal jsem pochybovačně.

„Podle některých informací mu jde o to, kandidovat do senátu za nezávislé. Senátor jednak vypadá hezky na vizitkách, jednak je s touhle funkcí spojená imunita,“ ušklíbl se Beránek. „Není jediný, kdo si tohle dokázal spočítat a má dost peněz na to, aby si senátorské nebo poslanecké křeslo koupil. Ovšem jestli je to pravda…,“ pokrčil rameny. „Lidi toho někdy nakecaj.“

„Tcs,“ udělal jsem. „Se svými penězi nepotřebuje nic jinýho než ohlásit kandidaturu a poslat pár lidí, aby každýmu, kdo ho bude volit, slíbili tisíc, dva, tři tisíce korun. Jeden dva miliony, které do toho tímhle způsobem investuje, je míň, než by vyhodil za volební kampaň s pochybným výsledkem. Nebo si rovnou koupí první místo na kandidátce strany, která se do parlamentu bezpečně dostane.“

„Který?“ zeptal se Beránek.

„Počítám, že tady jsou tři. Jako všude jinde. Socani, komouši a modrý ptáci.“

„Ani jedna z nich si nedovolí hradního pána na kandidátku dát. Levičáci proto, že jejich voliči Starého nenávidí jak mor. Odeesáci ho tam nevezmou z čistě pragmatických důvodů – v okamžiku, kdy by na jejich kandidátce figuroval, můžou volby zabalit, protože celej bank shrábne Karab.“

„Karab, Karab…,“ zatvářil jsem se zamyšleně. „Myslím, že tohle jméno jste ve své zprávě o Jestřábí zmiňoval.“

„Zmiňoval,“ přikývl Beránek vážně. „Kdybych ho nezmiňoval, tak bych musel být slepý a hluchý. Karab je zdejší fenomén. Ty volby, pokud mu někdo nepřeloží přes cestu ne stéblo, ale kládu napěchovanou dynamitem, má v kapse. Lidi za ním jdou jak náboženský fanatici za prorokem.“

„Aha. Nějaký populista, že ano?“

Beránek zavrtěl hlavou. „Jste tu první den, takže o zdejší situaci nemáte ponětí. Já nikdy v Americe nebyl, ale dokážu si představit, jak to může vypadat někde v Chicagu nebo v Los Angeles.“

„Přeháníte.“ Luskl jsem na číšníka a objednal Beránkovi nové pivo. Pil jenom pivo, zatím to na něm nebylo znát, byl spíše vychrtlý a břicho neměl o nic baculatější než já. Já piju, co mi kdo nabídne nebo v jakém prostředí a společnosti se ocitnu. V hospodě pivo, ve vinárně víno, v nočním baru whisky. Koňak ani koktejly nemiluju. Koňak mi chutná po mýdle, míchané nápoje jsou zrádné a dokážou vám zcela nečekaně v nejméně vhodné chvíli podrazit nohy. Tady jsem pil džus s výmluvou, že ještě budu řídit.

„Nepřeháním. Cikáni si ze svých ulic vytvořili něco jako newyorský Haarlem, je tady naprosto citelné rasové napětí, jen za první pololetí letošního roku se tady odehrálo několik vražd, ostatní násilné trestné činy ani nepočítám, po setmění vám nedoporučuji vycházet na ulici bez toho, že byste s sebou měl pistoli. Víc než polovina cikošů, z těch mladých určitě osmdesát procent, je závislá na drogách, koupit džojnta si můžete klidně na ulici před policejní stanicí, ale trávu tady kouřej jen malý děti, ty starší jedou výhradně v perníku a v héru.“

„A co policie,“ přerušil jsem jeho nářky.

„Policie!“ chytil se teatrálně za hlavu. „Pane, policajti loni třikrát proti cikorkám zasáhli trošku razantně. Byl z toho průser až na půdu, televize a novináři z nich udělali rasisty, všechny výbory na ochranu lidských práv dostaly hysterický záchvaty, šlo to až k ombudsmanovi, dva policajty vyhodili, na všechny přišlo trestní oznámení. Co byste po tyhle zkušenosti dělal vy na jejich místě?“

„Zavřel bych oči, anebo bych si našel jinou práci.“

„Tady? Jakou?“ Beránek si zaťukal na čelo. „Já vám řeknu, co policajti udělali – to, co říkáte vy. Zavřeli oči. Na ulici je vidíte jenom v autě. Přes den sem tam nějaká hlídka projde, ale tam, kde mají jistotu, že se nebude nic nezákonného dít. Jinak dělají mrtvý brouky. V tom lepším případě. V horším…,“ rozhlédl se, jestli nás nikdo neposlouchá, a naklonil se ke mně. „V horším případě v tom jedou taky.“

„V drogách?“ zeptal jsem se pro upřesnění.

„Ano. V drogách, ale i v jiných záležitostech. Ne snad že by sami přiložili ruku k dílu, ale aspoň ji držej nad těma, co potřebujou ochranu. Vloupačky, krádeže vozů, legalizace kradených aut. Musím zacházet do podrobností?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ledaže byste znal jména.“

„Tady ne,“ zamumlal. „Pošlu vám to mailem.“

„Nechte mi na recepci obálku. Pochybuju, že by si ji recepční nad párou rozlepil a podal hlášení. Nikdo neví, kdo jsem.“

„Dobře. Zejtra dopoledne… nebo ne. Hodím vám ji sem ještě večer.“

„Fajn. Ale nechal jste se unést pochopitelným rozhořčením a nedopověděl jste mi toho Karaba. Chápu už, že kriminální, sociální a rasová situace ve městě hraje pro něj. Říkáte, že populista není. Proč si to myslíte? Pan Sládek těžil v místech, jako je Jestřábí, ze stejných problémů. Je Karab jiný?“

„Sládka jsem neznal. Ledacos se o něm pak psalo nepěkného. Peníze a tak… nevím, novinařinou se živím, takže věřím jen tomu, co si můžu ohmatat a ověřit sám. Karabovi o prachy nejde. Myslím, že je neúplatný. Není to ale fanatik. Neslibuje lidem modré z nebe, není rasista.“

Vzpomněl jsem si na Karabovo „zkurvený cigoši“ a pousmál jsem se. Beránek si toho všiml. „Koukejte, já taky ten ksindl, co nám tady dělá z života peklo, nenávidím jak mor. Ale ne proto, že má tmavší barvu kůže. Nenávidím je, protože jsou paraziti, protože nic jiného v životním programu neměli a nemají, protože odmítají respektovat většinový způsob života, protože kašlou na zákony a normy, který platí v každý civilizovaný zemi, protože…,“ mávl rukou. „Karab tohle říká nahlas a všem. Je to snad populismus?“

„Pan Sládek říkal totéž a musím přiznat, že v tomhle jsem s ním vřele souhlasil. Ani on ale nenašel odvahu veřejné prezentovat jediné možné řešení.“

„Myslíte…“ Beránek zatěkal očima, zamrkal, sundal si brejličky, dýchl na skla a kapesníkem je očistil. „Tak tohle tedy ne! To vás ujišťuju, že tohle ne!“

„Co tedy Karab navrhuje?“

„Přečtěte si jeho volební program. Stojí to za to.“

„Pane redaktore,“ řekl jsem přívětivě, „nikdy nečtu volební programy a nikdy taky nechodím k volbám. Pokud mě volební programy zajímají, tak jedině později, když jejich hlasatelé zasedli v zákonodárných orgánech a na voliče se můžou na pár let vykašlat. Tehdy mě zajímá – ne, to není to správné slovo. Tehdy se bavím tím, že srovnávám sliby s drsnou realitou. Už jste někdy poznal stranu a politika, kteří by předvolební sliby svého programu uváděli důsledně v život? Nebudu program Občanské iniciativy číst. Nezajímá mě. Zajímá mě, co Karab opravdu chce s romskou minoritou a s bílými asociály a kriminálními živly provést. A jak chce vyřešit nezaměstnanost. Jak udělat z Jestřábí prosperující, slušné město.“

Beránek neodpovídal. Díval se před sebe, jako kdyby uvažoval, jestli má dál mlžit, anebo jít s pravdou ven. Nakonec se rozhodl. „Karab chce po volbách, samozřejmě pokud vyhraje, prosadit, aby se z opuštěných povrchových dolů udělaly výchovné pracovní tábory. Tam by byly umístěny na nějakou dobu všechny živly. Museli by si na sebe vydělat – to znamená, že by si museli postavit baráky, chovat krávy, vepře, slepice, vytvářet něco, co by se dalo prodat.“

„A kdyby nechovali nic, nic nevytvářeli, co by se stalo potom?“

„Chcípli by hlady,“ řekl Beránek tvrdě.

Dlouze jsem vydechl. „Nedivím se, že tohle pan Karab veřejně nehlásá. Ne že by nenašel bouřlivou odezvu. Má to drobný háček. Ani starosta, ba ani senátor nemůže konat v rozporu s platným právním řádem. A ten je v České republice takový, jaký je. Váš ideový vůdce to jisté ví: pochybuju, že by byl takový blbec, aby si nepřečetl nejzákladnější věci. Takže je typický, ba téměř až čítankový populista – slibuje lidem to, co chtějí slyšet, s vědomím, že nic z toho nebude realizovatelné. Přitom ví, že všechny pozdější výtky snadno odrazí. Nerealizovatelnost svých slibů svede na jiné politiky, na parlament, na vládu, kteří na rozdíl od něj věci nechtějí řešit! Jak prosté, milý Watsone.“ Zamrkal jsem na Beránka, ale ten koukal na svoji sklenici a tvářil se nasupeně.

„Dobrá,“ pokračoval jsem. „To máme téma číslo jedna – cikány, zločinnost a všechno, co s tím souvisí. Téma číslo dvě, kolaps zdejšího průmyslu a s tím související ztráta pracovních příležitostí. Mimochodem, nechci si hrát na sociologa, ale téma číslo jedna je v přímé souvislosti s tímhle malérem. Jak chce pan Karab rozpumpovat místní ekonomiku?“

„Dotacemi z Evropské unie a příznivými nabídkami zahraničním i domácím investorům.“

„A když dotace nedostane a investoři se nedostaví?“ zeptal jsem se. „Nepoužije pan Karab v takovém případě předchozí vysvětlení? On měl nejlepší snahu, ale ti nahoře…“ Palcem jsem ukázal ke stropu. „Ti v Bruselu, ti v New Yorku, ale i ti v Praze nás záměrně nechávají na holičkách. Ovšem jedno Karabovi musím přiznat. Ne že by mi na tom záleželo, ale vymyšlené to má dobře.“

„Vám se to mluví,“ povzdechl si Beránek. „Jenže my už máme plný zuby partají, který jenom žvaní o systémových krocích. My potřebujeme řešení! Hned! Jasný, srozumitelný, účinný! A kdo si to neuvědomuje, ten ať si někdy zajde na bolševickou schůzi. Starý komouši se tomu, co se tu děje, jenom pošklebujou a říkají: za nás by tohle nešlo, my bysme s tou pakáží zatočili, že by jim lezly oči z důlků. Jestli teď nevyhraje Karab, tak vyhrajou komunisti.“

„A co se stane, jestli opravdu vyhrajou? Nastolí snad v celým Česku znova socialismus? Dokážou stejný hovno jako Karab. No nic,“ podíval jsem se na hodiny na zdi. Ukazovaly už čtyři odpoledne. „Mám nějakou práci a vy jistě taky. Ještě jedna věc. Karab se zná se Starým?“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Nevěděl bych. Ale…,“ kousl se do rtu.

„Co?“

„Nerad bych rozšiřoval nějaký pomluvy.“

„Na to se vykašlete. Za shánění pomluv vás platíme. A dobře! Tak to koukejte vysypat.“

„Doneslo se mi, že Karab byl dvakrát spatřen s paní doktorkou Starou.“

„Hleďme,“ řekl jsem. „Je to právnička, jestli se nemýlím. Proč by se na ni Karab nemohl obrátit s nějakým svým problémem?“

„Viděli je v Praze v jedný vinárně. A nevypadalo to na právní poradu.“

„Fíha! Jak je to dlouho?“

„Asi rok.“

Něco mě napadlo. „Karab prý měl problémy se svojí firmou. Pak zřejmě dostal finanční injekci. Kdy to bylo?“

„Krátce potom, co je spolu viděli,“ řekl Beránek.

2.

V pokoji jsem si svlékl sako a vestu, z kufříku jsem vytáhl podpažní pouzdro, okšíroval jsem se a zkontroloval, jestli mám plný zásobník a jeden náboj v hlavni. Pistoli jsem vložil do pouzdra a zase jsem se oblékl. Používám zbraň jen velmi zřídka, tvrdím, že je málo situací, ze kterých by mě nevysekal jazyk; tohle město ale je nabité agresivitou a opilí a zdopovaní primitivové vyznávající sílu pouze sílu respektují.

Zeptal jsem se recepčního, jestli je tady nějaký slušný podnik, kde by se dalo posedět a povečeřet. Flegmaticky vyhlížející obézní mládenec v bílé košili s úzkou černou kravatou se nejdřív automaticky podíval ke dveřím do hotelové restaurace, pak mu došlo, že se ptám po slušném podniku. Podrbal se v podpaždí a poradil mi vinárnu U Muškety.

„Vyjdete na náměstí, na konci zabočíte doleva, kolem parku. Je tam takový muzeum.“

„Vinárna je v muzeu?“

„To bylo muzeum revolučních tradic,“ řekl s odporem. „Tak to bolševikům zprivatizovali a teď z toho je vinárna.“

„Doufám, že ke specialitám podniku nepatří rvačky a…“

„Co vás napadá!“ zamával rukama. „To je nóbl podnik. Socky a morgoše tam nepouštěj.“

„Není tam přemrštěně draho?“

„No…,“ zaváhal, „to víte, choděj tam hlavně lidi, co na to maj.“

„Já měl dojem, že v Jestřábí je o peníze nouze,“ řekl jsem.

„Pane, vždycky a všude se najdou lidi, který jich mají dost.“

Po páté hodině bylo náměstí jako vymetené. Tak je to ve všech menších městech. Lidé se vrátili z práce, ženské nakoupily, ti, co bez hospody nevydrží, už sedí na svých židlích u svých stolů, ostatní dřepí doma a čekají, až v televizi začne večerní program. Není důvod nikam chodit. Po ulicích brouzdají od ničeho k ničemu jen puberťáci. V parku jich taky pár bylo. Park byl zanedbaný, lavičky většinou polámané, asfaltová cesta plná výmolů, trávník podupaný, posetý psími a lidskými výkaly, pet lahvemi a papíry. Místy se povalovaly prezervativy a určitě i injekční jehly. Kolem mne se honili výrostci na kolečkových bruslích a na kolech. Všem na očích po sobě lezli milenci na torzech laviček. Dvě tři odvážné maminky se promenovaly s kočárky. Několik lidí věnčilo psy. Jiní psi se venčili sami.

Nikdo mě neobtěžoval, když nepočítám dvě nezletilé holčičky, které po mně chtěly cigaretu.

„Nekouřím,“ řekl jsem. I kdybych kouřil, nedal bych jim. Nejsem trafika.

Na večeři bylo samozřejmě ještě dost času, zatím mi stačilo, že jsem vinárnu U Muškety našel. Jednopatrové hrázděné stavení s lomenou střechou, na oknech stylizované kovové mříže, gotický vchod s bytelnými dubovými dveřmi, pobitými železnými hřeby. Na přehlídku revolučních tradic bylo tak hezkého baráku opravdu škoda.

Zamířil jsem dál a došel k mostu přes říčku. Vodu měla průzračnou, i s rybami: jak by ne, když ji už žádná fabrika nemohla znečisťovat. Přešel jsem na druhou stranu a ocitl se v něčem, co se v novinách nazývá chudinskou čtvrtí. Špinavé domy s okny, která léta nikdo neumyl, s hromadami odpadků na chodnících, zrezivělé a otlučené automobily, držící pohromadě jen silou vůle. Výčepy a herny. Skupinky Rómů i bílých. Někteří si před barák vynesli židle a klábosili, jiní postávali a pořvávali hlučnými hrdelními hlasy. Vypadalo to tam jako v některých ulicích pražského Smíchova nebo Karlína.

Nevšímali si mě, jen občas hovor na chviličku utichl, když jsem kolem nich procházel.

Mezi některými domy byly zahrádky nebo neoplocené proluky, sloužící za smetiště. Kluci hráli na ulici fotbal. Branky si udělali ze starých pneumatik. Pár dětí poskakovalo na drátěnce zrezivělé kostry postele. Zdi domů byly pomalované sprejery anebo počmárané křídou. Kromě jiného jsem se dozvěděl, že Gabyna je pyča.

Přehlídka lidské veteše a životní beznaděje mě dlouho nebavila. Zahnul jsem do jiné ulice a pomalu se dostal k sídlišti. I tady byly zdi domů posprejované, cestičky i trávník ale vypadaly udržovaně a automobily – třebaže povětšinou starších ročníků – zachovale. Prošel jsem sídlištěm, minul velkou samoobsluhu a přes další most jsem se vracel do té druhé, větší a starší části města. Ulice tady vypadala jako temná soutěska mezi černošedými skalními stěnami. Táhla se dobrých dvě stě metrů bez jakékoliv známky života. Ale nebyly to skalní stěny: tohle byly zdi bývalých textilek, které nikomu nestály ani za zbourání. Tři fabrické komíny se tyčily k nebi jako symbolické memento mori. Někde by z nich postavili moderní skladiště, jinde supermarkety. V Jestřábí si investoři spočítali náklady a kupní sílu obyvatel: výsledek byl bezperspektivní. Pokrčil jsem rameny: takový je života běh. Svět je plný míst, kde stávala města, která zemřela, protože jim došla energie a šťáva nutná k životu.

Jediné, co v Jestřábí zřejmě prosperovalo, byly banky, sídlící v nových nebo pečlivě zrenovovaných budovách v centru města. Všechny se předháněly v nabídkách hypoték a půjček. Nebylo mi jasné, jakou obchodní filozofií a strategií se řídily: vytloukání klínu klínem jednou musí skončit naprostým krachem klienta, který si nakonec půjčuje už jen na splácení úroků z předchozích půjček. Jejich problém.

Díky procházce a předchozí cestě autem jsem si vryl do paměti místopis téměř celého města: přesněji řečeno jeho středu. Zbytek byla jen sídliště a okrajové ostrůvky rodinných domků. Město jako takové nebylo příliš veliké – náměstí s obchoďákem z totalitních časů, několik přilehlých ulic, dva mosty přes říčku, park, nádraží, naproti kterému stál hostel Měsíček a nový supermarket. Rómové obývali slumy, které jako prstenec z poloviny obepínaly centrum Jestřábí.

Vrátil jsem se k vinárně. Před Mušketou už parkovalo několik vozů; oktávie, jedno mondeo, dva passaty a jeden bavorák. Zevnitř zaznívala hudba.

Za dveřmi byla rozměrná předsíň s šatnou, teď mimo provoz, a toaletami. Do lokálu se vcházelo skrz závěs z korálků. Rozhrnul jsem ho a rozhlédl se.

Podnik byl zařízený v mírně vyvanulém retrostylu, tvářícím se, jak název napovídal, rytířsko-středověce. Feudalismus v těchto místech zřejmě nestrašil jen v hlavě pana Starého. Po zdech se podobně jako v jeho tvrzi nacházely různé součásti brnění, přilbice, šavle, meče, bambitky, kopí, štíty s heraldickými znaky. Na čestném místě nad barem visela mušketa, další dvě hákovnice stály zkříženy v koutě. Personál byl oblečený do něčeho, co v představě majitele nosívali zbrojnoši. Vrchní byl za mušketýra a barman za šaška.

Vrchní mě zaregistroval, popošel ke mně, smekl s mírnou úklonou klobouk a jeho pérem téměř zametl podlahu.

„Vítám vás, pane, v našem podniku. Budete si přát večeřet?“

„Budu,“ řekl jsem.

„Jste sám, anebo očekáváte společnost?“

„Sám,“ řekl jsem.

„Následujte mě, prosím.“ Odvedl mě ke stolečku pro dva ve výklenku pod oknem. „Bude vám tohle místo vyhovovat, pane?“

„Ujde,“ posadil jsem se. Židle byla polstrovaná, s vysokým rovným opěradlem. Sedělo se v ní pohodlně. Stůl byl vymyšlený tak, že jsem si o jeho hrany neotloukal kolena. Kdyby nic jiného, architekt zasloužil pochvalu. Většina lidí, kteří navrhují nábytek, myslí v první řadě na to, jak se umělecky realizovat. Pohodlí a funkčnost jsou úplně na okraji jejich zájmu.

Vrchní přede mne položil jídelní lístek. „Můžu vám nabídnout nějaký aperitiv, pane?“

„Fernet,“ řekl jsem bezmyšlenkovitě. Hned vedle stál stůl, u kterého seděli tři muži. Jednoho jsem poznal. Odpoledne mě uváděl k hradnímu pánu Starému. Pořád na sobě měl modrý blejzr, jen košili vyměnil za světle modrou a vzal si jinou kravatu. Krátce na mne pohlédl, ale tvářil se, že mě nezná. Tak jsem se zachoval stejně.

Jídelní lístek hýřil fantastickými názvy jídel, pod nimiž se mohlo skrývat cokoliv. Naštěstí u každého pokrmu uváděli, z čeho se skládá. Vybral jsem si talíř podkoního Rejtara: po bližším ohledání se ukázalo, že se jedná o několik plátků opečené slaniny, vepřová játra, grilované vepřové žebírko na česneku, feferonky a restované brambory. Celé to přišlo na sto padesát korun a porce by uspokojila i dřevorubce.

Objednal jsem si čtvrt litru červeného vína a sodovku. Vinárna se už zaplnila, zdálo se, že většina hostů se zná. V tak malém městě není divu. Zněla tu převážně čeština, jen od jednoho stolu jsem zaslechl němčinu.

Zvedl jsem se a šel na záchod. Měli tam čisto, to už je dnes v lepším podniku bezpodmínečné. Když jsem si myl ruce, otevřely se dveře a vešel Starého tajemník.

„Vidím, že jste se už stačil v Jestřábí zorientovat, aspoň pokud jde o pohostinské podniky,“ řekl s úsměvem.

„Zeptal jsem se v hotelu, kde se tu slušně jí,“ vysvětlil jsem.

„Zdržíte se tu dlouho?“

„Kde myslíte? U Muškety nebo…“

„Myslím ve městě,“ opět se usmál.

„Podle okolností. Zajímá vás to?“

„No… rád bych s vámi hodil řeč,“ řekl opatrně.

„Právě to činíte. Záchodek sice není nejvhodnější místo pro společenskou konverzaci, ale když se vám tu líbí, proti gustu žádný dišputát.“

„Ne, tady ne,“ řekl rychle.

„Tak si můžeme sednout k baru,“ navrhl jsem.

„Nechci, aby někdo viděl, jak se spolu vybavujeme.“

„Až v klidu dopiju, můžeme se jít projít do parku,“ řekl jsem.

„Tam by nám nějaký zfetovaný asfalti rozbili huby,“ odmítl chmurně.

„Já to tady, pane, neznám. Tak se koukejte vymáčknout, kde se sejdeme, a já to nějak najdu. Do Kravína ovšem nechci.“

„Co to je?“ zeptal se naivně. Inu, pohyboval se v jiném světě a suterénní prostory města neznal.

Mávl jsem rukou. „To byl jen fór. Tak kde? V kolik?“

„Za hodinu v snack baru Zavináč. Je to hned na náměstí.“

Pan tajemník se trochu mýlil; Zavináč nebyl ani tak bar jako spíš internetová kavárna v průjezdu obchodního domu. Pokud mu šlo o diskrétnost, místo nevybral špatně. Většina hostů patřila k mladistvým pařanům, kteří jak zhypnotizované kobry zírali na monitory počítačů a pohybovali se jen ve svém virtuálním vesmíru. Posadil jsem se k baru, jedinému místu, kde chyběla obrazovka. Objednal jsem si minerálku a deset minut čekal.

Tajemník strčil do místnosti hlavu a bystře se rozhlédl. Pak teprve nakráčel ke mně.

„Red bull,“ řekl barmanovi. Ujistil se, že číšník se pak přemístil na druhý konec baru, kde se věnoval nějaké děvence.

„Potřebuju s vámi něco projednat,“ utrousil tajemník koutkem úst, pohled upřený před sebe. Bylo to jak v hodně přiblblém filmu.

„Nechte tý frašky,“ řekl jsem znechuceně. „Hrát si na špiony mě nebaví. Jestli se bojíte mluvit i tady, znova navrhuju park. Nebo čekárnu na nádraží.“

„Koukejte, jedná se o velice citlivou záležitost. Nikdo nesmí vědět, že jsme se setkali. Hlavně…,“ zarazil se.

„Pan Starý?“

Jakmile jsem jméno vypustil z úst, trhl sebou, div neslítnul ze stoličky, a vyděšeně se rozhlédl. „Žádný jména!“ zasyčel.

„Jděte na kolo. Tihle magoři o vašem šéfovi v životě neslyšeli a my dva je zajímáme stejně málo jako mě výsledky voleb v Libérii.“

„Jistota je jistota. Šéf se nesmí dozvědět o naší schůzce.“

„Co mi chcete prodat?“ zeptal jsem se.

„Prodat… tak bych to nenazval.“

„Je mi jedno, jakým slovníkem operujete. Hlavně přestaňte obezličkovat. Tak – o co vám jde?“

Tajemník nervózně zabubnoval prsty o barový pult, promnul si je a pak tiše řekl: „Jedná se o paní doktorku.“

„Doktorku…,“ protáhl jsem udiveně, i když mi začínalo svítat, koho má na mysli.

„Šéfovu manželku, rozumíte?“

„Myslíte paní doktorku Sta…“

„Tiše!“ zasyčel. „Ano, paní doktorku.“

„Co s ní je? Jestli se chce rozvádět a shání nějaký důkazní materiál o manželově nevěře, tak jste na špatné adrese. Nejsem ani detektiv, ani pokoutní advokát.“

„Ne. Jde o něco jiného.“

„Ona vás za mnou poslala?“ zeptal jsem se.

„Dá se to tak říct,“ připustil.

„Zajímavé.“

„Proč?“ podivil se.

„Zajímavá náhoda. Dnes jsem přijel do Jestřábí, po polední jste mě viděl poprvé, milostivá vám důvěrně vyjádří přání dát si se mnou rande a ejhle! Hned večer na sebe narazíme.“

Tajemník něco zamumlal a podíval se stranou.

„Dobrá. Tuhle náhodu tedy vynecháme. Znovu se ptám – oč běží?“

„Paní doktorka má nějaké problémy. Neptejte se mě jaké. Nevím, a kdybych věděl, neprozradil bych vám to. Co uzná za vhodné, to vám sdělí sama.“

„Jaká je? Myslím, jak vypadá, jak se chová ke slu… totiž k domácímu personálu a tak vůbec?“

„Je báječná!“ vydechl, maličko zrůžověl a oči se mu rozzářily. „Velice inteligentní, jemná, pozorná. Skutečná dáma, vzdělaná dáma.“

S úsměškem jsem se na toho moulu díval. Byl do ní zabouchnutej až na půdu. Tohle se stává dost často. Ani hradní paní nepohrdne obdivem a láskou prostého tajemníka nebo šoféra nebo zahradníka. I manželka miliardáře ráda čte touhu v očích někoho, pro koho je sice nedostupná, ale tím víc žádoucí. I když – nedostupná… to záleží na příležitosti, chuti a manželově pracovní vytíženosti. Taková tajná mezaliance není nic nového pod sluncem.

„Jakou máte školu?“ zeptal jsem se tajemníka.

„Já? Proč?“

„Zajímá mě to.“

„Peďák. Ale na Karlově univerzitě!“ dodal rychle a hrdě, jako kdyby nebylo jedno, kde kvalifikaci pro zcela neperspektivní povolání získal.

„To vás šlechtí,“ řekl jsem a hodil na pult dvacetikorunu. „Kdy a kde se můžu s paní doktorkou setkat?“

„Zavolá vám sama. Možná ještě dnes. Číslo vašeho mobilního telefonu mám.“

Do hotelu jsem měl kousek. Nikdo mě cestou nepřepadl, procházku v parku jsem si odpustil, na to, abych zašel do herny nebo hospody navštěvované kriminálními živly, jsem byl poněkud nápadně oblečený.

V hale u recepce bylo prázdno, za pultem seděl tentýž obézní mládenec, který mi doporučil vinárnu U Muškety.

„Máte tady nějaký psaní,“ zavolal na mne.

Vzal jsem si obálku od Beránka, schoval ji do kapsy, a když mi recepční podával klíč od mého pokoje, zeptal jsem se ho, jestli zná pana Starého.

„Ježíši,“ skoro se pokřižoval, „s takovým panstvem tady nepřijdu do styku.“

„Tak proč jste volal jeho tajemníkovi, kam jdu na večeři?“

Vyvalil na mne oči a nervózně zamžikal. „Já? Jakýmu tajemníkovi?“ zamumlal nejistě.

„Nevím, jak se jmenuje. Ale čekal na mne u Muškety.“

„Pane, to je nějaký omyl. Fakt. Věřte mi.“

Změřil jsem si ho pohledem, otočil se a šel nahoru.

Prohlédl jsem si obálku. Člověk neznalý by nic nepoznal, ale já mám svoje zkušenosti a nedalo mi moc práce zjistit, že už ji někdo rozlepil přede mnou. Onen někdo nemohl být nikdo jiný než recepční. Roztrhl jsem ji a vytáhl jednu popsanou stránku, pro jistotu zcela zbytečně vloženou mezi dva prázdné papíry, aby snad někdo nemohl přečíst to, co na ní stálo, proti silnému světlu. Svatá prostoto…, pomyslel jsem si.

Jména mi nic neříkala. Nadporučík Janoušek Oldřich, nadstrážmistr Pípal Petr, poručík Toska Rudolf, kapitán Šedivý Michal, kapitán Lopta Karel. U každého jména prohřešky: braní úplatků, registrace kradených vozů (připojeny espézetky a jména majitelů), ochrana prostitutek, ochrana dealerů drog. U Šedivého byla poznámka, že se sám zřejmě v distribuci drog angažuje. Napovídal by tomu i nový mercedes jeho manželky a dům, který si postavili kousek od města. Poskytování utajovaných informací z vyšetřování advokátům. Připojena jména obviněných, jejich kauzy a jména advokátů.

Celkem by to vydalo na hezkých pár let kriminálu, pokud by se to samozřejmě prokázalo. Čtení to bylo zajímavé, ale v téhle chvíli jsem nevěděl, co s tím.

Nevadí, řekl jsem si. Co je doma, to se počítá a kvalifikovaná informace se vždycky hodí. Když ne hned, tak někdy později.

Podíval jsem se na hodinky. Devět. Nejvyšší čas zavolat šéfovi.

„Tak jak to jde, Bebe?“ zeptal se.

Přerecitoval jsem mu všechno, co jsem se za ten den dozvěděl, obsah rozhovorů s Karabem, Starým i Beránkem, přečetl mu seznam padlých andělů v policejních uniformách, který jsem od redaktora dostal, informoval jsem ho, že jsem byl přes uplaceného recepčního kontaktován s tajemníkem Starého a že mě vyhledal proto, aby mi vyřídil přání paní doktorky Staré dát si se mnou schůzku.

„Zajímavé,“ řekl šéf. „Na první den slušný výsledek.“

„Nic moc,“ řekl jsem. „Zajímavé je jenom zadání od Starého. Nic totiž nenasvědčuje tomu, že by hradní pán měl nějaké politické ambice. Přinejmenším ne v Jestřábí. Možná ale, že se od někoho doslechl o těch randíčkách své manželky s Karabem. A že mu chce zatnout tipec tam, kde to Karab pocítí nejbolestivěji. Potřeboval bych vědět, jestli se na ni dá vyhrabat nějaký kostlivec ve skříni. A taky by mě docela zajímal ten policajt Šedivý.“

Měl jsem za sebou dlouhý a plodný den. Nalil jsem si sklenku z lahve, kterou jsem si přivezl, posadil se do křesla, pomaličku, po doušcích upíjel a čekal. Držím se zásady, že iniciativu mám nechávat na klientech.

Za půl hodiny mi zazvonil mobil.

„Dobrý večer, neruším?“ zeptal se ženský hlas.

„Ani v nejmenším, paní doktorko,“ řekl jsem. „Počítal jsem s tím, že se ozvete.“

„Chtěla jsem to nechat na ráno, ale protože manžel večer odjel do Prahy…“

„Chápu a souhlasím. Kdy a kde?“

„Hodilo by se vám to tak za půl hodinky?“

„Jistě. Kde?“ zeptal jsem se.

„Myslela jsem, že bych pro vás přijela k hotelu vozem, ale…“

„Nesmysl,“ přerušil jsem ji. „Mají monitorovací systém a nad vchodem je kamera. Není vyloučené, že recepční váš vůz zná. Za půl hodiny budu na náměstí před obchoďákem. Čím přijedete?“

„Červeným golfem. Je to takové nenápadné auto.“ Ulevilo se mi. Už jsem měl strach, že se přiřítí v maserati.

„Dobře. Za půl hodiny. Zatím nashle,“ řekl jsem.

Chviličku jsem váhal, pak jsem znovu zavolal do Prahy.

„Milostivá se ozvala, za necelou půlhodinku s ní mám rande,“ řekl jsem.

„Zatím jsme na ni nic nesehnali. Zkusím kluky popohnat, ale to víš, je už pozdě. Kdybysme na něco přišli, cinknu ti, Bebe. A kdyby to, kvůli čemu se s tebou schází, nebyla jen nějaká soukromá prkotina, zavolej mi ještě dnes. Můžeš volat do půlnoci.“

„Jasně, šéfe.“

Za dvacet minut jsem opatrně sešel po schodech a podíval se k recepci. Mládenec seděl zády ke mně a zaujatě sledoval televizi. Proklouzl jsem kolem něj jako myška, opatrně otevřel hlavní dveře a bez ohlížení rázoval pryč od hotelu.

U obchodního domu jsem byl pět minut před smluvenou hodinou. Nakouknul jsem do Zavináče: ještě měli otevřeno, určitě zavírají až pozdě v noci, pařani jsou navyklí brouzdat po síti třeba do rána. Vrátil jsem se z průjezdu na náměstí. Všude prázdno až na dva opilce, potácející se z nějaké hospody, a jeden vůz městské policie, který pomalu projel kolem mne. Nejspíš jsem nevzbudil podezření, protože strážníci se po mně ani neohlédli.

Přijela přesně, jako kdyby čekala za rohem, až nastane minuta M.

Viděl jsem její siluetu: natáhla se a otevřela mi pravá dvířka. Vklouzl jsem na sedačku a prohlédl si ji.

Mohlo jí být přes třicet, když jsem si to spočítal, hádal bych jí třicet pět let. Měla plavé vlasy, úzké brýle – to teď frčí – a pěkná prsa. Vypadala intelektuálně a sexy zároveň. A bylo znát, že osobnosti má na rozdávání.

„Stará,“ představila se.

Něco jsem zabručel.

„Promiňte, nerozuměla jsem vám.“

„Povídám, že na jménech nezáleží. Jak se jmenuju, stejně víte od pana tajemníka. Tak – co po mně chcete?“

Pomalu se rozjela. „Nechci tady stát, aby nás někdo neviděl.“ Objela náměstí a zamířila ulicí s mrtvými továrnami k mostu přes říčku. „Dovezu vás pak nazpátek,“ slíbila.

„To od vás je velice laskavé,“ řekl jsem uštěpačně. „Já mám dost času. Počkám, až budete mít náladu vypovídat se. Upozorňuju ale, že pokud se má jednat o nějakou profesionální radu nebo práci vůbec, započítám si to do honoráře.“

„Jste tak chamtivý?“ zasmála se.

„Ne, ale vy máte dost peněz, tak nevidím důvod, proč bych si měl hrát na Ježíška. Kam jedeme?“

„Jen kousek. Nebojte se, nemíním vás zatáhnout do žádného nočního podniku.“ Dojeli jsme k sídlišti, zastavila na parkovišti mezi dvěma vozy v prostřední řadě. Když vypnula reflektory, poskytovala nám jediné slaboučké osvětlení nedaleká pouliční lampa.

„Předpokládám, že se můžu spolehnout na vaši diskrétnost,“ začala. Neodpověděl jsem.

„Tak můžu, nebo ne?“ skoro zaječela.

„Jestli jste mě teď v noci pozvala na schůzku, asi vám nic jinýho nezbude,“ řekl jsem. „Váš manžel je náš klient. Pokud po mně chcete něco, co by bylo v rozporu se zakázkou, kterou jsme od něj dostali, bude nejlepší, když mě odvezete nazpátek.“

Upřeně se před sebe dívala a pak se zeptala, jakou zakázku jsme od jejího muže dostali.

„Vy to nevíte?“

„Nebavíme se spolu o…,“ zaváhala.

„O práci?“

„Pf,“ udělala. „O – dejme tomu obchodních záležitostech, které se toho druhého netýkají. Naštěstí máme dost jiných témat, nežli jsou byznys a peníze.“

„Tohle není byznys,“ řekl jsem.

„Jste přece z píár agentury. Nebo ne?“

„Jsem.“

„Takže se jedná o byznys.“

„Pan tajemník má smůlu. Váš pan manžel před ním držel pusu.“

„Pan tajemník je informován jen v rámci svých povinností. Pokud chcete naznačit, že mezi mnou a jím panují nějaké nadstandardní vztahy, tak jste blázen.“

„To jsem. Už proto, že tady s vámi ztrácím čas. Odvezte mě laskavě zpátky na náměstí,“ řekl jsem.

Kousla se do rtu, natáhla ruku po klíčku v zapalování, potom dlouze vydechla. „Moc se vám omlouvám. Jednám jako nějaká hysterická husička.“

„Jednáte,“ souhlasil jsem. „Kdo vás vydírá?“

„Cože?!“

„Ptám se, kdo vás vydírá.“

„Jak jste na to přišel?“ zeptala se zdušeně.

„Paní doktorko, tajnosti, jaké jste dělala s naší schůzkou, přicházejí v úvahu jen ve dvou případech: buď chystáte rozvod a potřebujete dostat manžela na lopatky. V tom případě byste se obrátila nejdřív na renomovaného advokáta a ten by si najal kvalitní detektivní kancelář, pokud by byly ve hře okolnosti, které by spolupráci detektivů vyžadovaly. Druhá varianta je vydírání. To je ovšem velice tenký led kombinovaný s nevypočitatelnou razancí ukryté výbušniny. S touhle záležitostí se lidé často neobracejí ani na právníka, ani na detektivní agenturu, protože obvykle mají máslo na hlavě a nechtějí, aby o něm věděl někdo další krom vyděrače. Nikdy nemáte jistotu, že ten další po čase svoji vědomost nevyužije ve svůj prospěch proti vám. Třebas ani ne přímo, osobně, ale prostřednictvím nastrčeného nového vyděrače. Vy se zase obrátíte na onoho právníka nebo detektivní kancelář, oni vás z toho opět za obrovské peníze vysekají a takhle to může jít donekonečna. Tak dlouho, dokud vás budou moct dojit.“

„Proč mi to vykládáte?“ vyjela na mne.

„Jen tak. Aby řeč nestála. Tak co po mně chcete?“

Otevřela ústa a v tu chvíli mi zapípal mobil.

„Promiňte,“ zamumlal jsem a dal si telefon k uchu.

„Můžu?“ zeptal se šéf.

„Jo.“

„Takže jsme něco vyhrabali. Ta dáma skutečně s Karabem šukala. Měli na Pankráci najatou garsonku. Půl roku. Prý to byla, aspoň z její strany, láska jako trám, protože peníze do jeho firmy přitekly od ní. Je v jeho podniku vedená jako tichá společnice. Šlo o pět milionů korun. Tohle je ale prkotina. Domákli jsme se něco pikantnějšího. Za svobodna se jmenovala Dejmková, a coby studentka se živila jako callgirl. Dělala pro nějaký eskort servis v Karlíně. Máme drožkáře, který ji vozíval. Ukázali jsme mu fotku z našeho archivu a poznal ji. Neví ovšem, jak se jmenuje dneska a co dělá. Ověřil jsem si, že na veřejnosti vůbec nevystupuje, ve společenských rubrikách plátků se její fotka neobjevuje. Ráno ti pošleme všechny podrobnosti mailem. Pomůže ti to?“

„Rozhodně,“ řekl jsem. „Díky.“

Vrátil jsem mobil do kapsy. „Promiňte,“ omluvil jsem se ještě jednou. „Mám pitomý zaměstnání. Chlebodárci se domnívají, že musím být k dispozici čtyřiadvacet hodin denně. Poslouchám vás.“

„Mám strach o manžela,“ řekla znenadání. Málem jsem nadskočil.

„O manžela? Myslel jsem, že…“

„Buďte tak laskav a myslete, až vám řeknu. Teď stačí, když budete poslouchat.“

„Poslouchám,“ řekl jsem. Co je zase tohle za obmyslnost? Nevadí, vyslechnu ji. V příštích dnech se mi může hodit každá maličkost. Vyhovět dvěma pánům je většinou dost obtížné – a já vyhovět musím.

„Mám dojem, že manžel je v poslední době pod vážným tlakem. Ne snad ekonomickým, v podnikání se nám oběma daří dobře. Jde o tlak jednak politický, jednak osobní.“

„Váš pan manžel má nějaké politické ambice?“

„Pravděpodobně ano. I když se tváří, že mu nic není tak vzdálené jako praktická politika. Jistě chápete, že podnikatel takového formátu, jako je můj muž, potřebuje jistou politickou podporu, a tak pochopitelně lobbuje. Na to ovšem má odborníky.“

„Sám se nikdy osobně v politickém soupeření neangažoval?“

„Jenom finančně. To dělá snad každý, ne?“

Mlčel jsem. Z mých známých nikdo statisícové, tím méně pak milionové „nezištné“ dary politickým partajím nedává. Asi mají hluboko do kapsy. Anebo si nepotřebují žádnou politickou stranu, žádné zástupce lidu v parlamentu zavazovat tak, aby skákali, jak on potřebuje.

„Je to přece naprosto legální,“ řekla Stará trochu popuzeně, že jsem jí nepřitakal.

„Paní doktorko, jsem zvyklý odvádět práci, za kterou mě platí, a ne hlásat svoje názory. Pokud vůbec nějaké mám. Vlastní názory jsou pro chudé lidi luxus. Jak se zmíněný politický tlak na vašeho manžela projevuje?“

„Existují jisté skupiny, které by chtěly zmanipulovat zdejší volby a využít je pro sebe. Nevím, nakolik se ve zdejším dění vyznáte, ale je tu vlivná Občanská iniciativa. Její předseda, nějaký inženýr Karab, je těm lidem trnem v oku. Sami se neodvažují zasáhnout otevřeně, tak začali nutit mého manžela, aby využil svého vlivu a peněz a Karaba zlikvidoval.“

„Nechal ho zabít?“ podivil jsem se.

„Neblázněte,“ okřikla mě. „Prostě aby ho nějakým způsobem odsunul na druhou kolej. Zkompromitoval nebo… já nevím, určitě existuje řada způsobů, jak politického protivníka před volbami odrovnat. Děje se to v nejvyšší politice, proč by to nemohlo fungovat na maloměstě.“

„Dobrá, a co ten osobní tlak?“

„Můj muž má milenku,“ řekla a snažila se, aby to znělo naprosto lhostejně. Aby dala najevo, že je úplně cool, povznesená nad nějaké hysterické výlevy, vhodné pro prodavačku a ne pro manželku obchodního magnáta, miliardáře a hradního pána.

„Odkud to víte? Přiznal se vám? Nebo jste na to přišla sama?“

„Dovolte! Nejsem nějaká husička, abych se mu hrabala v korespondenci nebo mu nechala odposlouchávat telefon. Nějaký drobný úlet by se mnou dokonce ani neotřásl, protože chápu, že muž, který se pohybuje v exkluzivní společnosti a je obletovaný atraktivními ženami, by musel být svatý, aby sem tam nepodlehl. Pokud podlehne jenom tělesně…,“ v přítmí jsem viděl, že pokrčila rameny. „Koneckonců milenka na úrovni zvyšuje jeho společenský image.“

Byla to jistě chytrá a nejspíš i vzdělaná žena. Takže buď hrála divadlo, anebo přes všechnu svoji inteligenci příliš často četla připitomělé plátky a podlehla jejich žvástům tak, že jim začala věřit.

„Společenský image vašeho pana manžela mi může být ukradený. Který dobrák vás kontaktoval a prásknul to?“

„Mám dojem, že si nerozumíme. Já opravdu nejsem žárlivá, a pokud jeho úlet neohrožuje jeho a také moji pozici z hlediska podnikání, jsem klidná. Začas ho ta děvenka omrzí a bude pokoj. Jenže jsem se dozvěděla, že ta slečinka je ve spojení s našimi přímými konkurenty. Že pro ně pracuje takříkajíc v posteli, kde je muž nejzranitelnější, kde se vytahuje, kde dokáže vykecat všechno. I ta nejdůvěrnější a nejstřeženější obchodní tajemství. Stačí se jen správně zeptat, chápete?“

„Jo. Co s tím mám dělat já? Vlízt si do postele místo té slečny? Nebo mu sehnat jinou, prověřenou, která by byla pro změnu ve vašem žoldu?“

„Na toho hulváta si jenom hrajete, nebo opravdu hulvát jste?“ řekla kysele.

„Nejsem hulvát. Pouze se snažím vyjadřovat jasně a stručně. Byl bych rád, kdybyste taky začala mluvit na rovinu. Ušetříte nám oběma čas a možná že se k něčemu dobereme. Zatím ani nevím, co po mně vlastně chcete, co ode mne očekáváte.“

„Abyste mému manželovi v záležitosti jeho milenky otevřel oči. Kdybych se o to snažila já, nevěřil by mi, zatvrdil by se, domníval by se, že ze mne mluví žárlivost. Vy jste chlap a chlapi si v těchto věcech dost věří. Dají na sebe.“

„Tak mám pocit, že jste se zbláznila. Za prvé nevím, kdo ona milenka je, za druhé netuším, pro koho pracuje. Uvědomte si, že mi nepomůže název firmy, že bych musel znát velice konkrétního člověka, se kterým je ve spojení, a získat důkazy, že tohle celé není nějaká chiméra, ale nezvratitelný fakt. Za třetí si nedovedu představit, pod jakou záminkou bych zašel za vaším mužem a řekl mu – kámo, spolknul jsi hada, ta děvenka je pěkná mrcha a tahá z tebe rozumy pro pana toho a toho.“

Podíval jsem se na ni. Doktorka Stará seděla nepohnutě jak socha a jen se koukala před sebe.

„Ještě něco. Jak jste se to dozvěděla? To jste mi zapomněla říct.“

„Přišel mi mail.“

„Od koho?“

Konečně pohnula hlavou a podívala se na mne. „Anonymy snad nikdo nepodepisuje.“

„Jak tedy víte, že vás někdo jen neštengruje? Že to není hloupý žert?“

„Byly tam natolik konkrétní údaje, že… Podívejte se, já vím, že s tou manekýnou spí. Že za ní lítá do Londýna. Nejsem hloupá. Mám ho ráda a jsem přesvědčená, že to je pouze úlet, že dostane rozum. Jenže mi je proti srsti, že na jeho chtíč doplácíme. To nemíním tolerovat! Řekněte si, kolik potřebujete na to, abyste zjistil všechno, co se o té holce a jejím spojení s konkurencí zjistit dá.“

„Jak se ona konkurenční firma jmenuje?“

Řekla mi název společnosti, nic mi neříkal, tak vysvětlila, že to je nadnárodní firma, která obchoduje se stejnými komoditami a operuje ve stejném prostoru jako jedna z nejdůležitějších společností jejich rodiny.

„Dejte mi čas na rozmyšlení do zítřejšího večera. Tohle je věc, kterou nemůže dělat jeden člověk.“

„Nepřeju si, abyste do toho zatahoval další lidi!“

„Paní doktorko, opakuju, že nejsem detektiv. A pokud nevíte, jak se tyhle věci provádějí, tak pozorně poslouchejte, možná se zbavíte zbytečných obav. Na to se dá nasadit několik lidí, každý z nich dostane jeden dílčí úkol. Nikdo z nich nebude vědět, o co se vlastně jedná. Jaký je celek, do kterého dodávají detaily. Ten celek pak dá do kupy jediný člověk a ten vám pošle zprávu spolu s účtem.“

„K čemu je ta zpráva? Tu mám. Tady je.“ Z kabelky vyndala několik papírů. „Tady jsou všechny podrobnosti. Nic dalšího nepotřebuju vědět a byla bych blázen, abych platila za něco, co jsem dostala zadarmo. Já chci vědět, jak toho využijete. Jak mého manžela dostanete z vlivu tý děvky!“

Konečně z ní umělá, hraná povznesenost spadla a miliardy nemiliardy, stala se normální ženou, která se rozhodla bojovat o svého manžela. Ne že by mi na tom nějak záleželo, ale takhle byla o něco sympatičtější.

Uložil jsem papíry do kapsy a opakoval, že jí rozhodnutí, jestli do toho půjdu, oznámím zítra. „Je tu ale i ta druhá, nebo spíš první záležitost. Politika. Nedostala jste ještě jiný anonymní mail, který by se dal využít k tomu, abych manželovi rozmluvil tažení proti Karabovi?“

„Nedostala,“ řekla. Nemusela. Jistě s ní hovořil sám Karab, anebo se zmínil její manžel.

„Myslím, že tohle je téměř rodinná záležitost a že by bylo nejlepší, kdybyste si s manželem popovídala a odradila ho od pokusů tahat za někoho horké kaštany z ohně.“

„To nejde.“ Neřekla, proč to nejde – a klidně bych se vsadil, že nejenom ona ví o manželově milence, ale že i Starý má nějaké povědomí o záletech své ženy s inženýrem Karabem. A bylo mi najednou jasné, že paní doktorka lže. Že žádné politické ani jiné tlaky neexistují, že si Starý chce s Karabem vyřídit docela normálně osobní účet a že Karab zpanikařil, postěžoval si své tiché společnici a milence – nikde není psáno, že to spolu netáhnou dál a nepořídili si hnízdečko lásky někde jinde, blíž k Jestřábí – a tak si vymyslela pohádku, kterou mě nakrmila. A doufá, že ty horké kaštany budu z ohně tahat já.

„Mohla bych vědět, co po vás můj manžel chtěl?“

Konečně je to venku. Až jsem se divil, že vydržela tak dlouho. Muselo jí to vrtat hlavou od samého začátku; kvůli tomu se v podstatě se mnou sešla.

„Zeptejte se ho,“ řekl jsem.

„Ptala jsem se, kdo jste. Viděla jsem vás, když jste přijel. Manžel povídal, že jste z píár agentury, že s vámi projednával propagační kampaň na jeden náš produkt.“

„Tak vidíte. Proč se teda ptáte?“

„Protože jsem se na vaši agenturu trochu poptala a dozvěděla se, že ty vaše propagační kampaně jsou někdy dost zvláštní. V určitých kruzích nepožíváte právě nejlepší pověst,“ ušklíbla se, jako kdyby hovořila o něčem, čemu se slušní lidé v konverzaci vyhýbají.

„Vida,“ řekl jsem lhostejně. „Co se člověk všechno nedozví. To je tím, že nechodím mezi lepší lidi. Holt jsem jen obyčejný námezdní pohůnek a naše pověst v jistých kruzích je mi ukradená. Mně stačí, když máme dobrou pověst v jiných kruzích a já si vydělám na nájem a na žrádlo.“

Pokud jsem se domníval, že ji moje hrubost vytočí, zmýlil jsem se. Jako by mě neslyšela, tak byla zaujatá vlastními myšlenkami.

„Vy to samozřejmě nemůžete vědět, ale naše společnosti mají výhradní smlouvy se dvěma reklamními agenturami. Renomovanými a skutečně reklamními agenturami!“ dodala. „Takže bylo divné, že se manžel obrátil na někoho, kdo v téhle branži… prostě na vás.“

„Opakuju – zeptejte se jeho. Já vám nic neřeknu.“

Znovu otevřela kabelku položenou na klíně. „Nikdo se nedozví, že jste mi něco řekl. Tohle je dvacet tisíc korun. Můžou být vaše, když…“ Podávala mi čtyři pětitisícovky, ale nereagoval jsem.

„To vám připadá málo za pár slov? Dvacet tisíc korun čistého je slušný plat, na který musíte celý měsíc osm hodin denně pracovat.“

„Mně můj plat stačí. Já pracuju rád. Odvezte mě, prosím, nazpátek.“

Vztekle vrátila peníze do kabelky a nastartovala. Na náměstí jsme dojeli mlčky. Pootevřel jsem dvířka a pak, jako kdybych si náhle na něco vzpomněl, jsem se jí zeptal, jestli inženýra Karaba osobně zná.

„Ne!“ vyhrkla. „Já se s lidmi z Jestřábí nestýkám.“

„Ani v Praze?“ utrousil jsem, vystoupil a zabouchl za sebou dvířka.

Šéf si vyslechl moje hlášení a chviličku nic neříkal. „Myslím, že to je jasný. Karab ji informoval, že si nás najal. A ona tě pak viděla u manžela a tajemník jí řekl, odkud jsi. Tak jí to začalo vrtat hlavou. Myslím, že v tom je spíš obyčejná ženská zvědavost. Jinak mi pošli mailem ten anonym, co dostala. Uvidíme, co se s tím dá dělat.“

„Ty od ní chceš tuhle zakázku vzít?“ podivil jsem se.

„Nesmysl. Ale ověříme si to. Vždycky je dobrý mít na zákazníka v rukávu schovaný trumfy, o kterých neví. Takže to klidně rozjeď. Abych nezapomněl, náš člověk od Goga ti vzkazuje, že o Šedivém vědí, že už mají připravenou klec. Pokud bys ho mohl k něčemu využít, tak sebou hoď.“

„Nebudou na nás moc naštvaný, když s ním udělám handl, o kterým je předem neinformuju?“

„Ne. Oni si ho najdou, neboj se. Nezapomeň, že tu má rodinu a barák. Až ta klec spadne, bude tím spíš ochotný spolupracovat. Něco za něco, chápeš?“

Zase jsem si udělal pohodlí a opět jsem si nalil stopečku whisky. Tentokrát jsem ji zředil sodovkou. Led jsem neměl. Ovšem dobrá whisky led nepotřebuje.

Po deseti minutách jsem měl všechno promyšlené. Podíval jsem se na hodinky; jedenáct. U některých policistů ze seznamu, který jsem dostal od Beránka, bylo připojeno i soukromé číslo na mobilní telefon. Šedivý byl mezi nimi.

Vyťukal jsem je. Ozval se po třetím zazvonění.

„Pan kapitán Šedivý?“

„Kdo volá?“

„Neznáte mě. Já vás taky ne. Ale něco o vás vím. Chtěl bych si o tom s vámi popovídat a nabídnout vám slušný obchod.“

„Nevím, o čem hovoříte. Dobrou.“

„Počkejte,“ přerušil jsem ho. „Jdou po vás Gogovi muži.“

„Kdo?“

„Nedělejte blbýho. Protidrogovka. Za dvacet minut se s vámi chci sejít.“

Mlčel. Asi přemýšlel, jestli to je provokace. Pokud by to provokace skutečně byla, a kdyby na moji nabídku kývl, dal by tím najevo, že v nějakém hodně špinavém šmé opravdu jede. Jenže – blikalo mu určitě v mozku výstražné světélko – co když to provokace není, co když po něm protidrogovka skutečně jde a tohle je možnost, jak zabránit maléru?

„Za půl hodiny,“ řekl. „Teď zrovna nemůžu.“

„Nevadí. Deset minut už nehraje roli. Kde?“

„V Kravíně.“

„Není to všem příliš na očích?“ zeptal jsem se opatrně.

„Pod svícnem bejvá tma,“ řekl.

„Tak fajn. Jenže já nejsem zdejší. O tý putyce jsem už slyšel, ale nevím, kde je.“

Vysvětlil mi cestu. Na oplátku jsem mu popsal, jak vypadám. Ve společnosti, jaká se v Kravíně schází, si mě určitě s nikým nesplete.

Tentokrát jsem recepčnímu neproklouzl. V televizi nic zajímavého nepouštěli, tak si četl, hlavu opřenou o ruku. Vypadal skoro jako Rodinův Myslitel. Uslyšel mé kroky a zvedl hlavu.

„Kampak takhle pozdě?“ řekl zvědavě.

Chtěl jsem mu poradit, aby si hleděl svého, ale usoudil jsem, že bude lepší, když ho nebudu urážet.

„Trpím nespavostí. Práškům se vyhýbám, stejně nezabírají. Doktor mi poradil jít se předtím, než vlezu do postele, vždycky tak na hodinku projít. A pak si dát lahvičku plzeňského. Tu v pokoji mám, teď ještě potřebuju procházku.“ Zasmál jsem se. Obyčejně se moc nesměju a už vůbec se nesměju bez důvodu, bez důvodu se všemu směje jen idiot, ale ze zkušenosti vím, že tenhle přitroublý smích zabírá.

Recepční se zasmál taky. Buď měl stejné názory jako já, nebo byl blbec. „Moc daleko nechoďte. Na vašem místě bych párkrát obkroužil náměstí a vrátil se. V noci u nás moc bezpečno není. Ve dne na některejch místech taky ne…,“ dodal.

„Buďte klidný. Jsem opatrný.“

Kravín byl vedle fotbalového hřiště. Pamatoval jsem si, že jsem je míjel, když jsem přijížděl z Prahy. Přibližně čtvrthodinka poklidné, neuspěchané chůze. Za náměstím jsem potkal dva cikánky, mohlo jim být kolem čtrnácti. Přešel jsem na druhou stranu ulice a dal ruku pod sako na pažbu pistole. Zastavili, dívali se na mne, ale nakonec mě nechali na pokoji.

Kravín byl podlouhlý teska domek, přilepený k tribuně stadionu. V menší části byla sázková kancelář s jedním oknem, na kterém byla zvenčí i zevnitř bytelná mříž. Stejně byly chráněné i dveře.

Mříže měly i okna putyky. Tady slovo „důvěřuj“ neměli ve slovníku. Nevěřili nikomu, hlavně ne svým hostům.

Vzal jsem za kliku, pootevřel, a když jsem udělal krok dovnitř, div jsem nevycouval zpátky. Uvnitř bylo nakouřeno, jako kdyby hořelo, a vzduch byl těžký nejenom nedostatkem kyslíku, ale hlavně smradem. Smrděly zdi nasáklé cigaretovým dýmem, smrděly hajzly a hlavně páchli hosté. Pot a špína, tak by se ten odér dal nazvat.

Měli narváno. U stěny, kde byly dveře, stály tři hrací automaty. Kolem postávaly skupinky hráčů a kibiců. U dvou stolů hráli karty. Ostatní pili, pořvávali na sebe, u jednoho stolu došlo k hádce a zaleskl se nůž, ale během několika vteřin se uklidnili. Z přenosné věžičky nad výčepem duněly decibely nějaké metalové kapely. Její zpěvák měl stejně ochraptělý hlas jako většina hostů. Větší část z nich byli cikáni, zbytek verbež bílé rasy.

Nikdo si mě nevšímal kromě výčepního, který mě zaregistroval hned, jak jsem vešel. Zvedl půllitr a tázavě se na mne podíval. Přikývl jsem a posadil se na volnou židli u stolu, kde seděl jeden postarší páreček a v pauzách mezi popíjením se vzájemně ohmatával.

Nechal jsem pivo stát před sebou, velkou chuť jsem na něj neměl, ale uvědomil jsem si, že mám žízeň a že za chvíli mu opadne pěna, zteplá a bude mi chutnat ještě míň.

Napil jsem se a ve stejném okamžiku se nade mnou ozvalo: „Je tady místo?“ Než jsem stačil odpovědět, posadil se vedle mne pomenší chlapík s hnědými kudrnatými vlasy, očima jako oříšky a syslími tvářemi. Měl hnědé manšestrové sako, pod ním hnědý pulovr, džínovou košili a černé texasky.

Položil na stůl pivo, které si přinesl, a řekl: „Tak co tě trápí, bráško?“

„Potřeboval bych s něčím píchnout a nechtěl bych to zadarmo.“

„V telefonu jsi povídal něco o nějakým Gogovi. Neznám. Kdo to je?“ řekl. Z kapsy vytáhl párátko a začal se s ním dloubat v zubech. „Sorry. Měl jsem k večeři čočku.“

„Děláš si prdel?“ zeptal jsem se.

„Proč? Fakticky jsem měl čočku. Na kyselo s opečenejma špekáčkama. Já se můžu po čočce utlouct.“

„Myslím Goga. Ty že nevíš, že to je přezdívka šéfa protidrogovky?“ ušklíbl jsem se.

„Nemám s ním nic společnýho. Nemusím znát každýho četníka v tyhle zemi. Já dělám u pořádkový. My dáváme bacha, aby tihle dárečkové, co tu nasávaj, došli k ránu v pořádku domů, aby se neservali, a když, tak jen málo, bez krve, aby moc neřvali a… prostě aby byl v tomhle roztomilým městě klid a pořádek.“

Zlehka říhnul, prohlédl si párátko a spokojeně je vrátil do kapsy. „Taky koukáme, aby se nám tu nepotulovaly všelijaký živly, který neznáme. Různý mrcasové, co by si rádi smočili zobáček.“

„Ve sněhu?“ zeptal jsem se tiše.

„Nerozumím ti,“ dělal dál mrtvého brouka.

„Nebo spíš v perníku?“

„Ty mě chceš nasrat, viď?“ usmál se, ale oči měl najednou tvrdé a studené.

„Ne. Opakuju, že ti chci naopak píchnout. Zřejmě jsi ty svoje šmé trochu přepísknul. Gogovi mládenci ti už dejchaj na krk, i když to ještě necejtíš. Ale je to jen otázka dnů, kdy ti najednou někdo položí ruku na rameno a řekne – žádný blbosti, vyndej bouchačku a polož ji před sebe. A pak ti vezmou služební placku a pak taky možná přijdeš o ten novej barák. Koneckonců co bys s ním v krimu dělal, že jo?“

Na čele se mu objevil pot.

„Co chceš?“ zašeptal. „Ty jsi od nich?“

„Ne. Kdybych byl od nich, tak už se v tyhle chvíli bavíme jinde a jinak. U piva rozhodně ne. Jsem soukromník, ale mám dlouhý tykadla na různých místech.“

Najednou jako by se mu ulevilo. „Chceš prachy?“ Tohle byla řeč, kterou ovládal a které rozuměl. On jistě peníze chtěl. A bral je. Takže se domníval, že nejenom on takhle uvažuje.

„Nechci peníze. Chci něco jiného. Výměnou za to ti slibuju, že se včas dozvíš, co se na tebe chystá. A budeš mít čas udělat nějaký protiopatření. Například se vydat na dlouhý výlet po světě. Nebo zamést stopy. Nebo rychle poslat do světa lidi, kteří by proti tobě mohli svědčit. Nebo je poslat někam jinam… prostě postarat se, aby nemluvili. Jasné?“

„Co po mně teda chceš?“

„Aby nejpozději zítra došlo k přepadení inženýra Karaba. A potřeboval bych, aby ho přepadli asfalti. Nechci, aby ho zmrzačili nebo nedej bože dokonce zabili. Stačí, když ho zmlátí, možná trošku pořežou břitvou, nožem, žiletkou… to nechávám na jejich libovůli. Hlavně mu musí jasně říct, že jestli nestáhne svoji kandidátku a nerozpustí Občanskou iniciativu, odskáče si to jeho rodina.“

Šedivý na mě koukal a jenom nevěřícně vrtěl hlavou. „Nejseš náhodou cvok? Zrovna dneska jsem ve svodkách četl, že je vyhlášený celostátní pátrání po nějakým deviantovi, co vzal lajnu z cvokárny. Nejseš to ty? Ty jseš fakt dost voraženej. Chtít po policajtovi, aby zorganizoval přepadení váženýho občana. No to mě podrž!“

„Já to nechci po normálním četníkovi,“ řekl jsem tiše. „Já to chci po četníkovi, který drží ochrannou ruku nad drogovým gangem a který v tom svinstvu jede taky. Který si za to nahrabal miliony. A kterýmu za to nabízím protislužbu. Sakramentsky potřebnou protislužbu… aspoň pro něj.“

Kdyby šlo pohledem zabíjet, byl bych už pod stolem.

„Největší svině bejvaj ti, co se tvářej jako svatouškové,“ řekl pak Šedivý s nenávistí.

„Jo, to máš pravdu,“ souhlasil jsem s ním. „A ještě větší svině jsou ti, co se k tomu navlíkaj do uniformy. Nebo nosí policejní placku. Tak co – dohodneme se?“

„A když ne? Jestli ti nevadí, já jsem v Občanský iniciativě taky. A Karaba budu volit.“

„To tě ctí. Jestli se nedohodneme, není vyloučený, že se ještě dneska Gogo dozví, že chceš vzít dráhu. A že si musí pospíšit, aby tě dostali živýho, protože někdo bude tvoje komplice informovat a varovat, že jsi provařenej, že tě můžou každou hodinu sbalit. A když tě sbalí, jistě si na jazyku neuděláš uzel – víš sám nejlíp, jaký dohody se dají s policajtama uzavřít za podmínky, že začneš sypat a položíš všechny kámoše.“ Pohodlně jsem se opřel o opěradlo židle, zavrtěl jsem dlaní v odpověď na němou otázku výčepního, jestli si dám další pivo, a pak jsem se podíval na Šedivého.

„Tak jak se rozhodneš?“

„Kdo tě platí?“ zeptal se.

„Můj šéf.“

„Kdo to je?“ Šedivý byl neodbytný.

„Neznáš ho.“

„Je to někdo zdejší?“

„Božínku,“ řekl jsem, „to je jako v nějaký dětský hře. Ne, není místní. Uvědom si, že kdyby to byl nějaký místní pišišvor z ódéesky nebo od komančů, kterým Karab vadí, protože za ním jde většina lidí, tak nebude mít ty kontakty na protidrogovou. A kdyby věděl, že jedeš v tom, v čem jedeš, tak by tě jistě vymáchal, aby zkompromitoval tu vaši Iniciativu. Radím ti, nebuď zbytečně zvědavý a spokoj se s tím, že když budeš poslouchat, máš zaručenou ochranu. Jinak… jak jsem ti už vylíčil.“

„S chutí bych ti rozbil držku,“ zamumlal. „Tak jo. Potřebuju ale čas.“

„Do zítřka. A bylo by docela fajn, kdyby se to odehrálo ve dne. Aby to lidi viděli.“

Přikývl. Vstal jsem a šel k výčepu zaplatit za svoje pivo. Když jsem se ohlédl, Šedivý seděl s hlavou skloněnou, vypadal, jako kdyby meditoval o svých hříších.

Anebo nabíral síly a přemýšlel, co se mnou provede, pokud se mi dostane na kobylku.

3.

Ke snídani jsem si v hotelové restauraci dal hemeneks. Seděl jsem pak asi čtvrt hodiny, upíjel čaj a snažil se strávit spálenou šunku a připečená vajíčka, nasáklá olejem. Jestliže je v Jestřábí nouze o práci – na jedno volné místo připadá sedmdesát nezaměstnaných – pak by snad nebyl problém sehnat člověka, který dokáže usmažit vejce tak, aby nepřipomínala vysušenou oplatku.

Ne že by mi na tom záleželo. Žaludek mám naštěstí v pořádku, žlučník taky. Jen jsem tak přemýšlel, abych zabil čas.

Přeletěl jsem očima první stránky deníků. Nic zajímavého. Politika, skandály, zločiny. Jestli má být výsledkem informační exploze deprese, která se normálního člověka zmocní při poslechu ranních zpráv hned po probuzení a která se umocní, jakmile nahlédne do denního tisku a podívá se na internet, pak by snad bylo lepší, kdybychom žili v nevědomosti jako naši předkové. Jobovky, pokud sami nebyli jejich nechtěnými účastníky, se dozvídali s takovým zpožděním, že když k nim nějaká zvěst o hrůzách ve vzdálenějších částech světa dorazila, byla už dávno neaktuální. Duševní choroby, stresy, deprese a neurózy bývaly vzácností. Dnes by dvě třetiny lidí potřebovali pomoc psychiatra a půlce z nás by delší pobyt v léčebně byl jen ku prospěchu.

Inu ano, řekl jsem polohlasně a vstal. Prostřednictvím mobilu mě právě dohnala zpráva, že mám nový mail. Tak jsem se vyšplhal dvě patra nahoru, protože výtah nejel. Je poněkud postarší a má dvířka, která se musejí zavřít, jinak se nehne. Někdo nechal ve třetím patře dvířka otevřená.

Inu ano.

Zapnul jsem notebook a připojil se na internet. Zpráva byla, jak jinak, z Agentury a reagovala na ten anonym o Starém a jeho milence, který prý jeho manželka dostala. Milenka se jmenuje Petra Černá, je jí pětadvacet let, pochází z Plzně, od patnácti let se živila jako barmanka, pak barová tanečnice. Nějakým způsobem v osmnácti přišla ke smlouvě s anglickou agenturou a tancovala v londýnských klubech. Podobným způsobem se později uchytila v modelingu. Je považována za třetiřadou modelku, životní úroveň si proto zvyšuje prostřednictvím zazobaných přátel. Teď má dva – kromě Starého i Němce Kurta Schneidera. Je vysoce postaveným manažerem nadnárodní společnosti. Je to ta firma, která konkuruje Starému. Petra Černá dvakrát v Británii čelila podezření z nelegální prostituce; pokaždé z toho vybruslila. Ovšem nikdo nepochybuje, že je to lepší kurva.

Pan Starý má smůlu na manželku a milenky s temnou minulostí. Za svoje peníze by si snad mohl vybrat lepší, méně ohmatané zboží.

Zavolal jsem Staré.

„Můžete mluvit, jste tam sama?“ zeptal jsem se.

„Jistě. Co se děje.“

„Chci se s vámi setkat, něco vám ukázat a na něco se zeptat.“

„Odpoledne…,“ začala.

„Ne,“ skočil jsem jí do řeči. „Teď. Hned. Odpoledne nebudu mít čas.“

„Je to tak důležité?“

„Týká se to onoho anonymu, který jste mi včera dala.“

„Aha. Takže jsem měla pravdu, že jo?“ řekla vítězně. „To jsem ráda, že…“

Nabral jsem dech do plic a hlasitě ho vypustil. „Zdržujete, paní doktorko. Za jak dlouho a kde se sejdeme?“

„Když pojedete výpadovkou na Karlovy Vary, je asi deset kilometrů za Jestřábím benzínka s malým motorestem. Můžu tam být za…“

„Za půl hodiny,“ řekl jsem. „Kvůli mně se nijak složitě líčit nemusíte.“

Nepochybně něco uraženě pořvávala; pokud ano, tak do hluchého telefonu.

Jel jsem přes náměstíčko, kde měl Karab kancelář, ale byl tam klid, když nepočítám houmlesáky, kteří se o něčem vzrušeně dohadovali. Možná zjistili, že za rohem je popelnice plná zachovalých oděvů, které by se daly střelit v sekáči, a teď si už napřed dělí kořist.

Karab tedy zatím nedoznal úhony. I když není vyloučené, že mu živlové dali nakládačku někde jinde.

Doktorka Stará přijela jen s desetiminutovým zpožděním. Na ženskou docela slušný výkon. Poněkud přeháněla, když osvěžovnu u pumpy nazvala motorestem. Byl to spíš bufet, kde kromě studených nápojů podávali kávu, čaj, obložené chlebíčky a horké párky. Dal jsem si mattonku. Byl jsem opravdu v chudém kraji, protože místo obligátních patnácti až pětadvaceti korun za třetinkovou lahvičku chtěli jen Kč dvanáct.

„Dřív jsem to nestihla,“ řekla Stará a požádala mě, abych jí objednal čaj. Kromě nás byli v bufetu jen čtyři hosté, žádný z nich nám nevěnoval sebemenší pozornost.

„Tohle je všechno, co jsme o přítelkyni vašeho manžela zjistili.“ Otevřel jsem notebook položený na stole a ukázal jí text ranního hlášení.

„Takže je to jasné,“ řekla pomalu a chladně. „Utrácí peníze s děvkou a ta ho prodává. To je úroveň, viďte?“

Neodpověděl jsem. Jediné, co by se dalo odpovědět, bylo biblické úsloví, že pro třísku v oku bližního svého nevidí břevno v oku svém. Jenže ještě nenastal čas vytasit se s její minulostí – pokud vůbec taková chvíle přijde. My kompromitující informace shromažďujeme, ale oháníme se jimi jen tehdy, je-li to užitečné. Samozřejmě pro nás.

„Komu jste to zadala?“ zeptal jsem se.

„Zadala. Já? Co máte na mysli?“ Tvářila se jako svatoušek. Chybělo jen, aby zatáhla z cigarety a vyfoukla mi dým do obličeje. Naštěstí nekouřila. Kouření není in. Pokud se nekouří tráva. To in je, protože kouření marihuany je projev nonkonformity.

„Nechte toho. Triky, které na mě zkoušíte, znám zpaměti. Mohl bych je vyučovat na vysoký škole. Až půjdu do důchodu, tak napíšu knížku Jak prokouknout klienty a ženské zvlášť. Zadala jste zakázku nějaké detektivní kanceláři. Dozvědět se, že váš manžel má milenku, jistě nedalo velkou práci. Moc bych se divil, kdyby vám to zcela důvěrně nevycinkali aspoň tři rodinní přátelé. Nebo vaše nejlepší kamarádky. Bystrá očka vám dodala fakta a vy jste vyrobila údajný anonym a podstrčila mi ho, abych ho ověřil z takzvaně nezávislých zdrojů. Takže máte v ruce fakta a ne nějaké virtuální domněnky. A taky se můžete tvářit jako svatoušek – s nějakým anonymem, zvlášť pak vámi vlastnoručně vyrobeným, byste na manžela nemohla vyrukovat. To chápu. Nemohl bych na něj vyrukovat ani já, protože bych hauzíroval s něčím, co jsem si neverifikoval. Takže jsme udělali to, co jste pečlivě zrežírovala. Tahle hra nás stála pětadvacet tisíc.“

Zakýval jsem na ni ukazováčkem. „Navalte pětadvacet tisíc a můžeme se bavit dál.“

„S kým myslíte, že hovoříte?“ vyštěkla. „S nějakou holkou z ulice?“

„Máte tady pětadvacet tisíc?“ zeptal jsem se nevzrušeně. Jsem splachovací a na podobné řeči zvyklý. „Jestli ne, odložíme další jednání na později.“

„Dám vám je v autě. Nebo chcete hrát před lidmi divadélko?“ ušklíbla se a rozhlédla kolem.

„Mně je to jedno. Teď nebo za chvíli, hlavně když zaplatíte.“

„Zajímavé, včera jste dělal ramena, když jsem vám nabízela dvacet tisíc. Asi vám to bylo málo, že? Už jste měl spočítané, že ze mne vymáčknete víc!“

„Včera bylo včera a dnes je dnes. Předpokládám, že za ten honorář budete chtít, abych zašel za vaším manželem a pěkně po lopatě mu vysvětlil, že si náběh a dělá ze sebe vola.“

„To vám opravdu trvalo tak dlouho, než jste na tohle přišel?“

„Netrvalo. Opakuju, že včera bylo včera a…“

„Nejsem hluchá ani mentálně retardovaná, abych tuhle vaši banální moudrost nepochopila. Nemusíte se opakovat. Nevím, co všechno jste od včerejška stačil za mými zády provést a zjistit. Stačí, když uděláte to, co chci. A když to provedete tak, aby to přineslo nějaký výsledek. A hlavně, když mě do toho nebudete tahat!“

„Nebudu,“ řekl jsem. „Bude váš manžel odpoledne doma?“

„Neznám podrobně jeho program, ale snad ano.“

„Zeptejte se pana tajemníka,“ požádal jsem ji.

Podívala se na mne, jako by si nebyla jistá, jestli v mé prosbě není skrytý jiný význam, ale tvářil jsem se upřímně a bezelstně. Vzala mobil a po krátkém hovoru zjistila, že její manžel vskutku bude mít volno mezi druhou a třetí. Když přijedu v půl třetí, pan tajemník mě vmáčkne do mezery v napjatém programu hradního pána. Dřív to ovšem není možné, protože má domluvenou partii golfu s nějakým obchodním partnerem z Holandska, který si sem odskočí z Varů, kde se rekreuje.

„Máme na pozemku green. Dvanáct jamek,“ prohodila doktorka Stará ledabyle. „Hrajete golf?“

„Nehraju. Ani tenis, ani squash, ani žádný jiný módní sport nepěstuju.“

„Vy vůbec nesportujete?“ podivila se. V jejím prostředí se jistě téměř každý – pokud nebyl upoután na pojízdné křeslo – věnoval nějaké rekreační sportovní disciplíně. Přinejmenším jezdil na kole. Je to totiž in.

„Kdysi jsem sportoval. Dnes nemám čas a nebaví mě to. Ale buďte bez starosti. Fyzickou kondici mám pořád dobrou.“

S despektem si změřila moji na první pohled dost rachiticky vypadající postavu. „Myslím, že by vám dvakrát týdně dvě hodiny v posilovně neublížily,“ řekla.

„Mám na kontě dvě stě seskoků a myslím, že pořád ještě bych dokázal padesát kilometrů s tornou na zádech a samopalem v ruce v neznámém terénu ujít. A kdyby se mi někdo postavil do cesty, litoval by toho tak dlouho, jak dlouho by ho dávali ve špitále do původní podoby.“ Ušklíbl jsem se na ni a zamrkal.

„Vy jste byl u paragánů?“ zeptala se s údivem.

„Ano. U výsadkových vojsk, jak se tehdy říkalo. Dost dlouho.“

„Tcs,“ udělala. „A kde ještě jste byl?“

„Ledaskde,“ uťal jsem ten hovor, který se začal podobat výslechu. „A vším jsem byl rád, jak se praví v té básničce.“

Zasmála se a vstala. „Budu muset jít.“ Doprovodil jsem ji k autu, kde jsem dostal pětadvacet tisíc. Jestli čekala, že jí dám nějaké potvrzení, nedočkala se.

Na náměstíčku před sídlem Občanské iniciativy jsem zaznamenal shluk lidí a dvě policejní auta. Zastavil jsem a vystoupil, abych se připojil k čumilům. Houmlesáci, až na dva, kteří vypadali nejzachovaleji a téměř střízlivě, zmizeli.

„Copak se stalo?“ zeptal jsem se postaršího pána s holí v jedné a nákupní taškou v druhé ruce. „Nějaká bouračka?“

„Jo, bouračka,“ řekl zlostně. „Nabourali se do pana inženýra Karaba.“

„Kdo to je?“

Udiveně se na mne podíval. „Vy ho neznáte?“

„Nejsem zdejší,“ řekl jsem.

„To je chlap, kterej tady chce udělat pořádek. Někomu to asi vadí. Tak ho tady za bílýho dne přepadli a zmlátili. Za bílýho dne, rozumíte! Ta pakáž si myslí, že se lekneme. Já ho budu volit, i kdyby ještě ležel ve špitále.“

„Kdo ho přepadnul?“

„Kdo? Jasně že černý huby!“

„Myslíte Rómy?“ zeptal jsem se pro upřesnění.

„Jaký Rómové? Je to normální cikánská pakáž. Pane, já v tomhle městě žiju skoro sedmdesát let. Od narození. Bejvalo to krásný, výstavný město. Pak vyhnali Němce a nastěhovali sem ty ksindly ze Slovenska. Nejdřív jich bylo pár, pak víc a teďka…“ Odplivl si a mávl rukou.

Nemusel jsem se na místě činu zdržovat dlouho, abych zjistil, že útok na Karaba namísto strachu z romských spoluobčanů jen rozjitřil vášně a zatvrdil jeho sympatizanty. Po dnešku mu jich dozajista hezkých pár procent přibude.

Ještě než jsem stačil odjet, volal mi redaktor Beránek.

„Víte, co se stalo?“

„Zrovna jsem jel kolem. Přepadli Karaba. Prý Rómové. Obyvatelstvo bílé pleti je silně rozhořčeno.“

„Velice,“ řekl Beránek spokojeně. „Na šestou večer svolávají shromáždění na náměstí.“ Už jsem v duchu viděl, jak si mne ruce. Útokem na Karaba a reakcí občanů může zaplnit polovinu svého plátku, a když to pojme dost senzačně, jistě dosáhne aspoň dvojnásobného nákladu.

„To bych se měl jít kouknout,“ řekl jsem. „Ví se už, kdo to má konkrétně na svědomí?“

„Policie zatím incident šetří. Ale podle svědků se jednalo o tři mladé útočníky snědé pleti.“

„A motiv?“

„Nikdo neví, ale Karab prý vypověděl, že mu vyhrožovali, že když toho štvaní proti Rómům nenechá, podřežou mu rodinu. Už požádal o policejní ochranu.“

„No, jestli může řečnit, tak nedopadl nejhůř,“ řekl jsem. Sakra, pak se má člověk na někoho spolehnout. Počítal jsem, že ho zmasírují do bezvědomí.

„Má pohmožděný žebra, pravděpodobně zlomenou ruku, podlitiny na tváři a já nevím co ještě. Je zázrak, že to přežil,“ řekl Beránek melodramaticky. Žádný zázrak, ty moulo, odpověděl jsem mu v duchu. To byl rozkaz!

„No, zdá se, že předvolební boj přitvrzuje a nabírá pěkný obrátky. Mimochodem, nedozvěděl jste se něco víc o hradním pánovi? Naznačil jste, že zřejmě chce vstoupit do hry, takže…“

„Vy myslíte, že v tomhle může mít prsty? Neblázněte. To určitě není jeho metoda. Ten dokáže tahat za nitky ze zákulisí, ale do přímý akce by nikdy nešel. Už jsem nahodil udičky v ostatních partajích, ale je to, jak jsem vám říkal. S hradním pánem nikdo nechce mít nic společnýho. Pardon, zvoní mi druhý telefon. Jak se něco dozvím, hned se vám ozvu.“

V hotelové recepci byla pro změnu paninka středního věku. Řekl jsem číslo svého pokoje, a když mi podávala klíč, vzdychla a zavrtěla hlavou.

„Slyšel jste, co se stalo?“

„Ne? Mělo se něco stát?“ podivil jsem se.

„Prý přepadli pana inženýra Karaba. Zmlátili ho, je teď v nemocnici. Taková hrůza! Panebože, kde to jenom žijeme? Jaký to tady bude mít konce? Kdybych měla kam, hned bych se odstěhovala. Ale copak vyměním byt? Copak by se našel blázen, kterej by chtěl do Jestřábí?“

„Promiňte, ale já nevím, kdo je pan inženýr Karab. Jaksi se neorientuju ve zdejších poměrech.“

„Vy nejste novinář?“ podivila se.

„Já?“ zvedl jsem obočí. „Jak jste na to, proboha, přišla?“

„No, seděl jste tu prý včera s panem redaktorem Beránkem, tak jsme mysleli, že jste kolegové.“

„Ach, to je hluboký omyl. Pan redaktor se mnou projednával podmínky inzerce. Já jsem totiž z reklamní agentury, víte?“

„Aha. No vidíte, jak se člověk snadno plete,“ řekla trochu otráveně. Kdybych byl redaktor, určitě bych o skandálním incidentu v Jestřábí napsal a ona by se možná při troše štěstí dostala do novin.

„Tak kdo je pan Karab?“

Dostalo se mi dlouhého vysvětlení: inženýr Karab je něco jako Otec vlasti, kombinovaný s vůdcem blanických rytířů svatým Václavem, vyrážejícím se sklopeným hledím a napřaženým kopím proti veškeré sebrance, která zaplevelila Jestřábí. Až skončí ten poslední soud, připadající na dny voleb, město bude očištěno, lidé si vydechnou, všechny problémy a starosti z nich spadnou a budou si tu žít jako v růžové zahradě.

„Chcete říct, že pan Karab kandiduje na starostu?“

„Až vyhraje volby, tak určitě starostou bude, protože my budeme mít v radě absolutní většinu a nikdo se proti němu neodváží postavit. A taky bude poslanec.“

„Jestli ho ale někdo předtím nezabije jako Kennedyho a jeho bratra,“ řekl jsem chmurně.

„Nestrašte,“ pokřižovala se.

„Nevíme dne ani hodiny,“ prohlásil jsem poněkud záhadně a šel do svého pokoje. Výtah tentokrát trčel někde ve sklepě.

Odmailoval jsem do naší kanceláře vzkaz; potřeboval jsem jedno jméno a jeden telefon. Za pět minut jsem měl odpověď.

Dovolal jsem se, ale jednání bylo trochu složité.

„Jaká agentura?“ zeptal se mužský hlas.

„Měl jste s námi, pane doktore, několikrát co do činění. Třikrát jste pro nás pracoval a inkasoval jste za to celkem sto osmdesát tisíc korun.“

„Nějak si nevzpomínám. Z kterého jste plátku?“

„Víte co,“ navrhl jsem, „uděláme to jinak. Zavoláte do naší agentury člověka, který s vámi udržuje kontakt, a ověříte si u něj, že já jsem skutečně já a že mi můžete důvěřovat. Já vám znovu brnknu tak za deset minut.“

„Myslíte, že nemám nic jiného na práci, než…“

„Dostanete za to zaplaceno. Můžete si hned vyjednat podmínky. Já vám jenom řeknu, co po vás chceme.“

Nemusíte,“ odsekl. „Teď nechci nic slyšet.“ Zavěsil.

Za deset minut byl přívětivější a hlavně vstřícnější.

Vždycky býval vstřícný, takže jsem jeho předchozí opatrnost chápal a respektoval. Byl jedním z tichých vůdců jisté silně nacionalistické organizace, spojené s britským neonacistickým hnutím Blood and honour. Oficiálně vystupoval jako advokát a byl tak opatrný, že ani jednou před soudem nehájil žádnou z holých lebek, které bez jejich vědomí ve skutečnosti dirigoval.

„Tak co potřebujete?“ zeptal se.

„Kdo je šéfem vašich lidí v Jestřábí? To je takové cikány silně zaplevelené městečko v severních Čechách.“

„Znám. Co od něj chcete?“

„Popovídat si s ním, a když se dohodneme – a já věřím, že se dohodneme, protože se tady schyluje k akci – tak se postará o to, aby ta akce proběhla podle určitého plánu a ne nahodile, chaoticky.“

„Jejich akce nikdy chaoticky neprobíhají,“ pravil führer nabubřele.

„Jasně, ale plány mohou být různé,“ řekl jsem tiše.

„Aha. Dobře. Zavolejte za dvacet minut na tohle číslo…,“ naťukal jsem si číslo do počítače, „a řekněte, že vás posílá Rudolf.“

Chtěl jsem se zeptat, jestli Hess a jestli z pekla, ale moudře jsem mlčel. „Děkuju, pane doktore,“ řekl jsem místo toho.

„Doufám jenom, že ta práce nebude v rozporu s… no, však chápete.“

Ujistil jsem ho, že nebude, že se Jestřábí a jeho úderníci naopak zapíší zlatým písmem do dějin hnutí.

„Dobrý den. Posílá mě Rudolf,“ řekl jsem za dvacet minut do telefonu.

„Kde jste?“ Tenhle hlas byl mladý, ochraptělý až vyrvaný, a zněl autoritativně. Prostě člověk zvyklý velet.

„V hotelu Grand.“

„Tam by nebylo moc dobrý dát si spicha,“ řekl.

„Taková blbost by mě nenapadla ani ve snu,“ odpověděl jsem. „Kam mám přijít?“

„Víte, kde je hospoda…“

„Žádná hospoda,“ přerušil jsem ho. „Nejlepší bude, když vás na nějakým nenápadným místé naložím do auta. Třeba na konci ulice, kde jsou ty zavřený textilky. Před mostem.“

„Budete sám?“

„Ano. Mám bílou fabii s pražskou espézetkou,“ řekl jsem číslo.

„My budeme dva,“ prohlásil.

„To je mi jedno. Já jsem sám, víte, kdo mě doporučil, takže nemusíte mít strach. Já na vašem místě bych dal přednost tomu, přijít sám. Některé věci se lépe projednávají jen mezi čtyřma očima.“

„Oukej. Asi máte pravdu. Tak v kolik?“

„Za jak dlouho to stihnete?“

Pár vteřin mlčel, pak řekl, že za čtvrt hodinky tam bude. Byli jsme tam přesně za čtvrt hodiny oba. I kdyby se tam motalo víc lidí, splést bych se nemohl. Vysoký, ramenatý, hlava jako kulečníková koule, bomber, kanady. Opíral se o zábradlí mostu. Zastavil jsem a otevřel dvířka. Nasedl a změřil si mě. „Kam pojedem?“

„Neznám to tady. Veďte mě. Dal bych přednost místu, kde je klid, kde si můžeme popovídat i venku a nebudou nás poslouchat žádný uši.“

„Jeďte rovně a na křižovatce zabočte doprava.“ Poslechl jsem ho; po nějakých pěti minutách jízdy podél říčky jsme se dostali za město, kde začínal borový háj. U cesty bylo odpočívadlo a dvě lavičky. Na plácku před nimi zbytky ohniště. Posadili jsme se a chvilku jen tak mlčeli. Nad hlavou, ve větvích stromů, nám zpívali ptáci, před námi šuměla řeka. Idylka. Vedle ohniště se válelo pár lahví po rumu a krabice od laciného španělského vína. Na větvičce akátu visel zplihlý použitý kondom. Kolem ohniště byl nepořádek svědčící o tom, že ti, co si tu pořádají snídaně anebo spíš večeře v trávě, žádní skauti rozhodně nejsou.

„Lidi si myslej, že jsme nějaký esesáci,“ řekl najednou můj společník. „Blbost.“

Odplivl si do popela a z bundy vytáhl startky. Zapálil si, mně nenabídl. Ne že by mi to vadilo – beztak nekouřím.

„Jak dlouho jste ve městě?“ zeptal se.

„Druhý den.“

„A není vám z toho, co vidíte, na blití?“

Pokrčil jsem rameny. „Viděl jsem horší místa.“

„Jo? Kde?“ ušklíbl se ironicky. „Někde v Anglii? Nebo mezi Arabákama?“

„Různě. Udělejte si výlet po naší krásný vlasti a dáte mi zapravdu.“

„Mně stačí ten cikánskej mrdoples tady. Co po nás chcete?“

Vysvětlil jsem mu se všemi podrobnostmi, co po nich chci. Zatvářil se zamyšleně a zakroutil hlavou.

„To by nemusel bejt problém. Rozbít držku nějakejm morgošům… pf!“ mávl rukou. „Naposledy dostali nakládačku včera v noci. Zrovna vybrali dva auťáky, nějak jsme se k tomu nachomejtli a domů lezli po čtyřech. Ani se neodvážili žalovat policajtům. Jenže tohle… tohle může smrdět. Chytnou se toho zmrdi od novin a udělaj aféru. Paragraf 196, násilí proti skupině obyvatel pro jejich národnost nebo rasu. Za to můžou bejt taky tři roky.“ Zákoník měl v malíčku, přinejmenším některé jeho části.

„Nechci, abyste kvůli mně šli do kriminálu. Když budeme dost šikovný, tak v kriminále nakonec skončí oni.“

„To bych chtěl aspoň jednou vidět,“ zabručel. „Zatím jsme si to vždycky vodsrali my.“

„Dnes přece došlo k přepadení pana Karaba. Podle svědků to mají na svědomí Rómové,“ řekl jsem.

„Jo,“ přikývl. „Můžu vám je jmenovat, jestli vám to pomůže.“

„Nepomůže,“ zavrtěl jsem hlavou. „Nejsem novinář, tím méně policista. Ale když víte, kdo Karaba zmlátil, proč se s touhle informací neobrátíte na policii vy?“

„Nikdo je neviděl. Chápete? Nikdo se neodváží proti nim svědčit. Lidi maj strach. A k soudu si přivedou padesát příbuznejch, který budou tvrdit, že s nima byli celej den na vejletě někde sto kilometrů odsud.“ Odplivl si.

„Ano,“ řekl jsem s povzdechem, „tak to bohužel bývá. Takže bych měl plán, jak to celé zaonačit tak, aby vina padla na jejich hlavy.“ Pokud můj plán vyjde, budou mít úřady jiné starosti než hledat partu skinů. Když vám cirkulárka uřízne ruku, taky nepátráte po tom, které konkrétní zuby to měly na svědomí.

„Kvečeru se má na náměstí konat veřejné shromáždění na podporu pana Karaba a Občanské iniciativy. Mimochodem, jaký máte na tu jeho stranu názor? Budete ho volit?“

„O tom nepochybujte ani vteřinu. Chtěli jsme postavit vlastní kandidáty, a ujišťuju vás, že bysme hlasy dostali, aspoň od našich lidí a těch, co nám sice fanděj, ale maj strach říct to nahlas. Volby jsou naštěstí tajný. Jenomže pak jsme se s Karabem sešli a já se předtím poradil s lidma z centrály, a dospělo se k závěru, že nemá cenu tříštit síly. Všichni naši lidi dostali instrukci, že musej volit Karaba.“

„V tom případě se divím, že vás útok na něj nechal chladným.“

„Kdo říká, že nás nechal chladnejma?“ ušklíbl se. „Jděte se v tu dobu, co budou lidi na náměstí žvanit a zatínat pěsti, podívat do Bronxu.“

„Kam?“

„Tak se tady říká tý čtvrti, co tam bivakujou jen cikoši.“

„Chcete naznačit, že tam bude veselo?“ zamrkal jsem na něj.

„Jo. To teda bude. Myslím, že večery jsou chladný a že se negativové potřebujou zahřát.“

Povzdechl jsem si. „Milý příteli, já se ve vás nevyznám. Na jednu stranu tvrdíte, že nechcete, aby na vás a vaše hnutí byl za vydatného štvaní masmédií uplatňován paragraf 196, a na stranu druhou připravujete ze zcela spektakulárních důvodů představení, které vás zkompromituje a politicky znemožní těsně před volbami. Váš přítel Karab se od vás bude muset distancovat, chápete?“

„Seru na vaše žvásty! Všichni jste děsně opatrný, jakmile dojde na lámání chleba. My se nebojíme kapky prolitý krve. Ani tý naší vlastní! Nemyslete si, ty černý svině se už dneska taky dokážou pořádně porvat. Čtyři naši kluci už skončili ve špitále, když měli smůlu a potkali cikorky, kterejch bylo třikrát víc. Začali si, tak dostanou nakládačku!“

Zase si odplivl.

„Ještě si pořádně nezačali. Já potřebuju, aby nakládačku dostali, ale aby si začali doopravdy. Aby to bylo jasný, zřetelný, zdokumentovaný, nafocený, natočený a vysílaný v televizi. Abyste vy byli správní, slušní mládenci, kteří brání sebe a spoluobčany před zfanatizovaným davem všelijakých kriminálních živlů, před asociálním, agresivním podsvětím a nejenom tmavé barvy pleti. Tady je fůra somráků. Ti musejí jít v jedné řadě se zdejší chátrou.“

„Co má ta chátra dělat?“ zeptal se, když se mu v té vyholené lebce všechno přemlelo.

„Rabovat, loupit, pálit, znásilňovat,“ řekl jsem a přívětivě se na něho usmál.

Měl jsem co dělat, abych se do půl třetí dostal k sídlu hradního pána. Tajemník čekal, jak mají tajemníci ve zvyku. Dnes neměl modrý blejzr, ale tmavošedý oblek s pikovou vestou. Seklo mu to jako vždycky.

Podíval se na hodinky, jistě by se dokázal tvářit velmi káravě, kdybych se opozdil, ale já přijel jednu minutu před půl třetí, tak neměl co říct.

„Pan Starý vás očekává,“ pronesl stereotypně.

Očekával mě ve stejné místnosti, vlastně pracovně, v níž mě přijal poprvé. Byl jsem zvědavý, jestli na sobě bude mít golfové kalhoty z balonového hedvábí, bílý vlněný svetr do véčka a na hlavě kostkovanou kšiltovku. Takhle jsou hráči golfu vypodobňováni na starých reklamních plakátech. Aby to však bylo opravdu stylové, musel by po jeho boku poskakovat trpaslík v roli caddyho. Možná ale, že trpaslíka na hradě nevlastní a sběrače míčků a nosiče holí dělá pan tajemník.

Zklamal mě: měl tvídové sako a flanelové kalhoty.

Počkal jsem, až nás tajemník opustí, pak jsem se posadil proti Starému. Tentokrát mi žádné osvěžení nenabídl. Sám před sebou měl vysokou sklenku z tlustého skla, ve které bylo na dva prsty jantarové tekutiny a zbyteček ledu. No co, řídím, takže vlastně na whisky chuť nemám.

„Co potřebujete?“ zeptal se Starý. Netvářil se nijak přívětivě, považoval mě za najatého poskoka a nebyl zvyklý, aby ho poskoci, kterým vydal jasné instrukce, obtěžovali mezi dvěma partiemi golfu.

„Myslel jsem, že když jste nám zadal nějaký úkol, tak jeho provedení necháte na nás a nebudete se do toho plést,“ řekl jsem.

Právě zvedal sklenku s vizourem, aby se napil. Odložil ji tak prudce, že si málem pošplíchal stůl.

„Co to žvaníte?“ zařval.

„Dneska dopoledne došlo k brutálnímu útoku na inženýra Karaba.“

„Neříkejte…,“ tvář se mu rozjasnila a ústa roztáhla do širokého úsměvu. „Vida, to vám to šlo rychle. Gratuluju.“ Jako kdyby neslyšel, co jsem mu před okamžikem řekl.

„To nebyla moje, respektive naše práce. Podle informací, které mám, Karaba zmlátili sandálové, které jste si na tuhle práci najal vy sám.“

Úsměv z tváře zmizel. „Zvedněte se.“

„Proč? Budeme snad tancovat?“ zeptal jsem se.

„Já vám ukážu tanec! Támhle jsou dveře. Až vypadnete, tak je za sebou laskavě zavřete. A ještě jedno vemte na vědomí – teď hned, okamžitě, volám vašeho šéfa. Ten vám předvede tanec!“

„Těžko. Informace, že jste nechal přepadnout inženýra Karaba, přišla od něj. Má ji ze zdejšího zdroje, který já neznám. Já tady ale mám jiný zdroj a nezávisle na šéfovi jsem si zprávu ověřil. Je to tak, jak jsem řekl, pane Starý.“

„Vy chlape,“ řekl tiše, „nevím, jakou hru právě hrajete, ale buďte si jist, že jste si vybral špatné hřiště. A hlavně špatného protivníka. Vy mi nesaháte ani po kotníky, já mám takovou moc, o jaký se vám nezdá. Já vás zničím, já vás zašlápnu jako švába!“ Hlasitě oddechoval a já přemýšlel, jestli je jeho rozhořčení skutečné anebo je tak dobrý komediant. A hlavně, jestli byl o Karabově přepadení informovaný nebo se o něm dozvěděl teprve ode mne. Soudil bych, že platí to druhé – cítil se příliš povznesen nad ušmudlané Jestřábí, že s ním neudržoval vůbec žádné styky. Jeho tajemník jakbysmet. Ačkoliv – ten ve věži ze slonoviny nežil, a jak jsem včera viděl, nějaké známé tady měl a občas se ve městě objevoval.

„Nechápu vaše rozhořčení, pane Starý,“ řekl jsem. „Rozhořčeni, nebo spíš zneklidněni, bychom měli být spíše my. Takovéhle věci se dělají koordinovaně, chápejte. My jsme odborníci a vy nám svými sólovými akcemi, o nichž navíc předem nevíme, házíte klacky pod nohy. A pak na mne ještě řvete.“ Zavrtěl jsem hlavou a lítostivě mlaskl. „Ne, tohle se šéfovi nebude líbit.“

„Tak vy nepřestanete?“ zeptal se.

„Přestanu, teprve až se s mým Šéfem dohodnete, že buď rušíte zakázku a zaplatíte příslušné penále, anebo mi tady řeknete, že můžeme v zakázce pokračovat, a slíbíte, že se do žádných vlastních hurápartyzánských akcí nebudete pouštět.“

Myslel jsem, že mě utluče některým z těch řemdihů, co měl rozvěšené po zdech. Tak jsem zvedl ruku v takovém tom uklidňujícím gestu. „Dobře, tuhle záležitost smažeme, hru skrečujeme a začneme znovu, ano?“

Zvedl se a ukázal na dveře. „Ven!“

„Inu,“ pokrčil jsem rameny a taky se zvedl. „Když na tom trváte, půjdu. Škoda. Vaše škoda, protože pak už se nedozvíte jisté informace týkající se vaší milenky. A jsou to záležitosti, které by vás měly zajímat. Moc zajímat!“

„O čem blekotáte, člověče?“ zašeptal a ohlédl se ke dveřím, jestli nejsou pootevřené a nečouhá v nich ucho tajemníkovo nebo dokonce manželčino.

„O slečně Černé,“ řekl jsem. „Té modelce, předtím barové tanečnici a tak podobně.“

Kdyby byl opravdový džentlmen, tak by ze stěny strhl dvě šavle, jednu mi hodil a pak by se mnou zkřížil svoji zbraň a neustal by, dokud by se mu pod nohama neválela moje zkrvavená hlava. Potom by mi jataganem vyřízl jazyk, užižlal uši, vymiškoval mě a vše hodil svým loveckým psům. Taky mě mohl vyzvat na souboj bambitkami.

Místo toho si otřel pot z čela, dopil zbytek whisky a tichounce se zeptal, odkud to vím.

„Co? Jak se vaše milenka jmenuje?“

„Neřvěte,“ napomenul mě.

„O tom si cvrlikají vrabci ve všech bulvárech. Její životopis i s fotkou ochotně poskytne každá redakce. A každá redakce vám taky dodá fotografii jejího přítele.“

„Koho? To jako mne?“

„Ne. Kurta Schneidera. V jeho žoldu s vámi… no, řekněme udržuje poměr. Je na vás nasazená od jejich společnosti. Muži se v posteli rádi předvádějí – nejenom svou sexuální potencí, ale taky jak jsou mazaní, schopní, úspěšní… není to tak, pane Starý?“

„Lžete,“ řekl najednou pevně. „Jsem si jistý, že lžete.“

„Pane Starý, nejsme malí kluci, abychom se přetahovali a navzájem obviňovali ze lži. My nemáme nejmenší důvod, abychom si něco vymýšleli.“

„Kde jste na tyhle žvásty vůbec přišli?“ přerušil mě. „Já vás zaplatím a vy mě za moje peníze špehujete?“

„My si vždycky děláme maličký průzkum zákazníka předtím, než kontrakt přijmeme. Takže o vás víme všechno, co vědět potřebujeme. A pokud mi nevěříte, jistě pro vás nebude problém, abyste se spojil s nějakou seriózní londýnskou detektivní kanceláří, a za pár hodin budete mít v mailu stejnou informaci, kterou jsem vám právě poskytl já.“

Upřeně se na mne díval a jistě uvažoval, jestli mě má zabít, anebo mi poděkovat. Chtěl jsem ho utěšit, že takovéhle věci se denně od věků stávají jak na běžícím pásu, ale jednak vím, že podobná útěcha postiženému moc nepomůže, jednak jsem tady nebyl od toho, abych ho utěšoval.

„Neznám žádné detektivní kanceláře ani v Praze, natož v Anglii,“ zamumlal.

„Mohli bychom vám někoho dohodit, ale rádi bychom se vyvarovali podezření, že to je všechno dopředu zrežírované. Vy jste v Británii jistě ve spojení s nějakými právníky, viďte?“

„Samozřejmě,“ řekl nepřítomně.

„Tak se obraťte na ně. Právníci obyčejně mají na detektivní agentury kontakty.“

„Co všechno jste na mne ještě vyšťourali?“ zeptal se místo odpovědi.

„Nic moc. Dokonce velice málo. Hlavně jsme nezjistili a nepochopili, proč jste se na nás obrátil a proč jste nám dal zakázku namířenou proti panu Karabovi. Zatím jsem neslyšel, že byste měl v úmyslu vstoupit do volebního boje a kandidovat proti němu.“

„Vypadám snad jako blázen?“ zeptal se ironicky. „K tomu, abych si udržel své místo na slunci, nepotřebuju poslanecké křeslo. O nějaké židli na zdejší radnici ani nemluvě. Politici jsou příliš na očích, rozumíte?“

„Ano. Lidé jako vy dávají přednost tomu, zůstávat v zákulisí.“

„Správně.“

„Takže znova: proč jste nám dal tu zakázku?“

„Pane, teď už překračujete všechny meze. Nejsem zvyklý zpovídat se ze svých zámyslů. Dostali jste zaplaceno a s tím se laskavě spokojte. Myslím, že vaše zvědavost je opravdu něco, co by se vašemu šéfovi nemuselo líbit. Mohlo by se totiž stát, že byste přišli o víc budoucích zákazníků nežli jen o mne.“

Nechal jsem ho žvanit, jeho velkohubé kecy mi šly jedním uchem dovnitř a druhým ven. „Není za tím vším něco jiného?“ řekl jsem, když skončil.

„Co? Co jiného? Já vám to teda řeknu – mám tady jisté podnikatelské záměry a ten populistický idiot Karab mi vadí. Jasný?“

„Ne. Není v tom opravdu něco jiného? Například vaše manželka?“

„Cože?!“

Ušklíbl jsem se na něho a otočil se. „Na shledanou, pane Starý. Nemusíte se namáhat – zavřu za sebou sám a cestu ven taky najdu.“

„Počkejte!“ zařval. „Sedněte si.“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Musím už jít. Čeká mě ještě dost práce.“

„Co jste chtěl naznačit? Že moje žena a Karab…,“ úplně zadýchal, ani nebyl schopen dopovědět větu do konce.

„To jste řekl vy.“

„Ta čubka…,“ zamumlal.

„Fuj,“ řekl jsem. „Vy jste ten pravý, kdo by mohl někomu něco v tomhle směru vyčítat.“

„Vymýšlíte si,“ řekl a vítězně se na mne podíval. „Vymýšlíte si, protože mě chcete vyprovokovat, abych…“

„Nechte toho,“ přerušil jsem ho. „Skutečně mám dost práce a málo času. Vy víte, že vaše žena měla a možná ještě má poměr s inženýrem Karabem. Ona zase ví, že máte v Londýně milenku.“

„Od koho to ví? Vy jste jí to prásknul?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Proč bych jí to neřekl? Zeptala se a za informaci zaplatila. Zachovala se tržně a já také. Jestliže vy se dozvíte strategickou informaci, ať už obchodní nebo politickou, taky ji nespláchnete z paměti; naopak – využijete ji do mrtě.“

Starý se podíval na stojací hodiny s velikým kyvadlem z kovu žluté barvy, jak se pravívá v policejních hlášeních o krádežích šperků, potom jaksi zoufale pohlédl z okna na svůj vrtulník na heliportu. Rozuměl jsem mu: kdyby to šlo, kdyby se tím dalo něco vyřešit, určitě by byl nejraději aspoň tisíc metrů nad zemí, odříznutý ode všech starostí a hloupých problémů, které se na rozdíl od kšeftu nedají vyřešit příkazem, přenesením odpovědnosti na podřízeného, a které nenabízejí žádný zisk, ale jen a jen ztrátu.

Kromě toho ho čekalo další kolo golfu. A zřejmě dopadne stejně jako tahle záležitost: porážkou. V golfu, ostatně jako v každém sportu, ba i obyčejném kulečníku, musíte být pekelně soustředěný na hru. Proto je golf oblíbený mezi manažery, právníky, chirurgy a vůbec všemi, kteří potřebují na pár hodin vypnout a přeorientovat mozek. Ta mrcha ale někdy relaxovat nechce a přepnout se nedá, protože některé starosti jsou v šedých buňkách zažrané jak rakovina, a třebaže iracionální, jsou pro vás v dané chvíli daleko důležitější než obchod za milion. Soustředit se pak na pitomé jamky, bílý míček a směr a sílu odpalu je moc, moc těžké.

Tedy ne že by mi na Starého potížích záleželo. Způsobil si je sám. Je mi i se svou familií a firmou stejně lhostejný jako osud Ítýho.

„Kdybyste tušil, jak se mýlíte a jak je všechno úplně jinak…,“ řekl Starý. „Podívejte se, nemůžu vám říct víc, než že s útokem na Karaba nemám nic společného.“ To jsem mu věřil. „Zřejmě vás poslechnu, pokud jde o tu londýnskou záležitost. Víte, v tomhle prostředí se někdy hrají stejně složité hry jako například ve zpravodajství. Ostatně podnikání v globálních rozměrech nic jiného není. I to je politika, třebaže prováděná jinými prostředky, nežli používá stát. Dopady ovšem mohou být stejné. Já nejsem obchodní mamut rozměrů řekněme Volkswagenu, ale nejsem bezvýznamný. A moje zájmy velice často kolidují se zájmy konkurentů. Někdy to jsou zájmy tak významné, že kvůli tomu umírají lidé. O intrice, kterou jste mi předestřel, ani nemluvě.“ Na chvíli se odmlčel a hrál si s nožíkem na otvírání dopisů. Buď ho měl jako dekoraci, anebo opravdu občas nějaké dopisy dostával. V době elektronické komunikace to je dost podivné, ale co já vím. Třeba tím otvírá soudní obsílky.

„Říkal jste, že spěcháte. Nebudu vás dál zdržovat.“ O milostivé paní se nezmínil. Správně, špinavé prádlo se má prát doma, v soukromí.

Vstal jsem tedy a Starému zapípal mobil. Nehýbal jsem se, protože jsem mu potřeboval položit ještě jednu otázku. Zlostně se na mě zamračil, pak jen poslouchal. „Dobře, beru na vědomí,“ řekl potom.

„Co ještě chcete?“ vyštěkl, když odložil telefon.

„Co s tím Karabem? Chtěl jste ho dostat ze hry. Myslím, že se to stalo, ať už vaší nebo jinou zásluhou.“

„Zakázka trvá,“ řekl. „nedělejte si iluze, že ten chlap je ze hry venku. Právě naopak.“

„Právě naopak,“ slyšel jsem znovu, když jsem za sebou zavíral dveře.

4.

Shromáždění Občanské iniciativy a všech zákonů dbalých a řádných obyvatel města Jestřábí, jak jsem si přečetl na plakátcích vyvěšených po celém městě, mělo začít v osmnáct hodin. Měl jsem tedy ještě dost času na dvě návštěvy.

V nemocnici mě nejprve nechtěli pustit dovnitř. Že je po návštěvních hodinách. Dřív se do špitálu za pacientem s jazykem na vestě směli dostat i nejbližší příbuzní jen v určených návštěvních dnech a hodinách. Dnes můžete prakticky kdykoliv, ovšem v Jestřábí jen do patnácti odpoledne. Proč, to ví jen ten důležitý vechtr na vrátnici.

„Jsem blízký spolupracovník pana inženýra Karaba a přišel jsem za ním na jeho žádost,“ řekl jsem přísně. „Jak snad víte, situace ve městě je napjatá, a pokud dojde k excesům, ponesete za to svůj díl odpovědnosti i vy a budeme nuceni žádat, abyste za svoji letargii a indolenci vypil kalich hořkosti až do dna.“

Zamrkal a pootevřel ústa.

„Já nic neudělal, já jenom…“

„Mlčte a zavolejte pana inženýra Karaba. Předpokládám, že má na pokoji telefon a… ne! Zavolám mu sám.“

Vyťukal jsem jeho číslo na mobilu a představil jsem se. „Je to nutné,“ řekl jsem potichu. „Vrátný mě ale nechce pustit dovnitř. Můžete to zařídit?“

„Chviličku počkejte.“

Za pár minut zazvonil telefon, vrátný vyslechl několik slov a mohl jsem dovnitř. „První patro, chirurgie, pokoj číslo sedm,“ instruoval mě už docela laskavě. Ostatně, dělal jenom svoji práci. Držel se příkazů a za přemýšlení ani vlastní rozhodování placený nebyl.

Karab byl v pokoji sám. Jakožto významná místní veličina, ke všemu ve středu pozornosti, na to jistě měl nárok, anebo si zaplatil nadstandard. V pokoji měl rádio a televizor, sprchový kout a WC, dvě křesílka a ledničku.

Taky měl ruku v sádře, dvě náplasti – jednu na bradě a druhou na čele – a oteklé, krásně do žlutofialova zbarvené levé oko. Zálibně jsem si ho prohlédl: násilníci v žoldu kapitána Šedivého odvedli slušnou práci. Teď se podobal cherubínkovi po nádherném a velice divokém flámu se smečkou čertů.

„Proboha, pane inženýre, teprve před hodinou jsem se dozvěděl tu hroznou zprávu…,“ zavrtěl jsem hlavou a hodil sebou do křesílka jako člověk, který už únavou sotva stojí na nohách.

„A vy jste mi nechtěl věřit, myslel jste, že přeháním, jaký děsivý poměry tady panujou,“ zasípal. Zřejmě dostal i pár ran do krku a špatně se mu mluvilo. Navíc měl zlomená nebo aspoň naražená žebra. To pak člověku do řečí taky dvakrát není.

„Tušíte, kdo to má na svědomí? Poznal jste je?“ zeptal jsem se opatrně.

„Ne. Neznám každou černou tlamu v tyhle stoce,“ dodal sveřepě. „Ale buďte si jist, že šli najisto a že to nebyla žádná náhoda. Až je moji lidi dostanou, tak z nich už vymlátěj, kdo je za mnou poslal.“

Chvíli jsem se na něj upřeně díval. Zavrtěl se a pootočil hlavu. „Můžete mi podat skleničku s vodou?“ požádal mě.

Nalil jsem mu trochu minerálky z lahve na stolku a podal mu ji. Napůl ležel, napůl seděl, čelní část lůžka se dala zvednout. Přidržel jsem mu sklenici u úst, namáhavě se napil a zahekal.

„Do prdele, bolí mě celý tělo.“

„Nenaříkejte, až to začne přicházet k sobě, bude ještě hůř,“ potěšil jsem ho. Sekl po mně pohledem, který nebyl právě dvakrát laskavý.

„V šest bude manifestace na náměstí,“ řekl jsem.

„Vím, byl bych rád, kdybyste tuhle návštěvu moc neprotahoval. Za dvacet minut sem přijdou lidi z našeho volebního výboru a nechtěl bych… no, však mě chápete.“

„Nechápu, ale je to jedno. Já myslím, že jste dosáhl svého. Chtěl jste obyvatele aktivizovat a to se vám určitě povedlo. Na té manifestaci budou novináři a televize. Už jsem to zařídil.“ Domluvili jsme se na tom se šéfem, když jsem mu podával zprávu o Karabově přepadení. Chtěl, abych dodal něco zábavnějšího než jenom demonstranty.

„Chcete říct, že jsem si svý vlastní přepadení a zmasakrování objednal?“ vyjel na mne Karab. „Nejste náhodou trochu padlej na hlavu?“

„Ne. Jsem přesvědčený, že tuhle akci objednal někdo jiný. A že se vůbec nejednalo o nějaké politické cíle.“

„Cože?“

„Pane inženýre, věřte zkušenému. Za polovinou násilných trestných činů stojí zcela osobní pohnutky,“ řekl jsem. Z nočního stolku jsem si vzal čistou sklenku a taky jsem se napil. Karab mlčel a sledoval mě zlým pohledem, ve kterém jsem četl vzdálené tušení.

„Nevíte, kdo vás tady – kromě politických protivníků a chátry – může nenávidět? A nemám na mysli jen přímo město samotné, ale i jeho okolí,“ zamrkal jsem na něj.

„Jaké okolí?“ zamumlal.

„Třeba místo, kde stojí taková úděsná, rádoby středověká tvrz. Jejímu majiteli se říká hradní pán… aspoň jsem to slyšel.“

„Nestýkám se s ním,“ řekl. „Přesněji řečeno on se nestýká se mnou. S nikým z nás. Na to mu nejsme dost dobří.“

„Ale stýkáte se s jeho manželkou,“ utrousil jsem mimochodem.

„Kde jste na takovou blbost přišel?“ Podíval jsem se mu do očí, ale tentokrát pohledem neuhnul. Inu, lhát a zapírat uměl. Měl pro politiku tu nejlepší kvalifikaci.

„Nepotřebujete něco, pane inženýre?“ Do pokoje nahlédla ošetřovatelka. Byla mladá, hezká a zvědavá. Prohlédla si mě, vůbec neskrývala, že ji nezajímá pacient, ale jeho host. Kdo jsem, co tu dělám. Jestli byla místní, jistě by mne znala – pokud bych i já bydlel v Jestřábí. Nejsem nijak tuctový typ.

„Ne, děkuju. Všechno je v pořádku,“ řekl Karab.

Váhavě vycouvala, a než zavřela dveře, ještě jednou si mě prohlídla.

„Ve špitále je to neštěstí, že lidi nemaj co dělat a tak jsou zvědaví,“ řekl Karab otráveně.

„Pochybuju, že personál si nudou okusuje nehty,“ odpověděl jsem. „Ale faktem je, že se tu drbe. Jako všude jinde, pane inženýre. Takže jsem se díky drbům dozvěděl nejenom to, že vám paní doktorka Stará píchla, když vaše firma šla ke dnu, a nalila do vás pár milionů korun. Ale lidské jazyky jsou k neudržení. Tudíž taky vím, že jste se jí odvděčil. Totiž – odvděčoval a ještě odvděčujete. Najal jste si garsonku na Pankráci. Teď máte jiné hnízdečko lásky. To první už nebylo bezpečné, viďte?“

„Kdybych byl v pořádku, tak bych vám teď rozbil hubu, vy hnusný slídile!“ vyrazil ze sebe Karab.

„Mluvíte jako fórový hrdina v banálním filmu,“ řekl jsem lhostejně. „Na to, abyste mi rozbil hubu, byste potřeboval víc než být v pořádku. A to, co jsem vám teď prozradil, jsem nepovídal proto, že bych měl nějaký mimořádný zájem na vašich osobních záležitostech. Chtěl jsem jenom, abyste si uvědomil, že vy sice pana Starého neznáte, ale on zná vás.“

„Jak… jak to myslíte?“

„Starý prostě ví, že jeho manželka s vámi měla a má poměr. Jsou muži, kteří těžce nesou, že někdo bez povolení užívá jejich… řekněme majetek. Nebo ženu, kterou mají v zákonné držbě. Někdo by si za vámi zašel a vyříkal si to z očí do očí. Asi by došlo na pěsti, a i když se dokážete hubou dost vytahovat, pan Starý je mladší a aktivní sportovec. Golfisté mají stejně jako tenisté silnou tu paži, kterou hrají. Jenže Starý není člověk, který by tohle řešil osobně. No nic,“ zvedl jsem se a podíval se na hodinky. „Je čas, abych uvolnil místo vašim dalším hostům. Večer se půjdu podívat na manifestaci. A v duchu se budu bavit představou, v co by se ta fraška zvrhla, kdyby lidé věděli, že zatínají pěsti a dmou prsa kvůli erotickým hrátkám svého vůdce. Ale tak už to v politice chodí. Kdyby lid věděl, o co vlastně jde, radši by seděl doma u televize nebo v hospodě.“

„Počkejte!“ vylítlo z Karaba. „Vy to chcete vyžvanit?“

Pohrdavě jsem se na něj podíval. „Co si o mně myslíte? Najal jste si naši agenturu, já jsem její zaměstnanec, takže jsem vůči klientovi za všech okolností loajální. To všechno jsem vám povídal jen proto, abyste věděl, jak se věci mají. Abyste byl v obraze. Abyste si dal pozor na Starého. To je všechno. Jinak můžeme být oba dva spokojení, protože věci se daly do pohybu a obyvatelé a budoucí voliči se dostali do varu. To jste přece chtěl, ne?“

„Jo, ale ne za tu cenu, že mě Starého gorily skoro umlátěj!“

„Ale já přece neříkal, že to byly gorily pana Starého. Pan Starý je velice vlivný a mocný člověk a já bych se bez důkazů neodvážil nařknout ho z tak vážného trestného činu. A ani vám bych to neradil, pane inženýre. Na shledanou.“

Vypadnul jsem a nechal ho velmi, velmi chmurným úvahám.

Redaktor Beránek byl na drátě. Totiž na příjmu. Hlas se mu třásl vzrušením. „Už jsem kontaktoval regionální redakce Novy a Primy. Pošlou sem štáb. Čété nemá zájem. Přej jedině kdyby se fakt něco dělo. Tohle že je normální prkotina, která se nehodí ani do oblastního zpravodajství. Oni jsou tak napuchlý, že mě někdy fakt serou.“

„Jejich škoda,“ řekl jsem. „Třeba se fakticky něco semele a oni o to přijdou.“

„No jo, jenže jim je to jedno,“ řekl zklamaně.

„Uvidíme. Dokdy budete v redakci?“

„Do půl šestý.“

„Fajn, já se u vás asi tak ve čtvrt na šest zastavím,“ slíbil jsem. „Jen tak mimochodem, vy se tady znáte s každým. Přišel mi do cesty takovej vohryzek, zřejmě skin.“ Popsal jsem mu člověka, se kterým jsem jednal. „Měli jsme drobný rozpor. Nevíte, kdo by to mohl být?“

„Mayer. Karel Mayer,“ řekl. „Radši se mu vyhněte. Je to lump a proslulý rváč. A vylízanec, když není na podpoře, tak dělá přidavače u zedníků. Jinak organizuje rvačky ve městě a po okolí. Kde jste se s ním potkal?“

„Narazil jsem na něho v nějaký hospodě. Vyřvával něco v tom smyslu, že pan Karab dostal, co mu patřilo, že je podplacenej komoušema a že tu dnešní demonstraci využijou pro sebe. Připadal mi jako poněkud nevyrovnaný člověk.“

„Je to normální magor a má z těch rvaček vypatlanou hlavu,“ řekl Beránek. „Ale díky za informaci.“

„Myslíte, že se vám bude hodit?“

„Když ne mně, tak někomu jinýmu,“ odpověděl trochu záhadně.

Nechal jsem auto na parkovišti před hotelem a vydal se do vedlejších uliček, do cikánské čtvrti. Tuhle schůzku jsem si nechával na konec. Jako třešničku na dortu. Věděl jsem, za kým jdu. Ještě než jsem se do Jestřábí vydal, bylo nám jasné, že v tomhle prostředí – zvlášť když jsme předem měli povědomí o úkolu, který po nás Karab požaduje – se bez speciálních a takříkajíc privilegovaných kontaktů s romskou minoritou neobejdu. Aby bylo jasno: Rómové jsou skupina, která není tak zcela neorganizovaná. Existují jednak vazby tradiční, kde svůj vliv uplatňují oligarchové, vajdové jednotlivých rodů, existují ovšem i vazby poměrně formální, kde hlavní roli hrají různé zájmové organizace, blížící se politickým stranám. Například někdejší dost silná Romská občanská iniciativa a některé novější.

S jedním takovým člověkem jsem se v Praze sešel. Vzděláním byl právník, napohled by nikdo neřekl, že je Rom. I jméno znělo zcela česky: Kovářů jsou jen v pražských Zlatých stránkách desítky. Živil se jako advokát a zřejmě se – soudě podle rozměrů jeho kanceláře – živil velice úspěšné. Že patří mezi vnuky jednoho z takzvaných cikánských králů, jehož rod je rozestřený po celé Evropě a má nesmírný vliv, není téměř známé. On sám se tím nechlubí: nechlubí se ani svými styky ve vysokých politických a obchodních kruzích. My ovšem víme všechno, co k provozování naší živnosti potřebujeme. Tedy i tohle.

„Rád bych získal kontakt na někoho, na koho bych se mohl v případě nouze v Jestřábí vaším jménem obrátit, pane doktore,“ řekl jsem mu.

Nezeptal se, k čemu bych jeho pomoc nebo spíše zprostředkování potřeboval, ani v čem by mohla případná nouze spočívat. Advokáti nemají ve zvyku vyptávat se víc, nežli je nutné. Je to něco jako nemoc z povolání: právní zástupce obviněného musí věřit tomu, co mu jeho mandant nakuká. Vyvaruje se tak případnému nařčení z utajování skutečností a napomáhání nějakému deliktu. Kromě toho se mu lépe spí, když může sám sobě předstírat, že gauner, kterého zastupuje, je v gruntu nevinný jak lilie. A v neposlední řadě všichni známe staré heslo: kdo nic neví, nic nepoví.

JUDr. Kovář byl korpulentní postavy, měl snědší pleť – ale jen tak, že to vypadalo, jako kdyby se před týdnem vrátil z Egypta – husté vlnité vlasy ocelové šedi a nos, jakým by se klidně mohl honosit král Šalomoun: pokud by ho tohle přirovnání jakožto krále vyvoleného národa nepopudilo.

Dal mi dvě jména: Bihár Jano byl postarší muž, angažující se v romském hnutí. Je to vyučený instalatér, má za sebou pouze dva už promlčené malé flastry za drobnou majetkovou trestnou činnost a výtržnictví, spočívající v hospodské rvačce. Dá se na něj tudíž nahlížet jako na osobu zcela seriózní a v míře možností i nezávadnou.

Druhý kontakt je z opačného soudku. Lakatoš Fero, třicet pět let, vzdělání základní, bez zaměstnání, pětkrát trestaný, uznávaný vůdce agresivní části komunity. Sám sebe nazývá bojovníkem za práva Rómů. „Je to zmetek,“ řekl doktor Kovář bez obalu. „Ale vlivný a nebezpečný. Domnívám se, že mnoho nepříjemností a neshod v Jestřábí by bez něj neexistovalo.“

„Je to prostě šéf místního podsvětí,“ řekl jsem bez obalu.

Advokát chvíli přemýšlel a pak přiznal, že za jistých okolností, samozřejmě jen takhle mezi čtyřma očima, by se moje definice dala na pana Lakatoše aplikovat. „V každém případě má vliv a prsty v kdejaké lumpárně.“

Neptal jsem se ho, jestli jede i v drogách. Bylo mi jasné, že tohle by mi dr. Kovář neprozradil, ani kdyby to věděl, a že se chránil toho, něco podobného se dozvědět.

Mohl jsem samozřejmě zavolat kapitánu Šedivému, ale držím se zásady, že je jistější, když levá ruka neví, co dělá pravá.

Ostatně, byla by to naivní otázka. Pokud v Jestřábí drogová scéna existuje – a všichni tvrdí, že se tady dají narkotika koupit a také kupují jako housky v pekárně – tak by bylo neuvěřitelné, že by Lakatoš a jeho kumpáni nechtěli z tohoto koryta žrát, až se jim dělají boule za ušima.

Zastavil jsem se u první herny, která mi přišla do cesty. Úzká tmavá chodba s několika hracími automaty, za ní hospoda. U vchodu postávalo pár adolescentů: holky s vyzývavě nalíčenými rty, kluci s čepicemi kšiltem dozadu, s kalhotami na půl žerdi. Bylo jim třináct čtrnáct. Nejdřív jsem myslel, že je personál nechce pustit dovnitř, protože na dveřích bylo obligatorní oznámení, že osobám mladším osmnácti let je vstup zakázán, ale zřejmě se šli jenom nadýchat čerstvého vzduchu. Ti, co postávali kolem automatů a krmili je mincemi, nebyli o mnoho starší.

Blokovali mi vstup dovnitř, chybělo jen, aby měli na tričkách a mikinách nápis „NO PASSARAN!“. Prohlíželi si mě a v očích měli nenávist anebo v nejlepším případě lhostejnou prázdnotu.

„Pustíte mě?“ zeptal jsem se.

„Tam nikdo není, šéfe,“ zachraptěl jeden z kluků.

„Možná není, možná je.“

„Je to fízl?“ zeptala se jedna holka.

„Neznám každýho fízláckýho zmrda,“ řekl ten kluk. Všichni se zasmáli.

„Koukejte, mám tam důležitý jednání. Fero Lakatoš by možná nebyl rád, že jste mi dělali potíže.“

„Jakej Fero?“ řekl kluk.

„Fero tam není!“ vyhrkla jedna z holek. Ostatní se na ni zle podívali. Zrudla a začala usilovně žvýkat.

„Nezáleží na tom, jestli tam je nebo není. Když tam není on, bude tam někdo jiný.“ Odstrčil jsem kluka, který stál proti mně, a protáhl jsem se do chodby. Nereagoval, nejspíš si řekl, že mu nestojím za rvačku anebo že dostanu nakládačku uvnitř.

Gambleři si mě nevšimli, byli příliš zaujati otáčejícími se kolečky se symboly, které mohou znamenat štěstí, anebo dva dny o hladu. Nebo prázdnou kapsu tak dlouho, než v noci narazí na někoho, kdo bude mít napěchovanou peněženku.

V lokále byl smrad, jako když se odkope selka. Za výčepem stál mladík jen v nátělníku, svalnaté paže pokérované tak, že se nedalo poznat, jakou má jejich kůže barvu.

Mrsknul po mně pohledem a přimhouřil oči. Mezi většinou postaršími hosty v montérkách anebo vytahaných, upatlaných džínách jsem vypadal jako projekce z jiného vesmíru.

„Je obsazeno,“ řekl výčepní dřív, než jsem stačil otevřít ústa.

„Nezašel jsem posedět,“ odpověděl jsem. „Hledám Fera Lakatoše nebo pana Bihára. Jánka Bihára,“ dodal jsem pro upřesnění.

„Neznám,“ řekl přesně podle tradice hostinských v lokálech, kde se scházejí osoby, o které mívá zájem policie.

„Nejsem četník,“ řekl jsem proto.

„Mně je u řiti, co jsi zač. Neznám.“

„Tak jim cinkni a vyřiď, že mě posílá doktor Kovář z Prahy. A dej mi jednu kolu.“

Chviličku si mě pohlížel, jako by uvažoval, jestli mi má předvést trik, jak se z jednoho bílého chujíčka dělají tři malinkatí, dětem na hraní, pak vzal z chlaďáku lahvičku cocacoly, otevřel, nejdřív mě zkasíroval – v téhle hospodě jistě chvályhodný zvyk – pak mi ji podal a zašel do maličkého přístěnku. I přes hluk jsem slyšel, jak něco vykládá.

Strčil hlavu do výčepu. „Jak se menuješ?“

„Po tom ti je hovno,“ řekl jsem. „To řeknu jim. Nebo můžou nejdřív cinknout Kovářovi a zeptat se jeho. Když se bojej.“

Hlava zajela nazpátek a po minutě se výčepní vrátil.

„Máš počkat. Asi tak deset minut.“

„Počkám na ulici.“

„To bych ti neradil,“ řekl upřímně. „Mohlo by se ti něco stát. Třeba by ti spadla na hlavu římsa. Tyhle baráky sou na odstřel. Držej jen silou vůle. Normální lidi by v nich nebydleli. Kdyby nemuseli. Jenže my jsme zvyklí na všecko. I na ty krysy, co tam bydlej s náma a v noci lezou po děckách a vohryzávaj je. Jednou to tady všecko spadne anebo vyletí do povětří. To nejspíš. A ne jenom naše barabizny!“

Opíral jsem se zády a výčep, od putykáře mi v téhle chvíli nic nehrozilo, a pozoroval jsem dění. U jednoho stolu hráli karty a hádali se o drobné jako v každé jiné hospodě, kde se ještě karty hrát smějí, u druhého stolu, kde seděly dvě ženy s vlasy obarvenými nazrzavo a tři chlapíci, hlasitě zpívali. Jinde na sebe jenom pořvávali. Nevím proč, ale vím, že Rómové neumějí mluvit jinak, než jako kdyby se hádali a řvali na sebe. Možná to je mentalitou. Nebo blbě slyší.

Do lokálu vstoupil vysoký tělnatý cikán v modrém obleku, s pleší a brýlemi. Něco mě zarazilo: ve zlomku okamžiku jsem si uvědomil co. Brýle! Vlastně jsem téměř nikdy nenarazil na Róma středního věku s brýlemi. Zajímavé. Že by měli jiné zrakové dispozice nežli naše civilizací zkažená rasa?

Zastavil se přede mnou.

„Pan Bihár?“ zeptal jsem se, ačkoliv bylo jasné, že tohle Ferko Lakatoš není. Kývl, představil jsem se a podali jsme si ruce.

„Prý mé hledáte. Stano,“ kývl hlavou k výčepnímu, který nezakrytě natahoval uši, „povídal něco o nějakým doktoru Kovářovi.“

„Dá se tu někde mluvit v klidu?“

„Vedle je… říkáme tomu salonek.“

„Tak bysme tam mohli zajít.“

„Otevři nám,“ řekl Bihár výčepnímu. „Až dorazí Fero, pošli ho za náma.“

Salonek měl dva stoly a osm židlí, pod oknem plynová kamínka, špinavé záclony na okně s mřížemi, dvě zažloutlé fotografie koní a juke-box. Hrací automat tady nebyl. Zato zde byl klid a zavřené dveře.

„Tak co máte na srdci?“ zeptal se Bihár.

„Chcete vědět všechno, anebo dáváte přednost čistému svědomí?“

Zkoumavě si mě prohlédl. „Můžu cinknout Kovářovi,“ řekl váhavě. „Ale myslím, že jste si ho nevymyslel.“

„Ne. Klidně mu zavolejte. Neřekne vám víc než moje jméno a to, že dělám pro jednu reklamní agenturu.“

„Chcete snad dělat televizní… no ten, jak se tomu říká.“

„Klip.“

„Jo, klip na odbarvovač kůže? Nebo na cikánskej salát z trávy?“

„Ne. Nejsem tady kvůli reklamě. Aspoň ne v tom smyslu, jak se domníváte,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Já se nic nedomnívám. Chtěl jste s náma mluvit. Zatím jsem nic neslyšel. Jen kecy.“

„Dneska dopoledne pár vašich mládenců přepadlo inženýra Karaba.“

„Slyšel jsem, že dostal nakládačku. Ne že bych ho litoval. Ale jak jste přišel na to, že ho zmlátili naši lidi?“ zeptal se rozvážně, ale viděl jsem, jak mu na skráni naběhla žíla a rozbušila se.

„Klid,“ řekl jsem. „Já jenom opakuju, co se povídá. Co jsem slyšel. Slyšel jsem toho víc. Jednak že večer kvůli tomu bude manifestace na náměstí, jednak že předtím, v půl šestý, na vás vlítnou holý lebky. A že u toho asi bude televize a že to skinové chtějí zaonačit tak, aby to vypadalo jako nepokoje, které jste vyvolali vy.“

„Ako?“ zeptal se Bihár.

„Co – jako?“

„Ako chtějí zaonačit, že my sme vyvolali nepokoje?“

„To je jednoduché,“ řekl jsem. „Možností je několik. Například dojde k napadení hlídky městských strážníků. Nebo nějaká parta zničí pár aut, roztlučou jim okna, prořežou pneumatiky nebo někdo přepadne a začne rabovat samoobsluhu.“

Bihár na mne nevěřícně zíral. „A kdo by to měl dělat? Proč?“

„Jen tak, aby se něco dělo. A aby skinové měli důvod vyrazit proti vám.“

Rozlétly se dveře a do místnosti vrazil chlapík s kudrnatými vlasy, v kožené bundě, s obrovským břichem a tlustým zlatým řetězem na krku. Bylo znát, že už mu je hodně přes třicet a na rozdíl od Bihára to byl hoch, se kterým bych se nechtěl o samotě v noci potkat. Ne snad že bych se nedokázal ubránit. Jen se nerad peru.

„Čau, Janko báči,“ řekl. Zůstal stát a prohlížel si mě. „To je ten…,“ začal.

„Sedni si,“ řekl Bihár. „Už jsem si s pánem povídal. Něco zajímavýho říkal, jen nevím, proč to říká.“

Lakatoš se posadil bokem, jako kdyby váhal, jestli má zůstat. Nebo si nechtěl svůj bachor otlačit o hranu stolu.

„Nevieš, kdo dneska rozbil Karabovi hubu?“ zeptal se Bihár.

„Ako to mám vedieť,“ odsekl Lakatoš. „Já u toho nebyl.“

„Povídá se prej, že to byli naši kluci.“

„Kdo to povidá?“ Lakatoš se na mě zamračil. „Tenhle? Co je vlastně zač?“

„On jenom povídal, co se po městě povídá. Poslal ho jeden náš člověk z Prahy.“

„Jakej člověk?“ Lakatoš byl neodbytný.

„Doktor Kovář. Stejně ti to nic neřekne.“

„Doktor…“ Bylo vidět, že Ferko nemá příliš důvěry v akademicky vzdělané soukmenovce. Možná ani nevěřil, že nějací takoví existují. Nebo s nimi měl špatné zkušenosti. Mezi ním a romským právníkem z Prahy byla propast, kterou nedokázaly překlenout ani společné kořeny. Je pravda, že Kovářové – pokud prostý lid svého kmene nepotřebovali ke svým politickým cílům – se většinou o překlenutí ani nepokoušeli. Rómové se jim hodili takoví, jací jsou: takhle mohli poukazovat na jejich bídu a beznaděj a hřímat po celém světě o rasové perzekuci. Totéž, co bohatí Arabové dělají s Palestinci. Vždycky se najde dost organizací a žurnalistů, kteří je v tom podpoří.

„To jsi mě sem táhnul jen proto, aby mi nějakej bílej zmrd řekl, co se po tomhle zkurveným městě o nás povídá?“ Chtěl vstát, ale Bihár mu položil ruku na rameno.

„Klídek, Ferko. Pán přišel, aby nás varoval. Holý lebky na nás prej večer chystaj pogrom.“

Ferko si mě znovu zkoumavě prohlédl. Pak se zasmál. V ústech mu chyběly dva přední zuby. Nejspíš následek rvačky. Nebo nikdy nebyl u zubaře.

„Hodnej člověk, Janko báči, co? Jenom nevim, proč s tím jde za náma. Měl by jít za policajtama, nebo ne? Neměli bysme jim cinknout?“ Vytáhl mobil a zase mi předvedl díry v chrupu. „Vy ste jim o tom povídal?“

„Komu?“ udělal jsem nechápavého.

„Četníkům.“

„Ne.“

„Ale to byste měl.“

„Nech toho, Ferko,“ okřikl ho Bihár. Pak se otočil ke mně. „Víte, co mě zajímá? Odkud víte, že se na nás skini chystaj. A přestaňte nás krmit pohádkou, že se to v Jestřábí povídá. Kdyby se to povídalo, tak to už víme i bez vás.“

„Znáte kapitána Šedivého od policie?“

Oba Rómové se na sebe podívali. „Ten vám tohle řek?“ zeptal se Bihár.

„Ne, ale ten ví dost o tom, kdo zmlátil Karaba. Ty kluky najal tady přes Ferka. Že je to tak? Oba jedou ve stejným kšeftu. V drogách, takže nebyl problém…“

Ferko vyskočil a najednou v ruce držel břitvu. „Ty kurvo!“ zařval. Břitva se mi zaleskla před očima. Zůstal jsem nehybně sedět. Bihár taky vyskočil a něco na Lakatoše romsky zaječel. Chytil ho za ruku, ve které držel břitvu, a celkem bez odporu mu ji vykroutil z prstů. Buď měl takovou sílu a zkušenosti, nebo to byla z Ferkovy strany jen hra. Usoudil jsem, že to druhé bude pravdě blíže.

„Měl byste bejt opatrnější, když něco takovýho vykládáte,“ řekl Bihár, když se Ferko znovu posadil.

„Neznám způsob, jak vyložit karty na stůl opatrněji,“ odsekl jsem. „Říkám jen to, co je pravda. Pokud se Ferko domnívá, že o tom, co jsem teď řekl, nikdo neví, tak je uplnej magor a má vybrakovanej mozek. Až sklapne past a Šedivýho jeho kolegové seberou, začne zpívat. První, pro koho si pak poldové přijedou, bude Ferko. Šedivej na něj bude házet, co se dá. To snad je jasný, ne?“

„Proč by ho měli sebrat?“ zeptal se Ferko tiše.

„Protože Šedivého mají v merku už delší dobu. Sbírají proti němu jeden důkaz za druhým. Protidrogovka a lidi z boje proti organizovanýmu zločinu nemají rádi policajty, kteří pro prachy zradili a tajně pracujou pro druhou stranu. Jestli je moje informace správná, je zatčení Šedivého otázka jednoho dvou dnů.“

„Je to fízl,“ zašeptal Lakatoš.

„Prdlajs,“ řekl jsem. „Nejsem fízl. Mám jenom informace. Kvalitní informace. Znáte nějakýho Mayera?“

„Toho skina?“ zeptal se Bihár. Přikývl jsem. „Co vy s tým sviniarom máte společnýho?“

„Já nic. Ale Šedivý s ním má dobrý kontakty. To snad víte, že jim poldové dost často fandí.“

„Jo, to víme,“ řekl Lakatoš stručně. „Až moc dobře to víme.“

„Pan kapitán má želízka ve všech ohníčcích, co tady v Jestřábí hoří,“ řekl jsem zamyšleně. „Vykoumal to docela chytře. Ví totiž, že jeho zatčení je na spadnutí. Tak si přes Ferka najal tři ranaře, aby zmlátili Karaba. A pak se domluvil s Mayerem a jeho holejma lebkama, aby dnes na oplátku udělali na Rómy pogrom. A s největší pravděpodobností se stane, že tady pana Lakatoše neznámý útočník v zápalu boje anebo v sebeobraně – to podle toho, jestli ho chytnou nebo ne – usmrtí. Tím bude odstraněný velmi důležitý přímý svědek proti němu. A bude to docela nenápadné. Novináři budou psát o předvolebním boji v Jestřábí, o asociálních živlech a nikoho nenapadne, že za touhle kouřovou clonou jde o docela jiné záležitosti. Dobrý, ne?“

Bihár se otočil k Ferkovi a znovu na něj spustil proud slov, kterým jsem nerozuměl. Pak se zvedl. „Nic jsem neslyšel, nikdy jsem s váma nemluvil,“ řekl mi. „Sbohom.“

Počkal jsem, až za sebou zavře. „Je to moudrý člověk, Ferko,“ řekl jsem. „Moc moudrý. Někdy je zdravé moc nevědět. Někdy je ale dobré vědět, co se chystá. Jak jsem říkal – ty jsi svědek proti Šedivému, Šedivý je zase svědek proti tobě. Tak přemýšlej.“

Nechal jsem ho sedět a přemýšlet. Když jsem procházel úzkým, tmavým tunelem chodby s hracími automaty, měl jsem maličko mrazení v zádech. Ale opravdu jen maličko. Gambleři mi ani teď nevěnovali víc pozornosti než mouše a ta parta venku už před hospodou nestála.

Ve čtvrt na šest jsem slíbil navštívit Beránka. Redakce Jestřábího péra příhodně sídlila v ulici vedle náměstí, v kdysi moderní dvoupatrové budově z barevných panelů tvářících se jako sklo. Kromě Péra se tam nacházel i geodetický úřad, školská správa a pár místností měly pronajaté soukromé firmy, zabývající se prodejem elektroniky a dovozem a vývozem všeho možného.

Cestou k Beránkovi jsem aktivoval mobil; vypnul jsem ho před jednáním s představiteli romské komunity, abych se vyjádřil jako v televizi. Měl jsem tři zmeškané hovory. A taky jednu textovku: Ihned se mi ozvete! Stará.

Zamyslel jsem se. Ty zmeškané hovory jistě pocházely od ní – a bylo mi jasné, proč mě tak horečně shání a o čem se chce vybavovat. Nebo spíš na mě řvát.

Nemám rád, když na mne někdo řve. Tak jsem mobil zase schoval do kapsy. Jestli po mně tak touží, ozve se znovu. A já podle situace uvážím, jestli hovor přijmu.

Přešel jsem náměstí, kde byl celkem klid, ozývalo se jen bušení kladiv. Parta mládenců v červených overalech stavěla před kostelem malou tribunu: s potěšením jsem zjistil, že na to místo uvidím ze svého pokoje. Před tribunkou stála dodávka, z které vykládali ozvučovací zařízení.

Na oprýskaných hnědých dveřích v přízemí stálo JESTŘÁBÍ PÉRO redakce. Na upatlané cedulce pod tlačítkem zvonku byla výzva Zvoňte 2x!

Zazvonil jsem třikrát, čistě ze zvědavosti, jestli má počet zazvonění nějaký symbolický anebo například konspirativní význam.

Nestalo se nic. Zazvonil jsem tedy ještě jednou, hodně dlouze, pak se ozvaly kroky a dveře se otevřely.

Beránek vypadal ještě vyjeveněji než minule. Vous měl pomačkaný a plný drobečků. Zdálo se mi, že jsem zahlédl i pár nudlí, zřejmě ještě od oběda.

„Jo, já zapomněl, že jste měl přijít,“ zamumlal jako duchem nepřítomný. „Čekám na kluky z televize.“

„Kdy se mají dostavit?“ zeptal jsem se opatrně. Momentálně jsem po setkání se zástupci masmédií netoužil.

„Každou chvíli měli přijet. Teď zrovna mi volali, že tady budou tak do půl hodinky. Oni se moc nehoněj. Vědí, že bez nich nic nezačne.“

Odvedl mě do své kanceláře. Měl tam počítač, na stole připravený diktafon a digitální fotoaparát. „Dělal jsem zrovna korektury,“ ukázal na monitor počítače.

„Vy je děláte v počítači? Vy už nedostáváte stránkové obtahy?“ zeptal jsem se.

„Obtahy? Kde jste to slovo slyšel?“ zasmál se.

„Byly doby, kdy neexistovaly počítače. Všechno bylo na papíru. Chápu, že dneska je doba jiná, ale ujišťuju vás, že korektury se opravdu dělají lépe ze stránkových obtahů.“

„Vy jste novinář? No jo, vlastně!“ teatrálně se plácnul do čela. „Vy děláte taky do reklamy, myslím ta vaše Agentura.“

„Tak nějak,“ řekl jsem neochotně, protože jsem neměl chuť tohle téma rozvádět. Všechno bylo dávno. A já si na vzpomínky nepotrpím. Hlavní je přežít dnešek a ne se patlat v minulosti, která se už nikdy nevrátí. Pokud vás z ní nedohoní nějaký dávný hřích.

„Zkusil jsem si ověřit tu vaši informaci o skinech,“ řekl Beránek. „Zdá se, že to je jenom bouře ve skleničce vody. Volal jsem policajtům, jestli mají nějaký poznatky, ale vysmáli se mi,“ dodal zklamaně.

„Povídal jste, že se moje informace může hodit někomu jinému, abych vás přesně citoval.“

Zatvářil se mrzutě. „No jo, počítal jsem, že to prodám televizákům, že by jako předem natočili něco s tím Mayerem a mezi cikošema. Takhle je to ovšem na draka. Nic na prodej nemám.“

„Nevěšte hlavu,“ povzbudil jsem ho. „Co není, může být.“

„To mi bude houby platný,“ řekl. „Jestli se ta sebranka porve, teprve až tady bude televize, natočej si to beze mne. Mimochodem, co ten seznam, co jsem vám poslal? Myslím ty četníky.“

„Díky. Peníze za to dostanete. Prostudoval jsem si ho, ale zatím nevidím, že by mi byl něco platný. Necháme si ho jako rezervu pro budoucnost. Jeden nikdy neví, co se kdy může hodit.“

„No jo, no,“ Beránek se podíval na hodinky. „Ne že bych vás vyháněl, ale fakt mám děsný práce.“

„Nebudu vás zdržovat, vlastně jsem chtěl jenom vědět, co je nového. Jestli už například policajti nevědí, kdo Karaba přepadnul.“

„Vědí a nevědí,“ řekl Beránek. „Víte, jak to chodí. V průběhu vyšetřování se žádné informace tisku neposkytují. Přitom je všechno jasný: nic mu neukradli, byla to prostě jen výhrůžka.“

„Pane kolego,“ řekl jsem, „kdyby to byla výhrůžka politického charakteru, tak by byla pro Rómy silné kontraproduktivní. Taková výhrůžka je jenom voda na Karabův volební mlýn.“

„Vy myslíte…,“ zarazil se. „No jo, jenže jakej jinej důvod by tady mohl být? A že to byli cikorky, to je mimo veškerý pochybnosti. Ledaže by se namaskovali a natřeli si ksichty viksem.“ Poškrábal se na čele. „Víte, vy možná uvažujete příliš složitě. Primitivové myslí přímočaře, prvoplánově. Karab proti nám jede, dostane nakládačku a stáhne se. Oni by takhle jednali. Takže se domnívají, že podobně jednají i ostatní lidi.“

„Chytré,“ řekl jsem obdivně. „Asi máte pravdu. Já to prostředí skutečně příliš neznám. Tak fajn, běžím.“

„Uvidíme se na náměstí?“ zeptal se Beránek.

„Nevím. Spíš ne. Tyhle masové vášně mě příliš neoslovují. Asi půjdu na večeři.“

Trochu udiveně se na mne podíval a pak pokrčil rameny. Pražák, četl jsem mu v očích. Nafoukaný, přezíravý Pražák.

Mobil mi zazvonil před hotelem. Podíval jsem se na číslo: totéž, které bylo u zmeškaných hovorů a u esemesky od Staré. Nu co, beztak bych s ní mluvit musel, nemělo smysl hovor odkládat.

„Slyším,“ řekl jsem.

„Stará.“

„Copak se děje, paní doktorko?“

„Vy jste… nevím, jak vás nazvat. Darebák je slabé slovo, ale já nechci být sprostá.“

„Nerozumím vám. Stalo se něco?“ otázal jsem se.

„Odpoledne jste byl za mým manželem.“

„Ano. Chtěla jste přece, abych s ním promluvil o té dámě v Anglii. Učinil jsem to a myslím, že jsem dosáhl cíle, který sledujete.“

„Já chtěla, abyste… já…,“ skoro jsem slyšel, jak jí vzteky skřípou zuby a jak se zadýchala. „Jak jste si dovolil vykládat mu něco o mně!“

„Co?“

„Nedělejte ze sebe idiota, pane!“ zaječela. Proti mne se blížil hlouček místních občanů. Zřejmě šli na manifestaci, protože dva nesli tyče s transparenty.

„Moment,“ řekl jsem. „Vydržte u telefonu. Já teď nemůžu mluvit.“ Počkal jsem, až prošli kolem mě. „Tak, je čistý vzduch. Cože jsem měl panu manželovi vykládat?“

„Hnusný pomluvy o mně a o inženýru Karabovi.“

„Paní doktorko, oba víme, že to nejsou pomluvy. A já nic takového vašemu manželovi neříkal. Jenom jsem mu sdělil, že podle některých informací nechal dneska přepadnout a zmlátit inženýra Karaba. A to ze žárlivosti, neboť vás podezírá…“

„Nechte si ty kecy,“ vyjela na mne. „Dohodli jsme se naprosto jasně – že si s mým manželem promluvíte, ale nebudete mě do toho tahat!“

„To se ale týkalo něčeho zcela jiného,“ řekl jsem trpělivě. „Tím bylo myšleno, že neprozradím, že o jeho spádech víte a že jste mě za ním poslala.“

Chvíli mlčela. „Haló,“ řekl jsem. „Jste tam ještě?“

„Proč jste potom šel za Mirkem?“ zeptala se pak tiše.

„Za jakým Mirkem?“ podivil jsem se.

„Karabem.“

„Aha. Chtěl jsem vědět, jestli má potuchy, kdo ho přepadnul.“

„Vlastně nevím, proč se s vámi vůbec bavím. Lžete, jako když tiskne. Já nevím, co tím sledujete, ale věřte mi, že to takhle nenechám. Zachoval jste se jako lump a budete toho litovat.“

„Děkuji za varování,“ řekl jsem a přerušil hovor. Nic jsem se z něj nedozvěděl – kromě toho, co jsem mohl předpokládat od samého začátku. Tak to občas chodí. Jenže věci se musejí rozhýbat. I za cenu, že tím někoho proti sobě popudíme.

Z hotelové restaurace jsem si nechal do pokoje donést obložený talíř a láhev plzeňského, přitáhl jsem si židli k oknu, pohodlně se na ní uvelebil, krmil se a pozoroval cvrkot.

K malým hloučkům, postávajícím kolem tribuny, se přidávaly další a dav pozvolna houstl. Odhadoval jsem, že už teď, nějakou čtvrt hodinku před zahájením manifestace – nebo spíš demonstrace? – se dole sešla aspoň tisícovka lidí. Na Jestřábí docela slušný počet, a to jistě další přijdou.

Zahlédl jsem Beránka, jak pobíhá s diktafonem v ruce a loví první postřehy a názory. Pak se na náměstí objevila bílá fabia combi s nápisem TV Nova na bocích. A za maličkou chvíli po ní přijela konkurence, televize Prima.

Oba kameramani bloumali po náměstí a obhlíželi terén a scenerii. Jeden z nich si na zkoušku a nejspíš jako kulisu natočil náměstí s tribunou, pak zaměřil objektiv na kostel. Možná věřil, že se mu do půlminutového šotu podaří vpašovat nějakou symboliku, ne-li přímo mystiku. Kdybych byl Beránek, tak je pošlu do romského ghetta. Tam by měli k dispozici aspoň kolorit.

Najednou se ozval stoupající hluk, jako když se blíží vlna tsunami. Na náměstí pomalu vjela sanitka a zastavila přímo před tribunou. Saniťáci otevřeli zadní dveře a vytáhli pojízdné křeslo. Pak vlezli dovnitř, a když se opět objevili, nesli jako andělíčka Karaba. Vyložili ho a přemístili na křeslo. Popojeli s ním k tribuně, chvíli se dohadovali s pořadateli a nakonec se k nim přidali další dva dobrovolníci a po několika dřevěných schůdcích vytáhli na tribunu křeslo i s Karabem, který vypadal, jako když ho porazí lokomotiva, ale tvářil se odhodlaně. Z davu se ozvalo tleskání a povzbuzující výkřiky.

Televizní kameramani pobíhali kolem a točili jako zběsilí. Dva reportéři něco vzrušeně vykládali do mikrofonů. Beránek blýskal fleší svého foťáku a hnal se za Karabem na tribunu.

Kdyby nic jiného, tak entrée se Karabovi podařilo. Nevědět, jak se věci ve skutečnosti mají, byl bych v pokušení podezírat ho, že si své přepadení objednal sám, aby mohl předvést tohle divadlo a připsat si předvolební body. Jestlipak by mi poděkoval, kdyby se dozvěděl, že já jsem byl skromným režisérem tohoto představení? Spíš ne, lidé jsou hrozně nevděční.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Číšník si přišel pro prázdný talíř a příbory.

„Copak se to tam děje?“ zeptal jsem se ho, protože jsem byl cizák a neskrýval jsem, že mě události na náměstí zajímají.

„To je pan inženýr Karab,“ řekl číšník. Nejspíš se z restaurace také dívali.

„On je nějaký postižený?“

„Jo,“ zasmál se číšník. „Černý huby ho dneska zmasily. Jede proti nim, víte?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zaslechl jsem něco o nějakém dopoledním incidentu. Prý tady přizabili jakéhosi místního politika. To je on?“

„Jasně. Je to frajer. Kdyby mě takhle někdo zmlátil, budu ležet ve špitále a jenom hekat.“

„Zdá se, že je to oblíbený člověk,“ řekl jsem zamyšleně. „Lidé ho vítají jako nějakého mesiáše.“

„Pane,“ řekl číšník, „kdybyste tady žil, tak byste se tomu nedivil. Až bude starostou a v parlamentu, tak s tou pakáží tady zatočí.“

„Pošle je na Měsíc?“ zeptal jsem se pochybovačně.

Číšník, byl to muž středních let, zavrtěl hlavou. „Tolik raketoplánů nemaj ani Američani a Rusáci dohromady. Nevím, co s nima udělá on, já vím, co bych s nima proved já.“

„Povídejte, třeba je to recept, který by se dal použít,“ povzbudil jsem ho. „Takovéhle problémy nemáte jenom vy. Divil byste se, kolik je v naší krásné vlasti Jestřábí.“

„Já bych zavedl pracovní tábory a tam bych je všecky nahnal. A ven, mezi lidi, bych pouštěl jen ty nejlepší, co by se převychovali.“

„A ti, co by se nepřevychovali?“

„Každej musí jednou umřít,“ řekl a odešel.

Zajímavé. Ne že bych podobné názory neslyšel už dřív a v ještě drsnějších formách, ze kterých by nebožtíci Hitler, Himmler a Goebbels měli radost. Jen bych rád věděl, jestli by tohoto muže televizní reportéři pustili na obrazovku. Totiž jeho řeči. Asi ne. Svoboda projevu je sice zaručena ústavou, ale musíte si dávat bacha na to, co říkáte.

Náměstí už bylo plné. Řečník, kterého jsem neznal, zahájil shromáždění několika vhodně volenými slovy, přivítal zúčastněné, kteří svou přítomností dali najevo odhodlání bránit demokracii a pořádek ve městě – trochu jsem se zarazil, protože se mi nezdá, že by houmlesáci, Rómové a kriminální živlové představovali pro demokracii nějaké ohrožení – a předal slovo panu inženýru Karabovi, jehož stav jasně svědčí o tom, že boj za základní hodnoty se dostal do kulminačního bodu a přechází ve společenskou krizi.

Před Karaba přistrčili mikrofon a inženýr si přes reproduktory hlučně odchrchlal.

„Vážení spoluobčané, vy všichni slušní a pořádku dbalí obyvatelé našeho kdysi krásného města,“ začal. Dál se nedostal. Na konci náměstí se ozval řev, přecházející ve skandování. Z pokoje jsem tam neměl výhled, tak jsem se vyklonil skoro do půl těla a podíval se, co se děje.

V ulici vedoucí od náměstí do cikánské čtvrti stálo několik desítek Rómů s transparenty a českou vlajkou. Mávali jimi, hrozili pěstmi a železnými tyčemi, z chaotického řevu se mi podařilo rozeznat slova „demokracie“ a „svoboda“, pak něco o spravedlnosti. Na transparentech stálo Stop rasizmu.

Hrnuli se na náměstí, lidé před nimi ustupovali, davem se prodírali oba kameramani a reportéři, spolu s nimi Beránek, který nadšeně nepřetržitě fotil.

Pak se z druhé ulice vyhrnul hlouček skinů. Měli baseballové pálky a přes hlavy kukly s otvory pro oči.

Lidé začali prchat a Rómové a holé lebky teď stáli proti sobě na otevřeném, volném placu. Ukázalo se, že Rómové mají připravené stejné kukly jako jejich nepřátelé a že si je shrnuli přes obličeje, jako když rytíř vyrážející do bitevní vřavy spouští hledí.

„Klid, přátelé, nedejte se vyprovokovat,“ zařval zoufale Karab, ale nebylo jasné, kdo má onen klid zachovat a kdo se nemá nechat vyprovokovat, a kým. Zřejmě jeho souvěrci, ale ti o žádnou provokaci nestáli, šlo jim jen o to, dostat se do bezpečí.

Oba nepřátelské tábory se pustily do rvačky. Zaregistroval jsem, že mezi cikány jsou z devadesáti procent mládenci přibližně stejného věku jako skinové. Ženy, děti ani starci se boje proti rasizmu neúčastnili.

Beránek se v zápalu žurnalistické zvědavosti dostal přímo do víru děje. Kameramani byli zkušenější a opatrnější. Viděl jsem, jak Beránka srazil úder pálkou jednoho skinheada – jistě se jednalo o politováníhodný omyl – a pak do něj nějaký cikánský rváč začal, také zřejmě omylem, kopat. Naštěstí byl okamžitě sejmut jiným skinem a boj se přesunul o pár metrů dál, takže se dvěma statečným dobrovolníkům podařilo Beránka odtáhnout do bezpečí. Opřeli ho o domovní zeď. Po chvilce se probral a potřásl hlavou. Krev mu netekla, úder pálkou mířil na tělo, ale do smíchu mu jistě nebylo. Okamžitě začal kontrolovat, jestli je jeho digitální foťák v pořádku. Oba kameramani útok na něj i záchrannou akci zdokumentovali a teď se dál věnovali boji, probíhajícímu po celém náměstí.

Ozvalo se řinčení skla: jedna výloha byla zasažena a vysypala se.

Do toho zaznělo ječení sirén policejních vozů. Objevily se ze dvou stran a byly tři. K tomu jedno auto městských strážníků. Z vozů se vyhrnulo asi deset mužů, obušky v rukách. Jenže měli jen ty obyčejné, krátké, byli v uniformách, bez štítů a byli to obyčejní četníci, hlídkaři a pochůzkáři a ne speciálně vycvičení a vyzbrojení vazouni ze zásahových jednotek.

Jeden z nich měl megafon a začal volat: „Rozejděte se! Jménem zákona se rozejděte!“ V tu chvíli ale už létaly kameny a jeden zasáhl policistu do hlavy. Upustil megafon, na rozdíl od Beránka sice nešel k zemi, ale tekla mu z hlavy krev a běžel se proto schovat do auta.

Skinové i Rómové na chvíli zapomněli na vzájemné nepřátelství a společnými silami se pustili do policajtů. Kameny pršely na ně i na jejich auta, jednotlivci bušili do uniformovaných mužů, jejichž obušky byly na železné tyče i dřevěné pálky doslova krátké.

Ozvalo se několik maličkých explozí a pak se nad dlažbou rozvinuly houstnoucí proužky oranžového a nažloutlého dýmu. Dýmovnice a slzný plyn. Vítr hnal slzák a kouř k tribuně, na které ve svém vozíku seděl vyděšený a opuštěný Karab. „Lidi, sundejte mě!“ křičel do mikrofonu, ale nenašel se nikdo, kdo by mu pomohl. Oba saniťáci se zavřeli ve voze a nejspíš čekali na první oběti, které budou potřebovat jejich pomoc víc než pan inženýr.

Situace na náměstí se stala nepřehlednou. Z romské čtvrti sem proudily desítky dalších cikánů, všichni zamaskovaní, a skinové začínali být v menšině.

Přijel další policejní vůz, zahlédl jsem, že z něho vystoupil i kapitán Šedivý v černé kombinéze s nápisem POLICIE na zádech. Něco křičel do vysílačky a gesty hnal své muže do útoku. Po chvilce se i on ocitl v houfu válčících. Explodovaly další dělbuchy, dým zahalil celé náměstí a po chvíli křik utichal.

„Pomoc, vždyť se udusím,“ ozýval se z reproduktorů zoufalý Karabův hlas. Slzný plyn se dostal až na tribunu. Nezáviděl jsem mu. Slzáku jsem se při nějakých akcích nadýchal dvakrát a vím, že to není nic příjemného.

Vítr zesílil a rozehnal oblaka dýmu, naštěstí nešel mým směrem. Náměstí se znovu objevilo před mým zrakem. Bylo téměř vylidněné, kromě policistů. Po zemi se válely odhozené tyče a několik zraněných cikánů a skinů. Policisté se ale rozeběhli k tělu v černé kombinéze. Leželo nehybně, tváří k dlažbě. Klekli si k němu a obrátili je na záda.

Kombinéza byla zalitá krví a i na dálku byla vidět bledá tvář. Poznal jsem ji. Byl to kapitán Šedivý.

„Je mrtvý. Dvě bodné rány v krajině srdeční.“

Seděl jsem u Beránka v redakci. Beránek byl trochu pobledlý, a co chvíli zahekal, většinou když se pohnul. „Bolí mě celý tělo. Kdybych věděl, který svině to byly…,“ zafuněl vztekle.

„To přejde,“ utěšil jsem ho. „Šedivý je na tom hůř. Ten už se z toho nevylíže.“

„Je to malér. Myslíte, že to byla náhoda, nebo si s ním někdo záměrně vyřizoval účty?“

„To byste měl vědět spíš vy. Byl to policajt, určitě ho museli nenávidět bitkaři s vyholenýma hlavama stejně jako kriminální živlové z romský komunity,“ řekl jsem. „Víte o někom takovém?“

„Konkrétně ne. Ale obecně samozřejmě máte pravdu. Já to budu v tomhle duchu i psát, pokud se kriminálce nepodaří zjistit něco přesnějšího. Měli tam snad kameru. Vždycky mají při takových akcích nějakýho svýho kameramana,“ tázavě se na mne podíval. „Vy byste to mohl vědět líp, zahlédl jsem vás, jak koukáte z okna v hotelu. Tak jste určitě měl větší přehled o tom, co se na náměstí děje, než já, když jsem se tam motal mezi lidma. A pak už jsem byl stejně mimo,“ dodal smutně.

„Pane redaktore, nějakého poldu s kamerou jsem zahlídnul, ale mějte na paměti, že když k vraždě kapitána Šedivého došlo, bylo všude tolik kouře z dýmovnic a slzáku, že by neviděl ani Bystrozraký, natož policejní kameraman. Mimochodem, co to bylo za idiotský nápad, házet tam dělbuchy a slzný plyn? To se četníci zbláznili? To jim nedošlo, co se může v takové koncentraci lidí stát?“

„To neházeli policajti,“ řekl Beránek. „Už jsem se ptal. To házeli skinové.“

„Cikáni ne?“

„Prý ne.“

„Prý…,“ protáhl jsem.

„Ne. Já jsem se fakt informoval. U policajtů i u… no, prostě jsem se poptal.“

„Ať je to tak nebo tak, někomu se moc hodilo, že situace byla opravdu nepřehledná a že po něm nezůstala stopa. Nůž se nenašel, nebo snad ano?“

„Ne. A pochybuju, že se kdy najde. Abyste chápal, proč se vás vyptávám – potřebuju do zvláštního čísla napsat jednak reportáž, jednak úvodník, kde bych k té tragédii zaujal stanovisko.“ Podrbal se v plnovousu, vytřásl několik drobečků a zamyšleně našpulil rty. „Takže se snažím sehnat co nejvíc údajů od někoho, kdo všechno viděl – a to jste vy.“

„To vidělo víc lidí,“ řekl jsem. „Okna byla plná zvědavců, pane redaktore. Já bych to na vašem místě pojal jednoduše – Šedivý byl jediná oběť. A pachatel ho nepřipravil o život způsobem, jakým k obětem při výtržnostech dochází: například ubitím železnou tyčí, údery kameny do hlavy a podobně. Ne. Tohle byla cílená, záludná vražda. Skutečná vražda, žádné náhodné zabití. Takže bych se zeptal: Komu jeho smrt prospěla? Vy sám jste mě upozornil, že pravděpodobně měl kontakty se zdejšími kriminálními strukturami a jel v drogách. Je to tak?“

„No, nějaké náznaky tu byly. Něco jsem zaslechl. Zjistil jste snad něco konkrétního?“

„Ano. Nerad bych ale, abyste mě citoval.“

„To v žádným případě,“ zamával rukama. „Já nikdy zdroje svých informací neprozradil.“

Trochu pohrdavě jsem se na něj podíval. „Pane redaktore, kdyby vás zmáčkli a šlo vám o život anebo aspoň o svobodu, zpíval byste jak slavík. Nevymlouvejte mi to!“ okřikl jsem ho, když otvíral ústa k protestu. „Já zažil frajerů, co dělali ramena jako stodola, a když jim státní zástupce pohrozil, šli pokorně k vrbičkám. Takže vám nic konkrétního neřeknu, jen vám poradím – pokud o tu záležitost máte opravdu zájem – abyste se obrátil na komorousovce. Možná že teď, když je Šedivý po smrti, budou sdílní. A možná že i je zaujme způsob vraždy Šedivého.“

„Proč způsob?“

„Protože nůž je zbraň, kterou používají jisté… jak bych to řekl… dejme tomu příslušníci některých etnik.“

Podíval se na mne a hvízdnul. „Chcete říct cikáni.“

„Ne všichni,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jen někteří. Všichni Rómové, a mám na mysli i ty zdejší, nejsou z jednoho pytle. Ale domnívám se, že kdyby tady žil člověk, který měl s Šedivým nějaké spojení…“

„Drogy,“ skočil mi do řeči.

„To jste řekl vy. Tak budiž po vašem. Kdyby nad ním držel ochrannou ruku a teď se to provalilo a hrozilo, že Šedivého zatknou a Šedivý, aby chránil svoji kůži, vykecá, co ví, tak ten dotyčný mohl nepokojů využít, aby pro změnu on tu svoji špinavou kůži chránil.“

„Jak ale mohl vědět, že se tam Šedivý ocitne?“

„Pan kapitán Šedivý tady měl na starosti pořádkovou policii. Bylo proto víc než jisté, že když se podaří ten střet se skiny vyhrotit tak, aby se prvním četníkům vymkla situace zpod kontroly, Šedivý se objeví na place. No a pak stačilo naházet pár dýmovnic a výsledek jsme všichni viděli.“

„Tohle je nějak moc rafinovaný na nějakýho zfetovanýho pakouše,“ řekl Beránek pochybovačně.

„Ani ne. Prostě to zkusil a vyšlo to. Kdyby to nevyšlo, tak by Šedivého sejmul jinak, zřejmě v noci. Záminku by si jistě našel.“

Beránek seděl za stolem a pomalu zamyšleně vrtěl hlavou. „Je to na vodě,“ mumlal. „Je to moc na vodě. Kdybych s tímhle vylezl na světlo boží…“

„Tak se může stát, že vás tady druhý den ráno najdou s podříznutým krkem,“ řekl jsem. „Na vašem místě bych se do toho nemíchal. Ale určitě by nebylo od věci, kdybyste na tu protidrogovku zavolal.“

„Proč? Když tohle psát nemůžu…,“ zeptal se bezradně. Moc velký hrdina to nebyl. Proto dělal ušmudlaného redaktůrka místního plátku a nebyl reportérem velkého deníku nebo televize v Praze.

„Víte, policie je něco jako mnohokolejná železniční trať. Vlaky po ní jezdí tak, aby se jenom míjely a nesrazily se. Zdejší kriminálka pravděpodobně netuší a nebude při vyšetřování tušit, co by mohlo za smrtí jejich kolegy stát. Když se o jeho vraždě dozvědí v protidrogovce, okamžitě je kontaktují a pátrání se rozjede i tímhle směrem.“

Moc se mu do toho nechtělo, i když jsem mu poradil, na jaké číslo by měl volat.

„Škoda,“ pokrčil jsem rameny. „Myslel jsem, že jste aspoň trošku ambiciózní a že byste jednou rád udělal díru do světa. A vydělal si nějaký peníze. Tohle by byl skúp, za který by vám v Praze rádi zaplatili. Ale když vám vyhovuje hnít tady… já vlastně můžu být rád, protože pro nás pracujete a sem tam jste užitečný. Nevadí, my tuhle záležitost přehrajeme na někoho jiného. Počítám, že nejpozději ráno a možná už dnes v noci tady budete mít kolegy. Ale ne ty krajánky, co točili demonstraci. Objeví se tu opravdové hvězdy a vy budete ze hry.“

„Proč?“ vyjelo z něj. „Kvůli jedný rvačce? Jednomu zabitýmu policajtovi?“

„Ne. Kvůli…,“ zmlknul jsem, vstal a šel otevřít okno. Z dálky byl slyšet temný hukot, připomínající křik. Do toho zazněly tlumené exploze.

„Co se děje?“ zeptal se Beránek trochu vyděšeně.

„Mám takový pocit, že se situace vymkla panu Karabovi a hlavně policii z rukou a že začíná něco, co se v novinách nazývá masovými nepokoji. A to je sousto jak dělaný pro hedlajny v televizních novinách a pro velký titulky na první stránku.“

5.

Na náměstí, ještě neuklizeném po podvečerní bitce, jsem ucítil kouř. Někde hořelo. Možná jenom ohníček, u kterého se zahřívaly hladové cikánské děti, možná nějaké auto. Nebo obchod. Nebo aspoň popelnice a pneumatiky.

Z dálky jsem slyšel houkání sirén. A stále divočejší řev. Potom třeskly dva tři výstřely.

Vypadá to, že Jestřábí čeká horká noc. A možná i několik dnů.

Na náměstí nebyla ani noha, prázdno tu je i jindy jako ve většině malých měst, ale teď jsem cítil strach, který z prázdnoty čišel.

V hotelu měl službu recepční z předchozího dne. Podal mi klíč a v jeho očích jsem ten strach viděl také. „Vy máte před hotelem auto,“ řekl a znělo to spíš jako konstatování než otázka.

„Mám.“

„Nechcete si ho postavit radši do dvora? Může se stát cokoliv.“

„Myslíte, že se boje přenesou až sem?“ zeptal jsem se.

„Ježíši, to snad ne. Jaký boje?“ dodal rychle.

„Kdybyste si ztlumil televizi anebo vyšel před hotel, slyšel byste sirény, výstřely, řev davu a cítil byste kouř. Někde hoří.“

V tu chvíli jsme zaslechli sirénu hasičského auta. Jelo kolem hotelu směrem do romské čtvrti.

„Do prdele!“ ujelo recepčnímu. „To začíná bejt fakt hustý. Tak nepřeparkujete si?“

„Možná budu auto v noci ještě potřebovat,“ řekl jsem. „Vy máte službu celou noc, tak kdyby to bylo nutný, vezmu si od vás klíče.“

„Jen abyste ještě měl co přeparkovat,“ řekl chmurně.

Ne snad že by neměl pravdu a kvitoval jsem to jako projev slušnosti vůči hostovi. Ale nevěděl jsem, co všechno se může dít, a chtěl jsem mít vůz po ruce.

Nahoře jsem zavolal šéfovi skinů Mayerovi. Vyzvánění trvalo dlouho, už jsem se smiřoval, že spadnu do hlasové schránky a nedovolám se, nakonec se ozval.

„Tady je ten člověk, se kterým jste se odpoledne sešel u mostu.“

„Co je?“ zeptal se nerudně. Myslel jsem, že zpovzdáli uslyším bitevní vřavu, ale nic takového. Není vyloučené, že se tenhle statečný a velkohubý velitel chová jako každý druhý velitel – do boje posílá své žoldáky a sám průběh sleduje z nějakého bezpečného místa. To aby měl odstup a mohl vydávat strategická rozhodnutí. A hlavně aby neutržil žádnou ránu.

„Víte, co se na náměstí stalo?“

„Jasně. Asfalti napadli manifestaci. Měl jste pravdu. Díky za varování. Dostali přes držky.“

„Jo. A taky odkrouhli kapitána Šedivého.“

„Cože?“

„Nedělejte ze mne idiota, pane Mayer!“ zasyčel jsem. „Víte to stejně dobře jako všichni lidi tady ve městě. Někdo ho dvakrát bodnul do srdce. Nožem. Neříká vám to nic?“

„Ty svině špinavý!“

„Koho myslíte?“

„Cikoše.“

„Jakpak víte, že to byli Rómové?“ zeptal jsem se.

„Kdo jinej? My tyhle metody nepoužíváme.“

„Co mi tu blábolíte?“ přerušil jsem ho. „Vy že tyhle metody nepoužíváte? Mohl bych vám z fleku vysypat aspoň pět případů, kdy – nemyslím vy osobně, ale vaši souvěrci odjinud – nůž použili. Když neměli po ruce nic jinýho.“

„Nikdy jsme nezabili policajta! My stojíme na straně práva, rozumíte?! Kdyby měli poldové víc rozumu a kdyby jim do toho nežvanili zasraný politici, tak s nima normálně spolupracujeme a je tady všude pořádek!“ Až se vzteky zadýchal.

„Nebudu se s vámi hádat. Mimochodem, jak se díváte na drogy?“

„To byste snad mohl vědět,“ odsekl. „Kdyby bylo po našem, tak všichni feťáci a dealeři seděj v kriminále nebo visej na špagátu.“

„Hm, a víte, že přes Jestřábí funguje velká síť narkomafie?“

„Ne! Teda, něco jsem slyšel. Ale to je dneska běžný všude.“

„A slyšel jste taky, že nad ní tady držel ochrannou ruku kapitán Šedivý?“ zeptal jsem se.

„Lžete.“

„Nelžu. Já vždycky říkám jen to, co mám ověřený. A víte, s kým spolupracoval, kdo má na starosti kšeft s drogami?“

„Ne,“ řekl krátce.

„Znáte néjakýho Fera Lakatoše?“

„Tu tlustou držku?“ zeptal se.

„Ano, je trochu obézní. Tak ten v tom jel s Šedivým. A teď to prasklo. Dnes v noci měli Šedivého zatknout. Umíte počítat?“

„Proč? Myslíte, že jsem nějakej analfabet, kurva?“ zařval.

„Tak jestli umíte počítat, tak si zkuste dát dvě a dvě dohromady. Dobrou noc, vy statečný vlastenče.“

Zajímavý svět, tohle městečko. Každý všechno když ne ví, tak o tom slyšel. Nikdo s tím ale nic nedělá. Je veřejným tajemstvím, že se tady kšeftuje s drogami, že na narkomafii jsou napojeni i policajti, ale má to stejný výsledek jako v Praze, kde také každý ví, že u podchodu do metra „u koně“ se to feťáky a dealery jen hemží, policajti na to koukají, ale výsledek…?

Ostatně, ne že by mi na tom záleželo. Co mělo, to se dalo do pohybu. Teď stačí jen čekat, jak se věci vyvinou. Karabova zakázka se zdá být splněna: lepší zahájení volební kampaně si nemůže přát. Chtěl předvést, co asociální a kriminální živly v Jestřábí dovedou, jaké nebezpečí pro město znamenají – každý, kdo má oči k vidění a uši k slyšení, už teď ví, koho má volit, aby se do ulic opět vrátil pořádek. Další manifestace nemusí pořádat. Nanejvýš poslední, těsně před volbami.

Se zakázkou hradního pána Starého je to složitější. Pořád ještě nevím, co si vlastně přeje. A jestli se opravdu nejedná jen o rozmar výstředního miliardáře, o poraněnou pýchu. Jistě, musí ho pekelně štvát, že jemu, muži vládnoucímu nezměrným bohatstvím, úspěšnému podnikateli v měřítku přinejmenším evropském, oprašuje manželku nýmand z malého městečka, příštipkář, kterého před krachem jeho firmičky zachránily jen peníze jeho ženy. Pokud ovšem tuhle poslední skutečnost vůbec tuší.

Chce to klid a čas. Zavolal jsem do Prahy a informoval šéfa o posledním dění ve městě.

„To ses nemohl ozvat dřív?“ řekl naštvaně.

„Ne, protože nikdo netušil, jaký obrat to vezme. A myslím, že teď je právě ta vhodná chvíle prodat to. O vraždě už minimálně televize vědí.“

„Vysílala to i Četka,“ řekl. „Ale zatím to novináři a nejspíš i policajti nahlížejí jen jako nešťastnou náhodu. Ve zprávě neuvedli, že toho četníka někdo propíchnul kudlou. Jen že se stal obětí nepokojů.“

„Můžeme to střelit Nově. Dej jim podrobnosti. A pošli je za Beránkem, ať v tom nefiguruju. Beránek je předposranej, ale když mu zaplatí a neponese na trh vlastní kůži, tak jim prodá všechno, co ví. Bez něj se tu neobejdou.“

„Zavoláš mu, nebo se s ním mám spojit já?“

„Lepší bude, když s ním promluvíš a když mu potom z Novy cinknou oni sami. Udělá mu to dobře.“

„A co dál?“ zeptal se šéf.

„Půjdu se vyspat. Nechat si rozbít hubu nebo přijít dokonce o kejhák v ulicích se mi nechce. Ostatně tohle nejsou věci, které bych mohl nějak ovlivnit. Už to jede samo.“

„Dobře. Kdyby se opravdu něco dělo, zavolej. Do půlnoci, jako vždycky.“

„Počkej,“ skočil jsem mu do řeči. „Před chvilkou jsem uvažoval, co po nás vlastně chce ten Starý. Dostat Karaba ze hry, to je dost směšný důvod. Chápu, že z něj mluví uražená chlapská ješitnost a že má dost peněz, ale na rozbití huby chlápkovi, který mu šuká ženu, si mohl přes prostředníka najmout nějakýho buchara a ne nás. To je jako jít na mouchu balistickou raketou.“

„Přeháníš,“ řekl šéf spokojeně, protože jako každý šéf je přístupný lichocení, „ale v gruntu máš pravdu. Bude v tom něco jiného. Už na tom pracujeme, neboj se. Ani já nemám hlavu jen proto, abych měl na čem nosit klobouk. Tak hezký sny.“

Pustil jsem si v rádiu večerní zprávy. Izrael, Irák, zemětřesení v Asii, slovní souboje mezi našimi politiky. Nic zajímavého, nic nového. Zpráva, na kterou jsem čekal, se ozvala až na konec, před sportovními výsledky a předpovědí počasí. „V Jestřábí v severozápadních Čechách došlo dnes večer k potyčkám mezi místními Rómy a bojůvkami příslušníků hnutí skinheads, při kterých zahynul příslušník Policie České republiky. Okolnosti jeho smrti se vyšetřují a policie zatím nedala k dispozici žádné podrobnější informace.“

Šmytec. Zahynul, podrobnosti nejsou k dispozici. Moc bych se divil, kdyby ony podrobnosti Beránek hned zatepla nezavolal do ČTK i do rozhlasu – ale také bych se divil, kdyby zvláště Četka ty podrobnosti bez souhlasu policie pustila do oběhu. Tiskové agentury jsou závislé na včasných a přesných informacích a nechtějí si to se svými zdroji rozházet. Česká tisková kancelář není žádný bulvár. Musí počkat, až dostane oficiální zprávu. A poldové si dají načas: jednak opravdu nevědí, jestli jejich kolegu sejmul skin anebo cikán, jednak nebudou mít chuť kálet do vlastního hnízda, až zjistí, že motivem vraždy nebyly nějaké rasové či politické pohnutky, ale zcela kriminální záležitosti.

Sundal jsem si sako a natáhl se na postel. Na spaní bylo ještě brzy, i když jsem zvyklý usnout takříkajíc na povel v kteroukoliv denní i noční hodinu, pokud okolnosti vyžadují, abych si odpočinul a nabral síly. Asi zvyk z vojny. Nebo z doby, kdy jsem dělal soukromého detektiva.

Kromě spaní na povel taky dokážu čekat. Trpělivě čekat. Kdo čeká, ten se obyčejné dočká.

Já jsem se dočkal v půl desáté. Zabzučel telefon, ne můj mobilní, ale hotelový.

„Tady je recepce, pane.“

„Copak se děje?“ zeptal jsem se.

„Máte návštěvu.“

„Nepovídejte?“ podivil jsem se. „Takhle pozdě? Kdopak to je? A co mi chce?“

„To já… jsou to dva pánové. Pošlu je za vámi nahoru.“

„Nemám náladu na návštěvy. Jestli se mnou chtějí mluvit, ať přijdou zítra ráno. Po snídani! Vyřiďte jim to. Před snídaní jsem nepříjemný a s nikým se nebavím.“

„Obávám se, že si to nedají rozmluvit,“ řekl recepční. „Už jsou ve výtahu.“

Oblékl jsem si sako a zkontroloval, jestli mám pistoli odjištěnou.

Kroky na chodbě jsem neslyšel, mají tam natažený koberec. Klepání jsem už zaslechl.

„Kdo je?“ zeptal jsem se.

„Policie,“ ozvalo se tiše.

„Okamžik.“ Postavil jsem se za dveře, které měly zvenčí jen kouli na uchycení, otvíralo se jako ve všech hotelích klíčem, připravil jsem si zbraň a druhou rukou jsem zmáčkl kliku. Dveře se pomaličku pootevřely.

„Tak račte,“ řekl jsem.

„Neblbněte,“ řekl hluboký mužský hlas.

„Já neblbnu, já jsem jenom opatrný,“ odpověděl jsem zpoza dveří. „Natáhněte ruku s plackou.“

Za dveřmi se ukázala ruka držící policejní odznak. „V pořádku,“ řekl jsem. „Můžete dovnitř.“

Byli skutečně dva. Takže se jednalo o úřední záležitost. Když si s vámi chce policajt pohovořit o věcech soukromější povahy – například nebožtík Šedivý se mnou – odbývá se to tváří v tvář, ve dvou. Protože ve dvou rada, ve třech zrada.

Tihle dva vypadali jako všechno možné, jen ne četníci. Jeden ke čtyřicítce, vyššího vzrůstu, ramenatý. Dlouhé, trochu narezlé vlasy. Ale jen trošku, kdyby vypadal jako liška, musel by si je barvit, aby ho už na dálku nezmerčil i poloslepý drban. Druhému bylo přes padesát, byl obtloustlý, měl bradku a brejličky se zlatou obroučkou. Vypadal jako profesor.

„Vítejte, pánové. Copak vás přivádí?“ řekl jsem a uložil pistoli do pouzdra.

„Doufám, že na to železo máte povolení,“ řekl ten starší.

„Chcete ho vidět?“

Zavrtěl hlavou. „Můžeme se posadit?“ V pokoji byla jen dvě křesílka, zabrali si je pro sebe, já si sedl na postel.

„Tak spusťte, já nerad ponocuju,“ pobídl jsem je.

„Víte, co se dnes stalo?“ zeptal se zrzek.

„Dneska se stalo věcí, pánové. A ještě se děje. Když se kouknete na ranní zprávy v televizi, hlavně na Nově, nebudete stačit zírat.“

„Myslíte ty rvačky?“ povídá profesůrek.

„Taky. Tohle město je jak přetopený kotel. Chtělo by to občas pootevřít ventil, a to se právě děje,“ pokýval jsem hlavou. „I když si nejsem jistý, jestli to bude stačit a nakonec nedojde k pořádnýmu výbuchu.“

„Kotle nás nezajímají. Kvečeru vám tady pod oknem zavraždili jednoho policistu,“ řekl zrzek.

„Pokud se domníváte, že jsem ho na dálku zapíchnul já, tak jste na špatné adrese,“ řekl jsem. Odkudpak asi tihle dva jsou? Šli za mnou najisto, asi vědí, co jsem zač. V tom případě jsou těžko z místní kriminálky. Ledaže by mě Beránek položil. Pochybuju. Tím by se zbavil zdroje občasného příjmu, protože za takovou neloajalitu bychom ho nakopali do té části těla, na které vysedává.

Takže budou spíš z Prahy.

„Ani nás nenapadlo podezírat vás z něčeho podobného,“ řekl profesor. „Je nám jasné, že by to bylo technicky neproveditelné, a zrovna tak nám je jasné, že nejste takový dobrodruh, abyste lezl mezi tu zdivočelou pakáž, co se tam prala. Mimochodem, jak víte, že toho policistu zapíchli?“

„Jmenoval se Šedivý, kapitán Šedivý. A že byl zabit dvěma ranami do krajiny srdeční, tady už touhle dobou ví každý zdejší dítě.“

„Nevědí ty děti taky, kdo mu to udělal?“ zeptal se pro změnu zrzek. Trošku mě rozčilovalo, jak se v otázkách střídali. Je to stará finta, stejně jako hra na jednoho zlého a druhého hodného policajta. Ale ta se dnes zkouší jen na málo otrlé a zkušené zločince, protože ji z filmů a z televize zná každý lump-začátečník.

„Co kdybychom vyložili karty na stůl,“ řekl jsem. „Odkud jste? Místní nebo…“

„Nejsme místní,“ řekli unisono.

„Z Prahy?“

„Jo.“

Chvíli jsem mlčel a čekal, kdo promluví první.

„Vy jste od nás včera něco chtěli. Nějakou informaci o Šedivém,“ řekl potom zrzek. A já byl doma.

„Vy jste z protidrogovky,“ řekl jsem.

„Jo,“ přikývl profesůrek. „Tobě říkají Bebe, viď?“

Teď jsem zase kývl já.

„Mně Prófa.“ Inu ano. Jinou přezdívku mít nemohl. „A tohle je King. Blbý, co? Jenže ono to vzniklo tak, že jeden frajer na nás vytáh stříkačku a hulákal, že je king a že nás sejme. A tady,“ ukázal na svého parťáka, „tady mladej mu dal holejma rukama takovou nakládačku, že ho ve špitále dávali dohromady dva tejdny. On je mezinárodní přeborník v bojových sportech, víš? A když toho drbana lámal na kousky, tak řval – já ti ukážu, kdo je tady king! Tak mu to zůstalo.“

„Takže společenským pravidlům jsme učinili zadost,“ řekl jsem. „Můžeme přejít k věci.“

„Představ si, že si přijedeme pro jednoho policajtskýho šmejda, který jel v kšeftech s drogami, a najdeme ho v chlaďáku na patolce. To by nasralo i pánaboha, ne?“ řekl Prófa.

„Proč ses o Šedivého zajímal?“ dodal King.

„Já se nezajímal jen o něj. Tohle město je prolezlý zločinem a korupcí jak rakovinou. Mám seznam poldů, který berou úplatky plnejma hrstma a…“

„Nás ostatní nezajímají,“ přerušil mě Prófa. „To ať si vyřeší inspekce. Nás zajímá, proč tě zajímal Šedivý a proč ses s ním včera v noci sešel v tom pajzlu.“

„A hele,“ řekl jsem, „ani nevím, že jsem byl pod dohledem.“

„Ty ne. Pod dohledem byl Šedivej. Měl napíchnutej telefon. Kromě jiného. Nezdá se ti, žes byl trošku ukecanej?“

„Já?“ podivil jsem se.

„Ty,“ řekl King. „Ne že bysme ti to moc vyčítali. Potřeboval jsi ho zmáčknout, tak jsi na něj vytáh nás, abys ho postrašil. Aby změknul a aby ti zobal z ruky. Je to tak?“

„Je.“ Pamatujte, nikdy se nemá zapírat nos mezi očima.

„O co ti šlo?“

„Já vám to povím a vy mě zavřete,“ zasmál jsem se.

„My na tebe kašlem. My chceme jenom zjistit, proč a kdo Šedivého sejmul a co jsi s ním měl před jeho smrtí společnýho ty. Respektive vaše Agentura, protože ty nejsi soukromník a je nám jasný, že nejedeš po vlastní lajně.“

Tak jsem jim to řekl. Nic jsem neriskoval: jediný, kdo by mohl v případu přepadení inženýra Karaba svědčit proti mně, byl kapitán Šedivý. A ten už nepromluví.

„Takže pokud tomu dobře rozumím, tak ten bordel, co tu dneska propuk, je tvoje dílo,“ podíval se na mne Prófa. „Je to tak?“

„To bys mi připisoval příliš velký význam a moc,“ řekl jsem skromně. „Tady je fakticky děsivě napjatá situace. Karab to ví, a tak potřeboval nějakou rozbušku. Já byl ta rozbuška.“

„To je sice zajímavý, ale pro nás k ničemu,“ řekl King. „Na tyhle věci my zaplaťpánbůh kašleme, do politiky se nepleteme. Nás zajímají jiný drbani. A taky nás štve, když nás někdo předejde. Ten, kdo zabil Šedivého, nejednal z nějakých mravních pohnutek. Já jsem přesvědčený, že to byl nějaký jeho společník, který se ho potřeboval zbavit. Je to tak, Bebe?“

„Ano.“

„Kdo to byl?“

„Myslel jsem, že máte zdejší drogové podsvětí zmapované líp než já. Jediný, o kom vím, že s Šedivým v tomhle směru spolupracoval, je nějaký Ferko Lakatoš.“

Podívali se po sobě. „Na člověka, který tady šmejdí jeden nebo dva dny, nejsi špatně informovaný,“ řekl Prófa.

„Tohle taky tady ví každý batole,“ řekl jsem skromně.

„A Lakatoš věděl, když už tady ví každej všecko, že klec je na spadnutí a že si pro Šedivého přijedem?“ zeptal se King tiše a podíval se mi do očí.

Neuhnul jsem pohledem. „Není to vyloučený,“ odpověděl jsem stejně tiše.

Chvíli jsme mlčeli. „Zasloužil bys nakopat do zadku a zavřít, až bys zčernal,“ řekl pak Prófa. „Ale vymyslel sis to dobře a…“ Mávl rukou. „Je ti snad jasný, že jsi vlastně Šedivého zavraždil. I když cizíma rukama.“

„Je tak velká škoda, že už přestal dejchat?“ zeptal jsem se.

King chvilku vypadal, že mi předvede něco ze svých znalostí bojových sportů, ale Prófa mu položil ruku na rameno, aby se uklidnil.

„To nemá cenu,“ řekl mu. Pak se otočil ke mně. „Podívej se, Bebe, my jsme policajti a policajti nemají rádi, když někdo obchází zákony a chce vykonávat spravedlnost podle svého. Šedivý patřil do kriminálu. Byl to šmejd ještě větší, než tušíš. Ale ten, kdo ho zavraždil, není lepší. Kde toho Lakatoše najdeme?“

„Zešíleli jste?“ potřásl jsem hlavou. „Copak neslyšíte, co se tam děje? Vy si myslíte, že si zajdete do cikánský čtvrti a seberete Lakatoše jako nějakýho sjetýho feťáčka na Václaváku? Rozsekají vás na kousky a dají sežrat potkanům. Kromě toho fakticky nevím, kde ten hajzl bydlí.“

„Ale znáš ho,“ řekl Prófa.

„Viděl jsem ho jednou v životě.“

„Byl na náměstí, když se to stalo?“ zeptal se King.

„Pánové, ti dárečkové, co se tam řezali, měli na hlavách kukly. Skini i Rómové. Kdo byl kdo…,“ rozhodil jsem rukama.

„Máš na něj telefon?“ zeptal se Prófa.

Udiveně jsem se na něj podíval. „Chcete říct, že jste měli napíchnutého Šedivého a já nevím koho ještě a nevíte o Lakatošovi, který byl přes všechny ty svinstva kápo? Že nemáte žádný jeho číslo?“

Prófa ze sebe vydal něco, co vypadalo jako povzdech. „Máš to trochu popletený, kamaráde. Kápo byl Šedivý, tenhle parchant jenom přicmrdoval. Dělal práci v terénu. Je to sice práskanej drban, ale intelektuálně moc na výši není. Je znát, že má jen sedm tříd pomocný školy, víš? Takže jeho telefon nemáš?“

„Ne,“ řekl jsem. „Je pravda, že jsem se s ním sešel, ale přes prostředníka. Nevím, co s ním máte v úmyslu, ale radši bych do toho žádného prostředníka netahal.“

„Správně. Ten prostředník budeš ty,“ řekl King.

„Nemám jeho telefonní číslo.“

„To my zase jo,“ King mi podal papírek s číslem. „Cinkneš mu.“

„Ten telefon je odposlouchávaný, že ano?“ Neodpověděli. „Takže vaši lidi budou mít zaznamenaný, že jsem mu volal,“ pokračoval jsem tedy. „A že jsem ho například pozval na schůzku.“

„Jsi chytrej, pálí ti to,“ pochválil mě Prófa.

„A co když se Ferkovi na té schůzce něco přihodí?“ zamyslel jsem se. „Třeba se náhodou napíchne na svoji kudlu nebo si omylem podřízne krk vlastní břitvou. On totiž pracuje i s břitvou. Ukázal mi ji. Je pěkně ostrá.“

„Stát se může všechno. Jednou tu jsme a frnk! Už tu nejsme,“ řekl Prófa filozoficky. „Takový je život.“

„Nerad bych, aby někdo ten záznam později vytáhnul a použil ho proti mně. Zvlášť kdyby se Ferkovi na té schůzce opravdu něco stalo.“

„Byl bych rád, kdyby ti došlo, že nejsme nájemní zabijáci,“ podíval se na mne Prófa. „Jsme policajti a ne kati. My chceme Ferka živého. Protože šibenice byly zrušený, tak by nás uspokojilo i jen to, že by mu soud spočítal všechno, co má na svědomí, včetně vraždy policajta ve službě, a přestal by aspoň na dvacet let otravovat okolí.“

„Nejsi moc náročný optimista?“ zeptal jsem se. Oba se na mne zamračili.

„Čas běží. Zavoláš mu?“

„Ale jo.“ Natáhl jsem se pro svůj mobil a zadal číslo. „Co mu mám říct?“ zeptal jsem se.

„Že se s ním chceš sejít. Že pro něj máš důležitou zprávu, která se nedá vykládat do telefonu.“

„Dobře,“ přikývl jsem. „V kolik hodin a kde?“

„No,“ protáhl King. „To je trošku problém. Nejlepší by bylo…“

„Vzpamatuj se,“ řekl jsem. „Jestli má Lakatoš v tý svý hlavě aspoň špetku rozumu, tak si místo schůzky určí sám. Předpokládám, že to bude jedna hospoda v jejich čtvrti. Je tam zadní místnost, říkají tomu salonek. Dovnitř se musí přes chodbu, kde jsou hrací automaty a plno jeho soukmenovců, pak přes lokál, který je taky plný jeho soukmenovců a pak teprve přijde ten salonek, který má na oknech bytelný mříže. Skrz ně se na něj můžete kouknout, ale to je tak asi všechno. Proč si nepočkáte na ranní kuropění a neseberete ho, až si půjde pro rohlíky ke snídani?“

„Dělá si z nás šoufky,“ oznámil Prófa Kingovi. „Bojím se, že právem. Tohle asi není dobrej nápad.“

„Máš lepší?“ zeptal se mě King.

„Možná… možná že mám.“

Vše bylo, jak jsem předpokládal. Stejně jako Mayer, dirigující své úderníky z bezpečného povzdálí, i kápo romských výtržníků a rváčů byl dalek toho, dát se do boje. Bitky na náměstí – pokud je pravdou to, co jsem se domníval – se zúčastnil jen proto, že doufal v příležitost, která se mu nakonec naskytla.

Teď jsem v telefonu v podkresu slyšel charakteristický hluk hospody. Blbci na ulicích se mlátili hlava nehlava v pevné víře, že bojují za dobrou věc. Za ideály. Páni se veselili u plných číší. Nebo půllitrů.

„Potřebuju si s tebou něco vyříkat. Pamatuješ se snad na mě. Odpoledne jsme se sešli s Bihárem a…“

„Jo. Co chceš, šéfíku?“

„Jak povídám. Sejít se. A rychle. Už moc času nemáš.“

Chraptivě se zasmál. „Jakýho času? Seš vožralej?“

„Ne,“ řekl jsem. „Já skoro nepiju. A ty, pokud budeš dělat machra, možná taky už dlouho pít nebudeš. Mrtví nepotřebujou ani vodu. O pivu nemluvě.“

„Co žvaníš?“ King s Prófou se po sobě podívali. V očích jsem jim četl nespokojenost. Předtím jsme se dohodli – přesněji řečeno mě v tomto duchu instruovali – že se Lakatoše pokusím vylákat na schůzku pod záminkou jakéhosi tajemství, které mi dnes vpodvečer, před manifestací, Šedivý svěřil a které se mělo týkat spojení na výrobce pervitinu z Ústí nad Labem a velmi perspektivního vietnamského gangu.

Trochu jsem nad tím vrtěl hlavou, protože mi to připadlo přitažené za vlasy, a než se mi Ferko ozval, došel jsem k rozhodnutí, že budu jednat podle vlastní hlavy.

„Jo, jseš v tom až po krk. Jdou po tobě, kámo,“ řekl jsem a snažil se, aby mi v hlase znělo uspokojení. Přímo slast. „Udělals chybu.“

„Kurva, nevím, co blekotáš,“ zachraptěl Ferko a pro změnu se zase on pokoušel nasadit sebevědomý tón. Moc mu to na rozdíl ode mne nešlo. Když někdo má na svědomí lumpárny, které by v civilizované zemi stačily kromě šibenice i na desetinásobný trest doživotí, může dělat vlny, ale musí být lepší herec.

„Jde o docela jednoduchou záležitost. Šedivý byl ve spojení s lidmi, kteří mají velký plány, dlouhý peníze a moc. Oni věděli, v čem jede, ale nevadilo jim to, protože Šedivý, kamaráde, byl policejní agent. Byl nasazený na tebe a tvoje komplice. Ale taky byl muž, který patřil do Karabova týmu. A za Karabem stojí ti mocní lidé. Přesněji řečeno jeden. Vlastní takový hezký, na můj vkus sice poněkud středověký, ale rozhodně impozantní objekt pár kilometrů za Jestřábím. Když se dnes večer dozvěděl, že jsi sejmul Šedivého, rozčílil se. A protože má díky penězům svoje informátory všude, našel cestičku i k lidem od vás. Jeden Jidáš, co u toho byl, tě položil. Za padesát tisíc na ruku.“

„Do piči!“ zařval Lakatoš a potom jako by ztratil hlas. „Nikdo mně nikdy nic nedokáže, rozumíš?“ zachraptěl. Sotva jsem ho slyšel.

„Idiote,“ řekl jsem laskavě, „ten pán taky nemá v úmyslu tahat tě před nějaký soudy. Dalších sto litrů dostane ten, kdo tě sejme do zítřka. Sedmdesát ten, kdo to stihne o den později. Nevím, jaký má ta pakáž, se kterou kamarádíš, vztah k penězům, ale třicet litrů je pro lidi, který žijou z ruky do huby a ani nestačej shánět drobný na džojnty a hrací automaty, docela slušnej vejvar.“

„Pro tebe taky, ne?“ řekl po krátké odmlce Lakatoš.

„Ne. My, kamaráde, máme zcela jiné zájmy. Ty jsi mřenka, to je taková malá rybička, pokud bys složitějším českým výrazům nerozuměl, v našem velikém rybníku. Ale i mřenka je někdy užitečná. Chceš být užitečný, anebo mrtvý?“ zeptal jsem se.

„Děláš si prdel,“ zamumlal Fero.

„Nedělám. To, co jsi právě slyšel, byla jediná a definitivně poslední nabídka, kterou jsi dostal. Tak co, bereš?“

„Dobře. Za hodinu… ne, kolik je teďka?“

Podíval jsem se na hodinky. „Deset.“

„V půl dvanáctý. Víš, kde je Paseka?“

„Jaká? V kterým lese?“ zeptal jsem se zmateně. „Není to trošku ulítlý, lízt v noci někam do lesa? Je tam tma jak v…“

„Piču,“ přerušil mě Ferko. „Paseka je hospoda. Na konci starýho sídliště. Je tam klídek. Fízlové tam nevočumujou. Skoro nikdo tam nechodí.“

„Jestli tam nikdo nechodí, tak hospodskej už touhle dobou stáhnul roletu, aby ušetřil za elektriku,“ řekl jsem. King s Prófou mě napjatě pozorovali, a když uslyšeli, že schůzka má být v hostinci, Prófa horlivě kýval, že je pro, zatímco King se teatrálně chytil za hlavu, že všechno je špatně.

„Neměj péči, šéfíku. Bude votevříno. Tak v půl dvanáctý. A radím ti, koukej se dovalit sám. Zapiš si to za ty…“

„Za uši,“ řekl jsem a přerušil spojení.

„Paseka,“ protáhl Prófa. „Kde to je?“

„Nevím,“ řekl jsem. „A ani mě to nezajímá. Tohle je vaše parketa. Koukejte si to zjistit a koukejte sebou švihnout. Jak to províst, snad víte. Ferko je váš. A teď buďte tak hodný a vypadněte. Rád bych se konečně dostal do peří. Dobrou noc.“

King měl nějaký námitky a taky chtěl pořád něco dalšího vědět, ale Prófa si spočítal, že mám pravdu. Jestli chtějí přichystat past, kterou by Lakatoš neprohlédl a do které by jim s úsměvem idiota nakráčel, měli co dělat.

Zavřel jsem za nimi a zavolal Mayera.

„V půl dvanáctý bude Lakatoš v nějaký Pasece. Víš, kde to je?“

„Jo. Bude sám?“

„Pochybuju. Má tam schůzku a předpokládám, že je sice debil, ale mazaný debil, takže tam včas pošle pár svých rváčů, aby mu kryli záda. No nic, víš všechno, co vím já, a co s touhle informací uděláš, to mě nezajímá. Sbohem a šáteček.“

Dostal jsem nezměrnou chuť vysprchovat se, ale koupelna musela ještě chvíli počkat. Zavolal jsem Beránka; stále seděl ve své redakci, ze které si televizáci udělali štáb.

„Vypadá to, že ve městě je dost rušno,“ řekl jsem a jako na zavolanou se pod mými okny přehnal policejní vůz se zapnutou sirénou a udělal mým slovům hezkou zvukovou kulisu.

„Je to maso,“ řekl Beránek spokojeně. „Už je sedm raněnejch, tři vyrabovaný obchody a hoří jeden barák. Teda hořel. K tomu pár auťáků.“

„Mrtvola žádná?“ zeptal jsem se.

„Nesejčkujte!“ vykřikl Beránek. „Nestačil vám pan kapitán?“

„Pan kapitán nebyl oběť nepokojů. Pan kapitán byl obětí regulérního vraha. Dejte mi produkčního.“

„Koho?“ zeptal se zmateně.

„Produkčního z televize. Je tam Nova, ne?“ zasyčel jsem. Nechápavé idioty s dlouhým vedením mám nejradši.

Mumlání, pak se ozval sebevědomý hlas. „Rychta.“

„Máte tady vrtulník? zeptal jsem se.

„Vrtulník?! To teda nemáme. Na co ho potřebujete?“

„Já na nic,“ řekl jsem. „Ale vám by se hodil. Víte co, zaskočte za mnou. Beránek vám řekne, kde bydlím. Je to pár kroků. Počkám na vás dole u recepce. Možná budou mít ještě otevřenou restauraci nebo snack. Pro jistotu s sebou vemte placatku. Nejradši mám vizoura.“

Rychta dorazil za deset minut. Měl vousy a lenonky jako Beránek, ale byl malý pivo s bříškem. Přivedl s sebou kolegu reportéra jménem Linda. Mladíkovi bylo asi pětadvacet a už jsem ho na obrazovce párkrát viděl. Specializoval se na senzační kriminální záležitosti. Byl uřvaný, familiérní a vlezlý. Za kamaráda bych si ho nevybral, ale ne že by na tom záleželo.

Ve snacku měli otevřeno do jedenácti. Kromě barmanky tam seděli dva hosté, muži středního věku. Byli už pěkně zpití, a protože jsme se usadili v koutku, pod lampičkou, která nesvítila, nestačili Lindu poznat a neobtěžovali nás. Barmanka ho poznala, ale měla za sebou celodenní šichtu a tak se na něj jen unaveně usmála.

„Tak co máte na srdci, pane,“ zeptal se Linda, když jsme dostali panáka whisky, třetinovou lahvičku plzeňského a kávu s minerálkou. Já měl panáka, produkční pivo.

„Beránek vám snad řekl všechno, co je zapotřebí vědět. Já k tomu mám něco, o čem pan redaktor neví. To, co vám prozradím, vědí kromě mne jen aktéři té záležitosti. A ti jsou pouze dva.“

„Chlape, vy jste měl psát romány,“ zasmál se Linda. „Nebo jít k novinám. Z vás by byl reportér jedna báseň.“

„Byl jsem jím a moc mě to nebavilo,“ řekl jsem stručně. „Můžu pokračovat?“

„Jasný,“ kývl produkční.

„Vpodvečer tady zavraždili policejního důstojníka,“ začal jsem a Linda mi skočil do řeči.

„Kapitána Šedivého. Jsou náznaky, že se podílel anebo alespoň kryl obchod s narkotiky.“

„Neradím vám, abyste s tím zatím lezl na obrazovku. Ještě nikdo nic takového oficiálně neprozradil.“

„Máme svoje kontakty u Goga,“ zívl reportér. „Je to celkem jasný. Sejmul ho jeho komplic.“

„Kdo to je?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Vy to víte?“ vyjel reportér a najednou přestal být familiérní. Probudil se v něm lovec, který ucítil pach zvěře.

„Já nic nevím a nic nemůžu dokázat. Jenom vím, že se v půl dvanácté u hospody, která se jmenuje Paseka – Beránek vám určitě popíše, kde se ten pajzl nachází – má sejít zdejší vládce romského podsvětí Ferko Lakatoš se svým kumpánem. No – kumpánem… Ten druhý účastník jednání na nejvyšší úrovni se jmenuje Mayer, Karel Mayer, a je to pro změnu šéf zdejších skinheadů a hnutí Blood and honour.“

„Ale to je přece nesmysl!“ vykřikl produkční.

Reportérovi to myslelo rychleji. „Chcete říct, že tihle dva pánové tajně spolupracují?“

„Proč ne? Myslíte, že to, co se tu dneska stalo, včetně dopoledního přepadení místního politického předáka, který svoji volební kampaň staví na boji proti asociálům a Rómům, nemá svůj jasný smysl a cíl? Lakatošovi se to hodí, protože dým ze spálenišť zakryje jeho kšefty a odvede pozornost od drog a skini si zase přihřejí svoji polívčičku, kterou vaří pro pana Karaba a jeho Občanskou iniciativu. Jistě to nedělají z lásky ke Karabovi. Jistě za to něco dostanou. Já nevím co a ani mě to nezajímá. Ale tihle dva vejlupkové teď právě potřebují, aby se Jestřábí obrátilo vzhůru nohama. Tak se jdou domluvit na dalším postupu.“

„Stihneme tam dát nějaký odposlechy?“ obrátil se Linda na produkčního.

„Ne… Možná… Jenže nevíme, kam je umístit.“ Pak se na mne podíval. „Co jste to blábolil o vrtulníku? Na co chcete vrtulník? Myslíte, že když se nad ně zavěsíme v helikoptéře, tak je můžeme odposlouchávat?“

Linda se rozesmál. „Máte sice fantazii, pane kolego, ale tohle jste přepísknul.“

Pomalu jsem zavrtěl hlavou. Od stolku, kde seděli ti dva opilci, se ozval řev a pád překocené židle. Na podlaze se roztříštily sklenky. Oba ještě před chvílí kamarádi se drželi pod krkem a cloumali sebou.

Barmanka se je snažila uklidnit, ale trvalo dost dlouho, než si dali říct a znovu se posadili.

„Přesně tohle se může za půldruhé hodinky stát,“ řekl jsem tiše. „I sňatky z rozumu někdy krachují. Z bejvalýho kámoše se během chvilky stane úhlavní nepřítel.“

„Vy myslíte…,“ Linda zamrkal. „No jo, sakra. To mě nenapadlo. To by nebylo marný, bejt u toho.“

„Vzpamatuj se, Pepo,“ řekl produkční a znělo to, jako když chlácholíme malé děcko. „Ty myslíš, že ti dva jsou takoví debilové, aby si zkusili podřezat krk, když jim bude nad hlavou kroužit vrtulník?“

„Možná že jo, možná že ne,“ řekl jsem zamyšleně. „Kdyby ten vrtulník začal kroužit nad těmi místy nějakých patnáct minut předtím a opisoval kruh, aby to vypadalo, že jenom hlídá a nemá konkrétní úkol ani cíl, možná by aspoň jednomu z nich přišlo na rozum, že by nebylo špatné využít toho řevu a toho, že lidé jsou zvědaví a koukají se na helikoptéru, a… je vám to jasné?“

„Začíná být,“ řekl Linda.

„Máte nějakou techniku pro noční natáčení?“

„Trochu,“ řekl produkční. „Jenomže nemáme vrtulník. Kdybyste nám tohle všechno sdělil o pár hodin dřív, dalo by se všechno zařídit.“

„Kdyby… kdyby…,“ zamumlal jsem. „Já se to dozvěděl pět minut předtím, než jsem vám zavolal. Ale jeden nápad bych měl. Přesněji řečeno: vím o vrtulníku, který se pravděpodobně válí bez užitku pár kilometrů odsud. Je to čtyřmístný Alouette.“

Podívali se po sobě. „Komu patří?“ vyjelo z produkčního.

„Takovému děsně zazobanému pánovi. Jmenuje se Starý a má za městem šílenou, ale supermoderně vybavenou středověkou tvrz. Tady se mu říká hradní pán. Beránek vám o něm ještě nevyprávěl?“

„Starý,“ protáhl Linda. „Pane kolego, děláte si z nás šprťouchlata?“

„Proč?“ podivil jsem se. „Sám jsem včera ten vrtulník viděl. Vedle hradu má pan Starý malý heliport a na něm Alouette parkuje.“

„Něco jsem o tom pánovi už slyšel, hlavně to, že má averzi k sdělovacím prostředkům. Měli jsme s ním loni točit nějaký rozhovor a na poslední chvíli nás jeho tajemník poslal kamsi,“ řekl produkční. „Vy si fakticky myslíte, že se k němu v jedenáct v noci přivalíme, vzbudíme ho a on se přetrhne ochotou, aby nám půjčil helikoptéru?!“ Jakoby v údivu nad mojí naivitou potřásl hlavou. „Já jsem zvyklý na ledacos, v mým řemesle to jinak nejde, ale všechno má svoje meze.“

Mávl jsem na barmanku, že zaplatíme. „Podívejte se, pánové, uděláme to následovně: vy se půjdete sbalit, připravíte si kameru a všechno ostatní potřebné. Do té mašiny se kromě pilota vejdou jen tři pasažéři, takže úplně postačí, když poletí tady pan Linda a kameraman. Já vám dám během deseti minut vědět, co a jak. Pokud se mnou Starý vyběhne, prostě si zase vercajk z auta vybalíte. Anebo nevybalíte a zůstanete v pohotovosti, protože mně dnes v noci v palci cuká.“

„He?“ udělal Linda, kouknul na produkčního a zaklepal si na čelo.

„Když mi v palci chutí cuká, cosi nekalého ťuká. A můj palec se obyčejně nemýlí. Takže je možný, že nebude-li vrtulník a vy před půl dvanáctou vyrazíte se štábem směrem k hospodě Paseka, diváci o svoji porci krve přece jenom nepřijdou.“

Předpokládal jsem, že policajti mají dnes v noci jiné starosti nežli dechové zkoušky řidičů, takže jsem zariskoval a nastartoval fabii. Když jsem opustil město a zabočil na okresku vedoucí k sídlu rodiny Starých, aktivoval jsem na mobilu soukromé číslo Starého. Lidé velkého světa snad nechodí do kanafasu po večerním filmu v televizi, protože nemají píchačky a nepotřebují v šest ráno zařezávat u soustruhu.

Skutečně se okamžitě ozval a hlas ospalý neměl. Ani neječel, jestli jsem se náhodou nezbláznil.

„Co chcete?“ zavrčel, když jsem se představil.

„Zastavit se u vás. Asi tak za pět minut. Můžete dát rozkaz, aby mě brána a strážci propustili?“

„Na vás mám opravdu náladu,“ vyštěkl.

„Pane Starý, věřte, že kdyby to nebylo mimořádně důležité, tak vás neotravuju. Zvlášť ne v noci.“

„Co s váma nadělám,“ řekl. „Tak dobře. Za pět minut jste říkal?“

Za pět minut jsem byl před bránou. Vystoupil jsem z vozu, aby si mě mohli prohlédnout. Osvětlil mě reflektor a pak se brána začala otevírat.

Zajel jsem dovnitř, pustil se po cestě k hradnímu příkopu, s úlevou zjistil, že vrtulník stojí na přistávací ploše, a na nádvoří jsem zastavil. Čekal na mne chlapík v černé kombinéze, s kolťákem proklatě nízko.

„Rozkročte se,“ poručil.

„Mám zbraň,“ řekl jsem. „Chcete ji? Ale vrátíte mi ji!“

Přikývl a pozoroval, jak vytahuju pistoli z pouzdra a podávám mu ji hlavní k zemi. Strčil ji do kapsy a pak mě prohmátnul, jestli náhodou nemám ještě nunčak a dýku s ostřím napuštěným jedem kurare.

Vedl mě nikoliv do patra, ale naopak do suterénu. Za jedněmi dveřmi se nacházelo cosi jako pánský salonek. Bar, krb, několik ušáků, kulečníkový stůl. U něj hradní pán. Měl na sobě hedvábný župan a vypadal, že před pár minutami pózoval pro nějaký exkluzivní společenský časopis.

Skláněl se nad stolem, tágo v ruce, koutkem oka na mne pohlédl a vyštěkl na strážného, že je to v pořádku, může jít.

Zůstal jsem stát, abych ho nerušil. Taky nesnáším, když mě někdo při kulečníku vyrušuje. Starý hrál klasický biliár se čtyřmi koulemi. Měl je hezky rozestavené: kdyby zkusil hrát buzara přes mantinel, mohl by při troše šikovnosti udělat dvacítku.

Zahrál buzara a udělal dvacítku.

„Super,“ řekl jsem, když se narovnal. „Mně přijde dvacka tak jednou za rok.“

„Přišel jste mi mazat med kolem pusy, nebo si chcete dát partičku? Pokud ano, měl jste zavolat dřív.“ Uložil tágo do stojanu na zdi a utřel si do kapesníku prsty ušpiněné od křídy. „Tak o co jde?“

„Potřeboval bych asi tak na hodinku půjčit váš vrtulník,“ řekl jsem.

Zprudka se ke mně otočil. „Můj vrtulník?! A co klíčky od trezoru, ty ne? Řekněte si, na co máte chuť. Panebože, takovou drzost jsem už dávno neslyšel! To jste nemohl po telefonu vysypat, proč mé takhle v noci otravujete? Mohl jste si ušetřit cestu.“

„Pane Starý, kdyby byla v okolí k dispozici jiná helikoptéra, ani by mě nenapadlo jít za vámi. Ale situace je, jak jsem už říkal, opravdu vážná, a tak bychom vám byli velice povděční, kdybyste nám vyšel vstříc. Palivo vám samozřejmě uhradíme.“

Sakra, zapomněl jsem Rychtu na tuhle drobnost upozornit. Snad ale Nova není tak chudá firma, aby si pár tisícovek za kerosin nemohla dovolit.

Starý stál a vrtěl hlavou. „To se mi snad jenom zdá. Mohl byste mi aspoň naznačit, k čemu můj vrtulník potřebujete? Ne snad že bych vám ho chtěl půjčit, to v žádným případě, ale mám rád pohádky před spaním a docela mě zajímá, jakou jste si vymyslel.“

„Je to docela jednoduché.“ Podíval jsem se na křeslo. „Můžu se posadit? Dost jsem se dnes naběhal a docela mě bolí nohy.“

Přimhouřil oči, jako kdyby uvažoval, jestli má moji prosbu považovat za drzost a poslat mě za to do kouta klečet na hrachu, pak se sám posadil, aby se vyhnul přímému svolení. Sedl jsem si také.

„Věci se mají takto, pane Starý. Dnes vpodvečer se konala manifestace na podporu pana inženýra Karaba.“ Krátce jsem ho seznámil s průběhem sešlosti na náměstí, vraždou Šedivého a násilnostmi, které později ve městě vypukly.

„Co já s tím mám společného? Slyšel jsem od tajemníka, že se v Jestřábí něco děje, ale i kdyby se tam stavěli na hlavy, kdyby celé město ty bandy vypálily, pokud se nebudou pokoušet vtrhnout na můj pozemek, je mi to naprosto lhostejné,“ řekl. „Já se do jejich záležitostí nepletu a budu jen vděčný, když se budou chovat stejně.“

„Pletete,“ řekl jsem. „Kdybyste se nepletl, tak tady nejsem.“

„To byla jednorázová zakázka a už teď lituju, že jsem se do ní vrhl.“

„Dostal jste za své peníze víc, než jste si objednal.“

„To tedy máte setsakramentsky pravdu,“ přikývl trpce.

„Inu, jestli by vám bylo milejší dělat dál slečně Černé šaška a krmit jejím prostřednictvím své konkurenty strategickými informacemi…,“ rozhodil jsem ruce. „Pak ovšem lituju, že jsme se do toho pletli.“

„Přestaňte žvanit a jděte k věci. K čemu potřebujete teď hned můj vrtulník?“

„Vražda kapitána Šedivého byla bezprostřední reakcí na dopolední přepadení inženýra Karaba.“ Rychle jsem zvedl ruku a napřáhl proti Starému dlaň s roztaženými prsty jako strážník zastavující dopravu. „Vím, co chcete namítnout. S radostí vám můžu sdělit, že věci se v tomto případě mají jinak. Pověsti, které vás dávaly do souvislosti s touhle politováníhodnou událostí, se ukázaly jako falešné. Už nikdo vás z Karabova přepadení nepodezírá. Karaba přepadla tři individua romské národností v žoldu kapitána Šedivého. Jednalo se o soukromé vyřizování účtů. Šedivý měl napojení na drogové mafie a půjčil Karabovi peníze údajně jako investici do jeho firmy. Karab ale peníze použil na financování své volební kampaně, která je ovšem trnem v oku lidem, kteří Šedivého platili. Takže se Karabovi dostalo výstrahy. Chápete?“

„Ne. Pro mne za mne se ta verbež může vyvraždit třeba do pátýho kolena. Co s tím má společného můj vrtulník?“

Nervózně jsem se podíval na hodinky.

Čas ubíhal neúprosně. „Platí ještě vaše objednávka ohledně inženýra Karaba? Chcete ho dostat ze hry?“

„Mám dojem, že už je ze hry.“

„Blbost,“ přerušil jsem ho. „Teď má v ruce všechny trumfy, a jestli nedojde k nepředvídanému obratu, vyhraje volby s drtivým náskokem. Nevím, co si od jeho porážky slibujete, ale znám způsob, jak ji provést. A jak Karaba znemožnit jednou provždy.“

Starý naklonil hlavu a pousmál se. „Mluvte. Začínáte mě zajímat.“

„Existuje člověk, který může dosvědčit, že si Karab vraždu Šedivého objednal. Zaplatil za ni sto tisíc. To je čtvrtina sumy, kterou mu Šedivý půjčil. Já vám toho člověka dodám.“

„Kdy? Není to nějaký podvodník?“

„Ne. Je to komplic vraha a při vraždě byl. Můžu vám ho dodat ještě dnes v noci. A k tomu potřebuju vrtulník. Ten člověk se ukrývá v cikánské čtvrti. Tam se právě vedou tvrdé boje. Je v posledním patře paneláku. Panelák je obklíčený bojůvkami skinů. Nebudu vás zdržovat podrobnostmi, je to všechno komplikované. On vám to řekne sám. Vrtulník ho vyzvedne ze střechy toho domu. A doveze k vám.“

„Nemůže přijet autem?“ Starý zavrtěl hlavou. „Nějak se mi to nezdá. Je to trochu přitažený za vlasy a spíš jako z nějakého filmu.“ Bylo to trochu přitažené za vlasy, ale co se dalo dělat. Lepší historku se mi vymyslet nepodařilo.

Starý se zadíval na podlahu, pak zvedl hlavu a bloudil zrakem po místnosti. „Jo, no jo,“ zasmál se. „Já vám teda mašinu klidně půjčím, jenomže to má jeden drobný háček, pane. Nemám tady pilota. Přijede až zítra v poledne. Dřív ho nepotřebuju, žije totiž v Karlových Varech a lítá pro několik soukromníků a firem. Chápete?“

„To je v pořádku. Tady je můj pilotní průkaz. S Alouettem mám nalítáno asi padesát hodin. To by mělo stačit.“ Sáhl jsem do saka a ukázal mu doklady.

„Za nějakých pět minut čekejte na náměstí. Nemůžeme se zdržovat, vrtulník tam přistane a naloží vás.“

„Vy jste ho fakt sehnal?“ Z hlasu produkčního zněl nefalšovaný obdiv. „Ten chlapík vám půjčil helikoptéru?“

„Jo. Budete mu muset zaplatit palivo. Nic proti tomu, doufám, nemáte.“

„Kolik toho bude?“

„Tak čtyřicet padesát kilo kerosinu.“

„To je maličkost. Za pět minut tam jsme.“

Seděl jsem už v kabině, zmáčkl jsem startér, motor zakašlal a pak se rozeřval. Zkontroloval jsem přístroje a stav paliva. Všechno bylo v pořádku. Teď bych se měl telefonicky ohlásit řízení letového provozu v Praze a nahlásit svůj plánek letu. Kam, odkdy a dokdy, ale řekl jsem si, že něco riskovat musím a že je jen minimální pravděpodobnost, že se ve stejném prostoru bude pohybovat jiný vrtulník.

Pokud tam ovšem už nebudou lítat policajti.

Listy rotoru se roztočily. Přitáhl jsem k sobě knipl a stroj se s malým zhoupnutím zvedl. Levým pedálem jsem ho otočil, nasměroval k městu a vystoupal do stometrové výškové hladiny. Tady nehrozilo nebezpečí, že bych se mohl střetnout s nějakým pevným objektem: žádný komín, ba ani kostelní věž takhle vysoko nečněly.

Orientace byla poměrně jednoduchá: město Jestřábí svítilo pouličními lampami, výklady, občas okny a hlavně několika ohni. Za pár minut jsem byl nad městem, obletěl jsem náměstí, sestoupil na padesát metrů a velkým obloukem přes cikánskou čtvrť jsem se k němu vrátil. Pohled, který se mi naskytl, nebyl sice z těch, jaké nabízely záběry z rasových nepokojů někde v Paříži nebo Los Angeles, ale na české poměry to byl docela fičák. Několik požárů osvětlovalo vytlučené obchody, hořela auta a barikády z pneumatik, v záři těch požárů se jako přízraky z pekla míhaly postavy.

Sem tam zableskly jiskřičky výstřelů. Byl jsem v pokušení zapnout reflektor a prohlédnout si tu bitevní scenerii podrobně, ale netoužil jsem, aby po mně začali střílet. Tohle nebyl obrněný bitevní vrtulník.

Nad náměstím jsem se zastavil a začal klesat. Když se lyžiny dotkly dlažby a stroj se ztěžka zhoupl, rozeběhly se ke mně tři postavy, čekající u kostela.

Naklonil jsem se a odšoupl dvířka.

První se do kabiny vedral Linda. Podíval se na mne, trochu ztuhl a něco zařval. Pokrčil jsem rameny a ukázal si na uši.

Linda mávl rukou a vecpal se na zadní sedadlo. Pak nastoupil kameraman, digitální betacam zavěšený na krku.

Produkční poskakoval před vrtulníkem, místo by se pro něj teoreticky samozřejmě našlo, jenže to byl rozumný muž a necpal se, kam nemusel.

Podal jsem oběma televizákům přilby se sluchátky a mikrofonem.

„Co tady děláte?“ byla první slova reportéra Lindy, kterým jsem přes interkom rozuměl.

„Pilot pana Starého je v Karlových Varech. Tak jsem to vzal za něj.“

Zvedl jsem stroj a rozhoupal ho jako pozdrav Rychtovi.

„Neblbněte,“ zařval Linda, až mi zalehlo v uších. „Vy s tím umíte lítat?“

„Skoč si na cara, vole,“ ozval se poprvé kameraman. Domníval jsem se, že na takhle vypjaté a dost nebezpečné akce televize nasazuje mladé kluky, ale tomuhle bylo ke čtyřiceti, měl už prošedivělé vlasy, ale vypadal – nebo se tak aspoň tvářil – naprosto klidně a vyrovnaně. Nejspíš to byl starý mazák, který věděl, jak proplouvat bitevní vřavou bez úhony. „Kdyby neuměl, tak jsme si už nabili hubu.“

„Máte plánek města? Víte, kde ta hospoda je?“ zeptal jsem se. Držel jsem se v sedmdesáti metrech a začal jsem kroužit nad ulicemi. Věděl jsem, kde staré sídliště leží, zamířil jsem tím směrem, přeletěl je a vrátil se nad ulice, ve kterých probíhaly boje.

„Můžete to točit, máme ještě deset minut čas,“ řekl jsem kameramanovi. „Pan Linda může komentář namluvit až dodatečně.“

„Tady je plán města. Paseka je červeně zakroužkovaná.“ Linda se ke mně naklonil a podal mi mapu.

„V pořádku, to bych měl bez problémů najít.“ Hostinec stál opravdu až na konci sídliště, v ulici, která je jako jakási hlavní třída protínala.

Kameraman zkontroloval, jestli je opravdu bezpečně připoutaný, pak odsunul dvířka a s kamerou v ruce se vyklonil ze sedačky. „Můžeš to položit na bok?“ požádal mě.

„Nevypadneš mi? Nevím, jestli bys těm dole připadal jako vhodný dárek.“

„Neboj se, netočím takhle poprvé,“ odsekl.

Sestoupil jsem co nejníže, dvakrát přeletěl nad bojištěm, na krátkou chvíli jsem zapnul tisíciwattový hledáček, abych kameramanovi nasvítil scenerii pod námi, potom jsem stroj narovnal a vracel se nad sídliště.

„Bude z toho něco?“ zeptal jsem se kameramana.

„Je to tak na několikavteřinový prostřihy. Něco s tím uděláme,“ řekl nespokojeně. Jistě by mu vyhovovalo, kdybych se zavěsil nad ulice, kde hořelo a kde probíhala bitva mezi Rómy a skiny, aspoň na pět minut. A svítil a svítil. Musel jsem ho zklamat. Kdybychom se dostali tak nízko, jak by mu vyhovovalo, mohli by nás sestřelit i prakem.

Zakroužil jsem nad sídlištěm a snažil se zorientovat. Ano, tohle je hlavní ulice, která se táhne od řeky. Na jejím druhém konci stojí hostinec Paseka.

„Ještě pár minut,“ řekl jsem do mikrofonu. „Nechtěl bych být příliš nápadný, ale na druhou stranu bych nerad, kdybychom všechno propásli. Dole toho takhle v noci moc k vidění není.“

Kameraman si přiložil k očím infradalekohled na noční vidění a podíval se pod sebe.

„Co bysme měli vidět?“ zeptal se.

„To přesně nevím. Rozhodně ale…,“ zarazil jsem se. Policajty neuvidíme. Jistě tady jsou, ale schovaní v autech kolem dokola. Vozy jsou nenápadné, zaparkované mezi jinými auty, přijely nejmíň před hodinou a s největší pravděpodobností mají zabarvená skla, aby nebylo vidět dovnitř. Možná tu takhle parkují dva tři tranzity, pomalované reklamami obchodních firem. Na takovéhle akce se nasazují speciální komanda a ta dbají na maximální utajení. V bílých škodovkách s nápisem POLICIE nejezdí.

„Asi takhle,“ řekl jsem neurčitě. „K hospodě by měli přijít anebo přijet nejméně dvě osoby. Jeden cikán, jedna vyholená lebka.“

„Hospodu vidím,“ řekl kameraman. „Svítí se tam a mají světelný poutač. U vchodu nikdo není. Bacha!“ vykřikl. „Teďka tam přijel starej golfík. Můžeš mi to nasvítit?“

„Zbláznil ses?“ zavrtěl jsem hlavou. „Copak nemáš kameru s infraobjektivem?“

„To máš z nějakejch přiblblejch filmů,“ odsekl kameraman. „Takový věcičky maj možná vojáci nebo špioni. Ale záznam se z toho vysílat nedá a v žádný televizi nic takovýho neexistuje.“

„Tak jak točíte v noci?“ zeptal jsem se.

„Svítíme, sakra!“ zařval.

„Já tam nic nevidím,“ ozval se Linda. „Dej mi taky kukátko,“ požádal kameramana. Ten se otočil a podal mu druhý dalekohled. „Víc už jich nemáme,“ ušklíbl se na mne.

„Děkuju, nechci. Třetí ruku nemám, a když pustím knipl, mohli bysme přistát rychleji a tvrději, než bych toužil.“

„Rozsviť mi hledáček. Prosím prosím…,“ žebronil kameraman.

„Ne. Všechno bych tím podělal,“ odmítl jsem. A Prófa s Kingem by mě pak veřejně upálili před kostelem. Nebo na nějakým ohníčku z pneumatik politých benzinem. „Musíme chvilku počkat.“

„Tak co tu děláme? To jste všecko podniknul jen proto, abyste si udělal vejlet vzduchem?“ ozval se Linda.

„Nemějte obavy, pane redaktore. Za chvilku tady bude horko. Pak vám to nasvítím a přistaneme, když budete chtít.“ A zavřou nás všechny tři. Nebo aspoň vás dva. Já bych se z toho mohl vykroutit jakožto pouhá najatá síla, jenže to by tam dole nesměli být ti dva řízkové z protidrogovky. Ach, ti si mě vychutnají, až zjistí, jaké bago jsem s nimi sehrál. Ačkoliv když budu mít dost štěstí, nic nezjistí anebo se v tom propletenci nikdo nevyzná.

„Je to tady!“ zařval kameraman. „Přijely další dva auťáky a vylejzaj z nich nějaký holohlavý ksichty s bejsbolkama! A teď vlítli do hospody!“

Rychle jsem klesl na nějakých dvacet metrů. Odněkud ze tmy se k hospodě hnaly dvě skupinky mužů v kuklách a černých policejních kombinézách, s brokovnicemi. Jedna parta rozrazila dveře do hospody, ostatní šli dovnitř okny. Kdybychom neseděli ve vrtulníku, slyšeli bychom jejich hurónský řev. Když lidé v televizi vidí podobné záběry, většinou se domnívají, že si ti poldové křikem dodávají odvahy – asi jako malí kluci při rvačce.

Opak je pravdou. Řev, rozbíjení oken a dveří – to všechno jsou psychologické finty, které mají strach nahnat. Také ho obvykle naženou. Představte si, že pohodlně klábosíte v putyce, u nohou vám leží pytel s heroinem anebo chladnoucí mrtvola vašeho nepřítele, a najednou se začnou sypat okna, vylítnou dveře a místnost je plná ječících černých ďáblů, do ksichtu vám míří tři brokovnice, jste v šoku, absolutně dezorientovaný – a je vymalováno.

Rozsvítil jsem přistávací reflektor a hledáček namířil na zem a pomalu jsem sestupoval. Kameraman byl vykloněný, jak jen mu to bezpečnostní pás dovoloval, a točil jak zběsilý, třebaže nebylo téměř co.

Dosedl jsem na ulici před Paseku. „Vystupte,“ zařval jsem na televizáky. „Já tady nemůžu stát, vystoupám trošku výš a budu na vás čekat. Nechám zapnutý reflektory, abyste měli světlo. Pak zamávejte a já vás zase naložím.“

Sotva stačili vyskočit z kabiny, uviděl jsem dvě postavy, které se k nám hnaly jak o překot. Samozřejmě King s Prófou. Nechal jsem je doběhnout na nějaké čtyři metry, přitáhl jsem knipl k sobě a vrtulník se pomalu vznášel vzhůru, mimo jejich dosah. Zahlédl jsem, jak mi King hrozí pěstí: a to nevěděl, že pilot jsem já. Nejspíš by mě zkusil odprásknout.

Uviděl jsem ale i něco jiného: z jednoho rozbitého přízemního okna v zadním traktu hospody vyskočila postava a rozběhla se směrem k sídlišti.

Nalétl jsem nad ni a nasvítil ji hledáčkem.

Postava se zastavila, zmateně se rozhlížela, protože byla silným reflektorem oslepená. Pak ten člověk na okamžik zvedl hlavu a já ho poznal. Byl to Ferko. Takže past přežil a vyklouzl z ní. Aspoň si to myslel. Rychle jsem se rozhodl. Můžu ho samozřejmě držet v šachu, přibitého reflektorem jako brouka špendlíkem, policajtům přímo na dlani. Nemá šanci utéct mi, a když ho budu sledovat, neuteče ani policajtům.

Pak mi ale k ničemu nebude. A já ho ještě můžu potřebovat.

Zhasl jsem hledáček a scéna pode mnou se i s Lakatošem ponořila do tmy černé jako inkoust.

Otočil jsem vrtulník a nalétl zpátky k hospodě. Viděl jsem, že z ní vyběhli tři zbrojnoši pronásledovat Ferka. Oslepil jsem je dvojím mrknutím hledáčku, jeden z nich na mne namířil brokovnici, ale než stačil vystřelit, jeho parťák mu strhl hlaveň k zemi. Je to v cajku, pomyslel jsem si.

Dole se chvíli nic nedělo. Potom se ve dveřích hospody, kam před několika okamžiky hned po kameramanovi a Lindovi vtrhli i oba detektivové z protidrogovky, objevili dva zakuklenci a mezi nimi Linda. Drželi ho za ruce a vypadalo to, že ho vynášejí jako vyhazovači.

Potom šel kameraman. Šel sám, pozpátku a trochu bokem jako krab, kameru u oka, za ním s namířenými brokovnicemi další dva poldové ze zásahové jednotky.

Myslel jsem, že budou chtít, abych šel dolů a nabral je, ale Linda se podíval na vrtulník, zvedl ruku a horlivě vrtěl dlaní na znamení, že mě nepotřebují. Když už jsou venku, četníci si dají pozor, aby proti nim nic nepodnikali. Co se dělo uvnitř, jsem netušil, ale oba reportéři byli staré – alespoň podle zkušeností – novinářské hyeny a jistě využili zmatku a momentu překvapení, aby něco zajímavého natočili.

K hospodě přijely dva policejní antony a ze dveří Paseky zakuklenci vyváděli dvě skupinky: Rómy a skiny. Bylo jich asi šest sedm. Mayer mezi nimi nebyl.

Nastrkali je do antonů a vozy odjely.

Nebylo dál na co čekat. Co se stalo, to se jistě dozvím. Linda s kameramanem se zpátky nějak dostanou, možná je odvezou poldové: buď do jejich hotelu – vlastně ani nevím, kde bydlí, pokud se nenakvartýrovali k Beránkovi – nebo na pendrekárnu, aby sepsali jejich svědecké výpovědi a pokusili se jim zabavit natočený materiál. K tomu nedojde, spíš odhaduju, že za tučný úplatek dostanou nahrávku policejního kameramana, který byl uvnitř dřív než oni a zdokumentoval celou akci od prvního okamžiku.

Tak jsem nabral výšku, otočil „skřivánka“ a vracel se k tvrzi pana Starého.

Na heliportu svítila přistávací světla. Bylo k půlnoci, pokud obyvatelé tvrze spali, řev vrtulníku je jistě probudil.

Když jsem vypnul motor a vystoupil, stál vedle vrtulníku černý šerif z ostrahy sídla.

Podal jsem mu klíčky. „Zítra se s panem tajemníkem spojí někdo, kdo zaplatí účet,“ řekl jsem. „Kde mám auto?“

„Stroj je v pořádku?“ pronesl nadutě hlídač.

S despektem jsem se na něj podíval. „I kdyby nebyl, ty to nepoznáš, mládenče,“ řekl jsem. „Kde mám auto?“

„Na nádvoří, kde jste ho nechal.“

„Oukej. Vyřiďte panu Starému, že to nevyšlo. On už bude vědět, co.“

Nastoupil jsem a odjel. Brána už byla otevřená, jak říkám, tady věděli o každém kroku každého, kdo se dostal na pozemek.

U hotelu jsem zaváhal – z vedlejších ulic, kde večer došlo ke střetům, se ještě ozýval hluk, sem tam vybuchla petarda. Nebylo by moudřejší využít nabídky recepčního a zaparkovat ve dvoře?

„Jistota je jistota,“ řekl ten mládenec a podal mi klíč. „Tady byl sice celou dobu docela klid, kromě nějakýho idiota, co si z náměstí udělal letiště a…“

„Letiště?“ zatvářil jsem se překvapeně.

„No, přistál tam vrtulník. Nevím, jestli policajti anebo sanitka. Já pro jistotu z hotelu nevystrčil nos. Ale chtěl jsem říct, že i když tu byl klid, čerti vědí, jestli se ti magoři nezačnou rvát i tady. Pak byste se potázal se zlou.“

Zajel jsem do dvora, zamknul vrata, vrátil klíč recepčnímu a zeptal se, jestli mě v noci někdo nehledal.

„Někdo volal, jestli ho můžu přepojit do vašeho pokoje, jenže to jste byl už pryč. Jméno neřekl a číslo mi nenechal.“

„Jestli to je důležité, určitě se ozve znovu. Sice bych se rád v klidu vyspal, ale kdyby mě někdo sháněl, tak ho přepojte. Dobrou noc.“

„Dobrou,“ zamumlal a očima se vrátil k obrazovce televizoru. Dnes to mají recepční fajn. Většina televizních stanic vysílá celou noc až do rána.

Nalil jsem si šláftruňk, svlékl se a dobrou čtvrthodinu jsem se sprchoval. Byl jsem unavený, upocený a měl jsem pocit, že ještě chvíli, a budu páchnout sám sobě. Pak jsem si dlouho třel tělo froťákem, a když jsem se nakonec posadil do křesla, abych si nalil závěrečného panáka do druhé nohy, cítil jsem se jako znovuzrozený.

Snad se na mne ti dva mládenci z Novy příliš nezlobí; až jim vysvětlím, že nebylo v mém, ba ani v jejich zájmu, aby mě pánové z Národní protidrogové centrály přistihli takříkajíc in flagranti, jistě bude vše odpuštěno. Doufám jen, že si nepouštěli pusu na špacír a nikomu nevykecali, kde sebrali vrtulník a kdo ho pilotoval.

Ale co! Nikdo z nás se ničeho nezákonného nedopustil a to, že jim Ferko upláchnul, moje vina není. Spíš zásluha. Ale jen trošínku. Z hospody plné četníků vzal dráhu bez mé pomoci.

Z úvah mě vyrušil telefon. Recepční.

„Copak?“ zeptal jsem se. „Zase volá ten pán? Povídal jsem vám, že mě můžete kdykoliv spojit, tak proč…“

„Promiňte, pane, ale jsou tady zase ti dva pánové, co u vás už dnes byli. Šli nahoru.“

„Ach ouvej,“ zanaříkal jsem. „Oni si prostě nedají pokoj. Dobře. Jdu jim otevřít.“

Vstal jsem a otevřel dveře dokořán, abych jim ušetřil klepání a ponižující vyčkávání před dveřmi.

„Vítám vás,“ řekl jsem, když se vevalili dovnitř. Tvářili se ponuře, dalo by se říct, skoro až nasraně.

„Vy už jste v pyžamu?“ podivil se King. Vykal mi, takže to bylo vážné. „To abyste se zase převlíknul. Můžete v koupelně, my nemáme chuť očumovat vaše zchátralé tělo.“

„Nevtipkujte, je fůra hodin a já už nejsem natolik v kondici, abych ocenil váš smysl pro humor,“ řekl jsem. „Chcete panáka? Ale musíte se podělit, je tam už jen na jednu skleničku.“ Novou láhev jsem kvůli nim otvírat nemínil.

„Kdy jste naposledy mluvil s Lakatošem?“ zeptal se Prófa. Nalít si nechali a jedna sklenička stačila, protože z Kinga se vyklubal abstinent.

„Ježiši, večer. Vždyť jste u toho byli.“

„Potom už ne?“

„Neměl jsem důvod. Proč? Vy jste ho nedostali?“

„Ne,“ řekl King vztekle. „Zdrhnul nám.“

„Tak moment. Co kdybyste mi laskavě prozradili, co se stalo? Nepřišel snad do tý hospody?“

„Přišel, totiž přijel,“ řekl Prófa. „Jenže předtím se tam přitrousilo pár jeho kámošů. A taky nějaký skini. I s jejich místním šéfem, nějakým Mayerem.“

„Proč? Co tam dělali? Já myslel, že se pořád ještě řežou v ulicích,“ podivil jsem se a doufal, že to bude znít dost přesvědčivě.

„Zdá se, že někdo někoho varoval,“ řekl King tiše. „Nebyl jste to náhodou vy? Neposlal jste tam místo sebe toho Mayera?“

Zavrtěl jsem hlavou. „V životě jsem ho neviděl,“ podíval jsem se Kingovi do oči a ani jsem nezamrkal.

„Taky se tam ochomejtali lidi z Novy. Šli tam najisto… totiž, přiletěli najisto. Měli vrtulník,“ řekl Prófa.

„To je dneska v televizní praxi docela běžné. Pokud se domníváte, že jsem je tam přivezl já, tak vás ujišťuju, že vrtulník jsem nikdy neměl a nemám. Zeptejte se v recepci, že tady žádná helikoptéra neparkuje a že jsem do hotelu přijel autem.“

„Jo, o půlnoci,“ řekl King. „A předtím jste měl ve snacku spicha s nějakými lidmi. Prý jsou z televize.“

„My jsme se poptali v řízení letového provozu,“ dodal Prófa. „Žádný let nad Jestřábím nebyl na dnešní noc ohlášený.“

Usmál jsem se na ně a rozhodil ruce v bezmocném gestu. „Pánové, já vám vyšel vstříc, udělal jsem, co jste si poručili a co jsem vám na očích viděl, a vy mě místo poděkování vyslýcháte jako nějakého sprostého zločince. Můžu já za to, že jste… Mimochodem, vy jste si pro něj šli sami anebo s plnou parádou?“

„S plnou parádou,“ zabručel Prófa. „Jenže on útěk oknem a ještě předtím stačil toho Mayera podříznout. Kdybych nebyl policajt, tak bych řekl, že to byl první a asi poslední záslužný čin jeho života. Mám na mysli Lakatoše. Já nemám ty vyholený parchanty rád. Ale taky nemám rád ksindly, který kšeftujou s drogami. A nemám rád, když…“

„Když si na soudce a kata hraje ten, kdo by si sám špagát zasluhoval. Vím, už jste mi to jednou vykládal. Ne že by mi na tom Mayerovi záleželo, ale chápu, že to je k zlosti, dvakrát si přijet pro svýho člověka a jednou ho najít v márnici a podruhý si ho nechat proklouznout mezi prsty. Jediný výsledek vašeho snažení tady jsou dvě mrtvoly. Víceméně za čtyřiadvacet hodin. Když budete tímhle tempem pokračovat, vyčistíte kraj od darebáků jak nějaký šerif na Divokým západě.“

„Už jste skončil?“ zeptal se King.

„Ano. A vy doufám taky. Sice nevím, co vás k téhle návštěvě vedlo, na panáka si Prófa mohl zajít do Kravína, tam to táhnou až do božího rána a…“

„Kde jste byl mezi jedenáctou a dvanáctou v noci?“ vyjel na mne King.

„Kdybych byl i v prdeli, tak vám po tom nic není! V každém případě jsem nečinil nic nezákonného, neprodával jsem před základní školou marjánku ani perník. Šmytec.“

„Nechte si tyhle pitomý žvásty,“ okřikl mě King. Už jsem pochopil, že v tomhle páru je on ten vznětlivější. „Na něco jsme se vás ptali, a jestli nám nepodáte přijatelný vysvětlení, zajdeme si na místní oddělení a sepíšeme protokol.“

„O čem?“ podivil jsem se.

King se zlomyslně usmál. „To je právě ono. Budeme se vyptávat tak dlouho, než si vymyslíte nějakou kloudnou odpověď. Tu pak sepíšeme do protokolu, pak se nám ta vaše pohádka nebude zdát, takže začneme opět od začátku. Tak dlouho, dokud…“

„Dokud se tam nedostaví můj advokát a nestáhne z vás kůži. Když ji nestáhne on, tak někdo jiný,“ naznačil jsem zívání. „Mějte rozum. Já z tyhle díry ještě neodjíždím. Nechte to celý na zítra. Taky se snad potřebujete vyspat.“

„Tak se mi zdá, že váš šéf z vás nebude mít radost,“ řekl Prófa zamyšleně. „Občas nás vaše Agentura potřebuje, a když ne právě nás, protidrogovku, tak jiný četníky. Když rozhlásíme, že jste vzpurný a ještě ke všemu zpupný a narušujete vyšetřování, vzájemné vztahy, diplomaticky řečeno, ochladnou.“

Lehkovážně jsem mávl rukou. „Nechte na hlavě. Nějak to dopadne. Abychom si rozuměli – já tady dělám práci, za kterou jsme dostali zaplaceno. Ne od vás! A já vyšetřování nenarušuju, já vám dokonce nezištně pomohl, a když se nad tím zamyslím, tak docházím k závěru, že jste mě namočili do nepěkné šlamastyky. Byl jsem to přece já, kdo Lakatoše vylákal na schůzku. Teď je mu jasné, že jsem ho hodil vlkům. A protože běhá po svobodě a protože v tomhle roztomilém městě vládne přinejmenším desítkám gaunerů, pro který je úcta k životu bližního svého neznámý pojem, může se mi stát, že třetí mrtvolou během dvou dnů můžu být díky vám já. Jo, máte pravdu. Půjdeme a sepíšeme protokol. Samozřejmě za přítomnosti mého advokáta. A tomu dovolím, aby jeho obsah přerecitoval těm mládencům z Novy – pokud se mi něco stane. Ano, půjdeme.“

Vstal jsem a zamířil do koupelny. „Jdu se obléknout,“ utrousil jsem. „Abych vám nemusel předvádět svoje zchátralé tělo.“

„Přestaň šaškovat,“ zarazil mě Prófa. Dřív než King si uvědomil, že spadli do vlastní pasti. „Jestli jsi nic neprovedl, nemusíme nic sepisovat. Že nám Lakatoš utekl, tvoje vina rozhodně není. Novou schůzku si s ním asi nedomluvíš, viď?“

Dlouze jsem se na něho podíval. Prófa uhnul pohledem. „Zeptat se snad můžu, ne?“ zamumlal. Vstal. „No, je čas jít na kutě. Lakatoš nám snad neuteče. Zejtra je taky den.“

„Ano. A ráno bývá moudřejší večera,“ řekl jsem. „Přeju vám krásné sny.“

Zavřel jsem za nimi a zamknul. Jistota je jistota. Váhavě jsem se podíval na mobil. Mám? Nemám? Neměl bych to nechat na moudřejší ráno?

Jeden hovor mě nepoloží.

Musel jsem chvíli čekat, než se někdo ozval.

„Lakatoš?“ zeptal jsem se.

„Kto volá?“ zachrčel.

„Kuš,“ řekl jsem. „Nedělej, že mě nepoznáš po hlase. Koukám, že tě fízlové přece jenom nedostali. Ale měls namále. Nebýt toho hodného chlapíka ve vrtulníku, tak už máš na noze kouli a na krku obvinění ze dvou vražd.“

„Čo to táráš?“ přešel do rodné slovenštiny. „Aké vraždy? Nepičuj také kokotiny, ty sviňa! Ty jsi se mnou chtěl rozprávať, jo? Čakala mňa tam celá delegácia bitkárov a nakonec přišli poliši, ty kurvo bílá!“

„Jdi se bodnout,“ poradil jsem mu laskavě. „A buď rád, že jsi z toho prozatím vyklouznul. Šedivého jsi sejmul ty, Mayer tě poznal. A dneska jsi pro změnu sejmul Mayera. Je to tak, viď? Nevím, nemohl jsem se tam ve vzduchu plácat moc dlouho, ale když všechny ty grázly odváděli do antonů, Mayer mezi nima nebyl. V antonech se totiž mrtvoly nepřevážejí, je to proti hygienickým předpisům, víš?“

„Tys byl v tý helikoptéře?“ vrátil se k češtině.

„Jo. Já jsem ji řídil.“

„Moh jsi mě naložit,“ řekl.

„Idiote. Tys toho moc neviděl, ale já jo. Hnali se za tebou tři poldové. Zablikal jsem jim do oči a pak jsem zhasnul. Kdybych to neudělal a kdybych nasvítil naopak tebe, tak tě měli za pár minut. Naložit bych tě mohl jediné jako ve filmu – hodil bych ti provazový žebřík, ty by ses ho chytnul a já bych tě vyzvedl navijákem. Nebo bys za letu vyšplhal do kabiny. Jenže to bys musel být velice zkušený kaskadér a ne metrákovej žok sádla.“

„Preto ma teraz voláš?“

„Proto ne. Volám tě, abys věděl, komu vděčíš za to, že zatím ještě nesedíš za katrem. Teď právě nic nechci. Ale je možný, že se ozvu zítra. Tak bych byl rád, kdybys byl připravený a vyšel mi vstříc. Jinak…“

„Čo?! Vieš co, šéfku? Já ti něco poviem. Já tam v tý hospodě vůbec nebyl. Asi sis mě s někým splet.“

„Tuhle pohádku rádi potvrdí tví černovlasí bratři, ale skinové, co tam dělali bodyguardy svýmu náčelníkovi, na to budou mít jiný názor. Kromě toho jsem si tě vyfotografoval, jak tam stojíš s otevřenou hubou a čumíš na toho velikého ocelového chrobáka, co nad tebou pár metrů od Paseky visí. Na fotce je datum a čas. Tak se měj, dobře se vyspi a přikaž svým lidem, aby už přestali dělat bordel. Je po půlnoci, rád bych se v klidu vyspal.“

„Kde bydlíš?“ zeptal se.

„Na zámku.“

„Cože?!“

„Jsem hostem hradního pána Starého. Víš snad, že má za městem takový menší hrad, ne? Taky tam má vrtulník. A fůru jiných věcí, mimo jiný hezky stylově zařízenou mučírnu. Je to sice kousek stranou, ale vy děláte takový rámus, že to je slyšet až sem.“

„Ty fakt bejváš na hrádku?“ zeptal se ještě stále s nedůvěrou.

„Dělám pro pana Starého nějakou práci ve městě. Abych nezapomněl, zítra ráno si pro tebe chtějí přijít detektivové z protidrogovky. Budeš doufám doma, viď? Jeli kvůli tomu speciálně až z Prahy, bylo by ošklivé, kdybys na ně nepočkal.“

„Ráno?“ zašeptal. „V kolik?“

„Vím já, v kolik mají ve zvyku vstávat? Koukej, možná by bylo lepší, kdybychom si už zavčasu dali rande. Třeba v osm, co ty na to?“

„Jednou jsem ti hada sežral, to jo, ale podruhy už ze mě debila neuděláš. Za tu kurvárnu, cos mi proved, bych tě měl…“

„Sejmout? Jako Šedivého a Mayera?“

„Mayer na mě vytáhnul bouchačku. Byla to sebeobrana.“‚

„Co na tebe vytáhl Šedivý?“

Lakatoš mlčel a pak chabě prohlásil, že se smrtí Šedivého nemá nic společného. Na manifestaci nebyl. Mayer si to vymyslel, ale stejně už nic dosvědčit nemůže. Bylo to pořád dokola jako v té písničce pes jitrničku sežral. Už mě začínal nudit.

„Hele, Lakatoš, chce se mi spát. Když nechceš přijít, nechoď. Ale upozorňuju tě, že se tak připravíš o možnost dozvědět se, jakou práci si u mne pan Starý objednal.“

„Proč by mě to mělo zajímat?“

„Protože se to týká tebe. Pan Starý chce město vyčistit. A ty jsi první na řadě. Jestli bys rád věděl podrobnosti, připrav si dvě stě kolíků.“

„Zošaliel si, boha?“ zařval, div mi neprotrhl bubínky.

„Nedělej, že ty prachy nemáš. Jestli ne, udělej sbírku. Ale rychle, panáčku. Máš málo času. Jestli tě neseberou poldové, sebere tě smrťák. Máš čas jenom do rána. Dobrou noc.“

Probudil mě mobilní telefon. Podíval jsem se na hodinky: ani ne šest ráno.

„Bože, který idiot…,“ zamumlal jsem.

Na displeji bylo jen číslo, které mi nic neříkalo. „Co se děje?“

„Tady je Starý. Okamžitě ke mně přijeďte!“

„Pane velkopodnikateli, já nejsem váš sluha, abyste mě bezdůvodně budil téměř uprostřed noci a ještě navíc k vám měl naklusat jak…“

„Přestaňte žvanit. Je to vážné. Je to moc vážné. Potřebuju vás. Prosím vás, přijeďte, jak jen to bude možné,“ dodal náhle skleslým hlasem.

„Koukejte, možná by nebylo od věci, kdybyste mi aspoň naznačil, co se děje. Podle toho se pak rozhodnu, jestli si dám sprchu, oholím se, nasnídám…“ Jo, nasnídám! A kde, prosím pěkně? Hotelová restaurace se otvírá až v sedm, na dvě hodiny, pak mají do jedenácti pauzu. Žádný bufet pro lopaty jsem v okolí neviděl. A v nějaké herně, která má otevřeno nonstop, mi dají v nejlepším případě přes hubu a ne smažená vejce na špeku.

„Před hodinkou se nás pokusili přepadnout gangsteři. A unesli moji ženu.“

„Cože?“ vykřikl jsem. „Tak proč voláte mne a ne policajty, pane Starý?“

„Nechci… ona se se mnou spojila a řekla mi, že policii nesmím kontaktovat, jinak ji zabijí.“

„Do prkýnka, to je situace,“ řekl jsem už úplně při smyslech. „Tak jo, sprchu i holení vynechám.“

„Mám pro vás poslat vůz? Snídani budete mít připravenou u mě. Holicí strojek…“

„Dělal jsem si legraci. Nikoho pro mě neposílejte, než by přijel, budu už na cestě.“

Položil jsem telefon a oblékl se. Předtím jsem ale zapnul notebook a poslal šéfovi mail s krátkou zprávou a pár dotazů.

Město vypadalo jak po těžkém flámu. Na náměstí parkovalo jedno policejní auto, co tam jeho posádka hlídala, věděli jen bohové. Vzduch čpěl kouřem z požárů. Projel jsem kolem dvou vymlácených obchodů. Jedno bylo hodinářství, druhé čínský koloniál. Na ulici a chodnících ležely střepy a jedno individuum, svírající téměř prázdnou láhev od nějakého alkoholu.

Hnal jsem fabii prázdnou silnicí k tvrzi. Před bránou jsem nevystoupil, strážní měli příkaz pustit mě dovnitř, tak jsem jenom pár okamžiků počkal, až se rozevře. Nic nenaznačovalo, že by tu došlo k nějakému incidentu. Strážný ostražitě pozoroval, jak jsem vjel na příjezdovou cestu, pak něco nahlásil do vysílačky.

Most přes vodní příkop byl spuštěný, na nádvoří opět stálo několik aut, červený golf milostivé paní mezi nimi chyběl.

„Chválabohu, jste přesný,“ ozvalo se, když jsem vystupoval. Tajemník měl stejné šaty jako minule, korektní a nenápadné, perfektně ušité a vyžehlené. Zato obličej měl pomačkaný, jako kdyby spal sotva hodinu.

„Kde je pan Starý?“ zeptal jsem se.

„Hned vás k němu zavedu. Přikázal mi, abych se vám postaral o snídani. Co byste si přál?“

„Vejce na špeku. Nebo na anglické slanině. To je jedno. Tři. Pomerančový džus a kávu. A kdyby byly rohlíky s máslem.“

„Budou,“ slíbil. Šli jsme po schodech do šéfovy pracovny. „Chcete i džem?“

„Děkuju, na sladké nejsem. Vejce mi úplně postačí.“

Starý stál u okna, ruce za zády. Všiml jsem si, že má křečovitě sevřené pěsti. Počkal, až tajemník odejde dát mi udělat snídani, pak se ke mně otočil. I on měl obličej jakoby zmuchlaný. A kruhy pod očima. A strniště – na rozdíl ode mne, protože jsem se oholit stačil. Holení patří k rituálu, bez kterého bych nemohl začít den. Připadal bych si špinavý. Styděl bych se vyjít mezi lidi. Kdyby mě měli popravit, moje poslední přání by byl holič těsně před tím, než si mě kat odvede k šibenici.

„Je to strašné, člověče,“ zašeptal Starý. „Nikdy bych nevěřil, že by mě mohlo něco tak děsivého potkat.“

„Víte co, pane Starý? Posadíme se a vy mi v klidu přeříkáte všechno, co a jak se v noci udalo.“

Do pracovny přišla postarší paní v černých šatech s bílou krajkovou zástěrkou. Na tácu nesla moji snídani. „Jezte a já budu…“

„Vy jste už snídal?“ zeptal jsem se obezřetně. Nerad bych, aby začal loudit a sežral mi půlku vajíček.

„Ne. Mám žaludek sevřený jako pěst. Nedostal bych do sebe ani… ani kafe.“

„Děláte chybu,“ potřásl jsem hlavou. „Věřte zkušenému, že pořádné jídlo vám srovná psychiku a nastartuje metabolismus.“

„Prosím vás, Nechte toho!“ zařval. Třásl se přitom jako ratlík. Pak se několikrát nadechl a uklidnil. „Promiňte, mám nervy jako obnažené.“

„Nic se neděje,“ zahučel jsem plnými ústy. „Já jsem na všechno zvyklý, a když se vytáčíte, škodíte svému zdraví. Tak spusťte.“

„Šli jsme spát kolem půlnoci. Totiž – já si šel lehnout tak pozdě. Čekal jsem, až přiletíte nazpátek, nerad bych usnul a pak by mě probudil řev vrtulníku. Mimochodem, podařilo se vám to včera?“

„Ne. Nic nevyšlo podle plánu. Ten člověk tam už nebyl. Pokračujte.“

„Dobře. Moje paní si šla do své ložnice lehnout dřív, chtěla si číst. Nebo koukat na televizi…? Ani nevím. Prostě odešla asi hodinu před tím, nežli jste přijel. Pak se mě šla zeptat, co má znamenat ten hluk. Jako vrtulník, chápete? Kdo a kam letí, když tu není Vávra, to je můj pilot. Něco jsem jí nalhal, že se ve městě dějí hrozné věci a že jsem byl požádán, abych jim vrtulník půjčil pro nějakou důležitou potřebu. Za hodinu se má vrátit. Do detailů jsem nezacházel a ona se po nich neptala.

Nad ránem mě probudila střelba. Totiž, bylo to jenom několik výstřelů, přicházely někde z okraje pozemku. Zavolal jsem ostraze, abych se dozvěděl, co se děje. Oznámili mi, že na pozemek násilím vniklo několik mužů, kteří se pokoušeli přiblížit k hrádku. Došlo k přestřelce, jednoho se podařilo zadržet.“

„Předali jste ho policii?“

„Ne. Máme ho… hlídají ho dole.“

Udiveně jsem zamrkal. „Chcete říct, že jste se ani nepokusili nahlásit na policii přepadení, střelbu a zadržení lupiče?“

„Nevím, jestli to je lupič,“ řekl Starý.

„Tak co tedy?“

„Víte, nejlepší by bylo, kdybyste ho sám vyslechl.“

„Dobře,“ přikývl jsem. „A teď jak je to s tím únosem?“

„Byl jsem z toho všeho trochu vyvedený z míry, takže jsem si vzal župan a šel na nádvoří, abych se na toho člověka podíval. A tam jsem si všiml, že chybí manželčin golf. Tak jsem se zeptal strážných, kam se poděl. Koukali na mě jako na blázna a pak řekli, že s ním odjela moje paní. V pět hodin ráno!“

„No jo, pane Starý, ale to mi připadá jako dost divný únos,“ řekl jsem pochybovačně.

„Volala mi za necelou hodinu. Prý byla vylákána na schůzku, při které mělo jít o můj život. Teď je zadržovaná. Únosci…“

„Moment, vzpomeňte si – řekla únosce, anebo únosci?“

„Únosci. Jsem si tím jistý. Hovořila o nich jednoznačně v plurálu. Tak tedy únosci požadují výkupné ve výši padesáti milionů korun. Dnes dopoledne. Požádal jsem Irenu, jako manželku, aby jim vysvětlila, že není v mých silách dát dohromady během několika hodin takovou sumu. Žádná banka ji nevyplatí, málokterá navíc drží v trezoru takovou hotovost. Řekla, že jim to bude tlumočit, pak bylo ticho, slyšel jsem jenom nějaké hlasy v pozadí, ale nedokážu říct s naprostou jistotou, jestli ženské nebo mužské. Pak se Irena vrátila k telefonu s tím, že se ozvou během dopoledne. A že nemám v žádném případě volat policii, jinak ji zabijí.“

Zmlkl a kapesníkem si otřel z čela pot.

„To je všechno?“ Odsunul jsem tác s prázdným talířem a napil se kávy.

„V podstatě ano. Zatím se nikdo neozval.“

Zamyslel jsem se. „Vy máte víc mobilních telefonů?“

„Dva. Jeden pro běžné používání, druhý má tajné číslo které zná jen několik málo lidí.“

„Na který vám manželka volala?“ zeptal jsem se.

„Na ten… okamžik.“ Šel ke stolu, kde měl položené oba mobily, a zkontroloval seznam přijatých hovorů. „Na ten služební,“ řekl. „Irena asi nechtěla, aby se únosci dozvěděli moje tajné číslo.“

„Z jakého telefonu volala vaše manželka?“

Udiveně se podíval na mne a pak opět na displej. „Ze… no jo, ze svého.“

„Aha,“ řekl jsem.

„Je to důležité?“ zeptal se Starý.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ani ne.“ Bylo to důležité, ale v téhle chvíli jsem ho nechtěl vyplašit svým plánem. „Vaše paní má také dva mobily?“

„Ne. Ona tyhle elektronické hračky moc nemiluje, tak má jen jeden. Mohlo by se totiž stát, že by si omylem vzala do kabelky ten s tajným číslem a pak by se jí žádná její kámoška nedovolala a to by byla úplná tragédie, jestli mi rozumíte.“

Rozuměl jsem mu. Ženy mají mobilní telefony na to, aby si mohly donekonečna povídat s přítelkyněmi o mimořádně zásadních věcech, jako například kdo s kým chodí, co bylo v televizi a jestli už viděla ty nové modely v Elle nebo jak se ty časopisy pro dámy jmenují.

„Tak bychom se mohli jít podívat na vašeho vězně na Bezdězu.“

„Jakém Bezdězu?“ zeptal se Starý zmatené.

„To byl jen takový pokus o vtip,“ odbyl jsem ho. „Kde ho máte?“

„Pojďte za mnou.“

„Ještě okamžik – potřeboval bych kuklu,“ řekl jsem.

„Kuklu?“ Udiveně se na mne podíval. „Jo – vy myslíte tu s otvory pro oči. Jako nosí policajti. Nebo lupiči.“

„Přesně tak. Nejsem sice ani jeden ani druhý, přesto bych považoval za užitečné, kdyby mě ten člověk později při nejméně vhodné situaci nepoznal.“

„To se zařídí. Jdeme.“

6.

Ukázalo se, že jsem ani moc nedramatizoval, když jsem Lakatošovi líčil, že Starý má na svém hrádku i stylovou mučírnu. Hřeby a kovovými pláty pobité dubové dveře měly zamřížovanou špehýrku, za kterou byla tma.

Doprovázel nás jeden příslušník ochranky, půjčil mi svoji kuklu. Doufám, že nemá vši.

Vechtr měl klíč a odemkl.

Klíč pak předal Starému a vzdálil se. Starý otevřel, když předtím zvenčí rozsvítil.

To, co jsem uviděl, mi na okamžik zarazilo dech. Byla to skutečná mučírna se vším, co jsem na dobových ilustracích a v muzeích viděl. Nacházel se zde skřipec, koza, což je trojúhelníkový trám na zkřížených nohách, na který se vyslýchaný posadí, kotníky se mu zatíží těžkým závažím a trám se mu ostrou hranou zařezává do zadnice. Byla tam, vhodně naaranžovaná u stěny, španělská panna s náručí rozevřenou ke smrtelnému objetí, v krbu žhnuly žhavé uhlíky a vedle nich ležely srovnané kleště. Nacházelo se tam prostě tolik mučicího nářadí, že by stačilo rozvázat jazyky celému pluku darebáků.

Na kamenné podlaze, ruce v okovech, seděl asi osmnáctiletý cikán. Krk mu obepínal kovový kruh, jakýsi obojek, a řetězem byl připevněn ke zdi.

„Ty svině, já chci advokáta,“ zaječel, když jsme vstoupili dovnitř. Pak se pohled svezl na mne a otevřel ústa. Zalitoval jsem, že nemám místo té černé pletené kukly rudou kápi, ale i takhle jsme dosáhli docela slušného efektu. Hoch se domníval, že s ním přicházím provádět něco nekalého.

Nevím, jestli věděl, že kati mají kápi, ale jemu stačila kukla, a kdyby neseděl, podlomila by se mu kolena.

„Co… co chcete?“ zašeptal. „Já za nic nemůžu!“ zaječel. „Já nikomu neublížil, přísahám na smrt mý mámy!“

„Je to onen gangster, který vás chtěl zlikvidovat?“ zeptal jsem se Starého.

„Ano, poznávám ho zcela určitě.“ Starý byl inteligentní a rychle pochopil moji hru a přistoupil na ni.

„Dobrá. Kdo tě poslal, ničemo?“ strčil jsem do vězně špičkou boty. Ne že bych ho kopl, do lidí, kteří se nemohou bránit, zásadně nekopu.

„Nikdo, přísahám. Věřte mi.“

„Tak jak ses, lumpe, dostal na pozemek pana Starého? Přinesli tě tam snad andílci, co?“

„Ne. Jenom jsem zabloudil. Šel jsem z dýzy…“

„Nech toho,“ okřikl jsem ho. „Nejsme tu pro legraci. Šibenice ti kouká z očí. Šli jste pana Starého zabít a vyloupit. Kdo vás zbuntoval? Co? Kdo? Mluv, nebo tě na místě vykleštím!“

Šel jsem ke krbu a položil mezi uhlíky velké, ostré kleště. Mladý delikvent mě pozoroval s vytřeštěnýma očima.

„Ne. To nemůžete. Budu si stěžovat. Tohle si vodserete! Dám to ombudsmanovi!“

Podíval jsem se na Starého a oba jsme se rozesmáli.

„Ty moulo,“ vytáhl jsem kleště. Byly rozpálené doruda. „Ty chcípáku, ty že si budeš stěžovat?“ Přistoupil jsem k němu a ukázal mu kleště. „Nejdřív ti tímhle vytrhnu jazyk, abys nemoh moc řvát, pak ti ucvaknu koule a pak si tě natáhneme na skřipci a nakonec té strčíme tady do tý panny a zavřeme dvířka. Všimni si těch dlouhých hřebů, co jsou uvnitř, a tím skončíš. Pak tě hodíme do rybníka. Pan Starý v něm chová pirani. To jsou takové rybičky, které dokážou ohlodat lumpačisko, jako jseš ty, na kost za deset minut. Kosti hodíme dogám. Aspoň jednou v životě budeš k něčemu užitečný. Tak, jdeme na to! Vyplázni jazyk.“

Bezmocně zavrtěl hlavou a po snědé tváři se mu koulely slzy, zanechávající na špinavé kůži stružky jako déšť na svahu.

„Budeš mluvit?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Odpovídá se: ano, pane.“

„Ano, pane.“

„Jak se jmenuješ?“

„Kováč. Imro.“

„Kdo vás vedl?“

„Ferko.“

„Lakatoš?“

„Ano…, pane,“ dodal rychle.

„On nevěděl, že tu je ostraha?“

„Ne, hovořil, že to jsou jen sráči a že v noci chrněj.“

„Co jste měli udělat?“

„Vzít si, co…“

„Prostě objekt do mrtě vyrabovat. Je to tak?“

„Ano, pane.“

„A co jste měli udělat s panem Starým a s jeho manželkou?“

„Toho si vzal na starost Ferko. Hovořil, že si ho veme na starost. Jeho a ňákýho jeho kámoše z Prahy. Že se do toho nemáme plíst.“

„A jeho manželku si taky chtěl vzít na starost sám?“

„Ne. Tu jsme měli…“

„Znásilnit, je to tak?“ zacvakal jsem kleštěmi.

„Ano, pane,“ sklopil hlavu. „Ale já nic neudělal! Začali na nás střílet, Ferko to dostal do ruky, utíkali jsme zpátky, já jsem zakopnul v tý tmě a natáh jsem se, a než jsem se zvednul, tak mě měli. Strašlivě mě zbili,“ zafňukal. „To se přece nesmí.“

„Vysvětlil vám Ferko, proč máte pana Starého a jeho kamaráda přepadnout a proč ho chce zabít?“

Zavrtěl hlavou. „Hovořil jenom, že Starý chce vyhnat z města všechny Rómy a nechat je zavřít do koncentráku. To se přece nesmí!“ zaječel najednou zplna hrdla. „My jsme taky lidi, nikdo nás nesmí bít a zavírat do koncentráků.“

„A zabíjet, loupit a znásilňovat – to se smí?“ zeptal se Starý, který do té chvíle mlčel.

„Nič sme neurobili. Nič zlého! Vy stě mě zbili a zavřeli tady na řetěz jako zvíře a chcete mě umučit. Jenom proto, že jsem Rom!“

„Omyl, chlapče,“ řekl jsem. „Já proti Rómům nic nemám. Pan Starý taky ne. Ale lupiče, násilníky a vrahy nemáme rádi.“

Otočil jsem se ke Starému. „Pojďte ven. Poradíme se, co s ním.“

„A co ten únos?“ zašeptal.

„Tenhle spratek s ním nemá nic společnýho,“ zavrtěl jsem hlavou. „On i ten Ferko jsou absolutní primitivové. Jestli někdo vaši manželku vylákal ven, tak musel mít záminku, které uvěřila, a musel to být tudíž někdo na vyšší zločinecké úrovni než tahle holota.“

Mladík nás sledoval vyděšeným pohledem, jako by se opravdu obával, že ho chceme odkrouhnout a pak hodit oněm neexistujícím piraňám. Takhle sám, bez podpory své tlupy, byl docela obyčejný zbabělec. Viděl jsem takových hafo. V houfu z nich jde hrůza, opuštěni vám jsou ochotní lízat prach z bot.

„Tak co s ním?“ zeptal jsem se Starého za dveřmi.

„Nevím,“ řekl. „Popravdě mě vlastně vůbec nezajímá. Mám strach o manželku, nějaký vyšinutý kluk mi je ukradený.“

„Jestli to opravdu nechcete hlásit na policii – a je mi dost záhadou, proč to neuděláte – pak je nesmysl držet ho tady a…“ Pokrčil jsem rameny. „Já bych mu dal pořádný výprask na cestu a vykopnul ho.“

„Udělejte to,“ řekl Starý lhostejně.

„Tak to tedy ne! Výprasky lupičům ve smlouvě nemám, vážený pane. Máte tu smečku knechtů, kterým mlácení dělá docela určitě dobře. Ale předtím bych si s tím smradem ještě chvilku popovídal.“

„Dělejte si, co chcete.“

„Nemějte starost.“ Vrátil jsem se do mučírny. Hajzlík seděl schoulený a upíral na mne velké černé oči. Vlastně by to byl docela hezký kluk, a možná z něj mohlo i něco být, kdyby… kdyby měl víc štěstí a narodil se s jinou barvou kůže, v jiné rodině, v jiném prostředí, kdyby měl už v genech vštípený jiný hodnotový žebříček. Prostě kdyby nebyl Rom.

„Tak co s tebou…,“ pronesl jsem zamyšleně. „Víš, moc se mi do tý rasoviny s tebou nechce. Radši bych tě poslal domů k mámě… Máš nějakou mámu, ne?“

„Ano, pane,“ horlivě přikývl. „Mám ji moc rád.“

„A copak tvoje maminka dělá?“

„Je v domácnosti.“

„Kolik máš sourozenců?“

„Šest,“ řekl. „Dva bráchy a čtyři ségry.“

„Jak jsou staré?“

„Dvě jsou mladší a dvě starší. O rok a o dva.“

„Hm. A co dělají?“

„Robily ve fabrice, než ji zavřeli. Margot chtěla bejt kadeřnice, ale nevzali ji do učení. Protože je Romka.“

„Ve které třídě vyšla základní školu?“

„V šestý,“ řekl, jako by se nic nedělo.

„Tak to ji, kamaráde, nevzali do učení proto, že je blbá, a ne že je Romka. Kdyby se líp učila a nechodila za školu, určitě by ji vzali i na tu kadeřnici. Co ty tvoje sestry dělají teďka?“

„Jsou na podpoře.“

„Nepřivydělávají si?“ zeptal jsem se a přimhouřil oko.

Zavrtěl se. „A co má bejt?“ vyjel najednou. „Maj chcípnout hlady? Z tý žebrácký podpory? Takhle má každá auťák a maj se dobře.“

„Správně. Hlavní je mít se dobře. Ty se taky máš dobře? Nevypadáš, že bys hladověl a že by sis vybíral starý hadry z popelnice, abys nechodil s holou zadnicí. Co děláš? Taky tě nevzali do učení na automechanika nebo programátora, protože jsi Rom?“

„Já mám invaliďák,“ řekl skoro pyšně.

„Nekecej! Invalidní důchod? Na co? Na hlavu?“

Vztekle se na mne podíval a pak ucedil, že má plíce úplně hin. Kdoví jestli nemá tu tuberu.

Na člověka s tuberou kypěl zdravím, a jestli si ho něčím ničil, tak jedině drogami, chlastem a cigaretami. Ostatně, ne že by mi na tom záleželo. Nechat ksindl všech ras vyhnít docela přirozenou cestou, pomocí drog, které bych jim klidně dával zadarmo, by nebyla špatná metoda, jak ze společnosti odplavit bahno. Potíž je v tom, že jejich natalita je vyšší nežli mortalita.

Proto vydělávám a šetřím, abych si – až tohle bahno zaplaví i místa, kde žiju – někde daleko, na maličkém ostrůvku, koupil skromný domek a dožil v klidu své dny.

„A copak pan otec, co dělá ten?“

„Kterýho myslíte?“

„Aha, maminka je rozvedená, že ano.“

„Dvakrát,“ řekl skoro pyšně. „Ale s tím třetím, co u nás teď bydlí, není tohlenc…“

„Oddaná. Žijí na hromádce, na psí knížku, že ano.“

Přikývl. Tak jsem se přestal vyptávat na rodinné poměry, beztak nejsem žádný psycholog nebo sociální pracovník, a zeptal jsem se, co ví o Ferkovi.

„Kterým?“ zeptal se pro změnu on. Došlo mi, že Fero je mezi nimi stejně frekventované jméno jako mezi námi Honza, Vašek či Franta.

„Lakatošovi. Myslím Ferka Lakatoše, toho tlustého, co kšeftuje s drogami.“

„Nepoznám takého,“ vyjelo z něj.

„Synku, přiznal jsi, že vás dnes v noci vedl a že ho střelili do ruky, tak mě nezkoušej tahat za nos. Nebo ti ty koule opravdu uskřípnu!“ zařval jsem, vzal kleště a přistrčil mu je k nosu.

„Ne, prosím, ne!“ Už mně začínal lézt krkem. Dal jsem kleště znovu rozpálit, a když zrudly, otočil jsem se k vězni.

„Máš poslední šanci. Chci vědět, kde najdu Lakatoše. Chci o něm vědět všechno! A pamatuj si, mě žádnými pohádkami neoblafneš. Vím toho o něm dost na to, abych si dokázal každý tvoje slovo prověřit. Tak mluv!“ Přiblížil jsem kleště k jeho obličeji tak, aby ucítil jejich žár.

„Čo… čo chcete?“ vyjekl a pokoušel se uhnout hlavou.

„Kde Ferka najdu?“

„Nevím! Jak to můžu vědět!“

„Koukej, synku, Ferko je sice hnusná krysa, ale v kanále nepřespává. Někde bydlí, někam chodí, někde má něco jako velitelský stan. Tak co? Vzpomeneš si? Jestli ne, tak…“

„Ne, prosím. Teďka bydlí u jedny baby v Dlážděný, číslo 20.“

„V kterým patře?“

„V přízemí. Hned jako do ulice.“

„Jak se jmenuje ta jeho milenka?“

„Margit. Margit Oláhová.“

„Kam chodí chlastat?“

„Všude, do Kravína, do herny za rohem. Vona mu patří.“

„Je tam salonek?“ zeptal jsem se.

„No. Vy to víte?“

„Povídal jsem ti, že toho o něm dost vím. Oukej, zatím tady v klidu lež a modli se, aby všechno dobře dopadlo. Hlavně pro tebe.“ Odložil jsem kleště.

„Vy ma tu něcháte? To nejde! Nemůžete mě držet, chci advokáta, já chci advokáta!“ Jakmile viděl, že koule mu zůstanou v kalhotách celé, vrátila se mu obvyklá oprsklost. „Budu si stěžovat, tohle si vodserete!“

„Kuš,“ ušklíbl jsem se na něj. „Víš snad, kdo jsem? Jak vypadám?“

„Budu si stěžovat na toho, co mu tohle patří. Bude platit, že se z toho posere! Prachů prej má dost, tak bude solit, ta svině bílá.“

„Chlapečku, ty tu vůbec nejsi, víš?“

Vytřeštil na mě oči. Asi si myslel, že mi ruplo v bedně.

„No jo. Viděl tě sem někdo jít?“

„Kámo…“ Zarazil se. Došlo mu, že brát si za svědky spoluúčastníky loupežného přepadení, na jehož konci měly být dvě vraždy a jedno znásilnění, a pravděpodobně nakonec vražda třetí, není to pravé ořechové.

„Tak vidíš,“ řekl jsem spokojeně. „Ty tady nejsi, nikdy jsi jistě nebyl a nikdo tě nebude hledat. Pokud se z toho dostaneš, najdou tě někde úplně jinde. A i kdybys ty policajty a ochránce lidských práv takových parchantů, jako jsi ty a tvoji kámoši, opravdu zbuntoval, všichni tady dosvědčí, že tě nikdy neviděli. Tak se zatím měj.“

Zavřel jsem za sebou a zamknul. Nahoře na nádvoří jsem našel strážného, dal mu klíč a požádal ho, aby asi tak za hodinku donesli tomu mládenečkovi v mučíme krajíc suchého chleba a láhev vody.

Odloudal jsem se přes padací most, posadil se na lavičku, když jsem se předtím přesvědčil, že nade mnou není žádné okno, ze kterého by mě někdo mohl poslouchat, a pak jsem chvíli seděl jen tak, vdechoval čerstvý ranní vzduch vonící orosenou trávou a vlhkou zemí, poslouchal ptáky a namáhal si mozek, co jsem to ksakru jenom chtěl.

Jo jo, tohle je následek příliš časného probuzení. Trvalo mi téměř minutu, než jsem si vzpomněl.

Podíval jsem se na hodinky. Půl osmé. Touhle dobou je šéf na cestě do práce anebo už dokonce sedí v kanceláři. Na rozdíl ode mne je ranní ptáče. Proto je zřejmě šéfem on a ne já.

„Cože tak brzy, Bebe?“ zeptal se. „Že bys přece jenom uvěřil moudrosti předků?“

„Jaké?“

„Mladí ležáci, staří žebráci.“ Zasmál se, asi mu to připadalo vtipné. „Tak co se děje?“

Řekl jsem mu, že se tady v noci děly děsné věci.

„Viděl jsem v televizi. Ráno to taky bylo ve zprávách. Je tam prý nějaká další mrtvola.“

„To je maličkost. Jeden grázl oddělal druhého. V noci ale ten cikán, co zapíchnul policajta a pak sejmul šéfa skinů, přepadnul tvrz pana Starého.“

„Hleďme,“ řekl šéf nevzrušeně. „Hrál si na Žižku, nebo na lapku? I když… on ten Žižka prý původně byl lapka taky.“

Prozradil jsem mu všechny detaily, hlavně to, že unesli manželku Starého. „Podívej, potřeboval bych, aby mi napíchli tyhle dvě čísla,“ nadiktoval jsem čísla mobilů Starého a jeho ženy, „a zjistili polohu toho mobilu, který patří doktorce Staré.“

Tohle se sice oficiálně nesmí, ale nejsme jediná soukromá agentura, která to dělá. Policajti ostatně také, a povolení, které potřebují, si v nejhorším seženou dodatečně. Občas to jinak nejde. Nevím, proč by drbani směli využívat ochrany zákona a ti, co zákon reprezentují, měli být neustále hendikepováni.

„Dobře, Bebe. Co máš dál v plánu?“

„Jak na tom jsme s lidmi od Goga?“ zeptal jsem se.

„Dobře.“

„A chceme s nimi zadobře zůstat?“

„Jistě. Potřebujeme se vzájemně pořád. Máš snad nějaké problémy?“

„Tak se to nedá nazvat,“ řekl jsem. „Ale sehrál jsem s nima tak trochu betla a tak si říkám, že bych jim mohl dát nějakou odměnu. Dortík se šlehačkou.“

„Udělej to. Pokud to nebude křížit naše záměry, tak to udělej.“

„Oukej. A co dál?“ řekl jsem. „Mám to nechat pomalu vyhasnout, anebo mám přiložit pod kotel?“

„Už jsme to prodali dalším dvěma televizím, teď jednáme s ARD, krmíme čtyři deníky, všem jsme slíbili, že to je veliká bomba a že to teprve začíná, že mají materiál na týden. Tak bych byl nerad, Bebe, kdybychom je zklamali.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Nezklameme je. Za svoje peníze dostanou parádní představení. Nezůstane tady kámen na kameni. Ale co ti naši dva klienti?“ řekl jsem tiše. „Hlavně ten druhý.“

„Myslíš Starého?“ zeptal se šéf.

„Toho.“

„Jakmile něco vykutáme, hned ti dám vědět. Tady zřejmě budeme muset do hry zapojit i naši sestřenici, aby nám nějakou informaci pustila. Moc bych se divil, kdyby Starého neměli pod dohledem. Koneckonců, ty jeho obchodní a jiné aktivity mají takové rozměry, že nemůžou nebýt předmětem takříkajíc státního zájmu.“

„Jasně.“ Sestřenicí byla ve firemním žargonu přezdívána oficiální zpravodajská služba, se kterou jsme žili v těsné symbióze, protože někdy bylo nutné, aby jisté akce neprobíhaly pod její egidou: když pak došlo k maléru, padl na hlavu soukromé firmy, žádné vyšetřování před parlamentní komisí se nekonalo a všechno se smetlo pod stůl.

S rukama za zády jsem se vydal na malou procházku po parku, nebo jak ten pozemek nazvat. Kousek dál bylo skutečně golfové hřiště a taky tam měli jezírko s labutěmi a divokými kachnami. V křoví se kromě strážců jistě skrývali i zajíci a koroptve. Bylo to kouzelné místo pro pohodlný a šťastný život: jenže já už pár takových idylických míst viděl a vím, co všechno, jaký hnis, se může pod vábnou slupkou skrývat.

Posadil jsem se u jezírka na lavičku a zavolal na číslo, které jsem dostal od mládenců z protidrogovky.

„Tak jak vám po ránu dupou králíci?“ zeptal jsem se přívětivě. „Tep a dýchání normální?“

„Nějakej vtipnej už za kuropění,“ řekl Prófa. „Děje se něco?“

„Ptáci zpívají, kapři se plácají v průzračné vodě, kousek přede mnou panáčkuje zajíc… proč si, vy kluci ušatý, taky někdy nevyrazíte do přírody?“

„Kde se touláš?“ zeptal se Prófa podezíravě.

„Zajel jsem si do takovýho motorestu na snídani a teď si plním plíce čistým, hutným vzduchem, abych měl rezervu, až se zase vrátím do té jedumorny. Ještě pořád máte zájem o Lakatoše, mládenci?“

„Máš zas nějaký geniální nápad jak z nás udělat voly? Potřebujete někoho poštvat proti sobě, aby pisálkové měli o čem psát a žvanit v televizi?“ Oba byli samozřejmě o některých aktivitách naší agentury informováni.

„Víte, kde je v Jestřábí špitál?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zabručel Prófa a pak jsem slyšel, jak se někoho vyptává.

„To nevadí. Stačí, když si tam zavoláte a zeptáte se, jestli tam náhodou neměli k ránu případ prostřelené ruky. Jedná se o Roma jménem Lakatoš Ferko.“

„Ale,“ udělal Prófa. „Copak, copak? Porval se chlapec? Kde? Pokud vím, pouliční výtržnosti, jak to dneska hezky nazvali v ranním zpravodajském bloku na Nově, utichly asi hodinu po půlnoci. Říkali tomu příměří před bitvou.“

„Nevím, kde a jak se mu to stalo, vím jen, že se stalo, co se stalo.“

„Dobře. Ověříme si to.“

„A co takhle zajít si k němu na soudružskou návštěvu? To se přece patří, navštěvovati nemocné. Můžete s sebou vzít kytku, bonboniéru a flašku rumu. Ale ne abyste chrastili klepetama hned na ulici, Prófo! To se nesluší.“

„Jdi se bodnout,“ řekl. „Adresu máme.“

„Jenže tam, kamaráde, tenhle junák momentálně nebydlí. Žije u svý baby, nějaký Margit Oláhový. Je to Dlážděná ulice číslo popisné 20, byt v přízemí. Možná bude doma, ona prostřelená ruka dost bolí. Přesto bych si s sebou vzal aspoň dva nehořlavý obrněný vozy a tak dvacet zbrojnošů v azbestových mantlech. Slyšel jsem, že ti mladíci v ulicích používají zápalný láhve.“

„Neměj strachy, nějak to zvládneme,“ odsekl.

„Proč po něm tak strašně toužíte? Můžete snad počkat, až bude klid, a pak ho sbalíte raz dva,“ řekl jsem.

„Protože se obáváme, že nás někdo předejde, víš? Mrtvoly jak známo nemluví. A my chceme, aby ten hajzl mluvil. Moc nám nejde pod fousy, že zbytek gangu si vesele pobíhá dál po ulicích. A nelíbí se nám, že by si čerstvá vdovička po panu Šedivém bezstarostně bydlela ve vile za sedm milionů a vozila si zadek v mercedesu za dva melouny. Tady se musely točit a dál se točí obrovský peníze, tudy šly desítky a desítky kilogramů perníku a sněhu do Německa a dál do Evropy. Tady bylo hlavní překladiště největšího kanálu v tomhle regionu. Co regionu! V půlce Evropy. Jenže bez důkazů ani ten mercedes paní Šedivé nemůžeme zabavit. A jediný známý důkaz o propojení Šedivého na narkomafii je Lakatoš. Jasné, Bebe?“

„Aha,“ řekl jsem chápavě, „potom by možná bylo lepší dostat Lakatose někam, kde bude jak nahý v trní. Jít si pro něj k jeho matraci, mezi stovky jeho kámošů, je stejný jako sahat holýma rukama do sršníno hnízda.“

„Sakra, v tý vaší firmě si potrpíte na formu, co? Nemáte tam nějaký kurz básnictví? Abys ještě nezačal mluvit ve verších,“ řekl Prófa. „Skoro se s tebou stydím vybavovat, já mám jenom policejní akademii a…“

„Poslyš, ty policejní akademiku, čas letí. Jak je to s tím špitálem? Už tam mezitím někdo volal?“

„Okamžik.“ Chvíli bylo ticho. „Tak máš pravdu. Byl tam asi v půl šestý ráno. Čistý průstřel svalu, kost nebyla naštěstí zasažena. Prý byl přepadený, ale odmítl uvést cokoliv jiného. Policii nic hlásit nechtěl, a když doktor měl snahu zavolat na oddělení, Lakatošovi kamarádi mu v tom zabránili. A vyhrožovali, že když se policie něco dozví, tak si to odskáče. Klasika. Takže doktor držel hubu a nejevil velkou ochotu ke spolupráci ani nyní. Na převaz má Lakatoš přijít zítra. Pokud nedojde ke komplikacím.“

„Hm. To je blbý. Myslel jsem, že si na něj počíháte u špitálu. Zítra už může být pozdě. Já bych tedy měl jiný návrh.“

Popsal jsem Prófovi nápad, který mě právě napad, a Prófa hekal, že to sice zní zajímavě, jenže… „Nezapomínej, že to poněkud připomíná scénář s tou hospodou Na Pasece, nebo jak se jmenuje. Myslíš, že je tak pitomej, aby dvakrát spolknul stejného hada?“

„Já bych to zkusil nahrát opačně. Jako že mu jdu po krku, že jsem provokatér protidrogovky a tady mě dostane na stříbrným tácu až pod nos a může mě sejmout.“

„Na funusy zásadně nechodím,“ varoval mě Prófa. „King tě pozdravuje a říká, že on taky ne. Vyvolávají v nás depresi. A my si ve svým povolání žádnou depku nemůžeme dovolit.“

„Správně, já vám to oplatím.“

„Jak?“

„Taky vám nepůjdu na pohřeb,“ řekl jsem.

„Ty, Bebe, ty se asi nudíš, viď? Že začínáš plácat hlouposti.“

„Máš pravdu. Mimochodem, jak vypadá situace ve městě?“

„Klid. Obě strany se potřebujou vyhajat. Pak důkladně posnídají, vlejou si do hlavy pár piv, protočej automaty, pokud v nich po včerejšku zbyly nějaký drobný, a to bych se moc divil, zkušebně vytlučou nějakou samošku, naloví si proviant a chlast na večer a pak to spustí znova.“

„A vy se na to budete koukat se založenýma rukama,“ podivil jsem se.

„Já tady nejsem od toho, abych dělal pořádek. Za tím účelem dorazí jednotka rychlého nasazení s technikou. Vodní dělo, dva obrněné vozy, střelné zbraně s gumovými projektily. Pravděpodobně i vrtulník kvůli monitorování situace.“

„Jen aby ti dárečkové neměli rakety SAM.“

„I kuš,“ řekl Prófa lhostejně. „Ty, Bebe, jestli fakticky nemáš momentálně co na práci, za hodinku jedeme k paní Šedivé. Čekáme jenom, až nám doručej povolení k domovní prohlídce. Nechceš s náma? Můžeš se tvářit, že jsi od nás. Ksicht a nepříjemný chování na to máš, tak tomu jistě uvěří.“

„Za hodinu?“

„Za hodinu mi brnkni, já ti povím, co a jak.“

Vrátil jsem se na nádvoří a v budově jsem našel kuchyni. Vládla v ní ta paní, co mi přinesla snídani, a vonělo to tam nějakou pečení. Prý telecí, prozradila mi. Zůstanu na oběd? Sice dělá vždy tak o jednu dvě porce víc, pro všechny případy, ale když bude mít jistotu…

„Jistotu vám dává jen životní pojištění,“ řekl jsem. „Raději se mnou nepočítejte. V nejhorším mi uklohníte krajíc chleba s máslem. Ale teď bych potřeboval ještě jedno kafe.“

Udělala mi preso a mezitím jsem se dozvěděl, že pan šéf je jako každé dopoledne – pokud není na cestách – ve své pracovně s panem tajemníkem. Končívají kolem půl dvanácté a nikdo je nesmí rušit – pokud pan tajemník sám nezavolá a neporučí čaj nebo malou přesnídávku. Pan Starý je, pokud jde o jídlo, docela skromný, dává přednost nízkokalorické stravě, hodné zeleniny, těstoviny, rýže, kousek libového masa, kuřete, krůty a hlavně ryby. Pan tajemník by si dával do nosu, po svíčkové, guláši nebo vepřoknedlozelu by se utloukl. Paní doktorka je téměř vegetariánka. Jí se kuchařka zavděčí těžko. Marně jí vykládá, že strava má být pestrá, že člověk není slepice, aby žil jen na zrní, že potřebujeme bílkoviny, maso, jenže… hospodyně rozhodila rukama. „Jako když hrách na stěnu hází.“

„Tak tak,“ řekl jsem a šel s kávou zase ven, protože mi začal zvonit mobil.

„Tak na spojích je to zařízený,“ řekl mi šéf. „Záležitost se Starým se začala prověřovat, může to chvíli trvat. Ozvali se únosci znovu?“

„Zřejmě ne. Aspoň já o tom nic nevím. Je ale možný, že si s nima chce hrát nějakou vlastní hru. Celý je to divný.“

„Proč tě tam v tom případě volal?“ podivil se šéf.

„Proč si nás vlastně najal?“ zeptal jsem se já.

„Máš pravdu. Tak zatím.“

Posadil jsem se na svoji lavičku pod hradní zeď, upil kávu, přivřel oči a znovu se zamyslel. Něco se mi otřelo o nohu.

Velký zlatý setr si mě důvěřivě prohlížel a lísal se ke mně.

„Brácho, já nic nemám,“ podrbal jsem ho mezi ušima. „Kdybych věděl, že si se mnou přijdeš popovídat, vzal bych v kuchyni tatranku nebo piškoty.“

Zdálo se, že mi rozumí. Žádná laskomina nebyla v dohledu, tak se aspoň natáhl a hřál mi nohy. Mám psy rád, aspoň takové psy, kteří se mě v parku nebo na ulici nepokoušejí zakousnout. Abych pravdu řekl, většinou mám psy raději nežli jejich pány.

Inu, dosti váhání. Nejdřív zkusíme paní doktorku Starou. Lakatoš mi neuteče.

Telefon zvonil a zvonil. Nakonec se ozvala jen hlasová schránka. Tenhle pokus nevyšel. Nejsem odborník přes telekomunikace, nevím proto, jestli lze zaměřit mobilní telefon i bez toho, že je aktivovaný. Jistě se dá zjistit, odkud v noci doktorka Stará manželovi volala, jenomže ani únosci nejsou naivkové a o možnostech detekovat mobilní telefon vědí stejně jako každý, kdo si na toto téma přečetl pár článků na internetu. Takže ji nejspíš donutili volat za jízdy a teď si dávají pozor.

Nezbývá než se obrnit trpělivostí a čekat.

A mezitím cinknout Lakatošovi.

Neměl ze mne radost. „Choď do piči,“ řekl mi na uvítanou a syknul bolestí.

„Copak, něco tě trápí?“ zeptal jsem se.

„Som ustátý,“ řekl.

„Unavený? To se nedivím. Pěkně jste tomu dali v noci na zadek, blbečku. Můžeš být rád, že jsi to přežil a máš jenom prostřelenou ruku. Kdyby se trefili u kousek vejš, tak ti už vybírají na věnec.“

„Co to kecáš, kurva!“ zařval.

„Ty debílku, v mučírně právě máme na skřipci Imra Kováče. To bys nevěřil, jak takový spratek krásně zpívá, když mu kleštěma trhají nehty… Haló, jsi tam ještě?“ zeptal jsem se, když se z druhé strany nic neozývalo.

„Já žádnýho Kováče neznám. Co vám povídal?“ dodal rychle a nelogicky.

„Že jsi je zbuntoval a vedl ty, že jste měli hrádek vyrabovat, znásilnit paní Starou a pana Starého a mne zabít. Totiž – oni se měli pobavit s paní doktorkou, nás dva sis chtěl vzít na starost sám. Jenomže se to nějak zvrtlo, ostraha nechrněla, jak ses domníval, a ty jsi dostal šlupku do ruky.“

„Pičoviny,“ řekl a snažil se, aby to znělo hodně lhostejně. „Nič se mi nestalo.“

„Tak cos dělal ráno ve špitále? To sis tu ruku prostřelil sám při čištění zbraně? Ty máš zbrojní průkaz?“

„Co mi chceš, kokote?“

„Podívej se, Ferko, jedno přepadení navíc při dvou vraždách a při tom všem, co na tebe policajti mají, už nehraje roli. Navrhuju ti – a věř, že to je definitivně poslední nabídka – dobrý obchod. Dopoledne do Jestřábí dorazí jednotka rychlého nasazení i s obrněnými vozy a vodními děly. To nejsou žádný obyčejný pendrekáři, kteří se s váma rvali v noci. Ti vám dají na prdel tak strašně, že se o tom bude zdát ještě vašim dětem. Taky jsem se doslechl, že o Jestřábí začaly jednat nejvyšší státní orgány.“ Nic jsem se nedoslechl, ale bylo by moc divné, kdyby jednat nezačaly – alespoň poté, až se včerejší potyčky změní v regulérní válku gangů a Černých proti bílým. „Jedna z uvažovaných možností je zadržet všechny Rómy, kteří nemají české občanství, a vylifrovat je násilím zpátky do jejich vlasti. Kolikpak vás tady je takových, co jste přijeli ze Slovenska na návštěvu příbuzných v Jestřábí a zapomněli jste se vrátit?“

„Jebe ti? To nikdo neudělá!“

„Proč?“

„Protože se obrátíme na mezinárodní soud v tom Štrasburku a vyhrajeme! Z nás už nikdo žádný černý huby bez všech práv nikdy dělat nebude! Jinak to tady dopadne jako v tý Francii! Vy se z nás hrůzou poserete.“

„Víš, kamarádíčku, když chceš práva, tak taky musíš respektovat povinnosti. Ale nevolám proto, abych ti dával zbytečný školení. Vy nemáte zbraně, viď?“

„Máme, umíme se bránit!“

„Ale ne proti obrněným vozům a gumovým projektilům. Byl jsi někdy zasažený gumovým projektilem? Víš, on tě nezabije, pokud tě netrefí například do oka, ale pekelně to bolí. Víc než ta rána, kterou jsi dneska k mýmu potěšení utrpěl.“

„Ty ventro, tys mě tam sám poslal!“

„Starýho čerta,“ řekl jsem. „A vůbec, ptal jsem se tě, jestli máte zbraně. Můžu si odpovědět sám. Nemáte. Chtěli byste je? Například pistole, samopaly, granáty?“

„Děláš si srandu,“ zašeptal opatrně.

„Nedělám. Policajti mají obavy, že byste mohli podniknout útok na oddělení dřív, než odpoledne dorazí posily. Tak si udělali záložní sklad z kostela na náměstí. Není hlídaný, protože na něj nechtějí zbytečné upozorňovat. Taky nepředpokládají, že by o tom někdo od vás věděl.“

„Co tam všechno je?“

„Jak říkám: bouchačky, pár samopalů, gumový projektily, ale i ostrý náboje, plynový granáty, dýmovnice, dělbuchy. Neprůstřelný vesty. Stačí?“

„Jestli to je zase nějaká past, šéfíku, tak se s tebou už nebudu mazlit. Nevím, o co ti kráčí, z lásky k Rómům to určitě neděláš, a ani mě to nezajímá. Probudíš se s kudlou mezi žebrama, je ti to jasný?“

„Já myslel, že pracuješ spíš s břitvou.“

„Vona tě nálada na fórky přejde.“

„Klídek, Lakatoš,“ řekl jsem. „Poslechni mě a nebudeš litovat. Zatím se měj.“

„Počkej! Vodkaď víš, že jsem byl ve špitálu?“

„Ježišmarjá, to si snad dokáže spočítat malý dítě, že když tě někdo postřelí, tak s tím nejdeš za vaším kmenovým šamanem, ale využiješ výhod všeobecného zdravotnictví. Na to si snad platíš zdravotní pojištění a daně, ne? Nebo snad neplatíš?“ Něco zabručel, jako že mám jít někam. Pochopitelně, vykládat před cikorkou něco o daních a zdravotním a sociálním pojištění je jako ptát se Eskymáka, jakou má v iglú ledničku, jestli dvoukompresorovou electroluxku nebo boschku.

„Kromě toho jsem ti snad jasné vysvětlil, ty pitomče, že máme pod zámkem Kováče. A že zpívá. Tak se koukej pořádně vyzbrojit, protože pan Starý na tebe vypsal odměnu. Nemá tě v úmyslu předat policii, na to je moc velký pán. Udělá to jako za středověku, za feudalismu, víš? Proto se mu tady říká hradní pán. Víš, co se za středověku dělalo s cikánskými loupežníky?“

„Já sem Rom, do piči!“ zařval.

„Správně. Tak víš, co se tehdy dělalo s romskými lapky? Když bylo dost suchého dříví, tak se vpodvečer sezvala celá vesnice a na návsi je upálili. Pan Starý ovšem nechce budit moc velké pozdvižení, o nějakou lacinou popularitu v televizi nestojí, ale protože má na svém panství právo vrcholného výkonu spravedlnosti, rozhodl se, že tě prostě zašijou do pytle, přidají kus kolejnice a hodí tě do tůně v nejbližším oprámu. Nebo bys raději posloužil za potravu vyhladovělým šelmám? Pan Starý chová párek sibiřských tygrů. Když je nechá pár dnů o hladu, vezmou zavděk i tebou.“

„Koukej, vyřiď tomu frajerovi, že až se to tady pořádně rozjede, tak dostaneme i jeho a pak ho pověsíme na tý jeho zvyjebený věžičce. A paničce natrhneme…“ Hnusně zamlaskal. „Však víš co. Ale tu si budeme šetřit. Abysme si ji užili všichni. Až tady bude hořet všecko, tak vám možná dojde, že jste se k nám měli chovat jako k lidem a ne jako k prašivým zvířatům.“

„Buď rád, že se k vám jako k prašivým zvířatům nechováme, Lakatoš. Víš, co se dělá s prašivými zvířaty?“

„Čo?“

„Střílejí se. Bez milosti. Ale protože mám rád férovou hru, tak vám nabízím pár bouchaček, abyste se aspoň mohli bránit. Prober si to v tý svý kudrnatý hlavě, jak chceš. Zatím sbohem.“

Oznámil jsem Prófovi, že ryba zřejmě zabrala a že by bylo vhodné umístit do kostela pluk nenápadných policajtů, tvářících se jako křesťanští poutníci.

„Jak se tváří křesťanští poutníci?“ chtěl vědět Prófa.

„To máš složitý. Když je to za dnešních časů a jedná se o poutníky z Polska do Lurd, tak prolézají všechny sekáče, aby ve Francii lacino nakoupili a ve vlasti výhodně prodali. Za dávných dob byli zbožní poutníci ke Kristovu hrobu v Palestině ozbrojeni po zuby a drancovali všechny vesnice a města, na který cestou narazili. Takže tvoji zbrojnoši by měli být něco mezi: ruce sepjaté, oči zbožně zvednuté k nebi a pod bundou dvě bouchačky. Drancovat nemusejí, to za ně zastanou skini s cikorkama. Lakatošovi jsem nasliboval, že v kostele bude záložní zbrojní sklad, musíme doufat, že je tak pitomý, aby tomu uvěřil. Moc neváhejte, už teď by tam ti mládenci měli po jednom, po dvou nastupovat.“

„Mají tam vůbec otevřený dveře?“ zapochyboval Prófa.

„Boha!“ zaječel jsem. „Tady hoří celý ulice a on má starosti, jestli je v kostele otevřeno. To na celý pendrekárně nejsou jediný kleště, abyste přeštípli řetěz, jediný machr, který dokáže odemknout zamčený zámek?“

„Aby nebudili pozornost…,“ řekl Prófa.

„Každý kostel, ty neznabohu, má zadní vchod do sakristie. Jděte zadním vchodem. Nebo sežeňte faráře, kostelníka, to je fuk.“

„Tak jo. Stejně na to ale moc nevěřím. Lepší by si pro něj bylo normálně zajít.“

„Zajděte,“ řekl jsem unaveně. „A nezapomeňte s sebou vzít mládence z televize.“

„Proč?“

„Slíbil jsem jim to,“ řekl jsem. „Hele, Prófo, udělejte si to, jak se vám zlíbí. Můj džob to není. Kdy jedete na prohlídku ke vdově po Šedivém?“

„Ještě pořád čekáme na povolení. Cinknu ti, neboj se. Kde jsi?“

„V terénu. Nashle.“

Paní Stará měla nadále zapnutou jen hlasovou schránku. Vrátil jsem se do budovy a řekl vechtrovi z ostrahy, že jdu k panu šéfovi. Tajemník mě čekal na prahu.

„Pan Starý je momentálně velice zaneprázdněný.“

„Já taky. Chci mu pouze vyřídit, že budu na mobilu. Toho cikánka v mučíme si nechte tak dlouho, jak budete chtít.“

Díval se, dokud jsem nezmizel v ohybu schodiště. Bůhví jestli vůbec ví, že manželku jeho pána unesli. Odjela sice v neobvyklou hodinu, ale dobrovolně a sama.

Je to vskutku podivné, říkal jsem si cestou zpátky. Už jsem se u pár únosů nachomýtl – ne jako pachatel, ale jako detektiv a dvakrát jako vyjednávač. Půlka z nich byly fingované, třikrát se jednalo o skutečný únos, v jednom případě skončil smrtí oběti. Nikdy ale neprobíhal tímhle způsobem.

„Ale jo, je tam vchod z boční uličky. Vede do sakristie,“ řekl Beránek. Přesně, jak jsem předpokládal.

„Jaká je prostorová dispozice kostela? Může se tam někdo nepozorovaně vloudit zadem přes sakristii a mohl by pak třeba z výšky tajně natáčet, co se v kostele děje?“

Pročísl si plnovous, opět zkontroloval zbytky, které v něm nalezl, a pak mlaskl. „Nad oltářem je prostor pro zpěváky. Balkon nebo jak bych to nazval.“

„Kůr neboli kruchta,“ řekl jsem.

„Jo. Tak tomu říkají. Párkrát jsem odtamtud fotil. Tam se můžete schovat. Proč se ptáte?“ náhle se na mne podezíravě podíval. „Hele, jestli se tam má něco dít, tak bych šel docela rád s váma.“

„Ne,“ řekl jsem. „Pro jednou musíte svoji novinářskou zvědavost utlumit. Nebojte se, dostane se i na vás, ostatně myslím, že máte o čem psát.“

„Moc ne,“ řekl nespokojeně. „Kromě těch rvaček to je všechno na jedno brdo. Kluci z Novy říkali, že v noci byli vrtulníkem u tý Paseky. Taky jsem z toho nedostal ani fotku. Začínám mít dojem, že tu jsem jenom takovej slouha pro lepší pány reportéry. To bylo slibů…,“ dodal trpce s vyčítavým pohledem.

Poplácal jsem ho mlčky po rameni. „Jen klid. Já mládencům z Novy vysvětlím, že ani kuře nehrabe zadarmo a že by bez vás byli jak nazí v trní a neškrtli by si. A jako prémii mám něco jen a jen pro vás: jestli máte napojení na skiny, tak jim okamžitě dejte vědět, že kdyby měli chuť pomstít Mayera, tak Lakatoše najdou tak za dvacet minut v kostele.“

„Takže proto…“

Už jsem nic neřekl, jen jsem na něho zamrkal a šel pryč. Beránek se tvářil zamyšleně a nespokojeně vrtěl hlavou. Myslím, že mu nešlo ani tak o peníze jako o to, aby se v titulcích nějaké reportáže na Nově objevilo i jeho jméno. Určitě by si to zasloužil. Nic je to nebude stát a jeho ego bude ukojeno.

Řekl jsem to Lindovi, hned jak jsme se sešli.

„Maličkost,“ mávl rukou. „Prostě ho tam vždycky přimáznem a pošleme mu pár pětek. Když mu to stačí ke štěstí…,“ povýšeně se ušklíbl.

Tobě by to před pár lety, když jsi začínal, taky stačilo, frajere, pomyslel jsem si.

Náměstí bylo téměř prázdné. Tady ani nebylo nutné vydávat zákaz vycházení; kdo nemusel, ten opravdu nevytáhl paty z bytu. Uličkou u hotelu jsme prošli kolem náměstí a zahnuli doprava, do uličky, která se případně jmenovala Kněžská. Postranní vchod do kostela byl samozřejmě zamčený.

„A jsme namydlený,“ pravil kameraman. „Já jsem si zapomněl vzít šperhák.“

Linda se na něho kysele podíval. „Vtipný. Děsně vtipný,“ zahuhlal. Podíval se na mne. „Co budeme dělat?“

„Vy taky nemáte šperhák? Nebo spíš planžetu,“ zeptal jsem se Lindy, sehnul jsem se a prohlédl si zámek.

„Nejsem bytový lupič. Jsem reportér,“ řekl nadutě.

„Znal jsem dva reportéry, kteří by bez podobného vybavení do akce nešli. Jeden se jmenuje Franta… no, to je jedno. Ten druhý jsem byl já.“

Z kapsy jsem vyndal planžetu a chvíli se vrtal ve fabce. Kameraman i Linda na mne užasle zírali.

„Nedělal jsi toho reportéra ve vězeňským týdeníku Zamřížované zrcadlo?“ zeptal se kameraman.

„Ne. Jmenovalo se to Volné obzory,“ odsekl jsem. „Tak, a je to. Pánové, račte vstoupit. Ale potichoučku a zavřete za sebou.“

Chodbička nás přivedla do kanceláře, která se od jiných podobných kanceláří lišila jen tím, že v pootevřeném šatníku visela mešní roucha a hábity pro ministranty. Z kanceláře vedly dvoje dveře. Jedny jsem maličko pootevřel a škvírou jsem uviděl k oltáři.

„Tudy ne,“ zašeptal jsem.

Druhé dveře vedly na schody a po nich jsme potichu vystoupili na kůr. Kostel byl ponořený do přízračného šera, prozařovaného jen barevnými skly novogotických oken. Bylo tam ticho jak v kostele – téměř, protože jsem zaslechl šepot. Kostely mají perfektní akustiku.

Ukryli jsme se za jeden ze sloupů a kameraman opatrně vystrčil nos. Potom se ke mně naklonil a šeptem mi do ucha sdělil, že jestli tam někdo je – tiché hlasy slyšel také – tak nejspíš duchové. „Ty, o co vůbec kráčí?“ zamumlal.

Gestem jsem je vyhnal z kůru za dveře na schodiště.

„Za chvíli by se sem měl dostavit ten Lakatoš, co v noci zabil skina Mayera,“ řekl jsem potichu. „Dole pod náma nejsou duchové, ale četníci. Lakatoš se snad domnívá – jestli tý pohádce uvěřil, to uvidíme za chvíli – že si tady poldové udělali strategicky umístěný sklad výzbroje a že ty pistole a samopaly zatím nikdo nehlídá.“

„Cože?“ zasmál se Linda. „Takový trotlové existujou?“

„Za prvé je v této zemi možné naprosto všechno,“ řekl jsem. „Za druhé Lakatoš dostal tu pohádku naservírovanou tak a z takového zdroje, že nemá důvod nevěřit jí. Poldové vědí, že má přijít, neodvažují se dojít si pro něj do ghetta, tak sem nenápadně poslali dost lidí, aby ho dopadli tady. Venku určitě někdo hlídá a dá jim vysílačkou zprávu, že už jde. Víte všechno, takže bychom se měli vrátit dovnitř, tady pan kameraman si najde místo, odkud může snímat bez nebezpečí, že ho zasáhne zbloudilá nebo zcela cílená kulka, až se tu začne střílet a…“

„Vy myslíte, že se bude střílet?“ trochu se vyděsil Linda. „Proč jste to neřek? Vzali bysme si vesty.“

„Myslíte ty neprůstřelný?“ zeptal jsem se ironicky.

„Jistě. Kdyby se mi něco stalo, tak mi v práci nakašlou, protože podle předpisu máme mít v takovéhle situaci navlečenou vestu. Máme je s sebou.“

„Možná jste si všiml, že jsme schováni za vysokou a bytelnou dřevěnou stěnou. Takže vám hrozí jedině kulka mezi oči. Pokud budete příliš vystrkovat hlavu. Před tou vás vesta nezachrání. Ostatně, nikdo vás nenutí, abyste tam lezli. Můžete se vrátit,“ řekl jsem lhostejně.

„Ne ne,“ zavrtěl hlavou kameraman. „Já tam jdu. Tohle je sranda proti Afghánistánu nebo Iráku.“

Přeháněl jsem. Lakatoš se zatím oháněl jen břitvou a nožem, výstřely, které v noci padly, pocházely z jedné brokovnice a jen v několika případech se jednalo o pistole. Nepochyboval jsem ale, že pokud se sem se svým klanem dostaví, pár z nich bouchačku v kapse mít bude a nebudou váhat použít ji.

Uvidíme. Já sám jsem neměl v úmyslu hlavu vystrkovat. Nešlo mi ani tak o podívanou, která se mě koneckonců netýkala, jako o výsledek. A pokud by při tom Linda přišel o kejhák… Nu co. Televizních reportérů je jak naseto.

„Tak tady nezlobte,“ zašeptal jsem. „Jděte na kůr. Já počkám tady.“

„Vy se nechcete…,“ podivil se kameraman.

„Nejsem zvědavý. A na rozdíl od vás a od policajtů mě za tohle nikdo neplatí.“

Počkal jsem, až zmizí za dveřmi. Od Beránka jsem věděl, že ze sakristie je ještě jeden vchod vedoucí na kazatelnu. Dostal jsem se do jiné chodbičky, na jiné schůdky a našel nízká dvířka; musel jsem hodně pokorně sklonit hlavu, abych si ji nerozbil o zárubeň.

Na amboně byla tma. Měla podobu kulaté budky s bočnicemi, ale otevřenou přední stranou. Byl tady i těžký brokátový závěs. Z nějakého důvodu na kazatelnu z lodě nevedly schůdky, dalo se do ní vcházet pouze zadem. Proto jsem si ji vybral.

Skryl jsem se za závěs, udělal si v něm škvíru a čekal, až moje oči přivyknou přítmí kostela.

Po pár minutách jsem je uviděl. Schovávali se v lavicích, aby na povel odřízli Lakatošovi cestu ven. Pokud se dostaví.

A pokud se dostaví, tak moc a moc doufám, že se jim tentokrát podaří chytit ho a dát do želez. Svoji úlohu už tenhle mouřenín splnil a je nejvyšší čas, aby zmizel ze scény. Taky bych se s ním nerad přetahoval, až by ho posedla chuť vyřídit si to se mnou stejně jako s Šedivým a Mayerem.

Připravil jsem si všechno, co jsem si předtím dal v hotelovém pokoji do kapes, a čekal.

Po krátké chvíli se pootevřela vrata a objevila se silueta. Venku svítilo slunce, tady ve tmě nebylo vidět víc než obrysy lidské postavy. Potom druhé, třetí. Všichni tři vklouzli dovnitř, ale nechali pootevřeno. Teď už jsem viděl, že to nejsou Romové. Vyholené hlavy sice měli zakryté kapucemi, ale o jejich světonázorové orientaci nebylo pochyb.

Mayerovi mstitelé. Rozdělili se, dva se schovali vlevo, jeden vystrčil hlavu z vrat a hvízdl. Za pár vteřin se do kostela nahrnuli další tři.

Nevím, co si mysleli poschovávaní četníci, ale asi z toho byli pěkně na větvi. S tímhle nepočítali: i jim muselo být jasné, že vetřelci nepatří k Lakatošově gangu a že si pro žádné zbraně nepřišli. S chutí by je vykopali, jenže tím by se celá past zhroutila.

Tak čekali – aniž by o sobě věděli – společně.

Byli to zabedněnci, jedni i druzí: jak je jen mohlo napadnout, že cikorky nakráčejí do kostela hlavním vchodem z náměstí, všem na očích? Samozřejmě že i takový neznaboh a analfabet jako Ferko Lakatoš věděl, že kostel má dva vchody, že se do něj dá jít také z tmavé, opuštěné Kněžské uličky. Žádný drban, když jde na lup, neleze do objektu hlavním vchodem.

U oltáře jsem zahlédl nějaký šramot a objevila se tam kudrnatá hlava.

Já ji z výšky viděl, ti ostatní – včetně kameramana skrývajícího se přímo nad ní – neviděli nic.

Potom se objevila druhá cikorka. Ferko to nebyl. Inu, vůdce jako vždycky poslal tahat horké kaštany z ohně své mameluky.

Odjistil jsem dvě dýmovnice a pár slzáků, hodil je přes hrazení kazatelny doprostřed kostela a okamžitě jsem se stáhl. Na schůdcích jsem uslyšel detonace a potom křik. Dveře sakristie, vedoucí k oltáři, byly dokořán. Zabouchl jsem je a kovovou zástrčkou zavřel. Cikáni mohou být sebešikovnější otvírači zamčených cizích zámků, na tohle jim žádné paklíče ani planžety nestačí. Jsou tam v pasti.

A televizáci také.

Vykoukl jsem do Kněžské uličky, byl tam klid. Ani z kostela nebylo nic slyšet: má přece jen bytelné, tlusté kamenné zdi.

Ruce v kapsách, melodii na rtech jsem se pomaličku odklátil směrem k náměstí. Před kostelem poskakoval Beránek, fotoaparát vystřelující blesky u oka.

„Tak co, děje se něco?‘’ zeptal jsem se.

„Střílí se tam,“ vykřikl. „Granáty!“

Kolem se začali shlukovat lidé. Ozvaly se výkřiky nevole. „To je peklo,“ zanaříkala starší žena s nákupní taškou. „Ani ten stánek Boží nenechají na pokoji.“

„Slyšel jsem, že se tam skini rvou s četníkama,“ řekl jsem.

„Já tam viděl jít dovnitř nějaký černý huby!“ vykřikl muž s holí a zahrozil jí směrem ke kostelu. „Ve Francii by s nima zatočili, tady na ně jsou všichni policajti krátký!“

„Já tam viděl skiny,“ opakoval jsem.

„Vy jste byl uvnitř?“ podivil se dědek.

„Ne, ale viděl jsem, jak tam ti skinové táhli. Rómy jsem neviděl.“

„Tak já vám zase povím, že já viděl…“

Vrata kostela se rozlétla a s oblakem dýmu se z nich vypotácel mladík v bombru. Kapuci měl staženou, takže jsme jasně viděli vyholenou hlavu a zarudlé, slzící oči.

„Kurva,“ zařval, „tam je to jak v Osvětimi!“

„Vidíte,“ vážně jsem se na dědka podíval. „Je tohle Rom?“

Mladík se sesul ke zdi kostela, klekl na kolena, jako by se konečně chtěl vyzpovídat ze svých černých hříchů a pomodlit se, ale místo toho se dávivě rozkašlal a začal zvracet.

„Bože,“ pokřižovala se paní s nákupem. „On ještě pozvrací kostel.“

„Lepší, než kdyby se poblil uvnitř, na nějaký posvátný kobereček,“ řekl jsem chlácholivě. Beránek mezitím fotil zvracejícího skina a na něco se ho vyptával, ale bojovník za čistotu rasy jen dávivě kašlal a vrtěl hlavou. Nejspíš mu nebylo do řeči.

Z dálky se ozvaly houkačky, blížily se a na náměstí se vřítily dva policejní vozy. Četníci z nich vylítli jak čertíci z krabičky a vřítili se, pistole v rukou, do kostela dřív, než jsme je stačili upozornit, že by učinili moudřeji, kdyby si nejdřív vzali protiplynové masky.

Tohle opomenutí jim došlo rychle: po několika vteřinách byli venku, k nosům si tiskli kapesníky a hlasitě vyřvávali cosi o idiotech a kreténech: nejspíš tím měli na mysli své nadřízené, kteří je tam vyslali bez patřičné výzbroje a instrukcí.

„Někdo by je měl napomenout, aby volili slušnější slovník. To je skandální, jak se dnes policisté na veřejnosti vyjadřují,“ řekl jsem přísně. Beránek se po mně podíval, ale pak si dal k ústům diktafonek a pečlivě zdokumentoval všechny výrazy, které poldové použili.

Ti nás naštěstí neslyšeli a taky měli jiné starosti. Odpotáceli se ke svým automobilům a komunikovali s centrálou. Jen jeden z nich udělal to, co asi měli nařízeno a co svojí služební horlivostí málem zhatili: zabouchl vrata, z kapsy vytáhl visací zámek a řetěz a obě křídla uzamkl.

Kousek od nás zastavilo jiné nenápadné auto s pražskou espézetkou. King zůstal u volantu, vystoupil jen Prófa.

„Tak se nám to nějak zvrtlo,“ řekl mi tiše.

„Koukám. Co tam provádějí? Ohňostroj? Svatojánskou nebo spíš bartolomějskou noc?“

„Ty jsi tam nebyl?“ podivil se Prófa licoměrně.

„Kdybych tam byl, tak bych vypadal trochu jinak. Asi jako tamhleten blbounek,“ ukázal jsem na skina. Už se trochu vzpamatoval. Pěstičkami si roztíral slzy po špinavém obličeji a vypadal jako malé dítě po výprasku.

„Ano, myslím, že ti můžu věřit. Kdybys tam byl a měl to na svědomí, skutečně bys vypadal jinak.“

„Celou dobu stojím tady před kostelem. Tady lidé i pan redaktor Beránek mi to mohou dosvědčit.“ Prófa pokýval hlavou.

„Tak tak,“ řekl. „Ten, kdo ví, jak moc ohníček pálí, tak do něj neleze.“

„To je nějaké přísloví?“ zeptal jsem se nechápavě.

„To jsem si právě vymyslel. Lakatoš tam, předpokládám, není.“

„Jak to můžu vědět?“ zavrtěl jsem hlavou. „Pane redaktore,“ zavolal jsem na Beránka, „nezahlídnul jste tady někde pana Lakatoše? Ferka Lakatoše, víte přece, koho mám na mysli.“

„Vím. Nezahlídnul,“ řekl nevlídně. Na vrata někdo zevnitř zabušil. Zkusil je otevřít, ale když zjistil, že se ze zaplynovaného kostela nedostane, začal do nich kopat. A taky řval. Řvalo dokonce víc hlasů.

Potom se ozval výstřel a po něm druhý. Pak se rozpoutala doslova přestřelka.

„Sakra práce,“ zařval Prófa na policisty, kteří se drželi v bezpečí svých vozů, „to je tam chcete nechat udusit a postřílet se?“

Ten policista, který u sebe měl klíč od visacího zámku, neochotně a váhavě vystoupil.

„Mám odemknout?“ zeptal se.

„Jo!“ vyštěkl Prófa. Začal mu zvonit mobil. Chviličku poslouchal. „Někdo to zkonil,“ řekl potom do telefonu. „Koukej, nerad bych, aby ti zbrojnoši tady venku omylem postříleli vás. Vylezete jednotlivě, ruce nad hlavou.“

Střelba utichla, zato se ozval třesk rozbíjeného okna. Několik starých žen se pokřižovalo. „Ještě to zapálej jako samošku u sídliště,“ zašeptala jedna z nich. „Co tu čumíte jak telata na nový vrata?“ vykřikla pak a zahrozila na policisty. „Na tohle si vás platíme?“

„Vy toho tak platíte, Svátková,“ řekl policista, muž středního věku a zřejmě místní občan. „Jste v invaliďáku, co pamatuju.“ Odemkl zámek a sundal řetěz. Pak se postavil stranou, za bezpečnou a neprůstřelnou hradbu dveřního křídla.

Policisté vytasili kolty a skrčili se za svá auta. My se pro jistotu postavili stranou.

„Rozejděte se,“ křikl Prófa na čumily. „Jestli se tam někdo zbláznil, tak za nic neručíme. Nemáte tady co dělat.“

Zevlouni poodstoupili, ale ne moc daleko. Zeptal jsem se Prófy, kde má bouchačku; jen mávl rukou.

To King tak důvěřivý nebo lhostejný nebyl. Objevil se před autem a v ruce držel brokovnici.

Z kostela vanul dým a nasládlý pach slzného plynu.

Jeden z policistů si vzal megafon a začal vyřvávat to staré policajtské: „Vycházejte jeden po druhém, ruce nad hlavou.“ Stejně jako před chvílí Prófa, jenže hodně hlasitě.

Vyšli, dá se spíše říct vyhrnuli se, a ne jeden po druhém, ale v houfu, odstrkávali se, jednoho cikána porazili a nějaký skin mu šlápl na záda, ale věřím, že ne ve zlém úmyslu. Vypadali jako velice zubožený hlouček pobudů, byli špinaví a někteří zakrvácení. V té tmě, kouři, plynu a prachu dávno neuklízeného kostela se musely odehrávat scény, které by nebožtík Dante jistě uvítal jako inspiraci, když psal svoje Peklo.

Počítal jsem je: pět maníků se s naříkavým hýkáním hrnulo k Prófovi, svému pánu a veliteli, čtyři skinové se zmateně rozhlíželi s rukama poslušně nad hlavami a tvářili se schlíple, tři Rómové vyráželi „aj, oj!“ a očima hledali pomoc, která ovšem byla v nedohlednu.

Policisté všem – kromě svých kolegů – rozdali pouta a jak ovčáčtí psi je sehnali do jednoho hloučku u svých automobilů.

„Je tam ještě někdo?“ vykřikl policista do megafonu.

„Je,“ řekl jeden z Prófových poldů. „Neřvi nám tady do ucha, ty vole, a zavolej záchranku. Nebo spíš dvě.“

„Kdo to chytil?“

„Jindra. Do kolena. Už jsme mu to ovázali, ale nemůže se hejbat. Píchnul jsem mu morfiovku.“ Zdálo se, že tohle jsou zkušení mazáci a do akce vycházejí připraveni na všechno. „Potom tam je zraněnej nějakej cikoš a jeden vyholenec.“ Odplivl si. „Jeden chytil kulku do ramene, druhého nakrmili nožem.“

„Kdo začal střílet, vy blbci!“ zasyčel Prófa.

„My ne,“ ohradil se polda. „Nějaká svině tam najednou odpálila dýmovnice a slzák. A pak všechno začalo. Nikdo neviděl, každej se rval s každým a najednou se začalo picat. Já kohoutek nezmáčknul. Ale možná…“

Podíval se na své parťáky. Jeden z nich pokrčil rameny a odvrátil pohled. „Po mně někdo střílel, tak jsem to spustil taky. Přece se nenechám odprásknout jak bažant na podzim.“

„Do prdele,“ nadával King, který k nám před chvilkou přišel, „já bych se vsadil, že jste stříleli sami po sobě.“

„Kdybys tam byl, tak bys měl teďka prázdnej zásobník, jak tě znám,“ utrousil pohrdavě policista.

„To mě znáš moc málo. Jediný náboje, který jsem kdy vystřílel, byly ty na střelnici. Já nepotřebuju…“

„No jo,“ řekl druhý z policistů. „My víme, Kingu, že jseš lepší než Rambo.“

S ječením sirén se přihnaly dvě záchranky. Oběti boje mě nezajímaly – jedině že by jednou z nich byl Ferko. Nebyl; Róma, kterého vynesli, jsem nikdy neviděl.

Taky jsem neviděl Lindu a kameramana. Určitě je dost šoklo, když zjistili, že jsou zamčení na kůru: a určitě se teď hádají, jestli mají začít volat o pomoc, nechat se potupně osvobodit a pak – místo aby natáčeli zbytek incidentu před kostelem – úpěli při výslechu na policejní stanici. To by bylo poslední, po čem jsem toužil: Linda by mohl ze msty podlehnout pokušení prásknout mě. A není vyloučeno, že by si pak policajti dokázali spočítat dvě a dvě a svést na mne ty dýmovnice. Potom by se snadno mohlo stát, že by některý z těch postižených dostal náramnou chuť popovídat si se mnou na služebně mezi čtyřma očima prostřednictvím pendreku. Ne že by mi na nějaké té ráně záleželo, už jsem jich v životě pár schytal, ale vždycky mě mrzí, když něco nemůžu oplatit i s úroky. Nerad zůstávám dlužen. Jenže policajty mlátit nesmím. To by mi šéf netoleroval.

Snad Lindu napadne zavolat jejich produkčního a ten se dostane do sakristie, odsune zástrčku a pustí je ven. Já pak budu moct tvrdit, že jsem z kostela odešel, ale zahlédl jsem, jak se stejnou cestou zadem dovnitř vplížily nějaké cikorky, a když zmizely, tak se tam objevil jeden fízl, který je sledoval a pak je zamknul, aniž by o televizácích věděl. Já se do toho nemohl plést, protože tou dobou tam už hlídali poldové.

Zeptal jsem se Prófy, jestli tady budeme dál dělat díru do země, anebo má nějaký náhradní program.

„Jedeme k Šedivé. Už máme povolení k prohlídce. Toho parchanta Lakatoše si vyzvedneme potom. Ten nám neujede. Máme na všech výpadovkách z Jestřábí hlídky.“

Napadlo mě, že odsud jistě vedou i jiné cesty nežli silnice, a že Ferko určitě zná nějaké lesní či polní stezky, ale taky jsem si řekl, že spíš zalezl někam, kam na něj četníci nemůžou, olizuje si rány a čeká, jak se věci vyvrbí.

„Je to moudré?“ pravil King, když jsem si sedal do jejich auta.

„Co?“ zeptal jsem se.

„Brát tě s sebou. Co když Šedivá zjistí, že nejsi četník, a její advokát to pak nafoukne a…“

„Klid,“ řekl Prófa. „Vím, co dělám. Bebe je svědek. Byl ve styku s Šedivým těsně předtím, než došlo k vraždě.“

„Co to má společnýho s jeho vdovou?“ zeptal se King.

„Šedivý s ním udělal handl: Bebe mu prásknul, že má být druhý den zatčený, a Šedivec mu za to prozradil, kde má doma schovaný důkazy proti Lakatošovi. A protože jen Bebe ví, o jaké materiály se jedná a kde mají být uložený, je nutný, aby šel s námi.“

„Mluvíte ze sna?“ zeptal jsem se. „Jaké důkazy? King má pravdu, bude lepší, když si vystoupím. Na paní Šedivou zvědavý nejsem. Ženských jsem v životě viděl už fůry, a byly mezi nimi i vdovy. Nemusím být u všeho. Když to probírám ze všech stran, připadá mi to pochablý.“

Prófa, který řídil, nezpomalil, jen zavrtěl hlavou.

„Ba ne, Bebe. Pojedeš s náma. Víš, já jsem se do tebe skoro zamiloval. Neboj, nejsem bukvice, nebudu ti hladit zadek a činit nemravné návrhy. Prostě se v tvé společnosti cítím příjemně. A jistěji. Když tě mám na očích, tak vím, že nás v nejbližších hodinách nepotká žádný nečekaný překvapení. Například že někdo naloží Lakatoše do helikoptéry a odtransportuje někam za humna.“

„Klidně si mě můžete profilcovat,“ zasmál jsem se. „V žádné kapse vrtulník nenajdete.“

„Možná ho má skládací v kufříku v hotelu,“ řekl King.

„Tam má třeba i jiný věci. Například dělbuchy a dýmovnice.“

„Ty nepotřebuju schovávat v hotelu. Po té pokojné demonstraci se jich po náměstí válely desítky.“

„Tohle je debata jak v parlamentu,“ řekl King. „Koukej, Bebe, my proti tobě nic nemáme, jsi bezva kluk, jenom trošku moc šmejdivej. Ono je opravdu lepší, když tě máme na očích.“

„Za celou dobu, co jsem v Jestřábí, jsem neudělal nic, co by…“

„Jasně, kromě pár maličkostí. Měl jsi pokec s Šedivým, měl jsi pokec s Lakatošem, domluvil sis s ním rande v Pasece, pak tam místo tebe přišla čistě náhodou parta skinů; když už jsme měli Lakatoše na lopatě, tak se tam najednou zčistajasna objeví vrtulník a víceméně ho zachrání, televizáci dostávají přesně cílený informace, nalákáš Lakatoše na druhou schůzku do kostela a objeví se tam zase skinové a někdo v nejnepříhodnějším okamžiku kostel zaplynuje a udělá v něm mlhu jak v Londýně, takže se tam naši lidi a ta verbež málem pobijou… ne, nic proti tobě nemáme, čestný slovo, jinak bys už z preventivních důvodů seděl za katrem, ale chceme se těšit pohledem na tvoji mužnou tvář a vychutnávat moudra, která nám ve své laskavosti předhazuješ.“

Mlčel jsem, protože jsem skromný a nerad se s lidmi hádám.

„Tak, a jsme tady,“ pravil King.

Z okresky se svažovala široká obloukovitá cesta se zámeckou dlažbou, lemovaná lucernami na tepaných kovových stojanech. Mezi tím byly vysázené nízké ozdobné stromky. Plot byl kombinací kamene a dřeva. Cesta končila širokým prostranstvím u domu z rodu milionářského baroka. Sama o sobě by vila nebyla ošklivá, dokonce se dalo říct, že v detailech je docela hezká. Jenže těch detailů bylo příliš mnoho a výsledkem byl sen šíleného cukráře.

Do domu vedlo vysoké a široké francouzské okno z pancéřového neprůstřelného skla. Vedle spadal vjezd do podzemní dvojgaráže. Nad ní se rozkládala terasa.

Takovou usedlost si žádný český policajt ze svého platu pořídit nemůže. Jedině že by zdědil velkostatek, fabriku nebo vyhrál jackpot ve sportce.

Podle mládenců z protidrogovky nerestituoval ani nevyhrál: ve sportce je šance na zbohatnutí jedna k nevím kolika miliardám, zatímco když se etablujete v kšeftu s narkotiky, peníze se vám jen hrnou. Musíte ovšem přežít a nedat se chytit. Šedivý měl smůlu: nepřežil a jen díky tomu ho nechytili.

Zastavili jsme před vchodem. Nikde nikdo, nikdo nás ani nevítal, ani na nás neštěkal a nechtěl nás sežrat.

King šel ke dveřím a zazvonil. Nic se nedělo.

„Nešla milostivá paní na nákup?“ zeptal jsem se.

„Chtěl jste říct – nejela milostpaní na nákup?“ opravil mě Prófa. „Lepší lidi dneska bez auta neudělají krok snad ani na záchod.“

„Budeme čekat?“ King otevřel dvířka vozu a chtěl se posadit, potom se rozmyslel. „Hele, já to omrknu vzadu, jo?“

„Co je ta dáma zač?“ zeptal jsem se, když King odešel.

„Dělala sekretářku na policii. Šedivý se kvůli ní rozvedl, protože ji šukal a samozřejmě ji našťouchnul. Nejspíš se nechala. Mají desetiletou dceru. Ona je v domácnosti, peníze na to měli.“

„Prófo!“ ozvalo se zpoza domu. „Pocem!“

Kolem domu vedl vydlážděný chodník, vzadu se prostírala menší zahrada s pečlivě zastřiženým trávníkem, skleníkem a oválným bazénem.

King stál u zdi a v ruce držel pistoli. „Koukejte,“ řekl polohlasně.

Okno v přízemí vedoucí do haly bylo pootevřené. U vchodu ležel na podlaze velký černý pes a kolem jeho hlavy byla krev.

„A sakra,“ řekl Prófa. „Vypadá to, že tady byla návštěva už před námi. Půjdeš první?“ zeptal se Kinga.

Neodpověděl, vzepřel se o parapet a skočil dovnitř. Prófa za ním. „Ty tady zůstaň,“ poručil mi. Nehádal jsem se, kdoví co je čekalo uvnitř a já nemám rád překvapení, při kterých mi může jít o krk.

Pár minut se nic nedělo, potom se u okna objevil King. „Jdi dopředu, pustíme tě hlavním vchodem,“ řekl tiše. „I když… na tvým místě bych dovnitř radši nelez.“

Obešel jsem dům, King už stál v otevřených dveřích.

„Chceš to vidět?“ zeptal se.

„Co se stalo?“ Byla to hloupá otázka, z jeho slov bylo jasné, co se asi mohlo stát.

„Jsou v obýváku,“ řekl King.

„Jsou… to znamená…“

„Jo. Obě. Matka i holka. Někdo je podříznul.“

Ztuhnul jsem. „Podříznul… to jako břitvou?“ zeptal jsem se trochu hloupě.

„Vím já? Nejsem odborník přes mordy ani prosektor. Ale vypadá to tak.“

Obešel jsem mrtvého psa a nahlédl otevřenými dveřmi do pokoje. Prófa stál u okna a telefonoval. Víc vidět nebylo. Musel jsem až doprostřed pokoje, abych uviděl to, co jsem si mohl odpustit. Na gauči ležela ženská postava s hlavou vyvrácenou přes opěradlo. Na krku měla širokou zakrvácenou ránu.

„Holka je na podlaze za křeslem. To samý,“ řekl King tiše. „Můžeš se kouknout, ale ničeho se nedotýkej.“

„Kuš,“ zavrčel jsem. „Nejsem blbec. Mrtvol jsem už v životě viděl dost. Jestli po něčem netoužím, tak je to zavražděný dítě.“

Vrátili jsme se ven před dům. King si zapálil cigaretu. Všiml jsem si, že se mu trošku chvějí prsty. „Hele, já jsem starej polda,“ řekl, „a u protidrogovky někdy vidíš věci, ze kterejch se ti chce blít. Ale tohle je i na mě silný kafe.“

„Vy jste Ferka pod dohledem neměli, viď?“ řekl jsem.

King se na mne podíval a zavrtěl hlavou. „Jaký prospěch by měl z toho, zamordovat ty dvě?“

„Šedivá určitě ledacos věděla. Šel proto buď po ní a holku sejmul, aby po sobě nenechal žádného svědka. Nebo si sem šel skutečně pro nějaký dokumenty nebo peníze nebo drogy, který tu měl Šedivý deponovaný, a manželka ho překvapila.“

„Jak to, že byla doma holka? Měla snad soukromého učitele, sakra? Touhle dobou měla být ve škole.“ Zarazil se.

„Ty bys pustil svý dítě do školy, když to ve městě vypadá jak při povstání? A jak víš, kdy došlo k vraždám? Mohl je oddělat už večer. Nebo brzo ráno.“

„Máš pravdu. Ty, Bebe, za chvíli sem dorazí mordparta. Musíme jim vysvětlit, co tu děláš. Ledaže by ses pustil nazpátek pěšky, ale to by bylo ještě podezřelejší.“

„Nevidím nic podezřelého na tom, jít na vycházku. A že jsem tady… Snad můžete použít stejnou legendu, jaká byla připravená pro Šedivou.“

„Tohle jsou poldové,“ řekl King chmurně. „Ti žádný pohádky nespolknou.“

„Spolknou, ale ne v té podobě, jakou jste vymysleli. Mohli by chtít, abych jim ukázal, kde a jaký materiály jste tu měli najít. Takže jim řekněte, že jsem s vámi na případu spolupracoval a že jste mě sem vzali jako svědka. Šmytec. Nejste povinni nikomu nic vysvětlovat, případ je rozpracovaný a vy se zodpovídáte jenom Gogovi.“

King si mě chvíli prohlížel, pak mávl rukou. Z dálky jsme uslyšeli ječení sirény.

„Já se z nich picnu,“ řekl vztekle. „Nic už uspěchat ani zachránit nemůžou, ale oni si nedokážou tu fňuknu odpustit!“

„Nech maličkým jejich drobné radosti,“ řekl jsem. „Zůstanu venku, jo?“

„Já jim jdu naproti.“ King rázně vykročil k příjezdové cestě, ale po dvou krocích se zarazil. Po cestě se přiřítila bílá policejní oktávie se zapnutým majákem a sirénou, za ní trochu pomaleji škodovka bez označení. Oktávie zarazila s ječením brzd těsně před Kingem. Vyskočili z ní tři uniformovaní maníci s rukama na pažbách pistolí.

„Co se tu děje, sakra!“ ozvalo se za mnou. Ve dveřích stál Prófa a vztekle se na to divadlo koukal.

„Byla nám ohlášena vražda!“ vykřikl jeden z policajtů a zasalutoval.

„Tu jsem hlásil já,“ řekl Prófa a mávl na čtyři civilisty, kteří vystoupili z druhého vozu. „To musíte jezdit s takovou parádou, pane komisaři?“ zeptal se uštěpačně pána s bradkou.

„Spěchali jsme a podle vašich slov jsem usoudil, že pachatele už vyplašit nemůžeme, pane rado,“ odpověděl kriminální komisař. „Kdo je tenhle?“ podíval se na mne.

„To je náš člověk. Přijel s náma, vevnitř nebyl a o té záležitosti nic neví,“ řekl King.

„To nechte na nás, majore,“ řekl komisař.

„Nenecháme,“ řekl Prófa. „Pokud ho chcete vyslechnout, tak jen za naší přítomnosti, jasné?“

„Sakra, chlapi,“ vmísil se do začínající hádky jeden z kriminálky, „v baráku jsou dvě mrtvoly, vrah je bůhvíkde a vy se tady budete hádat o kompetence?“

Komisař se na svého podřízeného ošklivě podíval, ale nakonec to skousnul. „Jdeme dovnitř. Vy počkejte venku,“ poručil mi. „A vy,“ podíval se na uniformované, „vy se můžete vrátit. A potichu, aby kolegové z protidrogovky nebyli pohoršeni.“

Policisté odjeli, kriminálka se nahrnula do domu a já osaměl venku. Posadil jsem se na lavičku a díval se před sebe. Den byl jako vymalovaný, těžko se dalo uvěřit, že v téhle boží pohodě někdo vytáhne břitvu – nebo nůž? Ne, něco mi říkalo, že to skutečně byla břitva – a jedné ženě a jedné desetileté holčičce skoro uřízne hlavy.

Jenže jsou lidé, pokud se tak dají nazvat, kteří na takové maličkosti jako svítící slunce a vonící květiny příliš nedbají. Můj džob tohle sice není, ale jen tak z principu doufám, že to lidské hovado poldové chytnou. Svět má mít svůj řád a jedno z jeho pravidel zní, že každý čin si zasluhuje odměnu. Buď medaili, anebo provaz, v našem případě zbytek života za mřížemi.

Začal mi zvonit mobil.

„Tak to máme,“ ozval se šéf. „Bohužel došlo k jistým zádrhelům v koordinaci mezi oběma složkami.“

„Chceš říct, že se na to někdo vykašlal,“ přerušil jsem ho netrpělivě.

„I tak se to dá nazvat,“ povzdechl si. „Informaci jsem dostal až po hodině. Jednalo se jen o jednu esemesku. Zněla Připrav peníze a byla odeslaná v sedm ráno z mobilu doktorky Staré. Místo odeslání je v Jestřábí, Bebe. Ne přímo ve městě, kousek dál. Je to osamělé stavení necelý kilometr za městem směrem na Vary. Hned vedle silnice, když jedeš z Jestřábí, tak napravo.“

Zatrnulo mi. „Dali ti souřadnice?“

„Máš papír a tužku?“

„Okamžik.“ Z kapsy jsem vytáhl zápisníček a tužku. „Diktuj.“

Zapsal jsem si souřadnice. Mapu jsem u sebe neměl, ale taky jsem věděl, že směrem na Karlovy Vary stojí v dané vzdálenosti od Jestřábí po pravé straně jediný dům, další dva jsou naproti. A dál už jsou jen pole a luka.

„Šéfe, já si to zkontroluju na mapě, ale vsadil bych se o cokoliv, že vím, který barák to je.“ A pak jsem mu rychle vypověděl, co se tady stalo.

„To je silný kafe,“ řekl. „Myslíš, že ona…?!“

„Blbost. Tohle má na svědomí chlap, a hodně otrlý chlap. Únosce mohl Staré sebrat mobil, může ji ukrývat někde jinde, jestli je to profík, tak ví, že se dá mobilní telefon vystopovat, proto třeba posílal jen esemesku, aby zamezil odposlech, ze kterého by bylo jasné, že volá muž, a ne ona.“

„Ale co to má společného s touhle vraždou?“ zeptal se šéf.

„Nevím. V každém případě bych potřeboval vědět, jestli došlo k dalšímu kontaktu. Ale okamžitě, šéfe, okamžitě! Ne za hodinu.“

„Neboj se, už jsem je seřval.“

Tak, a co teď s tím. Starý je náš klient, podle honoráře, který nám zaplatil, velice důležitý klient, přímo VIP, a Starý si nepřeje, abychom o manželčině únosu informovali policii. Jako občan bych ji samozřejmě informovat měl, každý občan je povinen ohlásit trestný čin, o kterém má povědomí. Jenže víc věcí se má a nedělá, a já se na policajty můžu vykašlat, protože mě neplatí oni, ale naše agentura, potažmo pan Starý.

Únos ale souvisí s vraždou, a jestliže se četníci dozvědí, co všechno jsem jim zatajil, sežerou mě. Rozemelou mě do buřtů. Nabijou do kanónu a vystřelí na Měsíc.

Kromě toho nemám tak podrobnou mapu, abych zjistil, zdali ony souřadnice opravdu platí pro dům Šedivých. Musel bych jít na katastrální úřad anebo požádat policajty, aby mi půjčili podrobnou vojenskou mapu. Nebo…

Zavolal jsem zpátky do Agentury a požádal člověka, který má takovéhle věci na starosti, aby zjistil, jaké popisné a orientační číslo má dům, ze kterého byla esemeska odeslaná.

Ozval se za několik minut. Podíval jsem se nad vchod.

„Tak ti děkuju,“ řekl jsem.

„Pomohlo to?“

„Pomohlo, ale nevím k čemu.“

Detektivové z mordparty mě stále ještě nechávali na pokoji, zavolal jsem tedy Starého.

„Ozvali se?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl. „Jsem jak na trní, jsem z toho skoro už šílený. Tohle je nesnesitelné, pane, nesnesitelné.“

„Chápu vás, ale nemůžu než opakovat, že byste se měl obrátit na policii nebo na nějakou soukromou agenturu. My opravdu nejsme detektivové, na takovéhle věci se nespecializujeme. Inu, vaše věc. Poroučet vám nemůžu. Zavolejte, až se někdo ozve.“

„Samozřejmě, ihned vás budu informovat.“

„Co ten cikánek ve sklepě, co s ním uděláte? Ještě ho tam držíte?“

„Ne. Za chvíli potom, co jste odejel, ho moji lidé pustili. Jestli mu dali nějaký výprask, o to jsem se nestaral. Jinak – myslíte, že by se ten noční atak mohl opakovat?“

„Ne,“ řekl jsem. „Věřím, že to byla nějaká nesmyslná, zkratovitá akce, která měla souvislost s těmi nepokoji ve městě. Pár cikorek si řeklo, že policajti mají jiné starosti, a neměli ponětí o tom, jakou máte ostrahu. Naběhli si a nejsou tak šílení, aby dostali novou nakládačku. Oni nebývají příliš cílevědomí a umanutí.“

„Aspoň že tohle,“ řekl s úlevou. „Chtěl jsem najmout další lidi, ale zřejmě je to zbytečné.“

„Určitě.“

Lže jak červený pes. Proč asi? Když chce přede mnou utajit, že mu žena nebo únosce poslal zprávu, proč trvá na tom, abych se v téhle záležitosti angažoval? Proč nechtěl ohlásit na policii přepadení? Ne že by mi na tom záleželo, jen bych nerad šlápnul do lejna, které mi někdo nastražil.

Divím se i něčemu dalšímu: naše agentura se únosy a podobnými kriminálními činy skutečně nezabývá. Je to navíc něco, co vůbec nesouvisí s tím, k čemu jsme byli najati. Přesto šéf víceméně mlčky souhlasil s tím, že Starého nepošleme k čertu a naopak že já dostanu v téhle obskurní záležitosti všemožnou týlovou podporu.

„Ještě jste tady?“ Ze dveří vyhlédl kriminální komisař.

„Jsem zvyklý poslouchat,“ řekl jsem skromně. „Chtěl jste mě vyslechnout, tak čekám.“

„Prófo,“ zavolal. „Chceš u toho bejt, tak pojď.“ Posadili se ke mně na lavičku. „Kdo jste a co tady děláte?“ Řekl jsem, kdo jsem a že tady nic nedělám, že jsem přijel s pány z Národní protidrogové centrály. „Vy jste jejich spolupracovník?“

„Ano i ne. Naše cesty se trochu zkřížily. Dělám v Jestřábí nějakou práci a při ní jsem se dostal do kontaktu s nebožtíkem kapitánem Šedivým. Zjistil jsem, zcela náhodou, že se podílel na obchodu s drogami. Pánové mě kontaktovali a…“

„Stačí,“ řekl Prófa. „Řekl ti, co jsi potřeboval. Mrtvé vůbec neviděl, byl se mnou venku, když je King objevil. Další jedině na svolení a přímý pokyn Goga.“

Komisař se nadechl a dlouze vypustil dech jako lokomotiva. Bylo mi jasné, co si o mně, o Profovi a i o šéfovi protidrogovky, který se do toho dostal jak Pilát do Kréda, asi myslí. Jenže s tím nic nenadělal: s vraždou zjevně nemám nic společného, oběti neznám, Šedivý se oficiálně stal obětí náhodného útočníka při výtržnostech. Po drogách komisaři nic není, stejně tak jako Prófovi a Kingovi není nic po tom, jakým způsobem se bude vyšetřování dvojnásobné vraždy ubírat. Policie je taky úřad a všechny odbory si žárlivě střeží své kompetence. Lidem z drog se nedivím: korupce a provázanost policie se zločineckým podsvětím je známá a tihle lidé, pracující většinou v ilegalitě, mohou třebas i nechtěnou indiskrecí přijít o život.

Komisař mlčel, s nechutí si mě prohlížel a já věděl, že kdyby to šlo, tak by mě podrobil útrpnému právu a aspoň na čtyřiadvacet hodin by mě strčil pod zámek do nějaké hodně temné kobky, protože nejsem policajt, byl jsem na místě činu a nejsem ochotný spolupracovat.

Naštěstí inu jeho touhy nebyly nic platné. Tak mi doporučil, abych se za prvé sebral a vypadnul, za druhé abych koukal držet jazyk za zuby, jinak že mě nechá sebrat pro narušování vyšetřování.

Prófa se ho zeptal, jestli jeho a Kinga ještě potřebuje – že by rádi vypadli také, protože mají víc než dost svých vlastních povinností.

Komisař řekl, že můžeme jet třeba do prdele všichni tři a že bude šťastnější, když nás nebude mít na očích.

„Zdá se, že mezi specialisty z Prahy a místním policejním sborem nepanují právě ideální vztahy,“ řekl jsem v autě cestou zpátky.

„Kolega ví, že jsme sem přijeli Šedivého sebrat, na oddělení jsou nasazení hoši z inspekce. Šedivý byl mezi kolegy dost oblíbený, ostatně nebyl jediný zdejší policajt, co má hezký dům anebo drahé auto. Chápeš, Bebe?“

„Celkem ano. Hodíte mě k hotelu?“

„Klidně. A taky ti dáme radu: bylo by opravdu zdravé, kdybys pana kriminálního komisaře poslechl a necintal si před pisálkama pentli,“ řekl Prófa. „Já vím, čím se vaše firma živí, takže pokud se to lidi z televize dozvědí od někoho z vaší agentury…“

V protisměru nás minulo auto z Novy následované Primou.

„A oheň je na střeše,“ řekl King spokojeně. „Neměl bys sbalit kufry a zmizet do Prahy, Bebe?“

„Proč? Snad potvrdíte, že jsem s nikým z televize nemluvil. Ani jsem neměl čas.“

„S lidmi od vás jsi jistě nehovořil…,“ ušklíbl se Prófa.

„O tom, čím se naše agentura zabývá a jaké má kontakty, pan komisař pravděpodobně neví. Je to křupan, tyhle styky znají jen práskaní šerlokové z centrály.“

Podívali se po sobě a zasmáli se.

„Bebe, ty špatně skončíš. Jseš tak mazanej, že jednou přečuráš sám sebe a povezeš se,“ řekl King a zastavil. „Račte vysedat, pane. Spropitným nás urážet nemusíte, stačí, když se dneska už nepotkáme.“

7.

Před kostelem stáli čumilové a hasičské auto. Nejspíš se pokoušeli vydezinfikovat a odplynovat chrámové prostory. Názory občanů mě nezajímaly, mohl bych je jako školní cvičení sepsat z jedné vody načisto. Občané si prostě mysleli, co myslet měli: za půl hodinky mi to v nemocničním pokoji potvrdil i inženýr Karab.

Vypadal o poznání lépe, než když jsem ho viděl naposledy, pravda, kdykoliv se pohnul, pohmožděná žebra o sobě dávala vědět, ale už měl zdravou barvu v obličeji a tvářil se nadmíru optimisticky.

„Události hrají pro vás, pane inženýre,“ řekl jsem, když nás ošetřovatelka nechala o samotě.

„Zdá se,“ odpověděl. „Co se to dopoledne dělo v kostele? Dostalo se mi jistých informací, ale byly tak zmatené, že se v nich nedokážu orientovat.“

„Ani já,“ pokýval jsem hlavou. „Je to politováníhodné, že se rasové a sociální nepokoje přenášejí i na církevní půdu, leč stalo se. Jak to vypadá, uvnitř se servali opět skini s romskými výrostky. Proč zrovna v kostele, to je mi záhadou. Došlo tam i ke střelbě a kostel je plný dýmu a slzného plynu. Vypadalo to na pěknou bitvu. Zrovna jsem šel kolem. Občané to všechno velice odsuzují.“

„Kostel je prázdný už deset let. Flanďáci na provoz a na opravu nemají a radnice naštěstí nenašla dost drzosti, aby za nějaké tmářství vyhazovala peníze, které chybí jinde. Já ale slyšel, že v tom byla nějak zapojená i policie.“

„Zeptejte se,“ poradil jsem mu. „Nevím, nebyl jsem přímo na místě činu, sledoval jsem to pouze z náměstí. V každém případě je to další kapka do nádoby, jejíž naplnění jste si objednal.“

Podíval se na mne přimhouřenýma očima. „Já za to zaplatil… a ještě mám něco doplatit. Jestli ale tohle všechno jsou naprosto spontánní akce, které jste vy neiniciovali, tak nevím, za co platím!“

„Pane inženýre,“ řekl jsem tiše, „pro vaše záměry jsou efektivní pouze ty akce, nebo spíše události, které vypadají zcela spontánně. Nevím, co by si vaši voliči mysleli a hlavně jak by reagovali, kdyby se dozvěděli, že ten bordel, který ve městě právě panuje, jste si objednal vy. Takže buďte rád, že není vidět ruka, která ty loutky vede. Rozumíme si, viďte?“

Zachrul se, zahekal a něco nejasného zamumlal.

„Neslyším.“

„Dobře, já nic nechci vědět, jenom si myslím, že to už stačí,“ řekl zřetelně. „Myslím, že lidem je všechno jasný a není nutný věci gradovat.“

„Vážený,“ povzdechl jsem si, „když na kopci uplácáte sněhovou kouli a pustíte ji po svahu, nikdy nevíte, jestli náhodou nestrhnete lavinu. Když vypustíte džina z láhve, také nemáte jistotu, že vás bude poslouchat a že ho v pravý čas dostanete nazpátek. Někdy se prostě věci dají po pohybu, který přeroste v nekontrolovatelné dění. Kdo seje vítr, může sklidit bouři. Já na všechny události, ke kterým právě v Jestřábí dochází a docházet bude, tak úplně vliv nemám.“

„To je tedy úžasné!“ zařval.

„Nekřičte, budou si myslet, že vás týrám nebo dokonce vraždím. Nevím, proč se čílíte. Ať se stane téměř cokoliv, všechno je ve váš prospěch.“

„Co mi bude platný, pane, jestli vyhraju volby, když zdědím město, ze kterého zbudou jen rozvaliny?“

Do pokoje nahlédla sestra a zeptala se, jestli něco nepotřebujeme. Karab zavrtěl hlavou.

„Vidíte,“ řekl jsem, „ta si mě teď bude pamatovat, bude vykládat, že jsme se hádali, že jste na mne řval, a jí i každého bude děsně zajímat, co jsem zač a co spolu máme společného. Pokud jde o ty rozvaliny, nejsem si jistý, jestli vás bude v parlamentu zajímat, v jakém stavu vaše město je. Pokud ovšem nebudete patřit k poškozeným. Jste pojištěný? Myslím dům, byt, auto a tak.“

„Skoro začínám litovat, že jsem se do spolku s vámi pustil,“ řekl kysele.

„Proč byste něčeho litoval? Máte cíl a tomu je nutné něco obětovat.“

„Mám cíl,“ zasyčel, „a tím cílem je bezpečnější život a krásnější město, ve kterém já a moji spoluobčané žijeme!“

„Tyhle předvolební frky si strčte za klobouk,“ řekl jsem. „Mě nedojímají. Vám jde o kariéru, o prachy, o firmu, o kšefty, který díky politice dostanete. Taky vám jde o popularitu. To je všechno.“

„Nejste náhodou poněkud drzý?“ zeptal se náhle úplně klidně.

„Nejsem. A vy nejste žádný solitér. Poznal jsem bezohlednější týpky nežli vy. Jinak se ale domnívám, že vám jde ještě o něco jiného.“

„Neříkejte?“ zeptal se v domnění, že jsem v něm našel přece jenom nějaké vyšší hodnoty.

„O paní doktorku Starou. Víte už, že ji dnes nad ránem unesli?“

Vytřeštil na mne oči a vypadalo to, že se začíná dusit. Zrudl v obličeji a lapal po dechu. Pak se rozkašlal. Uvažoval jsem, že bych mu měl dát herdu do zad, ale bál jsem se, že jeho žebrům by to neudělalo dobře a nakonec by mě ještě žaloval za ublížení na zdraví.

Tak jsem ho nechal, ať se vykašlá a trochu se uklidní.

„Vy… vy lžete…,“ zaskřehotal. „Tohle nepovídejte ani ve srandě!“

„Pitomé floskule na skutečnosti nic nezmění, pane inženýre,“ řekl jsem. „To, co jsem vám právě sdělil, je holá a tvrdá pravda. Její manžel zjistil, že nad ránem, nebo spíš na konci noci, odjela svým vozem, nedala o sobě vědět, až brzy ráno, kdy se mu přes mobil ozvala, mu oznámila, že byla unesená a že její únosci dají vědět, jaké mají požadavky. Řeč šla o výkupném ve výši padesáti milionů. Kromě toho ho prosila, aby policii nic neoznamoval, jinak ji zabijí. Konec. Od té doby pana Starého nikdo nekontaktoval – to mi aspoň před hodinou sdělil. Pokud by se manželka nebo únosci ozvali, okamžitě mi zavolá. Vzhledem k vážnosti situace žádám i já vás, abyste nepodnikal žádné kroky, hlavně nevolal policajty. Kdyby něco, já vám nikdy nic neřekl.“

Zavřel oči a chvíli strnule seděl, či spíše napolo ležel, opřený o zdviženou zadní část lůžka.

„Poslyšte, bojím se, že nás tu může někdo poslouchat,“ zašeptal.

Vstal jsem a prošel se po pokoji. Nikde nikdo, ani příslovečná myš. „Myslíte, že by tady mohl být namontovaný odposlech?“

Pokrčil rameny. „Vy se v tom vyznáte, já ne.“

„Odposlouchávání je dnes mimořádné sofistikované umění a kvalitně nainstalovaný odposlech jen tak snadno neodhalíte. Možností je totiž nepřeberné množství. A pokud je tady trvale umístěna štěnice, musel by přijít další odborník vybavený příslušnou technikou a trvalo by mu hodiny, nežli by ji objevil.“

„Nepoučujte mě, já taky čtu noviny,“ vyjel na mne Karab. „A mám počítačovou firmu.“ Na chvíli se zamyslel. Trpělivě jsem čekal. Nepředpokládal jsem, že by tady odposlech měli, pochybuju, že by ho nechal nainstalovat primář, aby poslouchal vzdechy pacientů v posledním tažení. Pravděpodobnost, že k nějakému prominentním pacoušovi s duší na jazyku budou volat kněze, aby se vyzpovídal, je v dnešní době nulová.

A že by sem něco narychlo namontovali poté, co do pokoje uložili zmláceného Karaba, je víc než k smíchu. Ale když si chce myslet, že je tak důležitá osobnost, aby někomu stála za sledování, nebudu mu kazit radost.

„Jděte do sesterny a požádejte je, aby vám půjčili kolečkové křeslo. Že mě vezmete na vycházku do zahrady,“ řekl najednou Karab.

„Uf!“ vyletělo ze mne. „Myslíte, že vám budu dělat rikšaře?“

Karab se na mne ošklivě podíval. „Snad vám ruce neupadnou. Nepojedeme daleko, jen kousek po cestičce pod stromy. Nebo někam, kde nás nikdo nemůže poslouchat.“

Nu, snad mi opravdu ruce neupadnou. V mládí jsem chodíval na brigády vykládat vagóny s uhlím, to byla větší makačka.

Sestra mě poslala do vedlejší chodby, kde stály seřazeny invalidní vozíky. Vybral jsem jeden, co vypadal, že se cestou nerozpadne, naložil Karaba – šlo to ztěžka, protože mi chyběl příslušný fortel a on se bál příliš hýbat tělem – nakonec jsem ho dovezl k výtahu a vyjeli jsme před nemocniční budovu.

Pod stromy nějakých padesát metrů od pavilonů byly lavičky, dřevěný stůl a jinak prázdno. Zaparkoval jsem Karaba proti sobě a posadil se.

„Tak spusťte,“ vyzval jsem ho.

Odchrchlal si a hned bolestivě stáhl obličej. „Sakra, ani zakašlat nemůžu,“ zanaříkal.

„Nechte toho, mě tím nedojmete,“ řekl jsem lhostejně. „Vy máte času dost, já spěchám.“

„No no, jen si na mne nevyskakujte!“

„Pane inženýre, jestli mě naštvete, tak se zvednu, nechám vás tady sedět a odkráčím. Opakuju, že mám málo času. Co mi chcete říct?“

Překousnul to; co měl na duši, asi bylo příliš vážné, než aby se pouštěl do hádky a hrál si na uraženého.

„Myslím, že jsem vás úplně nepochopil. Chcete říct, že Irena… totiž paní doktorka Stará odjela z domu? Došlo k tomu tady na hrádku, ne?“

„Můžete jí klidně říkat Irena, aspoň přede mnou. Ano, došlo k tomu zde, v jejich sídle v Jestřábí. Asi v půl páté ráno došlo k přepadení objektu skupinou živlů vedených jistým Lakatošem. Ostraha útočníky odrazila, Lakatoš byl postřelený. Jednoho útočníka se podařilo zajmout. Vyslechl jsem ho a dozvěděl se, že měli v úmyslu Starého zabít, paní Irenu znásilnit a potom také zlikvidovat a objekt následně vyloupit.“ Že útok byl mířen i proti mně, protože Ferko věřil, že u Starého bydlím, jsem mu zatajil. Nemusí vědět všechno.

Karab seděl a valil oči.

„Znovu opakuji, že tohle jsou naprosto důvěrné a privilegované informace, které se nesmějí dostat na veřejnost, tím méně k uším policie. Pan Starý si to přeje. Proč – to já nevím. To byste se musel zeptat jeho a to bych vám neradil, protože tím byste prozradil, že jsem vás informoval já.“

„Nic neřeknu,“ ujišťoval mě. „Ale co Irena, oni ji odvlekli?“

„Ne. Ta odjela sama. Před šestou Starý zjistil, že na nádvoří chybí její auto, zeptal se ochranky, kde je, a dozvěděl se to, co jsem vám právě řekl. Krátce nato mu paní Irena volala. To je všechno, co vím já, a zřejmě většina toho, co ví Starý. Jestli mezi nimi předtím došlo k nějaké hádce, to mi neráčil prozradit.“

Karab zamrkal a zatvářil se jako člověk, který intenzivně přemýšlí. „Jestli tomu správně rozumím, tak jela například do Prahy a cestou na ni čekali a zadrželi ji.“

„Ptal jsem se pana Starého a o žádné důležité cestě své ženy nevěděl.“

„Manželky svým partnerům neříkají vždycky všechno,“ ušklíbl se.

„Kdybyste neležel ve špitále, tak bych vás mohl podezírat, že jela za vámi.“

„Takhle ráno? Málem za tmy?“ oplatil mi ironii.

„Víte,“ řekl jsem zamyšleně, „jedna z možností, která nás s panem Starým napadla, zní následovně: než došlo k přepadení jejich sídla, někdo paní Staré zavolal a pod nějakou záminkou ji vylákal na schůzku. Musela to být záminka opravdu nesmírně, řekl bych až životně důležitá.“ Podíval jsem se na Karaba. Mlčel, rty sevřené, pohled upřený mimo mne. „Nenapadá vás něco, pane inženýre?“

„Proč mě?“ vyhrkl.

„Protože jinak bychom v pohodlí seděli ve vašem pokoji a nemusel bych vás vézt jako paní Müllerová Švejka v invalidním vozíku někam, kde nehrozí odposlech. Takže bych si rád konečně poslechl, co máte na srdci tak důležitého, že to musí zůstat utajeno před cizíma ušima.“

„Vy přímo perlíte vtipem,“ řekl.

„Nezdržujte,“ vyjel jsem na něj.

„Pořád se nemůžu rozhodnout, jestli se vám můžu svěřit,“ řekl.

„Nemusíte. Nejsem vrba. Jak jsem pochopil, jedná se zřejmě o paní Starou. Je to vaše, a ne moje milenka, mně na jejím životě ani za mák nezáleží.“

„Co si to dovolujete?“ vyštěkl.

„Jděte se bodnout.“

„Jsem váš zákazník, vy jeden poskoku…,“ začal nabubřele.

„Jste zákazník v jiné záležitosti. A já nejsem ničí poskok, hlavně ne váš. Kdy vám paní Stará volala?“

„Jak… jak to víte?“ zamrkal očima.

„Jste takový pitomec, nebo to jen hrajete?“ zeptal jsem se. „Slyšel jste někdy o Aristotelovi? Napsal kromě jiného takovou zajímavou knížku, jmenuje se Logika. Sice je už přes dva tisíce let stará, ale jako základ by vám jistě stačila.“

„Nenávidím vás,“ řekl Karab. „Zneužíváte toho, že se nemůžu pořádně hýbat, jinak bych s váma zatočil.“

„Já si klidně počkám, až se uzdravíte. Pak si můžeme zajít na pánské záchodky a tam vám rozbiju hubu,“ řekl jsem. „Ledaže byste dal přednost řádnému souboji. Pan Starý je zbraněmi včetně středověkých bohatě vybavený, mohl by některému z nás dělat sekundanta. Dáváte přednost kordu, nebo bambitce?“

Otevřel ústa, ale v tu chvíli se k nám přiblížili dva pacienti. Jeden se belhal o berlích, protože měl nohu v sádře, druhý měl zafačovanou hlavu. Možná oběti nočních nepokojů.

Počkali jsme, až se odplíží o kus dál. „Volala mi,“ řekl pak Karab tiše.

„Kdy?“

„Už večer. Tedy v noci.“

„V noci?“ podivil jsem se.

„Asi v jedenáct. Že jí právě někdo telefonoval. A že by se potřebovala poradit.“

„O čem?“

„No přece…,“ zarazil se. „O tom hovoru.“

„Kdo jí volal? Přestaňte mlžit, kruci!“

„Nějaký člověk, který jí chtěl předat podrobnosti… mělo se to týkat nějaké ženy, se kterou má její manžel poměr.“

„Tohle že vám řekla?“ podivil jsem se.

„Myslíte, že si vymýšlím?“ urazil se. „Je to prý nějaká manekýna, Češka, ale žije v Anglii. Starý má v Londýně firmu, to snad víte, a dost pravidelně tam jezdí. Totiž lítá.“

Zamyslel jsem se. Jestli to nebyla pravda, tak to aspoň bylo dobře vymyšlené. Proč by se ale Stará potřebovala ve zcela nekřesťanskou hodinu scházet kvůli něčemu, co pro ni díky anonymnímu mailu a naší agentuře už dávno nebylo tajemstvím? Ledaže… ledaže by onen neznámý byl emisarem Petry Černé a nabízel nějaký obchod: například za kolik se jejího manžela zřekne.

Nesmysl. Starý už zjistil, že Černá na něj byla nasazená konkurencí a že je jen a jen v jeho zájmu tuhle záležitost razantně vyřešit sám. A Stará to věděla.

„Blbost,“ řekl jsem tedy nahlas.

„Jaká blbost? Irena z toho byla skoro zhroucená a…“

„Paní Stará věděla o manželově milence delší dobu. Věděla i díky mně víc podrobností, než potřebovala. Žádná nová skutečnost ji nemohla ohromit a hlavně se jí už netýkala.“

„Proč by se jí neměla týkat? Víte, co to pro ženu znamená, když zjistí, že jí manžel dlouhodobě zahýbá?“ Karab se na mne vážně podíval; ušklíbl jsem se a zamrkal na něj. Zrudnul a něco zamumlal.

„Vyřešeno, přejděme k dennímu pořádku,“ řekl jsem. „Jistě vám taky řekla, kdo byl ten neznámý, co jí volal?“

„Jste ožralý?“ vyjel na mne. „Jak mohla vědět, kdo to je, když to byl neznámý!“

„Já jen zkoušel, jestli něco nezatloukáte. Řekla vám, kdy a kde s ním má schůzku?“

„Ano.“ Zaváhal. „Víte, nevím, jestli bych vám to měl prozradit.“

Vstal jsem. „Můžete si to napsat na papírek a pak spláchnout do hajzlu. Jak jsem vám už řekl, paní doktorka Stará není naší klientkou, my její únos nevyšetřujeme a její osud je mi zcela lhostejný. Nejsem ani jejím manželem, ani milencem. Na shledanou, pane Karabe. Počítám, že nejpozději zítra dopoledne, ale lépe dnes večer, mi dáte vědět, jestli náš úkol považujete za splněný, anebo jestli máme nechat vyplenit celé město, aby byly vaše politické ambice ukojené. Kdy že jsou volby? V sobotu?“

„V pátek odpoledne začínají,“ řekl nepřítomně. „Jděte k čertu s volbami. Ireně hrozí…“

„Co? Jestli to nejsou nějací sadisti, tak ji prostě rychle a bezbolestně zastřelí. Buď proto, že jejímu manželovi bude padesát milionů připadat jako přehnaná suma za ženu, která mu zahýbá, anebo proto, aby je později nemohla identifikovat.“

„Měla s ním schůzku v baráku Šedivých. Brzo ráno.“

A kruci! „Nemýlíte se? U Šedivého? Ten je přece mrtvý!“ Jeho manželka a dcerka také, to ovšem Karab zatím nevěděl.

„Já vím.“

„Irena taky věděla, že Šedivého den předtím zabili?“ zeptal jsem se. I já teď ztlumil hlas, jako kdybych se dostal pod vliv Karabovy psychózy.

„Věděla. Já jí to řekl. Dost se vyděsila. Ale…“

„Co? Panebože, chlape, mám z vás tahat každé slovo?“

„Řekla, že v tom případě chápe, proč se u nich má to setkání konat. Šedivá se chtěla dohodnout na nějaké kompenzaci a šlo jí o to, aby nikdo neviděl, že k nim Irena jela. Aby si je nikdo nemohl dávat dohromady.“

„Na kompenzaci?“ zeptal jsem se nechápavě. „Jaké? Za co?“

„Šedivý prý měl na starosti jejich ochranu. A taky se prý staral o ochranu nějakých jejích investic a obchodních zájmů.“

„Ochranu? To myslíte fyzickou? Mají tam přece nastálo najatou ochranku.“

„To jo,“ přikývl Karab. „Ale Šedivý měl na starosti jejich prověřování. S těmi mládenci někdy můžete spadnout zpod okapu do louže. I takovýho Gotta přece vykradla ochranka.“

„Bylo to maličko jinak, ale máte pravdu. Ne všechny bezpečnostní agentury mohou dát za své lidi ruce do ohně. Někdy tam jsou pěkně vykutálení darebové. Dobrá. To chápu. Za to ale Šedivý dostal zaplaceno. Jaké investice a obchodní zájmy hájil? A čí vlastně? Paní Ireny, nebo jejího manžela?“

„Její,“ zamumlal Karab.

„Jaké?!“

„Nevím,“ řekl nešťastně. „Irena je strašně podnikavá. Nevypadá na to, ale je nesmírné tvrdá obchodnice. Vy si myslíte, že když jsme… když se dobře známe, tak že jsem od ní dostal nějakou výhodu, pokud jde o ten její vstup do mé firmy? Ani vindru, ani tolik…“ Přitiskl k sobě palec a ukazováček, aby předvedl, jak málo ohledů se mu dostalo. „Všechno je smluvně jištěný. Kdybych se o den opozdil se splátkou, přijdu o všechno! O celou firmu, chápete? A věřte mi, že někdy hrůzou nespím a jednou jsem si musel vzít rychlou půjčku padesát tisíc, abych dal peníze dohromady a doma jsme měli z čeho žít. Takových firem, kde je tichým a vlastně skutečným vlastníkem ona, je tady víc. Šedivý se staral o to, aby ti lidé platili a nedělali brykule.“

„Paní Irena také půjčovala peníze?“

„Máte na mysli lichvu?“ zeptal se bez obalu. „Ne. To nemá zapotřebí. Investuje do firem, které jsou životaschopné a nesou slušný výnos, ale jejich majitelé se dostali do přechodných finančních problémů.“

„A Šedivá o tom věděla.“

„Jistě.“

„Takže to byla ona, kdo paní Irenu na schůzku pozval?“

„Ne. Byl to prý nějaký muž. Představil se jako kolega Šedivého, prý spolu na jejích případech – teď ji cituju – spolupracovali.“

„Co si myslíte – měla to být opravdu obchodní schůzka, anebo spíš pokus o vydírání?“

„Irena se domnívala, že to má být obchodní schůzka, a chápala důvody, proč se koná právě tam a v dost nezvyklou dobu.“

„A vy?“

„No…,“ Karab se ošil. „Původně jsem si myslel totéž, ale teď se obávám, že to byla past. Že jde o vydírání.“

„Tak tak,“ pokýval jsem hlavou. „Mimochodem, kdo financuje vaši volební kampaň? Paní Irena?“

„O tom jsme už hovořili,“ řekl vyhýbavě.

„Já se klidně zeptám na stejnou věc třeba desetkrát, to mě ještě neznáte,“ řekl jsem. „Platila to ona?“

„Ne přímo. Sehnala v Praze nějakého sponzora. Ona je dost…“

„Lakomá?“

„Ne. Pragmatická. Z toho, jestli vyhraju volby anebo je projedu, přímo nic nemá a nebude mít. Ale chtěla, abych vyhrál, tak našla někoho, kdo dal peníze. Nevím, o koho se jedná, a nemám v úmyslu prozradit vám, kolik toho bylo.“

„Dost. Nám jste zaplatil několik set tisíc.“

„Předvolební mítinky na malém městě moc nestojí. Místní noviny mi jdou na ruku zadarmo. O zbytek se postarala sama ta verbež, proti které vedu kampaň.“

Vstal jsem. „Zavezu vás zpátky do pokoje.“

„A co… co Irena?“

„Musíme počkat, až se ona nebo někdo jiný ozve. Do té doby se nic dělat nedá. Policii to říct nesmíme. A já, opakuju, tady nejsem proto, abych si hrál na detektiva.“

Pomohl jsem mu zpátky do postele, upravil mu polštář pod hlavou, a když jsem byl na odchodu, ještě jednou jsem se Karaba zeptal, jestli mu doktorka Stará neřekla jméno policisty, který na ni měl u Šedivých čekat.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Opravdu ne.“ A pak mi položil tu otázku, která nemohla nepadnout: „Proč se na tohle všechno nezeptáte paní Šedivé?“

„Protože to nejde,“ řekl jsem.

Beránek seděl v redakci sám.

„Milý pane kolego…,“ začal jsem, ale Beránek mě nenechal domluvit.

„Linda vás sháněl a řval, že vám rozbije hubu. Byli v kostele…“

„Vím. Šel jsem tam s nimi.“

„Jo. Jenomže jste vypadnul a zamknul je tam. A pak se tam děly šílený věci, dýmovnice, slzák, střílení… oba se vrátili dost otrávený. Ke všemu je ždímali poldové, jak se tam dostali dřív, než všechno začalo. Myslím, že Linda to nevydejchal a prásknul vás.“

Zamračil jsem se. „Jestli je to pravda, má utrum. Už se ode mne nedozví, ani kolik je hodin. A jestli budu mít problémy, tak si zahraju na bonzáka pro změnu já a v redakci ho za to vytahají za uši.“

„Nevím… jak jsem koupil, tak prodávám,“ řekl Beránek s jistou satisfakcí. „Vás snad policajti nezakousnou. Mám dojem, že s nimi jste jedna ruka.“

„Ale jen když se jim to hodí. Dost ale prázdných řečiček. Kdo byl nejlepší kámoš kapitána Šedivého? Myslím mezi policajtama,“ dodal jsem, když se na mne Beránek udiveně podíval.

„Proč?“

„Pro slepičí kvoč,“ odsekl jsem. „Já se ptám, vy odpovídejte.“

„Neměl byste se radši zeptat policajtů?“

„Kdybych se chtěl zeptat policajtů, tak to udělám. Jenže mám důvody neptat se jich.“

„No…,“ zaváhal. „Já myslím, že nadporučík Krejčí. Pepík Krejčí. Je s ním něco?“

„Jak to mám vědět,“ zabručel jsem. „Do tohoto okamžiku jsem nevěděl, že existuje, a dál ani nevím, jak vypadá. No nic, ještě se stavím. A pozdravujte Lindu.“

Do hotelu se mi nechtělo, bylo to místo, kde by mě mohl kdokoliv nejsnáze najít, a já netoužil, aby mě někdo našel a chtěl si se mnou povídat.

Zavolal jsem z ulice. Stejně tu bylo prázdno jako v mém hotelovém pokoji.

„Bihár,“ ozvalo se.

„Já jsem ten člověk, co se s vámi a s Ferkem Lakatošem předevčírem sešel v hospodě.“

„Jo. Vím. Ty jsi ten z Prahy, od pana doktora Kováře.“

„Správně. A rád bych se s tebou sešel ještě jednou. Dost to spěchá.“

„Pozval bych tě k sobě domů, jenže stará zrovna…“

„Ne. Nechci, aby nás vaši lidi viděli. Mohlo by tě to kompromitovat a já bych mohl cestou dostat přes hubu.“ Začal jsem mu tykat stejně jako on mně. „Neznáš nějaké místo, neutrální půdu, kde se můžeme sejít, aniž by to budilo pozornost?“

Chvíli přemýšlel. „Poznáš to u Zvonu?“

„Ne. Řekni mi, kde to je, a za čtvrt hodinky tam na tebe čekám.“

Zvon, napůl vinárna, napůl restaurace, se nacházel za náměstím, v ulici vedoucí k autobusové stanici. Scházelo se po čtyřech schodech do suterénu se světlehnědým dýhovým ostěním a lavicemi kolem stolů jako v nádražní čekárně. U barového pultu vysedávala zrzka s brýlemi v černých obroučkách a četla si časopis. Jinak, kromě dvou hostů, prázdno.

Dal jsem si kávu a sodovku a sedl si do rohu. Mám rád místa v koutě. Ne snad že bych byl panenka a čekal, až si mě najdou. Ale když za sebou a kolem sebe máte zdi, jste na tom v případě nebezpečí lépe, než když stojíte jak sám voják v poli. Nejsem zbabělec, ovšem nebezpečí nevyhledávám a opatrnost považuju za matku moudrosti.

Bihár dorazil pár minut po mně. Opět sako, kravata.

Jen si ke mně sedl a objednal si vinný střik, vešli dovnitř dva vyholení kluci kolem sedmnácti, koukli na Bihára a odhadli ho na první pohled.

„Hele,“ zařvali, „vodkdy sem pouštěj černý držky?!“

Zrzka ztuhla, oba hosté, pánové kolem padesátky, odvrátili zraky, přikrčili se a dělali, že tam nejsou.

Mládenci, ruce v kapsách kožených bund, houpavě a výhružně přikročili k našemu stolu.

„Vypadni, dehťáku zasranej,“ procedil ten vyšší z nich. „Tohle je jen pro bílý.“

Bihár zůstal sedět, jen se rukama chytil stolu.

Vstal jsem. „Cos povídal?“ zeptal jsem se.

„Ty se do toho neser, tebe se to netýká,“ poradil mi ten vysoký a vytáhl ruce z kapes.

Druhý, o půl hlavy menší, si byl jejich převahou tak jistý, že ruce v kapsách nechal. Natáhl jsem mu během vteřiny dvě, každou z jedné strany, a byly to takové pecky, že šel k zemi, ani neheknul.

Jeho kamarád zazmatkoval, čekal totiž, že nejdřív půjdu po něm, a ve chvíli, kdy jsem se k němu natočil, už tahal vyskakovací finský nůž. Jenže kam se tenhle pouliční a hospodský rváč hrabal na starého paragána se speciálním výcvikem. Nůž zazvonil o podlahu a vyholenec narazil hlavou o zeď, až to zadunělo. Dostal dvě rány hranou dlaně do krku a pak na solar. Sesul se na všechny čtyři, rozkašlal se a vyplivl krev. Něco zamumlal.

Odkopl jsem nůž, chytil ho za límec bundy, postavil na nohy a opřel o stěnu.

Pak jsem vytáhl pistoli.

„Koukej, zmetku, tohle je Glock devítka. Na sedmnáct nábojů. Jestli se nevypaříte a jestli se zkusíte vrátit, tak ti nadělám do pajšlu tolik větracích otvorů, že je nevydejcháš. Rozuměls?“

Přikývl.

„Podejte mi sklenici vody, slečno,“ zavolal jsem na barmanku. Donesla mi vodu a já ji vychrstnul na toho prcka, co se pořád ještě válel po podlaze jak stará opilá šlapka.

„Vstávej, už je ráno,“ řekl jsem. Potřásl hlavou a vyhrabal se na nohy.

„Tak, a teď mazejte k maminkám. A neodvažujte se mi přijít na oči.“

Vypotáceli se ze dveří. „Pakáž,“ zamumlal jsem.

„Divíte se našim lidem, že si to nechtějí nechat líbit?“ zeptal se Bihár.

„Ty slušný chápu. Šmejdy, jako je Lakatoš, bych s chutí zřezal úplně stejně. Abychom si rozuměli – já lidi nedělím podle kůže, náboženství a tak vůbec. Já lidi dělím na slušný a na lumpy.“

„Já… hodně z nás taky. Někdy to je těžký. Když naši lidi nemaj práci a můžou si nohy uběhat, aby ji sehnali, a všude na ně kouknou a řeknou – obsazeno, tak…,“ s povzdechem mávl rukou.

„Kdybych měl firmu a potřeboval bych kvalifikované zaměstnance, tak nemusím být rasista, abych neměl zájem o někoho, kdo vyšel ze sedmý třídy pomocné školy. Když nedokážete své kluky a holky dofackovat k tomu, aby nechodili za školu a aby se učili, tak se nediv, že nemůžou sehnat práci.“

„Moje děcka choděj na střední školu!“ urazil se Bihár. „Holka dělá zdravotku a učí se německy a anglicky, aby našla práci za hranicema, kluk chodí na elektroprůmyslovku. Baví ho počítače a je chytrej jak čert!“

„Kamaráde,“ řekl jsem, „kolik je takových v Jestřábí?“

Mlčel. „Myslím, že jsi mě nesháněl kvůli tomuhle,“ řekl potom.

„Ne. Jde o cosi jiného. Co se tyhle dny v Jestřábí děje, může přerůst v něco daleko vážnějšího. Já do zákulisí nevidím, ale jsou tady zájmy využít těch výtržností k tomu, aby vás odsud prostě vytěsnili.“

Bihár se smutně zasmál. „Kam? Na Slovensko? Nebo na Madagaskar? Četl jsem v novinách, že Baťa měl takový nápady, pokud jde o Čechy. S cikánama se při tom nepočítalo.“

„Madagaskar vymyslel Himmler pro Židy. Baťa přišel na nápad přemístit Čechy do Patagonie. Před válkou nežilo v Čechách moc cikánů, na Slovensku jich bylo mnohem víc. Ale v českých zemích jste nepředstavovali žádný problém.“

„Zato teď…,“ ušklíbl se.

„Nezdržuju tě proto, abychom řešili problémy, které se v hospodě vyřešit nedají. Potřeboval bych, abys mi vydal Ferka.“

„Cože!“

Najednou z něj byl Rom, kterého vyzvali, aby se dopustil zrady na vlastní krvi. Chybělo málo a vytáhl na mne kudlu.

I když si myslím, že on ji nenosí. Já na jeho místě bych ji nosil, tak jako já nosím pistoli.

„Cos to povídal? Myslíš, že jsem taková kurva, abych pomáhal fízlům proti našemu člověkovi?“

„Za prvé nejsem policajt…“

„Máš bouchačku a viděl jsem, jak jsi s nima zamával. Tohle uměj jen poliši.“

„Nejsem policista,“ opakoval jsem unaveně. „Kdybych chtěl pomoct policajtům Lakatoše dostat, tak už se to stalo. Předevčírem v noci jsem ho zachránil a on to dobře ví. A poldové vědí, kde bydlí. To není přece problém zjistit. Jdou mu po krku, protože kromě toho skina zavraždil jednoho z nich. To se neodpouští. Je možný, že bude při zatýkání klást odpor, takže…“

„…ho odprásknou,“ dodal Bihár a pokýval hlavou. „Jo, tak se to dělá.“

„Ferko má na svědomí další věci. To víš, že v noci s partou kámošů přepadl hrádek pana Starého? Chtěli ho zavraždit, jeho manželku znásilnit a pak to tam vyplundrovat. Ochranka trefila Lakatoše do ruky. Jdi se ho zeptat, jak se mu to stalo.“

„Nechci nič vedieť,“ řekl Bihár. „Na co ho potřebuješ?“

„Chci si s ním pohovořit. Otevřeně. Stalo se totiž něco, o čem se s tebou bavit nebudu, protože kdo nic neví…“

„Hej,“ přikývl. „Ten nic nepoví.“

„Já bych navrhoval, abys mi s ním domluvil schůzku na vašem území. Jenom potřebuju nějakou záruku, že odtamtud odejdu živý.“

„Umíš se o sebe postarat,“ řekl. „To jsem teď viděl. Vlastně jsem ti ani nestačil poděkovat.“

„Není zač. Já jsem tě sem vytáhnul, takže to ber tak, že jsem tvůj bodyguard. Ale tam u vás…“

„V ghettu,“ řekl.

„V ghettu vládnete vy. Nebo spíš party zdivočelých kluků. Nemůžu si dovolit střílet a ani nestojím o to, někoho zabít. Ale proti přesile deseti fracků s kudlama a řetězama se holýma rukama neubráním. Ti kluci po mně půjdou jen proto, že mám jinou barvu kůže než oni. V tomhle jsou stejní jako skinové.“ Nic neřekl, tak jsem pokračoval. „Zajistíš, abych k Ferkovi došel a odešel.“

„Proč mu nezavoláš sám? Nemáš jeho telefon?“

„Mám. Jenomže dávám přednost tomu, abys to domluvil ty osobně. Potřebuju, abys mi udělal prostředníka. A něco jako ručitele. Prosím tě o to.“

„Musím to s ním projednat,“ řekl opatrně. „Mezi čtyřma očima, to není na telefon. Taky mu musím říct, co po něm chceš – nebo co mu navrhuješ.“ Zamyslel se. „Povídals, že chceš, abych ti ho vydal. Jak jsi to myslel?“

„To byl jen takový nešikovný slovní obrat,“ řekl jsem bez mrknutí oka.

„Zavoláme ti během hodiny,“ řekl Bihár. „Když mi aspoň naznačíš, o co kráčí, Fero Lakatoš si sám rozhodne, jestli jo nebo ne. Ale nevim, nevim…,“ potřásl hlavou. „Fero ti už nevěří.“

„Já to vždycky myslel dobře, jenomže se to prostě nějak zvrtlo. Možná není tak chytrý, jak se tváří. V každým případě ze všeho zatím vyklouznul. Aby neměl obavy, nabízím mu schůzku mezi čtyřma očima. Jedná se o byznys – pokud bude ochotný prozradit na jisté lidi jisté věci, jiní lidé zapomenou, že existuje, a nechají ho zmizet. Pokud ne…“ V bezmocném a lítostivém gestu jsem rozhodil rukama. „Jde po něm mnoho lidí. V lepším případě se během jednoho dvou dnů dostane za mříže, v horším skončí jako jeho kamarád Šedivý. To je všechno.“

Vstal jsem a položil na stůl peníze.

„Myslím, že by bylo dobře, kdybych tě doprovodil. Aspoň kousek… ti dva sráči si mohli zavolat kamarády a někde za rohem na tebe čekají.“

Bihár se na mne opovržlivě podíval. „Myslíš si, že se bojím?“

„Ne. Ale rád bych, abys Ferkovi stačil můj vzkaz vyřídit. A zkusil ho přesvědčit, že můj návrh není žádná bouda. A taky bych byl moc rád, kdybys využil své autority a vysvětlil vašim lidem, že to, co se děje, není řešení a že nechtěně hrajete právě tu hru, která se hodí těm, co by vás nejradši poslali…“

„Do plynu,“ řekl Bihár. „Hej, známe takové. Vím, koho máš na mysli.“

„Žádné jméno jsem nevypustil z úst. Nechci, aby mě honil po soudech. A ty po tom jistě taky netoužíš. Ukázalo by se totiž, že tenhle pán nikdy nic podobného neřekl a ten, kdo něco takového prohlašuje, se dopouští podněcování k rasové nesnášenlivosti nebo tak podobně.“

Vážně jsem se na něj podíval. „Kromě toho, kamaráde, tenhle pán možná není jediný, komu se ty výtržnosti hodí. A řekl bych, že je přes veškerou velkohubost nejmíň nebezpečný, protože když vyhraje volby, jako že asi vyhraje, tak se dostane do vysoké politiky a bude muset přijmout a dodržovat většinová pravidla a zatím platné zákony. Kromě toho si nedělej iluze, že mu jde o řád a spravedlnost, o vyčištění nějakého Augiášova chlíva. Jde mu o moc a o peníze. A vy mu děláte šprycle žebříku, po kterém šplhá nahoru. Jo, tak se věci mají… Vyřiď Ferkovi, že čekám jen hodinu. Jestli se do té doby neozve, je pro mě mrtvý muž.“

V hotelovém pokoji jsem zavolal do Agentury. Trochu otráveně mi řekli, že kdyby bylo něco nového, tak se ozvou sami. Mobil paní Staré byl nadále neaktivní, její manžel se s ní několikrát pokusil spojit.

„Chceš jeho další hovory?“ zeptal se náš operátor.

„Pošli mi seznam e-mailem, bylo by dobře, kdybyste – pokud je znáte – přidali i jména.“

„Nebyl tam nikdo zajímavý, všechno to jsou jen obchodní hovory. Ale pošlu ti to. Ještě něco?“

Nadiktoval jsem jim číslo Lakatošova mobilu. Jistě nemá jen jeden, ale žádná možnost se nemá promarnit.

„Pověste se na něj okamžitě,“ požádal jsem je. „Je to fakt hodně důležitý. A okamžitě mi dejte vědět.“

Zalitoval jsem, že nevlastníme a ani si nemůžeme pronajmout družici, přes kterou bychom měli dohled nad každým, o koho bychom měli zájem. Z celé země bychom si udělali jednoho „Velkého bratra“.

Raději jsem přestal snít. Když si člověk uvědomí, jak málo soukromí má dnes a jak ještě méně mu ho budoucnost chystá, zbláznil by se z toho. Protože i sledovatelé jsou sledováni: konkurencí a různými tajnými službami státními i privátními. Nejlepší by bylo odstěhovat se na pustý ostrov.

Obávám se, že takové ostrovy už neexistují. Kromě toho by se tam většina lidí, mne nevyjímaje, rychle zbláznila nudou.

Tak jsem si zameditoval, protože jsem byl v pokoji sám a nikdo mi nepsal, nevolal. Ani na náměstí se momentálně nic nedělo, hasiči už kostel vydezinfikovali a odplynovali, život se zdánlivě vracel do normálních kolejí. Na plakátovací panel právě lepili nové volební plakáty – byl na nich zafačovaný Karab, po kterém se vztahovaly černé pracky s nožem (trochu mi to připomínalo jiný plakát z dávné minulosti), a otázka: NECHÁME SI TO LÍBIT?

Inu, inu…

Uvědomil jsem si, že jsem se zapomněl Bihára zeptat, jestli postavili nějakého svého protikandidáta. Jestli vůbec Rómové chtějí volit, anebo se smířili s osudem a nechávají všechno na ombudsmanovi, výborech na ochranu lidských práv, Havlovi, Uhlovi a podobných. Na jejich místě bych do voleb šel: jenže značnou část zdejší romské populace tvoří děti a adolescenti, kteří buď ještě volit nemohou, anebo je takové nesmysly nezajímají. Rozbít pár výloh, zapálit nějaká auta a porvat se jim připadá smysluplnější.

Na e-mail mi přišla nová pošta. Seznam volání hradního pána. Operátor měl pravdu, čísla ani jména mi nic neříkala. Kromě jednoho: patřilo inženýru Karabovi. Hovor byl uskutečněn dnes a volal Karab Starému deset minut poté, co jsem odešel z nemocnice. Odposlech jsme neměli, můžu se jen domýšlet, o čem se ti dva bavili. Přesněji řečeno, co měl Karab na srdci.

Podíval jsem se do dvou celostátních deníků, které jsem si koupil v recepci. Článečky o Jestřábí se zatím nehnuly ze stránek s lokálním zpravodajstvím, pro obě redakce se zřejmě jednalo o nevýznamné události bez většího dopadu. Na pořadu dne byly jiné záležitosti: v parlamentu probíhala další nesmyslná debata, provalily se dva korupční skandály, stát prohrál mezinárodní arbitráž a zaplatí desetimiliardy korun. Odhodil jsem noviny a podíval se na hodinky. Ještě patnáct minut.

Za dvě minuty mobil zapípal. Volala Agentura. Před deseti minutami měl Lakatoš hovor. Volal na neznámé číslo, chci hovor přehrát?

„Samozřejmě. Je to dlouhé?“

„Ne. Pouštíme ti to.“

„Fero. Mám se sejit s tím kokotem z Prahy. Chce, abych tě položil, jinak mě nechá sejmout.“

„Oukej. Cinkni mu a dej si s ním v poledne… ne, to je na mě moc brzo. V jednu hodinu si s ním dej spicha v lihovaru ve dvoře.“

„Mám tam chodit?“

„Jasně, ty idiote. Nejlíp se přece člověk obslouží sám, ne?

„Co když bude mít bouchačku? Janko báči povedal, že ji má.“

„Neboj. Nebudeš tam na něj čekat sám. Budu ti krejt záda. Tak v jednu.“

Hlas volaného zněl dost sytě, ale patřil člověku spíš mladšímu. Tak kolem třicítky. Hlas v telefonu ovšem často klame. Ostatně na věku nezáleží. Horší je, že nevím, komu Ferko volal. Přesně jednu minutu před časovým limitem, který ode mne dostal, se ozval.

„Jak je, šéfíku? Jano báči, teda Bihár, mi povedal, že si se mnou potřebuješ pokecat.“

„Jo. Kdy a kde?“

„Víš, kde je bejvalej lihovar?“

„Ne, ale zeptám se.“

„Tak fajn. V jednu hodinu se sejdeme na dvoře. Vrata budou zavřený, ale ne na klíč. Čau, šéfíku.“

Bože, bože, je to ten Lakatoš ale vůl! Dere se na krchov jak ovce na porážku. Copak mu nedošlo, že ten člověk, který mu má krýt záda, chce, aby nejdřív on sejmul mne a pak ho okamžitě umlčí sám?

Opět telefon z Agentury. Lakatoš měl další hovor na neznámé číslo:

„Ano?“

„Tady je Fero. Chci ty prachy. V jednu mám spicha s tím chlapíkem z Prahy. Jestli do tý doby nezaplatíte, tak mu všechno prodám. Sice nevim, za koho kope, ale něco mi říká, že se s ním domluvím.“

Na druhé straně bylo ticho, neslyšel jsem ani dech volaného, pak se znovu ozval Lakatoš.

„Myslím, že mi rozumíte. Tak poslouchejte – v poledne se sejdem tam, co sme se měli sejít původně. A nezkoušejte žádný tunely. Budu se jistit.“

„Ano.“ Spojení se přerušilo.

V poledne tam co minule. Tahle informace je mi platná jako mrtvému zimník. Musel bych mít celý tým specialistů na sledování, abych v poledne dokázal mít Lakatoše pod dohledem. A stejně bychom to zřejmě nedokázali – Ferko se může vytratit dávno předtím schovaný v autě. Hlídat před domem, ve kterém bydlí, je vyloučené. Takže jsem Lakatoše prozatím vypustil z hlavy. Mám trochu jinou starost: jak si dojít pro vlnu a nebýt místo toho sám ostříhaný. Přesněji řečeno, jak přežít svoji plánovanou popravu.

Recepční, kterému jsem nabulíkoval, že pro naši firmu hledám zajímavé objekty určené pro budoucí výrobu plastových hraček, mi vysvětlil, jak se dostanu do bývalého lihovaru. Ukázalo se, že to je necelých deset minut, hned za rohem ulice, v níž stojí mrtvé textilky.

Bylo čtvrt hodiny po poledni, když jsem stál před vraty. Kolem pusto, žádné auto tu neparkovalo. Malý plácek před budovou končil zrezivělým zábradlím u říčky; okna v jednopatrové budově byla povětšinou vytlučená, zdi pomalované sprejery. Místo působilo bezútěšně jako celé okolí.

Opřel jsem se o vrata. Se skřípěním se pootevřela. Škvírou jsem nahlédl dovnitř – nic, jen běžný tovární dvůr s hromadou šrotu a jednou multikárou bez kol.

Vytáhl jsem pistoli, odjistil ji a opatrně, s jednou nohou připravenou k ústupu jako kočka, jsem se protáhl vraty. Dva metry ode mne stál potlučený kontejner s odpadem: prosmýkl jsem se za něj a chvíli, strnulý jak socha, čekal s našpicovanýma ušima.

Na komíně pořvávali ptáci. V dálce přes řeku štěkal pes. Kdesi troubilo auto. Jiné zvuky jsem neslyšel. Jestli mě někdo předešel a vskrytu čekal, byl opatrný a já neměl nejmenší šanci objevit ho dřív, než by se mu hodilo.

Vlevo ode mne byl vchod do budovy. Pochyboval jsem, že případný záškodník – v duchu jsem se usmál téhle vojenské terminologii, inu, starého psa novým kouskům nenaučíme, že ano – je vyzbrojený puškou se zaměřovačem. A pistolí nebo revolverem mě z dálky, odněkud z okna v patře, těžko trefí. To by musel být opravdu moc šikovný borec.

Tak jsem to risknul a prokličkoval jsem ke dveřím. Nikdo po mně nevystřelil ani z palné zbraně, ani ze samostřílu, který nenadělá hluk, je přesný a jeho šíp nemá menší razanci nežli kulka.

Zmáčkl jsem kliku. Bylo otevřeno. Mohla to být náhoda stejně jako léčka. Ale spíš tady už nebylo nic, co by se dalo ukrást, a to, co se ukrást dalo, bylo dávno pryč a zloději se nenamáhali po sobě zamknout. Za dveřmi bylo prázdné skladiště, ze kterého vedlo železné točité schodiště do patra. A také široký vchod do výrobní haly, palírny.

Chvíli jsem váhal, pak jsem se pustil po schodech nahoru. Chodba, vysoká a plná smetí, špíny a pavučin u stropu a v rozích, ústila do místnosti, kde zřejmě bývala kancelář. Dveře byly dokořán, místnost – kromě dvou stařičkých psacích stolků a kovové skříně – pustá, prázdná. Oknem, kterému zůstala jen jedna tabulka, táhl průvan.

Podíval jsem se na hodinky. Téměř půl jedné. Pokud Lakatošův neznámý společník chce nastražit past buď na mne, nebo na něho, anebo na oba, má nejvyšší čas. Vypnul jsem mobil, jsou sice užitečné, ale někdy dokážou zvonit v nejméně vhodnou chvíli, postavil jsem se vedle okna a opatrně vyhlédl na dvůr.

Trvalo snad pět minut, než se vrata otevřela stejně pomaličku a jen kousek, jako když jsem za nimi stál já. Protáhla se jimi jedna, pak druhá a nakonec třetí postava. Neznal jsem ani jednoho z nich: dva byli mladí, dokonce velmi mladí, jestli dvaadvacet tak hodně, třetí, zřejmě jejich vůdce, byl asi o deset let starší. Měřil metr osmdesát, byl ramenatý, mel krátké špinavě světlé vlasy a módní dvoudenní strniště na tváři. Oba dva kluci vypadali jako téměř všichni jejich vrstevníci – také kraťoučký zástřih na hlavě, pytlovité džíny visící v půlce zadku, mikiny.

Zastavili se uprostřed dvora a krátce se radili. Neslyšel jsem je, hovořili příliš opatrně. Pouze z gesta jsem pochopil, že nejstarší je posílá někam dovnitř. Zapadli za dveřmi – doufal jsem, že nepolezou sem nahoru; ne že bych z nich měl strach, ale moje snaha by dopadla jako papír v kamnech – muž se postavil ke kontejneru, aby na něj nikdo od vrat neviděl, a zapálil si cigaretu.

Odzdola se ozvaly kroky, nezřetelné hlasy, pak nějaké rány. Muž na dvoře je slyšel také, zamračil se, ale po chvilce všechno utichlo.

Čekal. Já také.

Po několika minutách se vrata opět pootevřela a ve škvíře se objevila Ferkova hlava.

Muž u kontejneru krátce hvízdl. Lakatoš se protáhl dovnitř a muž mu šel naproti.

„Ještě tu není,“ zaslechl jsem. „Půjdeme zatím dovnitř, já si tam najdu nějaký místo, kde se schovám.“

Pomalu šli přes dvůr k hale.

„Furt nevim, vo co mu gou,“ řekl Lakatoš. Jedna kapsa jeho kožené bundy mi připadala vyboulená. Ale taky to mohl být jen klam, jen moje představa, že tam má balíček s penězi, které měl v poledne dostat.

„Je to čmuchal,“ řekl muž. Už stáli pod mými okny. „Ale polda to není. To jsem si zjistil. Problém je v tom, že toho ví trochu moc. A kámoší se s lidma z protidrogovky.“

„Jo. Něco takovýho mi naznačoval.“

„Možná byla chyba, že jsi zlikvidoval Michala,“ řekl muž.

„Ty kokote, kdybych ho nenakrmil nožem, tak nás prásknul všechny.“

„Jako to teď uděláš ty?“

„Ne,“ řekl Lakatoš tvrdě. „Já těmhle kurvám nevěřím ani hovno. Všechno ti naslibujou a pak tě položej. O jednoho víc nebo míň, na tom mi už nezáleží. Když bude studenej, nebude si nikde cintat pentli.“

Hlasy se vytratily, oba zašli dovnitř.

Pak jsem je zaslechl znovu, ale teď už jsem nerozuměl. Pak se najednou ozval řev, hluk, něco se kácelo, potom někdo dlouze a bolestivě ječel. Chvíli ticho a pak jsem uslyšel rány kladivem.

Vzal jsem do ruky pistoli a postavil se na druhý konec kanceláře tak, abych byl pro případného útočníka v mrtvém úhlu a mohl ho zneškodnit dřív, než by on zlikvidoval mne.

Ale nebylo to zapotřebí. Asi za deset minut z haly vyběhli tři muži, prosmýkli se vraty a zmizeli.

Lakatoš mezi nimi nebyl.

Z přízemí se neozýval jiný zvuk než tlumené sténání, vypadalo to, jako kdyby se někdo pokoušel řvát zacpanou pusou.

Se zbraní v ruce jsem přešel ke schodům a pokoušel se nahlédnout dolů. Nikde nikdo, ale to sténání nepřestávalo a neslo se odněkud z konce haly.

Mávl jsem nad svojí opatrností rukou a seběhl po schodech.

Pak jsem ho uviděl.

Na zdi byly v půldruhametrovém rozestupu upevněny bytelné dřevěné trámy. Mezi dvěma stál Lakatoš, ruce jako Kristus přibité k improvizovanému kříži. Nohy měl na zemi, visel mírně pokleslý v kolenou, hlavu svěšenou. Z úst a z nosu mu tekla krev, ústa měl zacpaná a přelepená širokou páskou izolepy. Byl jen v tričku, levou ruku měl zavázanou: to byla památka na noční přepadení sídla Starého. Zakrvácenou měl i druhou paži poblíž ramene: viděl jsem širokou ránu s roztřepenými okraji. Tohle zranění bylo čerstvé, a protože jsem neslyšel výstřel, znamenalo to, že tady někdo použil pistoli s tlumičem a nejspíš speciální náboj s naříznutou kulkou.

Trup se mu třásl v zběsilé křeči, a když jsem se podíval na podlahu, pochopil jsem důvod. Válela se tam tlaková nádobka od polyuretanové pěny: to je takový ten moderní vynález, který se používá hlavně ve stavebnictví. Vstříknete do místa, které chcete vyplnit a utěsnit, trošku pěny a ta během okamžiku nabude na objemu a ztuhne.

Lakatoš měl servané kalhoty a slipy. Takže bylo jasné, co s ním provedli: do řitního otvoru mu vystříkali pěnu a ta mu teď rve útroby a střeva.

Na betonové podlaze před ním byl červeným sprejem nastříkaný nápis: Smrt cikánům!!! Vedle se válela Lakatošova kožená bunda; dřepl jsem si k ní a rukou obalenou kapesníkem, abych po sobě nezanechal stopy, jsem si ji prohlédl. Žádný balíček peněz v ní nebyl. Ani peněženka. Takže ho i okradli.

Udělalo se mi špatně. Byl to ksindl, bez něhož bude společnosti jistě lépe, ale takovouhle smrt si skutečně nezasloužil.

Ferko mě nevnímal – a já mu nemohl pomoci. Nikdo mu nemohl pomoci.

Udělal jsem si mobilem dvě fotky, otočil jsem se a mazal z haly.

Až na ulici jsem se trochu uklidnil a setřel si pot z čela. Ruka se mi třásla: to se mi už dlouho nestalo.

Zastavil jsem se u první hospody a ve výčepu jsem si dal velkého panáka; počkal jsem, až se výčepní nebude dívat, a kopnul jsem ho do sebe. Nechtěl jsem, aby viděl a pamatoval si, jakého jsem měl klepáka.

Už klidnější jsem došel do hotelu. „Někdo se tady po vás sháněl,“ řekl recepční.

Pokrčil jsem rameny. „Nebyl to, doufám, nikdo z těch pánů, co chodí na návštěvy po nocích?“

Zasmál se. „Ne ne, tohle byla dáma.“

„Dáma?“ nakrčil jsem obočí.

„No,“ řekl rozpačitě, „prostě žena. Mladá. Určitě jí nebylo ještě ani třicet. Měla foťák. Digitál. Takovej hodně drahej, zrcadlovku.“

„Nechala mi nějaký vzkaz?“

„Že se ještě staví.“

Mladá žena? S foťákem? Neznám mladé ženy s foťákem, říkal jsem si ve výtahu. Možná nějaká novinářka. Nebo někdo z reklamní agentury. Chce, abych propagoval novou zubní pastu, a proto si nafotí můj běloskvoucí chrup.

V pokoji jsem si dal ještě maličkého vizourka a ucítil, jak mi kručí v žaludku. Jsem zvyklý obědvat v jednu hodinu, už jsem měl zpoždění. Ne že bych nevydržel o hladu třeba den dva, pokud je to nezbytné. Dnes to nezbytné nebylo a šok, který jsem právě zažil, už pominul. Metabolismus mi funguje dokonale a nějaká mrtvola, třebas sebezohavenější, se mnou nadlouho neotřese.

Jenže dneska jsem měl dvě mrtvoly k přesnídávce a jednu k obědu… to je na jedno půldne dost silná káva.

Teď bych měl zavolat šéfa a říct, co se stalo. Místo toho jsem nastartoval notebook.

Napsal jsem podrobnou zprávu, zjistil, že nemám žádnou poštu, a pak teprve jsem si uvědomil, že mám pořád ještě vypnutý mobil.

Na displeji mi naskočilo sdělení, že mám zmeškaný hovor. Číslo mi nic neříkalo.

Chvíli trvalo, než se někdo ozval.

„Omlouvám se, měl jsem vypnutý mobil,“ řekl jsem. „Kdo volá?“

„Tady je Irena Stará. Musím se vámi nutně setkat!“

8.

Seděl jsem v pizzerii vedle náměstí a dojídal zbytek něčeho, co neapolskou pizzu, o newyorské ani nemluvě, připomínalo jen vzdáleně. Český kuchař prostě použil české těsto z polotovarů, naházel na ně, co český dům dal, a špatně si nastavil troubu – pec na dřevo tady jistě neměli – takže výsledný produkt byl bledé barvy a mírně nedopečený. Chápu, že pizza je stejná móda jako hamburgry a kdysi hranolky s kečupem nebo tatarkou, každému tyhle blafy přeju, jen nevím, proč bych se jimi měl krmit já a proč mizí hospody, kde dostanu tradiční a dobře uvařenou českou stravu.

Pravda, mohl jsem si zajít do hotelové restaurace, jenže tam se poflakoval jen vrchní se servírkou a ani jeden host. A já chtěl vidět lidi. Přesněji řečeno, chtěl jsem je slyšet.

U mého stolku seděli dva občané středního věku, muž byl podle řeči vedoucí železářství, jeho společnice prodavačka v drogerii. Řeč se vedla o jediném tématu – vraždách u Šedivých.

„Byli to cikoši,“ tvrdil muž s hlubokým přesvědčením. Žena horlivě přikyvovala a její výroky naplňovaly beze zbytku skutkovou podstatu trestného činu hanobení rasy.

Názory ostatních, pokud jsem je zaslechl, byly jednoznačné – vyvraždění rodiny Šedivých je dílo Rómů. Šli tam loupit a paní s dcerou zamordovali. Jedinou záchranou pro všechny spořádané lidi může být pan inženýr Karab.

Jsem zvědavý, co se bude dít, až najdou Lakatoše. Co učiní jeho soukmenovci.

„Hledala jsem vás. Recepční mi řekl, že jste šel sem,“ ozvalo se nade mnou. Vzhlédl jsem.

Stála tam mladá žena ve světlých džínách, lehkém sportovním sáčku, s tmavohnědými dlouhými vlasy a digitální zrcadlovkou Canon přes rameno. Nikdy předtím jsem ji neviděl a považoval jsem to za újmu. Byla nejenom hezká a atraktivní, ale měla v sobě navíc něco, co vytváří osobnost.

Vstal jsem. „Už jsem se najedl… pokud se tomu dá říkat jídlo,“ ušklíbl jsem se. „Můžeme se projít nebo si sednout někde, kde nebudeme překážet.“

„Naproti je cukrárna. Dala bych si kávu.“

„Kdo jste a proč jste za mnou přišla?“ zeptal jsem se.

„Jsem reportérka. Květa Sluková.“ Pracuje v jednom z celostátních deníků; to jméno v novinách čítávám. Podle článků, které psala, patřila do kategorie investigativních novinářů – po našem a bez příkras řečeno čmuchalů: drzých, agresivních a lidem nebezpečných.

Kávu jsme si dali oba, v cukrárničce kromě nás jiný host neseděl.

„Jak jste na mne přišla?“ zeptal jsem se.

„Šéf mě na vás nasměroval,“ řekla. „Patříme k zákazníkům vaší agentury. Vypadá to, že v tyhle díře začíná něco, proti čemu je Chicago třicátých let selanka pro děti.“

Přikývl jsem. „Ano. Za tři dny tady došlo k pěti vraždám. To je hodně velký nadprůměr.“

„Pěti?“ podivila se. „Já vím o čtyřech. Ačkoliv ty první dvě mohly být náhody. Rvačka mezi Rómy a skiny, bitka na náměstí, podle našich informací toho policistu probodli v nepřehledné situaci. Až ty dnešní hnusný mordy. Kdo je pátý?“

Chvíli jsem se na ni díval, pak jsem vytáhl mobil a zavolal šéfovi do Agentury.

„Vyhledala mě paní…“

„Slečna,“ přerušila mě reportérka.

„Tak tedy slečna Sluková. Je…“

„Já vím. Hovořil jsem se šéfredaktorem,“ skočil mi do řeči šéf.

„Dobře. Kolik jí toho můžu pustit?“

„Všechno, co usoudíš, že jde, aniž by jsi byl ohrožený ty nebo Agentura. Cenu jsem už domluvil – bude pružná a bude odpovídat míře informací.“

„Moment,“ vstal jsem. „Omluvte mě na okamžik,“ řekl jsem Slukové a vyšel před cukrárnu.

„Podívej, šéfe, fakta jí samozřejmě můžu podat na stříbrném tácu. Je určitě dost chytrá a zkušená, aby si je ověřila na příslušných místech a do novin to pak pustila jako informaci od nich. Jediný sólokapr, který jí můžu v téhle chvíli dodat, je vražda Lakatoše. Pro noviny tu bude lahůdka. Snad se z toho čtenáři nepozvrací. Mně jde o něco jiného.“

„O co, Bebe?“

„O souvislosti. O záležitosti, které se týkají našich klientů. O přepadení Starého a o únos jeho manželky.“

„Chápu. Mimochodem, jak s ní jsi domluvený?“ zeptal se šéf.

„Za dvě hodiny jí mám zavolat a řekne mi, kde se sejdeme. Máte zjištěné, odkud mi volala?“

„Z auta.“

„Kde?“

„To ti nepomůže. Vůz se pohyboval přibližně čtyřicet kilometrů od Jestřábí.“

„Zajímavé,“ zamumlal jsem. „Ale ještě jsi mi neodpověděl.“

„Ne. Na to je, Bebe, těžká odpověď. Já se v celé záležitosti neorientuju tak dobře jako ty. Jsi zkušený, musíš jednat na vlastní odpovědnost. Podle vlastní hlavy, vlastního uvážení.“

„Únos do toho rozhodně tahat nebudu. Nechci Starou ohrozit, dokud nevím, jak se věci mají. Jde mi jen o to, abych nechtěně neprokopnul buben, pokud jde o naše takříkajíc strategické záměry.“

„A o peníze…,“ doplnil šéf.

„Zaplaceno jsme snad dostali od obou, ne?“

„Jistě. Nedělalo by nám ovšem dobrou reklamu, pokud by se proláklo, že nejsme k zákazníkovi loajální a hrajeme na víc stran.“

„Proto se tě ptám,“ řekl jsem.

„Ví někdo, že jsi se Slukovou ve spojení?“

„Recepční. Hledala mě v hotelu. Ale nepředstavila se a on nás spolu neviděl,“ řekl jsem.

„Tak se snaž, ať vás nikdo dál neuvidí,“ řekl šéf. „Hlavně ne policajti a její kolegové. Potom můžeš jít tak daleko, jak usoudíš za vhodné.“

Vrátil jsem se do cukrárny. Sluková se tvářila zamyšleně a trochu nervózně poklepávala prsty do stolečku.

„Tak co?“ zeptala se mě. „Všechno je oukej?“

„Ano. Za jedné podmínky.“

„Prosím vás, nejsem žádná amatérka. Svoje informátory neprozrazuju, radši bych se nechala zavřít, než bych…“

„Jistě,“ přerušil jsem ji. „Měla byste z toho pěknou reklamu. Já jenom chtěl říct, že je absolutně nutné, aby nás spolu nikdo neviděl. Pak jsem ochotný dodat vám takové materiály, že budete týden na jedničce.“

„Tcs,“ udělala. „Vy víte, co to je jednička?“

„První stránka novin. Já v novinách pracoval v době, kdy jste se teprve učila befeleme.“

Zkoumavě si mě prohlédla. „Netušila jsem, že už jste takový stařík. Na první pohled vypadáte docela zachovale.“

„Klamu tělem,“ ušklíbl jsem se. „Půjdeme?“

„Kam? Tady nás snad nikdo nezná,“ řekla tiše a ohlédla se. Prodavačka, kulaťoučká paninka kolem čtyřicítky, rovnala v regálu zboží a tvářila se, že jsme pro ni vzduch.

„Milá slečno Květo,“ řekl jsem, „nerad bych, aby například váš kolega Linda nebo pan redaktor Beránek…“

„Kdo to je?“ zeptala se.

„To je mladý muž, který vydává místní plátek. Jeho noviny jsem nikdy nečetl a jejich kvalitu nedokážu posoudit, ale Beránkovy znalosti lidí a místních poměrů jsou velice užitečné. Takže kdyby někoho z nich napadlo zaskočit si sem na laskonku a kávičku, naše spolupráce by skončila dřív, než by mohla začít.“

Zvedla se. „Kam půjdeme?“

To byla otázka. Kam jít? Vzít ji do Kravína by vhodné nebylo, u Muškety ještě neměli otevřeno a chodila tam společnost, ve které by se jistě našel někdo, kdo by o mně mohl mít povědomí a hlavně by se mohl zajímat o to, kdo je ona atraktivní mladá žena.

„Máte tu vůz?“ zeptal jsem se.

„Jistě. Myslíte, že jsem přijela autobusem?“

„Kde bydlíte?“

„Zatím nikde. Přijela jsem před polednem. Ale mám rezervovaný pokoj v Grandu. Tam, co bydlíte.“

„Jak to, že recepční nevěděl, kdo jste, když jste se na mne ptala?“ podivil jsem se.

„Ještě jsem se neubytovala,“ vysvětlila.

„Hm.“ Moc se mi to nelíbilo. „Není tu náhodou ještě jiný hotel? Nebo někde v okolí, třeba motorest?“

„Nechte to na mně. Nějak to vyřeším. Takže – kde se teď znovu sejdeme?“

„Dojdete si pro auto a přijedete sem pro mne. Za jak dlouho to stihnete? Upozorňuju vás, že nemám moc času. Tak hodinu, víc ne.“

„Za deset minut jsem tady.“

Skončili jsme ve snacku u benzinové stanice za městem – na stejném místě, kde jsem seděl s doktorkou Starou. „Tak spusťte,“ řekla Sluková. Všiml jsem si, že má v náprsní kapsičce saka zastrčenou propisovačku s velkým držákem. Natáhl jsem ruku a položil ji na stolek.

Samozřejmě že to byl miniaturní digitální diktafon. Vypnul jsem nahrávání.

„Sorry,“ řekla nevzrušeně. „Mohlo mě napadnout, že tyhle hračky znáte.“

„Můžete si dělat poznámky,“ poradil jsem jí.

„Mám dobrou paměť.“

„Jak myslíte. Až tady skončíme, pojedete do lihovaru.“

Udiveně zamrkala. „Považujete mě za alkoholičku?“

„Ne.“ Vysvětlil jsem jí, jak se tam dostane. „Za vraty je nádvoří a vlevo vchod do bývalé palírny. Tam je ta pátá mrtvola.“

Podrobně jsem jí vysvětlil, co ji čeká. Nadechla se a odfrkla si. „Někdy mám pocit, že bych klidně mohla dělat funebráka.“

„Pokud máte na mysli černého havrana, tak na to zapomeňte. Mají menší platy.“

„Pche!“ udělala. „A co úplatky a…“ Mávla rukou. „Jednou jsem o tom dělala dost velký materiál, takže vím, o čem mluvím. Dobrý. Co to bylo za člověka?“

„Dělejte si poznámky, ať to nepopletete.“ S povzdechem poslechla a já jí ve zkratce řekl všechno, co jsem se o Lakatošovi v posledních dnech dozvěděl.

„Chcete říct, že všechny ty vraždy vzájemně souvisejí?“ zeptala se potom.

„Rozhodně.“

„Chcete říct, že kapitán Šedivý byl ve spojení s tímhle šéfem zdejší narkomafie?“

„Domnívám se, že Lakatoš byl jenom článek řetězu, člověk, který měl možná na starosti distribuci, převoz zboží… nevím. Na hlavu toho spolku nevypadal. Šedivý byl chytřejší a měl větší možnosti.“

„Když půjdeme za Komorousem, řekne nám k tomu něco?“

„Vyhodí vás. Případ je rozpracovaný. A Gogo není z těch policajtů, co si za takzvaný honorář pouštějí pusu na špacír. Ale v Jestřábí jsou dva jeho muži. Ne snad že by vám něco prozradili, ale můžete zkusit popovídat si s nimi. Mlčení je pro novináře také informace.“

„Jak se jmenujou?“

„King a Prófa.“

„Wow!“ udělala.

„Znáte je?“

„Jistě. Hned je začnu vytěžovat. Předpokládám, že je najdu někde na zdejším četnickém velitelství.“

„Nevím, kde je najdete. Já je nehledal, prozatím si pokaždé našli oni mne. Vědí, že bydlím v Grandu.“

„Aha. Už chápu vaši ostražitost. To by pro vás jistě bylo nemilé, kdyby se dozvěděli, že máme pokoje vedle sebe, že ano?“

„Možná,“ řekl jsem krátce a podíval se na hodinky. „Tohle ještě není všechno. O dnešním incidentu v kostele jste jistě už slyšela.“

„Všechno včetně nadávek kolegy Lindy. Co se tam vlastně mělo stát, je ovšem nadále nejasné.“

„A dál zůstane, protože se tam kromě téhle drobné přestřelky nic stát nemělo. Ve městě začínalo být trochu pokojně, bylo zapotřebí přihodit do ohně pár otepí, aby plamen znovu vzplál.“

„Takže to byla vaše práce?“ podívala se na mne zkoumavě. Zatvářil jsem se tak skromně, jak to jenom šlo.

„Nejsem všemocný pán nad dušemi policajtů, skinů a romské galerky. Řekněme, že jsem tu pustil slovo, tam mi uklouzlo jiné slovo.“

„Zadem jste do kostela tajně odvedl televizáky a pak je tam zamknul, takže se skoro udusili v slzném plynu,“ ušklíbla se.

„Nezamknul jsem je tam já, ale na tom už nezáleží. Před incidentem v kostele totiž došlo k něčemu závažnějšímu.“ Vyprávěl jsem jí o nočním přepadení sídla Starého, o Lakatošově zranění, o jeho dopoledním telefonátu komusi neznámému, o tom, že si před svou smrtí jel pro velké peníze – těžko říct, zdali podíl na nějakém špinavém kšeftu anebo výpalné od člověka, kterého vydíral.

„Hm.“ Odložila propisovačku a sklapla notes. „Všechno to vypadá nějak moc divoce. Jako kdyby se jednalo o několik souběžně probíhajících událostí.“

„Taky mám ten dojem. Bohužel vám nedokážu říct, o co se vlastně jedná a co případně vzájemně souvisí.“

„Co tady vlastně děláte?“ zeptala se.

„Jeden zákazník nás požádal o pomoc při volební kampani. Jak víte, naše agentura se zabývá i píárem a na volební kampaně jsme specializovaní.“

„To jste mu tedy pomohl,“ ušklíbla se.

„Milá kolegyně, ruku vrahů jsem nevedl, a jestli se domníváte, že dokážu sólově vyvolat rasové nepokoje, tak přeceňujete mé i naše schopnosti.“

„Kdo je váš zákazník?“

„To je to, co bych vám neměl prozradit. Vy byste to totiž nejspíš vykecala.“

„Nevykecám.“

„Já slyšel, že jste dostala plot u pánů z boje proti organizovanému zločinu, protože jste pustila do světa důvěrné informace, které jim jednak překazily půl roku pečlivě připravovanou akci, jednak jste ohrozila na životě dva policisty. Nebo to byla jiná slečna Sluková?“

Nedá se říct, že by se zapýřila. Na to byla příliš otrlá.

„Nebudu vám vysvětlovat, že to bylo všechno maličko jinak, že ti pánové z organizovaného zločinu tehdy mezi sebou vedli válku policajtů a že mě jedna parta prostě zneužila proti jiné partě. V každým případě jsem se z toho sakramentsky poučila.“

„Takže…,“ podíval jsem se na ni.

„Takže vás ze všeho úplně vynechám. Ale chci vědět, kdo je ten zákazník. Občanská iniciativa? Nebo jiná partaj? Modrý ptáci, socani, zelení, komančové? Fakt můžete být klidný. Vaše agentura se na stránkách našich novin neobjeví. Nezapomínejte, že spolu hovoříme jen proto, že se můj pan šéfredaktor domluvil s vaším šéfem. Jestli myslíte, že něco jako interní cenzura u nás neexistuje a že si můžeme psát, co nás napadne, tak na to rychle zapomeňte. My jsme taky obchodní podnik a zisk je na prvním místě. A vy nám občas pomáháte – samozřejmě za těžký prachy – ten zisk produkovat. Kdybych tuhle velice diskrétní rovnováhu porušila, letím na hodinu.“

„Nemusíte mi vysvětlovat poměry v našem svobodném mediálním světě,“ řekl jsem kysele. „Byl to hlavní důvod, proč jsem z toho rychle vypadnul. Dobře. Najal si nás Karab.“

„Toho snad měli zmlátit… měli jsme o tom noticku.“

„Dopoledne ho na ulici přepadly tři cikorky. Hned druhý den po tom, co jsem přijel,“ dodal jsem ledabyle.

Zase se na mne přemýšlivé podívala. „Proč si vás objednal?“

„Je pár dnů před volbami. Jeho straně by se hodilo, kdyby se situace ve městě vyhrotila natolik, aby voliči usoudili, že nemají jinou záchranu, než jakou jim nabízí Karab a jeho Iniciativa.“

„A hned druhý den ho přepadnou Rómové a ve městě začne bordel jako nedávno v Paříži. No, klobouk dolů, Bebe. Říkají vám tak, ne?“

„Ano. Doufám si nemyslíte, že jsem objednal přepadení vlastního klienta?“

„Já si nemyslím nic. Já si myslím, co píšu, a píšu to, co se dá ověřit. Na to, co psát nesmím, okamžitě zapomínám.“

Vstala. „Hodím vás zpátky.“

„Přijela jste trochu pozdě. S tou vraždou Šedivých vás kolegové předběhli.“

„Klídek,“ řekla. „Vycházíme stejně až ráno. A já už mám fotky z místa činu.“

„Od policajtů?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny. „Mám toho víc než Nova a Prima dohromady. To víte, že je do té vily vůbec nepustili?“

„Předpokládal jsem to. Kdyby nebyli tak hr hr, taky by se možná dohodli – jako vy.“

„Dohodnou,“ řekla lhostejně. „Peníze a ksicht na obrazovce v hlavních večerních zprávách jsou mocná čarodějka. Pan kriminální komisař se rád s celou rodinou pokochá pohledem na to, jak moudře žvaní. Tady vás vysadím.“

„Zavoláte policajty, až si Lakatoše nafotíte?“ zeptal jsem se.

Zamyslela se. „Zavolám, ale nejdřív pošlu fotky do redakce. Jeden nikdy neví, co by jim mohlo přijít do hlavy,“ zasmála se. „Co je doma, to se počítá.“

„Máte vymyšlenou nějakou legendu? Tedy – odkud víte, že tam je mrtvola, kdo vám to řekl? Nebo jste snad šla na procházku, abyste se seznámila s městem, a lihovar vás svou malebností zaujal a…“

„Nechte to na mně,“ řekla stroze. „V tomhle se vyznám. Sypat písek do očí policajtům a úředníkům je můj denní chleba. Nashle večer.“

„Večer?“ podivil jsem se.

Odjela bez vysvětlení.

Připadám si jako telefonní ústředna. To bude krása, až se jednou tahle technikou přehlcená civilizace zhroutí, až zkolabují energetické rozvody, internetové sítě, mobilní převaděče, až zase zalezeme do jeskyní a nebude nás zajímat nic, co leží za obzorem.

Pan Starý chce vědět, jak jsem pokročil v pátrání. Takhle se vyjádřil. Musel jsem mu znovu vysvětlit, že nejsem a nemíním být detektivem, že mne nikdo na tuto práci nenajal a že jsem tudíž s ničím nepokročil.

„Vždyť jde o život mé ženy!“ zaječel.

„Obraťte se na policii,“ doporučil jsem mu už ani nevím pokolikáté.

„Víte přece, že nesmím, že bych ji tím ohrozil.“

„Ozvali se vám? Ona nebo únosci?“

„Dostal jsem vzkaz, abych připravil peníze,“ přiznal se mi.

„Ale to už je dlouho. Nenapsali kolik a kdy. Od té doby ticho po pěšině. Už z toho začínám šílet. Neumíte si představit, jaké to je, žít v takové nejistotě, v takovém hrozném strachu a napětí.“

„Umím,“ ujistil jsem ho. „Vy ale zkuste pochopit, že i kdybych měl sebelepší vůli, jsem na tom jako slepec v lese.“ Mohl jsem mu samozřejmě prozradit, že už za dvacet minut se mi má jeho manželka opět ozvat, ale kladla mi na srdce, abych Starému zatím nic neříkal. Z důvodů její bezpečnosti je naprosto nutné zachovat zatím naprosté mlčení. Na naší schůzce mi řekne víc.

„Kolik chcete?“ zeptal se Starý tiše.

„Za co?“ podivil jsem se. „Pokud by nastala taková situace, že bych se mohl v té záležitosti angažovat a zasáhnout, oznámím vám svoji cenu sám. Laciný nejsem, to vám můžu prozradit předem. A taky vám na rovinu říkám, že můj honorář se odvíjí podle zákazníkovy kapsy, rozumíte?“

„Neumíte se bavit o něčem jiném než o penězích?“ zaječel.

„Já si s tím nezačal, pane Starý.“ Už mu z toho straší na cimbuří. Nervy začínají povolovat. Poradil jsem mu, aby si dal kolečko golfu, uklidní se.

„Jste cynik,“ řekl s odporem.

„Jsem.“ Starý zavěsil.

Nešel jsem do hotelu, třeba by se mnou opět chtěl někdo neodbytný hovořit a já potřeboval mít volné ruce a svobodu pohybu. Zašel jsem si do parku, posadil se na lavičku a díval se na nebe, abych nemusel koukat na lidi. Pohled na nebe, na obláčky mírné jak beránci, je velice uklidňující. Dokážu při něm vypnout, nemyslet na podříznuté ženy a holčičky, na ukřižované Lakatoše s rozervanými střevy, na drogy ani unesené manželky miliardářů.

Dokážu vypnout tak, že neslyším věčně stejné krafání maminek ani vulgarity spratků kolem. Mobil zazvonil přesně.

„Kde jste?“ řekla doktorka Stará.

„V parku.“

„Kde? Říkala jsem vám, abyste před manželem…“

„Nejsem u vás, jsem v městském parku. Asi to nevíte, ale v Jestřábí mají park. Takový obyčejný, spíš pro socky a vandráky.“

„Přestaňte. A poslouchejte. Pojedete směrem na Prahu. Dvacet kilometrů od Jestřábí je odbočka na Lesní Horu. Po pěti stech metrech je odpočívadlo. Tam zastavíte a budete čekat. Jasné?“

„Jasné. Jdu si k hotelu pro auto, je to pět minut. Takže přibližně za půl hodiny bych mohl být na místě.“

Cestou k hotelu jsem zavolal do Agentury a dal příkazy. Od chvíle, kdy vyjedu, budu pod kontrolou – a mobil, ze kterého mi Stará volala, také. Škoda jen, že se mi ozvala až na poslední chvíli, takže nebylo možné využít některé další možnosti nabízené moderní odposlouchávací a sledovací technikou. Jenže kdybych já byl na místě únosců, taky bych neinzeroval dvě hodiny dopředu, kde mě lze najít.

Ve zpětném zrcátku jsem kontroloval, jestli nemám závěs. Chvilku za mnou jely dva vozy, červená felda s místní espézetkou a fiat se středočeským číslem. Zpomalil jsem a nechal je předjet. Na odbočku do Lesní Hory jsem vjel sám. Po chvilce mi tachometr ukázal, že jsem ujel pět set metrů a po pravé straně jsem před sebou spatřil odpočívadlo s malým roubeným přístřeškem, chránícím před nepohodou cestující čekající na autobus. Byla tam totiž i autobusová zastávka. Teď na ní nestál linkový autobus, ale postarší černý bavorák trojkové řady s pražskou registrací a válečnými šrámy. Zastavil jsem a zůstal sedět v autě.

Chvíli se nic nedělo. Potom se dvířka BMW otevřela a vystoupil podsaditý chlapík v kožené bundě, tvář měl zahalenou černým šátkem, jaký při demonstracích a pouličních rvačkách s protivníky nosí anarchisté.

„Natáhni si kuklu,“ řekl a podal mi ji. Natáhl jsem si ji: na rozdíl od té skutečné, kterou mají v oblibě policisté a lupiči, neměla otvory pro oči. Byla z tenkého úpletu, takže nehrozilo nebezpečí, že se udusím.

„Nezakopni,“ řekl řízek. Měl hluboce posazený hlas, který se hodil k jeho postavě. „Počkej…,“ vzal mě za ramena, zatlačil, sehnul jsem se, ohmatal sedadlo a posadil se.

„Pojedu za váma, nemusíš se bát, auťák ti nepoškrábu,“ zasmál se.

Umístili mě na zadní sedadlo, řidič mlčel a zdálo se, že kromě něho ve voze nikdo další není. Určitě ne žena: cítil jsem jen pach po cigaretovém dýmu, žádný parfém.

„Je to daleko?“ zeptal jsem se.

„Uvidíš.“ Hlas byl tichý a nepoznal jsem z něj, jak starý může být muž, který mi odpověděl. Jeli jsme asi deset minut, pak vůz odbočil doleva, po chvíli doprava, pak se otočil a vypadalo to, jako bychom se vraceli. Následovala další odbočka: přestal jsem je počítat. Tohle byla obvyklá hra lidí, kteří nechtějí, abyste si zapamatoval trasu, po které vás vezli. Trvalo to přes dvacet minut.

„Jsme na místě. Ještě si tu kuklu nech. Seď, my ti pomůžeme ven.“

Bouchla dvířka u řidiče, ve stejném okamžiku se otevřela ta moje. „Vystup.“ Hlas patřil pořízkovi, který řídil moji fabii. „Tak, dej mi ruku… sakra, teď vypadáme jako bratři v triku,“ zasmál se. „Rovně, pozor na schod.“ Dýchl na mne chlad kamenné chodby. Dveře za mnou se zabouchly. „Zase rovně, teď budou schody.“

Opatrně mě vedl do prvního patra. Pak opět rovně, pak zaklepal na dveře, okamžik čekal, dveře se otevřely, strčil mě dovnitř. Zůstal jsem stát. Dveře za mnou zaklaply.

„Sundejte si to,“ ozval se ženský hlas. Stáhl jsem si kuklu.

Doktorka Stará seděla naproti mně v křesle, za zády okno, na kterém byly žaluzie, takže dovnitř sice pronikalo světlo, ale ven jsem neviděl. Měla na sobě džíny a sportovní tričko.

Pokoj byl zařízený jednoduše, ale kvalitně: vypadalo to na nějakou dobře zrestaurovanou chalupu. V rohu byl rozkládací gauč, druhé křesílko, stolek. Další dveře vedly nejspíš do koupelny a na záchod.

„Omlouvám se za všechny komplikace a příkoří,“ usmála se. „Neměla jsem na vybranou. Jak jistě chápete, nejsem to já, kdo tady rozhoduje.“

Přitáhl jsem si křesílko a posadil se proti ní. Mobil jsem měl stále zapnutý. Naši lidé by už měli vědět, kde se nacházím. Víc jsem po nich nechtěl – nepředpokládal jsem, že by mi hrozilo vážné nebezpečí, a jakákoliv akce by v tuhle chvíli mohla naopak ohrozit bezpečnost doktorky Staré.

Ostatně nebyl jsem angažován coby její osvoboditel.

„Tak, paní doktorko… nemůžu vám říkat paní Ireno? Na formality si moc nepotrpím.“

„Ale klidné. Pokud mi prozradíte, jak mám říkat já vám.“

„Bebe.“

Prohlédla si mě. „Vlastně ano, docela se Belmondovi podobáte. Taky jste takový tvrdý chlapík?“

„Nikdy jsem se s ním neměřil. Ale stejně jako on se v nebezpečných situacích nenechávám zastupovat dubléry.“

„Vy jste hrál ve fil…?“ Zarazila se a hryzla se do rtu. „Pardon, dnes mi to moc nemyslí. Obvykle takhle dlouhé vedení nemám.“

„Fajn. Rozehřívací kolo máme za sebou. Poslouchám vás.“

„Mluvil jste s mým manželem?“ zeptala se.

„Ano. Časně ráno mi telefonoval, abych se okamžitě dostavil. Pak mě informoval jednak o přepadení vaší tvrze rotou romských lupičů, jednak o vašem náhlém a záhadném odjezdu. Prý jste byla unesena.“

„Ano,“ vážně přikývla. „Bylo to hrozné.“

„Paní Ireno, já několik skutečných únosů zažil. Ne jako jejich aktér, prostě jsem v té době dělal soukromého detektiva a fungoval jsem jako vyjednávač. Vím, jak únos vypadá. Vy mi jako oběť něčeho takového nepřipadáte. Dokonce se domnívám, že máte dost velkou svobodu jednání.“

„Co tím myslíte? Že nejsem svázaná do kozelce? Nebo zavřená někde ve sklepě? Že nemám převázané oči a zalepená ústa?“ zeptala se ironicky a trošku vztekle.

Mávl jsem rukou. „Nebudeme se hádat. Proč jste nad ránem odjela a co se pak stalo? Volala jste manželovi, že vás unesli a že požadují padesátimilionové výkupné. Později dostal esemesku, aby si připravil peníze, ale už tam nestálo kolik. Tím všechno skončilo. Co vaši únosci požadují?“

„Probudil mě telefon a zvuky z naší zahrady. Štěkání psů, křik, potom výstřely. Telefon zvonil právě v tu chvíli. Máme s manželem každý svoji ložnici. Zvedla jsem telefon a nějaký mužský hlas mi řekl – cituju doslova: »Jestli nechceš, aby se tvému manželovi něco nepříjemného stalo, okamžitě sedni do auta a jeď k pumpě.« Myslel tím tu benzinovou stanici, kde jsme spolu měli den předtím schůzku. V prvním okamžiku jsem se domnívala, že voláte vy, Bebe. Hlas byl totiž velice podobný.“

Vyzývavě se na mne podívala. Nic jsem na to neřekl, pro ženy prostě neexistuje situace, ve které by své mužské protějšky aspoň trošku neprovokovaly.

„Dojela jsem k čerpadlu. Není tam nepřetržitý provoz,“ řekla, když jsem mlčel, „otvírají až v šest ráno. Na parkovišti stálo jediné auto, černý bavorák. Aspoň mi v tom šeru černý připadal. Zastavila jsem a z auta na mě dvakrát blikli.“

„Nebála jste se?“ zeptal jsem se a snažil se, aby to znělo hodně obdivně.

„Miluju svého manžela,“ prohlásila pateticky. „Byla bych pro něj ochotná udělat cokoliv… nenapadlo mě ovšem, že mě chtějí unést,“ dodala zcela prozaicky.

„Co se stalo potom?“

„Přesedla jsem do jejich auta. Měli zamaskované obličeje, jeden z nich mi řekl, že se o svého golfa nemusím starat a že je nutné, abych je ve všem poslouchala. Že se spojí s mým manželem, a že když bude spolupracovat, všechno dobře dopadne. Potom jsme jeli… já nevím kam. Auto mělo ztmavená skla, moc jsem toho neviděla. Vím jen, že jsme jeli směrem na Prahu a po nějaké době jsme odbočili na dost mizernou okresku v kopcích a nakonec jsme zastavili tady. Je to venkovská chalupa, dost pohodlná. Jsou tady tři, střídají se, jeden mě stále hlídá na chodbě. Chovají se ke mně slušně, neobtěžují, nevyhrožují. Chtěla jsem vědět, o co se jedná, ale nic mi neřekli. Pouze stále opakují, že jsou v kontaktu s Mirkem, jako mým manželem. Mobil mi sebrali, půjčili mi ho jenom dvakrát, abych vám mohla zavolat.“

„Proč mně?“ podivil jsem se.

„Navrhli to sami. Nechápu, odkud vás znají. Ale prý vás znají dobře. A teď prý nastala fáze, kdy jste přišel na řadu. To jsou jejich slova.“

Neřekla to na rovinu, toho se vyvarovala, ale z podtextu bylo – včetně té předchozí narážky – jasné, že mě považuje za komplice, jestli ne přímo za hlavu téhle dost amatérsky působící partičky, která si hraje na únosce.

„Mám si s nimi promluvit?“ dělal jsem, že vstávám, ale Stará poplašeně zamávala rukama.

„Ne, to ne. Mám vám vyřídit, co chtějí.“

„To jsem vskutku zvědavý.“

„Chtějí vědět, jestli můj manžel anebo vy jste dodrželi jejich požadavek neinformovat policii.“

„Jistě. Kdybychom nedrželi jazyk za zuby, tak tu právě řádí zásahová jednotka,“ zabručel jsem. „Co dál?“

„Chtějí, abyste od manžela vyzvedl těch padesát milionů korun a…“

„Cože?“ začal jsem se smát, až jsem se za břicho popadal.

„Čemu se smějete?“ vyjekla doktorka Stará.

„Tomu nesmyslu,“ řekl jsem. „Dokdy ty peníze chtějí?“

„Do večera,“ zašeptala. „Já je upozornila, že to je moc narychlo, že vybrat takovou sumu z banky, i když rozdělenou na několik peněžních ústavů, je navíc strašlivě podezřelé. Oni mi na to řekli, že když to neudělá, ponese následky. Mně nic neudělají, alespoň mi na to přísahali, ale nechají si mě jako rukojmí do doby, než…“ Stiskla zuby.

Čekal jsem. Už mě ta fraška začínala unavovat, ale nechtěl jsem jí zatím kazit radost.

„Mají na Mirka nějaké důkazy o jeho obchodech,“ řekla potom tiše. „Podrobnosti neznám, ale jsou to strašlivé machinace v řádech stamilionů. Možná miliard. Abyste chápal, do většiny svých obchodů, zvlášť těch méně košer, mě nezasvěcuje. To, co mi řekli, ale vypadalo věrohodně. Hovořili o zcela konkrétních kontaktech, firmách, osobách, politicích a podobně, se kterými se Mirek obchodně nebo společensky stýká. Věděli i o jeho milence. Neptala jsem se, ale nedala bych nic za to, že to byli oni, kteří mi poslali e-mail o té děvce z Londýna.“

„Váš manžel se zřejmě společensky hodně angažuje, viďte?“ řekl jsem.

„Jistě. Jinak to nejde. Já sama se společenskému životu vyhýbám, nudí mé ty žvásty na párty, většina žen, které tam chodí, nemá jiný zájem než módu a drby o zpěvácích. Mne to nezajímá. Mám ráda výtvarné umění, sbírám – samozřejmě jen v rámci svých možností – obrazy Mistrů z přelomu devatenáctého a dvacátého století, ráda čtu historické romány a… tohle nejsou témata, o kterých bych se mohla s nějakou bývalou modelkou nebo husou, která dělávala sekretářku a sbalila zazobaného šéfa, vybavovat. Nevěděly by, o čem hovořím. Jednou jsme měli doma společnost, byli to dva Mirkovi partneři s manželkami. Poslali nás do salonu, aby nás prý nerušili. To znamená, že nechtěli, abychom slyšeli, o čem si povídají, jaký podfuk šijou. Zmiňovala jsem se, že mám zájem o Odilona Redona a ony na mne koukaly a myslely, že mluvím o nějakém fotbalistovi! Pak se začaly hádat, protože ta druhá tvrdila, že to není fotbalista, ale rapper. Že doma má jeho cédéčka!“ Až se zadýchala, když mi líčila své utrpení.

„To je zajímavé,“ řekl jsem zamyšleně. „Zkusili jsme v archivech najít nějakou fotografii vašeho manžela. Myslím takové snímky, které fotoreportéři loví pro společenské rubriky bulvárních časopisů, ale nenašli jsme ani jednu. Váš manžel jako kdyby neexistoval, je zcela anonymní a ani v redakcích prakticky nikdo neví, jak vypadá.“

Doktorka Stará na mne koukala a pak se zeptala, jestli tím chci naznačit, že mě balamutí.

„Ano,“ řekl jsem. „Kecáte od samého začátku. Mám čas, takže si sem tam docela rád nějakou pohádku vyslechnu. Vaše bajka má oproti Bajajovi ten nedostatek, že je příliš realistická, než aby zaujala, a navíc je v naprostém rozporu s tou troškou faktů, které znám… Tak především,“ pokračoval jsem, když nereagovala, „o svém odjezdu z hrádku jste věděla, nebo jste ho plánovala už předchozí den v noci. Je to tak?“

„Kde jste na takový nesmysl přišel?“ ušklíbla se.

„Prostě to vím. A nejela jste k žádné benzinové pumpě, ale mnohem blíž. Do vily, kde bydlí kapitán Šedivý.“ Záměrně jsem použil přítomný čas.

„Nesmysl!“ vykřikla. „V životě jsem o někom takovém neslyšela. Vůbec nevím, kde bydlí a kdo to je. Hlavně nechápu, co bych tam tou dobou hledala. Nemám ve zvyku jezdit na společenské návštěvy před rozedněním. Nebo snad chcete naznačit, že to byl můj milenec? Začínám mít pocit, že mě považujete za mírně řečeno nymfomanku.“

„Nemyslím, že jste jela za kapitánem Šedivým, a už vůbec mě nenapadlo, že byl vaším milencem. Tou dobou už byl Šedivý mrtvý. Při demonstraci na náměstí ho zavraždil jeden Rom, ten, co přepadl vaši tvrz. Vy jste jela na důležitou schůzku s někým jiným. Potíž, paní Ireno, je v tom, že po vaší návštěvě policie v kapitánově vile našla dvě mrtvoly – paní Šedivou a její dcerku.“

Doktorka Stará seděla strnule jako socha. Otvírala ústa, ale nedostala z nich ani hlásku. Brada se jí třásla a užuž jsem uvažoval, co udělám, jestli dostane hysterický záchvat – jestli bude lepší zavolat chlapa, co prý hlídá na chodbě, a strčit ji pod studenou sprchu, anebo jestli postačí, když jí proplesknu tváře.

Ukázala se tvrdší, nežli jsem čekal.

„To je hrozný,“ zašeptala. „Vy si vymýšlíte!“

„Ne. Někdo je zavraždil. Neznám výsledky soudní pitvy, takže zatím nevím, kdy k vraždě došlo. Byl jsem u toho, když je policisté našli, a podle jejich prvního a samozřejmě jen předběžného názoru byly usmrceny několik hodin před nálezem. Asi tak tři,“ zalhal jsem si. „Časně ráno.“

„To je hrozný,“ opakovala Stará. „Proč mi takové věci říkáte?“

„Aby řeč nestála. A taky proto, abyste mi ve vlastním zájmu nalila čistého vlna. Vím, že jste měla mít schůzku s kolegou Šedivého a že šlo buď o nějakou kompenzaci, nevím samozřejmě za co a kdo komu měl co kompenzovat, a taky o další ochranu obchodních zájmů vaší rodiny. Nebo spíše přímo vašich. Kdo byl ten člověk?“

„Jak jste na tyhle nesmysly přišel? Nikdy jsem u Šedivých nebyla, vůbec netuším, kde mají… nebo měli svoji vilu.“

Pokrčil jsem rameny. „S někým jste se tam sešla. Nebo měla sejít.“

„Nesmysl!“

„Víte, paní doktorko, mně to je vcelku jedno. Vy jste mě sem pozvala, vy jste se mnou chtěla hovořit. Ještě pořád jsem nepochopil proč. Jedno ale vím zcela jistě: někdo brzy ráno zavraždil matku s dcerkou v domě, kde jste v tu dobu měla být.“

Teď jí konečně naplno došlo, co předtím nechtěla vzít na vědomí, před čím se její mozek uzavíral: že ji podezírám z odporné, brutální dvojnásobné vraždy.

„Ne!“ zašeptala a potřásla hlavou, až se jí rozvlnily vlasy. „To ne. Vy jste zešílel. Copak si myslíte, že já bych dokázala… jste blázen!“ zaječela.

Vrzly dveře, ale než jsem se stačil otočit, Stará zařvala: „Vypadněte.“ Dveře se zase zabouchly.

„Sakra, vy s těmi svými únosci máváte,“ řekl jsem obdivně.

„Nechte toho. Nic nechápete. Já nikoho nezabila,“ řekla unaveně.

„Ne,“ souhlasil jsem. „Tohle zřejmě nebylo dílo ženy.“

„Tak proč mi takovou hrůzu vůbec vykládáte?“

„Protože jste tam asi opravdu byla a zřejmě najdou vaše otisky prstů a možná taky DNA. Když se policie do něčeho zakousne, a věřte, že tohle je sousto, do kterého se zahryznou jak buldok, protože večer toho bude plná televize a zítra první stránky novin, tak dokáže dát pomaličku svoji skládanku dohromady.“

Stará se zamyslela. „To by museli mít důvod, dát do té skládačky i mne,“ řekla potom. „Jak by je mohlo něco takového napadnout? Já se s těmi lidmi skutečně nestýkala. Nechci si hrát na snoba, ale oni prostě patřili do jiného společenského prostředí. My jsme tady s nikým místním nepřicházeli do styku.“

„Ach jo,“ řekl jsem, „a co inženýr Karab?“

Přimhouřila oči. „Vy jste s ním dneska mluvil?“

„Mluvil,“ přikývl jsem.

„Ten mizera. Bože, ten ubohoučký darebáček!“

„Nesuďte ho přísně. Má o vás strach. Když jsem mu prozradil, že vás unesli, skoro se z toho zhroutil.“

„Tsc!“ udělala. „Kdyby se ten chudák staral sám o sebe! Já se o sebe postarat umím i bez něj.“

„Nevěděl, co se v domě Šedivých stalo, takže mi prozradil, že jste mu v noci telefonovala a že jste se tam měla časně ráno s někým setkat.“

Dlouho nic neříkala, zahleděna do sebe jen pomrkávala. „Hovořil jste o té záležitosti s někým jiným než s Karabem?“

„S vaším manželem.“

„Vy jste Mirkovi řekl…“

„Nic jsem mu neřekl,“ ujistil jsem ji. „Hovořil jsem s ním o vás pouze v tom smyslu, že on mě žádal, abych vás našel, abych si celou záležitost vzal na starost. Protože nechcete, aby informoval policii. Neslíbil jsem mu, že se v únosu budu angažovat, není to moje práce, slíbil jsem pouze – s ohledem na vaši bezpečnost – že novinářům, ani policajtům nic nevyzradím. To jsem zatím dodržel.“

„Kromě Karaba.“

„Všechno, co mi řekl Karab a co já sdělil jemu, zůstalo mezi námi.“

„Strašné,“ zase potřásla hlavou. „Tohle je šílená situace. Panebože, kdyby se někdo… Ne! Bebe, já vám zaplatím, kolik si řeknete, a vy to nějak dáte do pořádku.“

Zíral jsem na ni a snad už posté jsem si říkal, jak je možné, že si i ti chytří a vzdělaní lidé myslí, že stačí vytáhnout šrajtofli a svět se postaví do latě. Že na prodej je úplně všechno. Že to je zařízené jak v dávných dobách: stačí koupit odpustky, párkrát se pomodlit zdrávas Maria a otčenáš a hříchy jsou – aspoň v nebi – smazány. Že majetek vytváří kolem zločince obranný val, za nímž zákony neplatí.

Netvrdím, že peníze nezmůžou hodně. Někdy i tu hradbu postaví – když už hrozí, že byste museli za mříže, dokážou příslušným lidem zavřít oči na dobu postačující k tomu, abyste zmizeli na druhý konec světa.

„Paní Ireno, já nejsem soukromník. Jsem zaměstnanec jisté agentury a jsem vázán našimi interními předpisy.“

„Dám vám dost, abyste na ně zapomněl… a aby se vám to vyplatilo i v případě, že byste…“

„Že by mě vyhodili?“

„Třebas.“

„Kolik nabízíte a co za to ode mne očekáváte?“ zeptal jsem se.

„Pět milionů.“

Přemýšlivě jsem našpulil rty. „To je hodně peněz – i když ne tolik, aby mě zabezpečily na zbytek života. Ale může to být pakatel, pokud bych měl udělat něco, co by mě mohlo přijít dráž nežli výpověď.“

„Nic takového po vás nechci. Opakuju, že jsem nikoho nezavraždila. Máte pravdu, kdosi mi volal a chtěl, abychom se po páté ráno sešli v domě toho policisty. Nejela jsem tam. Bála jsem se. Odjela jsem, pak jsem manželovi zavolala, že mě unesli. Jela jsem tady do té chalupy, patří jedné mé kamarádce a mám od ní klíče. Když už chcete vědět všechno, tak tady jsem mívala schůzky s Karabem. Ne, nikdo mě neunesl. Nebudu před vámi tuhle hru dál hrát, protože mi bylo od prvního setkání jasné, že jste příliš chytrý na to, abyste mi to spolknul.“

„Děkuju,“ řekl jsem. „Nejsem žádný duševní gigant, ale nemám rád, když mě někdo považuje za blbečka. Proč jste to takhle sehrála?“

„Někdo mě chce zabít,“ řekla.

„Kdo?

Chvíli se mi upřeně dívala do očí.

„Můj manžel,“ řekla potom.

V pokoji měla varnou konvici, nechal jsem si uvařit kávu. Stará si udělala čaj. Netlačil jsem na ni, povolil jsem jí tuhle pauzičku, aby si mohla promyslet, co mi dál řekne.

Její obvinění vlastního manžela nebylo tak nepravděpodobné, jak by se mohlo na první pohled zdát. Lidem do hlavy ani do duše nevidíme, a možná byste se divili, co se v mozku vašich bližních, do kterých byste to nikdy neřekli, dokáže odehrávat. Vraždy mezi manžely nejsou žádná novinka, dva lidé, kteří se do sebe před lety zakoukali tak, že bez sebe nedokázali žít, se po těch letech znenávidí tak strašlivě, že jednomu z nich rupne v kouli a svého životního druha pošle předčasně na onen svět.

Někdy se jedná o peníze, o majetek. O dědictví. Jindy o patologickou žárlivost. Motivů v dějinách kriminalistiky najdete přehršli, způsobů likvidace partnera ještě víc.

Takže jsem byl zvědavý, s čím na mě doktorka Stará přijde – zajímalo mě, jestli ještě na světě a v životě existuje něco, co by mě dokázalo překvapit.

„Spusťte… nebo ne. Nejdřív mi řeknete, co jsou zač ti tři chlapíci, co tu máte.“

„Lidé z jedné bezpečnostní agentury. Napovídala jsem jim, že se potřebuju ukrýt před obchodním partnerem do doby, než začne platit jakési soudní rozhodnutí. Je to nebezpečný blázen. Oni se stejně moc neptali, stačilo jim, že jsem zaplatila dopředu.“

„V pořádku. A teď mi tedy řekněte, jak jste se dozvěděla, že vás chce manžel zabít a proč na tenhle nápad přišel.“

„Varoval mě stejný anonym, který mi poslal ten mail o jeho londýnské milence. Nebyl důvod nevěřit mu.“

„Máte ho tady? Vytiskla jste si ho?“

„Nejsem šílená. Jakmile jsem si to přečetla, ihned jsem zprávu pro jistotu vymazala. Ta osoba mi to ostatně doporučila.“

„Co vám napsali?“ zeptal jsem se.

„Bylo to dost krátké. Na začátku se mě zeptali, jestli se informace o té děvce Černé potvrdila. Jestliže ano, pak jistě nebudu pochybovat o tom, co mi sdělují nyní: můj manžel se mě rozhodl během nejbližších dvou dnů zlikvidovat. Vymyslel to tak, že budu unesena a okamžitě zavražděna a pak zmizím v nějaké přehradě nebo podobně. On bude podle instrukcí ty dva dny mlčet, bude dostávat esemesky na mobil, budu s ním jakoby hovořit přes svůj mobilní telefon, takže budou důkazy o tom, že jsem skutečně unesená a naživu. Po dvou dnech poruší příkazy a bude informovat policii. Dá svolení k tomu, aby se rozeběhla velká akce, třeba i v médiích. To už ovšem budu na dně přehrady a únosci, s odměnou od něj v kapse, daleko za hranicemi. Měl na to najaté dva gangstery odněkud z Ruska. Nejsou vystopovatelní. On s nimi jednal přes prostředníka, takže oni sami neměli vědět, koho vlastně zavraždili. Přišlo mi to v noci před tím přepadením. Myslela jsem, že to jsou oni, tak jsem zariskovala, sedla do auta a zmizela.“

Pokyvoval jsem hlavou. Znělo to zajímavě a mazaně. Ne příliš mazaně, takže mě skutečně nepřekvapila, ale dost mazaně na člověka, který není profesionální zločinec. Jenže, milý Bebe, co jiného je velký podnikatel nežli gangster, který musí všemi prostředky přežít v konkurenčním boji proti stejně bezohledným obchodním gangsterům? Když jde o velké peníze, jsou povolené všechny prostředky, že ano.

Jak říkám, znělo to zajímavě. Novinářský elév by to možná spolknul i s navijákem. Já ale novinářský elév nejsem.

„Zapadá to do sebe,“ řekl jsem zamyšleně. „Pár nejasností v tom vašem vyprávění ale je. Za prvé jste mi stále neřekla, proč vás chce manžel odstranit. Za druhé nechápu, proč jste volala Karabovi a proč jste mu napovídala to, co jste mu napovídala. O schůzce s jistou osobou, o tom, že Šedivý a ten další člověk měli na starosti ochranu zájmů vaší firmy. Co to mělo znamenat? Kdo je ten druhý člověk? Tak přestaňte lhát!“ zařval jsem a bouchnul pěstí do stolu.

„Co si dovolujete?“ zaječela oblíbenou větu všech zbohatlíků.

„Chci slyšet pravdu!“ zařval jsem znovu jako ozvěna.

„Kalač!“

Dveře se rozlétly. Teď jsem se stačil otočit. Stál tam ten pořízek, co převážel moji fabii. V ruce držel obrovský revolver a mířil na mne. Teď už nebyl zakuklený a ukázalo se, že má tváře jako rajská jablíčka a mroží, lehce prošedivělý knír.

„Děje se něco? Ohrožuje vás?“ zeptal se a tvářil se, že se musí moc a moc ovládat, aby si mě okamžitě nenamazal na chleba.

„Zmiz, pitrýsku,“ řekl jsem.

Nerozhodně přešlápl. „Tímhle si moc nepomůžete, paní Ireno,“ otočil jsem se ke Staré.

„To je dobrý, Kalač,“ řekla. Bodyguard se vrátil na chodbu. Nevím, co si myslel, ale klidně bych se vsadil, že totéž co já – některým pánům a zvláště dámám se špatně slouží.

„Tak to bychom měli,“ řekl jsem. „Na vašem místě bych se trochu ovládal. Nevíte, co vám v afektu ujede, a tihle hoši někdy dokážou být nepříjemně zvědaví. Na rozdíl ode mne moc skrupulí nemají a s tím, co se od zákazníků dozvědí, velmi obratně kšeftují.“

„Promiňte, mám nervy nadranc.“

„Nedivím se. Vy jste v té vile ráno byla, viďte? A něco jste tam viděla.“

Dlaněmi si zakryla obličej. „Bylo to strašné. Když zavřu oči, pořád to před sebou vidím. Krev a… Ne, ježiši, ne!“

„Bylo odemčeno?“

„Jistě, jak myslíte, že bych se dostala dovnitř? Nejsem bytový lupič, abych…,“ vyjela na mne. Párkrát se nadechla a pak pokračovala. „V tom mailu stálo, abych přijela do té vily, že se mnou projednají způsob ochrany. Já vůbec nevěděla, komu ten dům patří!“

„Zase už lžete. Sakra, to si nedokážete zapamatovat, co jste říkala před půl hodinou? Víte, jak byste dopadla u výslechu a hlavně před soudem? Po takových pohádkách, každou chvilku jiných, by se senát nešel ani poradit a dal vám pálku na místě! Vy jste věděla, že to je barák kapitána Šedivého. Karabovi jste řekla, že vás tam pozvali a…“

„Máte pravdu. Omlouvám se. Prostě jsem se tím nezabývala. Myslela jsem jenom na sebe. Domnívala jsem se, že mě varuje nějaký policista, který se interně o manželových úmyslech dozvěděl, třeba se jinou cestou dostali na stopu těch ruských gangsterů, a chce mi – samozřejmě za peníze – pomoct. Takže jsem tam jela. Bylo otevřeno, vešla jsem do domu, v hale a v jednom pokoji se svítilo, otevřela jsem dveře a nahlédla dovnitř a… Hrůza!“ zakryla si oči.

„Jak dlouho jste se v domě zdržela?“ přerušil jsem ji rychle, než se zase sesype.

„Vteřinu. Opravdu jen pár vteřin. Otočila jsem se a hnala pryč, ani si nepamatuju, jestli jsem za sebou zavřela dveře. Skočila jsem do auta, ale asi po sto metrech jsem musela zastavit a vyzvracela jsem se. Nebyla jsem schopná pokračovat. Před očima jsem stále měla ten pohled, točila se mi hlava. Nakonec jsem dojela k pumpě, měli už otevřeno, dala jsem si dvakrát kávu a trochu jsem se uklidnila. Potom jsem zavolala do té bezpečnostní agentury. Dohodla jsem se s nimi, že se setkáme tady v té chalupě. Dala jsem jim přesné instrukce, jak se sem dostanou. To je všechno.“

Mlčel jsem.

Něco tu nehrálo, a bylo toho víc. „Dotkla jste se něčeho jiného kromě kliky?“ zeptal jsem se.

„Ne. Hodně jsem na to myslela, jsem přesvědčená, že jsem na nic jiného nesáhla.“

„Tohle stačí,“ řekl jsem. „Především klika dveří do obýváku. Nebyly otevřené, že ne?“

„Ne.“

„Hm. Takže stačilo, aby vrah po sobě kliku utřel a připravil ji pro vaše daktylky. A nechal dveře dokořán, protože když jsme tam přišli, byly otevřené. V místnosti jste nebyla?“

„Ne! Bebe, proboha, pochopte, byl to strašlivý pohled. S vámi to zřejmě neotřese, asi jste na ledacos zvyklý, ale já ne. Opravdu jsem netoužila po nějakých podrobnostech, ten jeden pohled mi stačil, abych…“

„Lžete! Jeden pohled ode dveří by vám nestačil k ničemu,“ vyjel jsem na ni. Mrcha jedna, nedá si pokoj, musí lhát a musí!

„Jak… co…,“ zrudla.

„K tomu, abyste mrtvoly viděla, jste musela jít doprostřed obýváku. A potom ještě dál, obejít křeslo, abyste uviděla tu holčičku. Já tam byl, mě rohlíkem neopijete.“

„No tak jsem tam šla dovnitř. Jistě, šla jsem. Netušila jsem, co mě čeká. Jaký je v tom rozdíl?“

„Jednoduchý. Jestliže lžete v takové maličkosti, jak vám mám věřit všechno ostatní?“

„Je mi úplně jedno, jestli mi věříte nebo ne,“ vyjela na mne. „Dostanete pět milionů, když…“

„Když vás z toho vysekám?“

„Když mě nikdo nebude otravovat, když se nikdo nedozví, že jsem tam byla, když mě nebudou týrat policajti výslechy a žádné noviny na mě nepodniknou štvanici.“

„Jestliže jste nevinná, nic vám nemůže hrozit.“

„Nevinná!“ teatrálně se chytila za hlavu. „Jste snad slepý a hluchý? Nikdy jste nezažil hon na čarodějnice? Skandalizaci člověka, který je dost významnou nebo známou osobností a měl tu smůlu, že se dostal úplně nevinně do nějakého ošklivého podezření? Nic se mu nikdy nedokázalo, ale noviny se taky nikdy neomluvily, nenapsaly pod stejně bombastickými titulky pravdu. Protože ta pravda už nikoho nezajímá a není mediálně atraktivní. A ten člověk už po celý život bude chodit s cejchem hanby. Já po tom netoužím a zaplatím vám za to pět milionů.“

„V téhle chvíli vám nic slíbit nemůžu,“ řekl jsem odmítavě. „Nemám ponětí, v jaké fázi je vyšetřování a co kriminálka zjistila. Jestli má nějaké stopy, podezření a podobně. Zatím bych se rád dozvěděl něco jiného – proč jste mě sem pozvala?“

„Bože můj, jste snad tak nedovtipný? Říkala jsem přece, že mě můj milovaný manžel chce zavraždit.“

„Máte ochranku. Neví, kde jste. Určitě vám nechybí prostředky k tomu, abyste načas navštívila nějaké odlehlé místo. Zeměkoule je plná odlehlých míst. V takovém Tibetu vám určitě žádné nebezpečí hrozit nebude.“

„Bebe, já na rozdíl od vás nemám náladu na žerty.“

„Ani já,“ souhlasil jsem. „Kromě toho nemám moc času. Tak koukejte vybalit, co po mně – respektive po naší agentuře – chcete.“

„Nevím,“ přiznala se. „Prostě mám strach.“

Zamyslel jsem se. „Když uvážím okolnosti kolem a kolem, tak bych považoval za nejschůdnější a nejbezpečnější, kdybyste to všechno, co jste mi vyprávěla, sepsala a předala právníkovi. A ten právník by pak navštívil vašeho manžela a seznámil ho s touto skutečností. Tím by měl svázané ruce. Kdyby se vám, nedej bůh, něco stalo, právník by váš dopis se svým svědectvím předal policii.“

„Ta by ovšem policie musela Mirkovi dokázat, že mě skutečně nechal zabít. To znamená, že by musela dopadnout vrahy.“

„To je pravda. Je vidět, že jste studovala práva.“

„Vy totiž mého manžela neznáte,“ pokračovala, jako by moji lichotku neslyšela. „Nedomnívejte se, že je to nějaký prvoplánově uvažující prosťáček. Jestliže je rozhodnutý něco udělat, tak to provede. Není problém, aby ne já, ale on týden před mojí vraždou odletěl na nějaké odlehlé místo zeměkoule, pochopitelně v přítomnosti aspoň dvou svědků, a vrátil se dvě neděle po mé smrti. Kromě toho… snad jsem vám řekla, že moje tělo má zmizet. Když už jste chválil mé právní uvažování, tak v něm budu pokračovat: i kdyby dopadli mé vrahy a kdyby to byli ostřílení profesionálové a vydrželi by všechny výslechy, k ničemu se nepřiznali a kdyby nikdy nebyla nalezena moje mrtvola, myslíte si, že by bylo možné někoho obžalovat, nebo dokonce odsoudit?“

„Ne,“ řekl jsem. „Máte pravdu. Jak se jmenuje ta bezpečnostní agentura, co jste si najala?“

„B-security.“

Vzal jsem mobil a zavolal do Agentury. „Zjistěte mi, ale fofrem, všechno o bezpečnostní agentuře B-security,“ požádal jsem službu. „Hlavně potřebuju vědět, nakolik je důvěryhodná.“

Pak jsme pět minut čekali beze slov.

Vytáhl jsem žaluzii a podíval se z okna na protější svah zarostlý nízkými keříky. Žádný záludný střelec se v nich schovat nemohl.

Doktorka Stará hleděla před sebe, pohnula se, až když mi zazvonil telefon.

Chvíli jsem poslouchal.

„Díky,“ řekl jsem potom. „Je to v pořádku,“ obrátil jsem se na Irenu. „Mají perfektní reference. Většinou to jsou bývalí policajti, žádný nemá škrábanec v trestním rejstříku, nikdy žádné podezření ze zneužití klientovy důvěry. Můžete jim věřit.“

„A co vy?“ zeptala se.

„Já se teď vrátím do Jestřábí.“

„Za Mirkem – tedy mým manželem?“

„Ne. Abych se přiznal, jsem na vážkách, jestli by bylo dobré kontaktovat ho, anebo se úplně odmlčet. Problém je v tom, že když mu zavoláte anebo se mu ozve některý z vašich strážců, musíte mu něco oznámit. Nějaké podmínky. To znamená, že budete chtít výkupné…“

„Peněz má dost,“ řekla trpce.

„Nejde o peníze, ale o trestněprávní důsledky takového konání,“ řekl jsem. „Rozumíte mi?“

„Ano,“ přikývla. „Jednalo by se přinejmenším o podvod. Jenže když se nebudeme ozývat…“

„Tak mu to bude divné. Velice divné. A možná se obrátí na policii, ta začne vyšetřovat a… a je docela pravděpodobné, že se jí podaří najít vás. Jakmile se v tisku objeví informace, že jste unesená, lidé z B-security od vás dají ruce pryč. Z vašich ochránců se stanou únosci. A to se jim nebude líbit. Za žádné peníze, paní Ireno!“

„Tak co mám, proboha, dělat?“ hlesla.

„Zatím, to je dnes, maximálně zítra dopoledne, sedět tady v chalupě, čekat a nevystrkovat nos. Číslo na mě máte, kdyby se cokoliv dělo, stačí zavolat. Pokud budete někam telefonovat, jedině přes svůj mobil. Ty jejich má B-security stoprocentně pod kontrolou.“

„Takže co?“ zeptala se znovu. „Mám se spojit s Mirkem, nebo ne?“

„Pošlete mu jenom esemesku. Nejlepší by bylo napsat, že schůzka se uskuteční zítra odpoledne. To je zcela nekonkrétní, nic se z toho nedá dovodit.“

„Myslím, že jsem se dostala z bláta do louže,“ povzdechla si.

„Jednala jste poněkud zkratovitě,“ přikývl jsem. „Ale pozdě bycha honit. Teď to bude chtít opatrnost a rozvahu. Těch pět milionů mi pak dáte v hotovosti, nebo převodem?“

9.

„Chtěl bych mluvit s Oláhovou, Margit Oláhovou, Ferkovou přítelkyní.“ Bihár byl doma na telefonu.

„Proč?“ podivil se.

„Protože je možné, že s ní budou chtít v nejbližší době hovořit jiní, a já bych je rád předešel. Předtím bych ale potřeboval ještě jednou prohodit pár slov s tebou.“

„Myslel jsem, že jsme si všechno…,“ zaváhal Bihár.

„Situace ve válce se mění každým okamžikem. Změny právě nastávají a bylo by dobře, kdybys o nich věděl,“ řekl jsem.

„Nevím, nevím, jestli by bylo rozumné chodit za mnou.“

„Kde jinde by se Oláhová byla ochotná se mnou sejít?“ zeptal jsem se.

„Nikde,“ přiznal. „A bez Ferka s tebou asi sotva bude chtít hovořit.“

Povzdechl jsem si.

Ferko byl už ze hry venku, jenže to jsem v téhle chvíli ještě nemohl prozradit. Beztak jsem se divil, že se o jeho smrti už neví.

„Vysvětli jí, že… ne, blbost. Nejdřív musím mluvit s tebou. Ty se postarej, aby pak byla po ruce. Aby ji například nenapadlo zajet si někam na vejlet. Nebo nevyrazila na štrych.“

Mlčel, pak řekl, abych na něj počkal u hotelu. Přijede pro mne. Má šedivého favorita.

Čekal jsem necelou čtvrthodinu, než u mne zastavil favorit s Bihárem za volantem.

„Vezmu tě k sobě. Nemusíš mít strach, když budu s tebou, nikdo se tě ani nedotkne.“

„Chceš říct, že situace je až tak výbušná?“

„Mezi našimi lidmi jsou stejný idioti jako ti dva, co mě chtěli zmlátit jen proto, že jsem Rom,“ řekl. „Bílý rasismus vyvolává xenofobii na druhý straně.“

„Jestli máš potřebu kázat, tak jsi ve špatným kostele,“ řekl jsem. „Já mám tyhle věci ujasněný. Kromě toho mám dojem, že lidé na obou stranách teď právě naslouchají jiným hlasům. Aby popřáli sluchu tobě, musíš jim nabídnout něco jiného než konvenční pravdy.“

Zamračil se, ale neodpověděl. Zahnuli jsme do ulice, ve které jsem předtím nebyl, a zastavili před otlučeným, posprejovaným třípatrovým činžákem. Domovní dveře neměly kliku ani zámek, na chodníku se válela převrácená popelnice, kolem ní poházené páchnoucí odpadky, další ležely na chodbě.

„Takhle žijeme,“ řekl Bihár.

Zastavil jsem se. „Poslyš, kamaráde, abychom si něco objasnili. Kdo vám ten barák počmáral? Kdo urval kliku a vylomil zámek? Kdo vám dělá bordel na chodbě? Skini? Nebo inženýr Karab?“

Zaťal zuby.

„Bydlím v prvním patře,“ řekl.

Dveře měly dva bezpečnostní zámky a ocelovou závoru uvnitř. Nekomentoval jsem to, protože tahle opatření mám také. A to žiju ve čtvrti, která se tváří jako noblesní a bezpečná pražská lokalita.

Zavedl mě do obýváku: sedací souprava, velký koberec, televize s domácím kinem. Jako všude jinde. Jako v běžné středostavovské domácnosti. Viděl jsem horší, nepořádnější kvartýry. A nežili v nich Rómové.

„Manželka je u sousedky. A děti někde u kamarádů,“ řekl. „Kafe ti nenabídnu, já si neumím uvařit ani čaj. Ale panáčka ti nalejt můžu.“ Z příborníku vytáhl láhev s nějakým čistým destilátem. „Nemusíš mít strach. Je to meruňkovice, jakou jsi ještě nepil.“

Pil jsem už lepší, ale pochválil jsem mu ji. Chvilku jsem vychutnával horko a vůni meruněk, které mi stoupaly ze žaludku až k hrdlu, pak jsem si odkašlal. „Ferko je po smrti,“ řekl jsem tiše.

„Čo hovoříš?“ vyjekl Bihár.

„Jak ti říkám. Dneska po poledni ho sejmuli. Policajti o tom buď ještě nevědí, nebo to tutlají. Celé to je nainscenované jako pomsta za vraždu paní Šedivé a její dcerky. Před Lakatošem je nastříkaný nápis Smrt cikánům. Obávám se, že až to pronikne na veřejnost, může se stát ledacos.“ Ukázal jsem mu obrázky v mobilu.

Bihár složil hlavu do dlaní a rozplakal se. Málokdy vidím brečet dospělého chlapa a poněkud mě to vyvedlo z míry. Chápu, že Rómové jsou emotivnější, daleko méně než třeba já dokážou ovládat své city a nálady, nestydí se dávat je najevo na veřejnosti, ale přece jen… Odkašlal jsem si.

Bihár zvedl hlavu, po tváři mu tekly slzy, „Bol to mój synovec,“ zavzlykal. „Bol to taký dobrý chalan…“ Přešel do rodné slovenštiny. „Ja viem, niekedy robil somároviny, ale naozaj to bol dobrý chalan. Bože mój, čo jeho mama…“

„On nemá otce?“ zeptal jsem se, když vzpomněl jen Lakatošovu matku.

„Pravda že má, predsa ho nepriniesol bocian, ale lenem boh vie, kde,“ řekl, jako kdyby se jednalo o samozřejmost. „Svině!“ vykřikl a postavil se. „Všichni jste normální svině, kurvy, vrazi! Co po nás chcete? Abysme se nechali mordovat jako ovce? Abychom lezli po zemi a líbali vám nohy, kterejma do nás kopete? To sme si nechávali líbit hodně dlouho, ale nás už dneska žádnejma kecama nezblbnete! Nebudeme nastavovat druhou tvář. To jsou vaše zákony, kterejma se vy sami neřídíte. My máme svoje vlastní. Oko za oko. Smrt za smrt.“

Vypadalo to, že ze šifonéru vyloví luparu, do každý kapsy si strčí hrst nábojů, mezi zuby vezme kudlu a vyrazí do ulic vybíjet gadže jako zajíce.

„Vypadni,“ řekl místo toho.

Nehnul jsem se. „Jestli opravdu trváš na tom vašem zákonu smrt za smrt, tak by ses měl zamyslet. Ferko snad byl dobrý chalan, o mrtvých se má samozřejmě hovořit jen dobře, ale taky měl za dva dny na svědomí život dvou lidí. Možná že skini se řídí stejnými pravidly jako vy. Policie naštěstí omertu vykonávat nemůže. Aspoň oficiálně to má zakázané.“

„Dokud někomu neprokáže vinu soud, tak je před zákonem nevinný!“ zařval Bihár.

„Kamaráde, s vámi je potíž v tom, že se oháníte zákony jen tehdy, když se vám to hodí,“ řekl jsem. „Ale nepřišel jsem se s tebou hádat. Jak jsem říkal, kážeš ve špatném kostele. Pláčeš na nesprávném hrobě. Pro mě za mě si můžete dělat, co vás napadne. Mně na tom nijak nezáleží. Já tady nebydlím. Sednu do auta a za dvě hodiny jsem v Praze.“

„Tak proč jsi za mnou šel? Abys mi vyřídil, že je Ferko mrtvý? Kdo tě vlastně poslal?“ Opět se mu v očích objevily slzy.

„Nikdo. Nejsem ničí pohůnek. A ty sám jsi sice slušný člověk, ale taky jsi byl Ferkův strýc, a nikdo mi nevymluví, že jsi o jeho spádech nevěděl. Aspoň něco,“ dodal jsem, když chtěl protestovat. „Teď už mu nemůžeš uškodit, takže…“

„Nikdy jsem nebonzoval!“ prohlásil Bihár hrdě.

„Vole,“ řekl jsem laskavě. „Zavraždili ti synovce a ty si budeš hrát na hrdinu, místo abys mi pomohl zjistit, kdo v tom má prsty? Jano báči,“ oslovil jsem ho jako předtím Ferko, „tvého synovce nezavraždili z pomsty. Někdo ho potřeboval umlčet. Někdo, kdo s ním měl tak špinavý kšefty, že riskoval vraždu, jen aby se zbavil nebezpečného svědka. Já byl s Ferkem domluvený na schůzce, byl ochotný mluvit – samozřejmě za prachy. Jenže byl tak pitomý, že chtěl hrát na dvě strany. A o našem setkání řekl svému společníkovi. A ten ho umlčel dřív, než jsem měl na schůzku přijít.“

„Tys ho viděl?“

„Koho?“ zeptal jsem se.

„No… toho vraha.“

„Jo. Jenže nevím, kdo to byl. Měl s sebou dva pomocníky.

To byli možná skinové. Ale já je taky neznám, takže to mohli být jeho komplicové, kteří jsou vyholení – dnes je to móda.“

„Prečo jsi to nepovedal polišom?“

„Protože jim nevěřím. Protože vím, že většina četníků je sice poctivá, ale jsou mezi nimi taky pěkný ventry. Nevím, co se tu děje, ale nepochybně jde o moc veliké peníze a ještě větší svinstvo. Je vyloučené, aby v tom nejelo pár policajtů. Takže kdybych oznámil, co jsem viděl a co vím, nejspíš by mě cestou z pendrekárny přejelo auto. Nebo by mě přepadli neznámí chuligáni a ukopali k smrti.“

„Hej,“ přisvědčil Bihár vážně. „To by se ti mohlo stát.“

„Ještě něco. Hodinu před naší schůzkou se Ferko setkal s nějakým člověkem, který mu předal peníze. Hodně peněz. Nevím za co a nevím, kdo to byl. Ale moc rád bych to věděl.“

„Ferko…,“ začal Bihár a odmlčel se. „Nepovím ti nic, co by… kradol auta. Hej. Kradol a predával. Nepovím s kým.“

„Kašlu na auta,“ řekl jsem. „To jsou drobnosti. A já taky nepotřebuju, abys mi prozradil, s kým je krad. Taky nepotřebuju vědět, kteří Rómové mu pomáhali v obchodech s drogama. To je věc policajtů. Já policajt nejsem. Nezajímá mě, jestli jel v obchodu s bílým masem. Jestli dělal pasáka nějakým kurvičkám nebo provozoval bordel. Mě zajímá jediný – jestli měl nějaký kontakty s gadžama.“

„Můžeš říkat s bílejma,“ poznamenal Bihár.

„Tak s bílejma. Abychom si rozuměli: vůbec mě nezajímají darebáci jako on, se kterými chlastal v Kravíně nebo v hernách. Zajímají mě výhradně kontakty s…“

„Se slušnejma bílejma,“ přikývl Bihár. „S pánama.“

„Přesně tak. S lidmi, kteří už na první pohled nepatřili do jeho společenského prostředí. S takovými, kteří by se ho na veřejnosti štítili dotknout i vidlema.“

„Jak nám to pomůže, jestli se na nás večer vrhnou skini?“

„Vám pomůže jediná věc.“

„Policajti?“ zasmál se Bihár trpce. „Nebudou se do toho plíst, dokud nebude po všem. Pak řeknou, že jsme začali sami a že se útočníky nepodařilo zadržet.“

„Pomůžou vám novináři,“ řekl jsem. „Za jednoho předpokladu – že vaši mladí bitkaři nevyrazí jako první pomstít Ferka. A že sem novináře pustíte a zaručíte jim bezpečnost. V opačném případě se veřejnost obrátí proti vám a nepomůže vám ani Liga na ochranu lidských práv a OSN.“

Bihár bezmocně rozhodil ruce. „Já nejsem všemocný. Lidi mě poslechnou, hlavně ty starší. Mladý kluci… na ně som slabý. Skinové snad taky maj rodiče. A jsou na ně slabý.“

Vstal. „Dojdu pro Margit. Bude lepší, když na nás počkáš tady u mě.“

Když odešel, přemýšlel jsem o tom, kolik gadžů by Bihára nechalo ve svém bytě samotného.

Než se vrátili, měl jsem jeden hovor.

„Kde se touláš,“ řekl mi Prófa místo pozdravu. „Sháněli jsme tě.“

„Udělal jsem si výlet po okolí. Představ si, že tady je úžasně krásná příroda a krajina. To bylo keců, jak doly a průmysl tuhle oblast zničily, ale opak je pravdou. Ty oprámy… úžas.“

„Co?“

„Oprámy. To jsou zatopené povrchové doly. Jsou z nich fantastický jezera. Přírodní koupaliště. Kamaráde, tohle by mohla být nádherná rekreační oblast – jen to vzít za správný konec.“

„Už ses vykecal?“ zeptal se Prófa.

„Co potřebujete? Proč jste mě sháněli?“

„Měl jsi v poslední době nějaký kontakt s Lakatošem? Myslím toho cikoše, co…“

„Vím, kdo je Lakatoš. Nevím jen, jaký časový úsek máš na mysli pod výrazem v poslední době.“

„Poslední dobou myslím čas od chvíle, kdy jsme se naposledy viděli,“ řekl Prófa.

„Neviděl jsem se s ním.“

„Opravdu ne? Nehovořili jste spolu?“ zeptal se Prófa trochu jedovatě.

Zpozorněl jsem. Přesto jsem zariskoval a řekl, že jsem se s ním neviděl a nemluvili jsme spolu.

„Kde jsi? V hotelu o tobě nevědí.“

„Prófo, když budeš ještě tak hodinku dvě trpělivý, pozvu vás do hotelu na panáka a něco vám možná řeknu.“

„O Lakatošovi? To by bylo skutečně zajímavé,“ prohodil.

„Ano. Za deset minut mám u člověka, který se jmenuje Bihár a je něco jako vajda zdejší romské komunity, schůzku s Lakatošovou milenkou. Nějaká Margit Oláhová.“

„Vím,“ řekl Prófa. „Prcá s Lakatošem a ve volnejch chvílích šuká za úplatu ve Varech v jednom bordelu, kde je Lakatoš spolumajitel. Docela rádi bysme s ní mluvili. Dost lidí by s ní rádo mluvilo, jenže jsme přes svoje kontakty zjistili, že momentálně není doma ani u Lakatoše. Takže ty s ní máš schůzku u Bihára. Vida. Tak hodně úspěchů. Nezapomeň si vzít prezervativ. Bejt na tvým místě, vzal bych si pro jistotu dva. Kdybych na to měl žaludek.“ Blbec.

Oláhová vypadala přesně tak, jak jsem si představoval. Štětka na první pohled. Vlasy jako roští přebarvené narudo, krvavě nalíčené rty, musela na ně spotřebovat polovinu rtěnky, vypasované tričko s nápisem University of California, vypasované džíny, botky na vysokém jehlovém podpatku, ve kterých se jí trošku podlamovaly nohy. Pronikavě páchnoucí parfém. Inu, svůj k svému, i v tomto směru se Ferkovi dostalo toho, co si zasloužil.

Na pozdrav neodpověděla, zůstala stát uprostřed obýváku a měřila si mě nenávistným pohledem.

„Prej se mnou chceš mluvit,“ zahuhlala potom. Pusu měla plnou žvýkačky.

Bihár na ni vyštěkl několik vět romsky, pak ji vzal za rameno a postrčil k pohovce. Neposlušně si sedla.

Posadil se vedle mne naproti ní. „Tak se ptej,“ řekl.

„Kdy jsi naposledy mluvila s Ferkem?“

„Nevim,“ odsekla. „Asi ráno. V deset.“

„O čem jste se bavili?“

„To má bejt vejslech?“ Podívala se na Bihára. „Neřikal si, že to je vejslech. Von je fízl?“

„Není,“ řekl Bihár. „A zkus mu pomoct. Jde o moc vážnou věc.“

„Mně jde vo to, aby si tu vaši vážnou věc nevodsral Ferko,“ řekla. Mlčeli jsme. Pak jsem se znovu zeptal na totéž co předtím.

„Vo čem se lidi ráno bavěj, ty pičo. Vo hovnu.“

„Margit…,“ Bihár varovně zvedl ruku, jako by se jí chystal vlepit pohlavek.

„No jo, sorry. Fero byl nasranej, protože se v noci porval a chytil ránu nožem do ruky. Měl ji zafačovanou. Ptala sem se ho, kde k tomu přišel, ale poslal mě do piči.“

„Poslyš, Margit, ty znáš jeho kámoše, viď?“ Tázavě se podívala na Bihára. Ten přikývl a řekl, že mi jde jenom o známé z řad bílých.

„Jo. Má nějaký. Ferko je soukromej podnikatel. Má fůru známejch, se kterejma podniká. Má firmy. Hospody, herny a tak,“ podívala se na mě pyšně. „I ve Varech.“

„Víš, jak se ti jeho kamarádi jmenují?“

„Pavel, Franta, Ivoš…,“ řekla výsměšně.

Tohle mohlo pokračovat donekonečna. Problém byl v tom, že jsem nevěděl, na koho se mám zeptat. Jedině snad oklikou.

„Ty jsi chytrá a zkušená holka, Margit,“ zalichotil jsem jí. Zkušená dozajista byla, alespoň v některých oblastech lidského konání, a třebaže jistě nebyla chytrá, byla aspoň mazaná a v něčem měla dobře nasliněný prst. „Mně se nejedná o Pavla, Frantu nebo Ivoše. Já se zajímám o člověka, nebo spíš několik lidí, se kterými se Ferko stýká, ale ne na veřejnosti, a které určitě tají i před tebou. Ale protože jsi, opakuju, chytrá holka, něco o nich víš.“

„To je piča,“ Margit se zase podívala na Bihára, u kterého hledala oporu. „Von myslí, že budu na Fera práskat.“

Povzdechl jsem si. Nezbývalo než nabrat dech a skočit do ledové vody.

„Margit, musím ti něco říct. Nerad bývám poslem špatných zpráv, ale tvůj Ferko je mrtvý.“

Byl to hysterický záchvat, jaký jsem dávno nezažil. Museli jsme ji vší silou držet, aby mi nevyškrábala oči, jako kdybych já byl vrah jejího milence, pak ji trochu proplesknout, pak ji postříkat studenou vodou, pak znovu držet, protože se na mne opět vrhla, pak jsme do ní vrazili dva panáky, pak se rozbrečela stejně jako předtím Bihár, který ji teď držel v náruči, hladil ji a konejšil.

Trvalo to dobře čtvrt hodiny. Nakonec se nám ji podařilo dostat do částečně klidového stavu: seděla na pohovce, hlavu svěšenou, oči zavřené. Svět pro ni skončil.

„No tak, Margit,“ naléhal jsem na ni. „Pochop, někdo tvého Ferka zabil. Jestli chceš, aby nezůstal bez trestu, aby si pobíhal po světě a smál se vám, tak mi musíš pomoct. Já vím, že mně nedůvěřuješ, ale je tady Janko báči a tomu určitě věříš. Věříš mu?“

Přikývla, rty dál semknuté.

„Chceš se pomstít?“

„Zabiju ho!“ zamumlala.

„Dělej si s ním, co chceš. Jenže nejdřív musíš vědět, koho bys měla zabít. Ten člověk určité není žádný… prostě nikdo, kdo si s Ferkem vyřídil účty kvůli nějaké hospodě nebo herně.“ Sakra, je to těžká práce plést bič z písku.

„Fero byl jednou hodně opitý a telefonoval s někým,“ řekla Oláhová potichu. „Byla sem při tom. Hádali se o prachy. O moc prachů.“

„Co je moc prachů?“ zeptal jsem se.

„Dvacet milionů.“

Bihár zvedl hlavu a překvapeně se na ni podíval. „Kolik?“ vyjekl.

„Dvacet.“

„Dohodli se?“ zeptal jsem se se zájmem.

„Ne. Ferko potom praštil mobilem, rozbil se o zeď, a řval: Já tu bílou kurvu zabiju.“

„Margit,“ řekl jsem tiše, „teď dávej pozor. Tohle je moc a moc důležité. Kdy se to stalo?“

„Pár dní.“

„Kolik?“

„Nevim přesně. Nejvejš tejden,“ řekla.

„Naznačil Fero, za co měl ty peníze dostat? Nebyly to drogy?“

Oláhová zvedla hlavu a zatvářila se uraženě. „Jaký drogy? Co to pičuješ?“

„Margit,“ řekl Bihár, „každej tady ví, že Ferko jel v drogách. Věděli to i policajti.“

„Jasně,“ ušklíbla se. „Taky za to dostávali prachy.“

„Kdo?“

„Fakt je mrtvej?“ podívala se na Bihára.

„Je, Margit. Můžu ti dát svoje slovo. Bohužel.“

„Ten fízl, co to koupil předevčírem na náměstí.“

„Šedivý?“ zeptal jsem se pro jistotu.

„Jo,“ přikývla.

„A kdo ještě?“

„Nevim.“ Odvrátila pohled. Lhala, ale bylo zbytečné na ni naléhat. Asi měla svoje plány. Bylo mi jasné, jaké plány to jsou, protože v její hlavě se nic jiného než vydírání nemohlo vylíhnout. Sama jistě za tím dalším nebo spíš dalšími nepůjde, na to si najde nového ochránce. Mohl bych ji varovat, mohl bych jí vysvětlit, že tohle je nejkratší cesta, jak se opět setkat s Ferkem na onom světě, ale stejně by mi nevěřila.

„Dobrá. Necháme drogy drogami. Mě žádný narkotika nezajímají, opakuju, že nejsem policajt. Za co měl Ferko těch dvacet milionů dostat?“

„Já to nepochopila. Von byl děsně sťatej. Furt jenom mlel o ňákejch fotkách a…“

„Jakých fotkách?“ zeptal jsem se.

„Voptala sem se ho, ale dal mi facku a ječel, ať se do toho neseru. Pak se začal smát, že kdyby ty fotky pustil, tak za ně dostane dlouhý prachy. Pak už vo nich nemluvil. Já se na ně chtěla druhej den voptat, ale zase mi dal nakládačku.“

„Dobře. O čem ještě mlel?“

„Dej mi ještě panáka, Janko báči,“ prosebně se podívala na Bihára. Podal jí láhev, nalila si plnou skleničku, půlku do sebe hodila, zadržela dech a otřásla se. Křečovitě zavřela oči, jako kdyby chtěla postavit přehradu mezi sebou a hnusným světem. Pokoušel jsem se odhadnout, kolik jí může být let. Osmnáct? Devatenáct? Sedmnáct? Těžko říct. Vypadala hodně mladě a současně staře. Vlastně – staře ne. Otrle. Viděla toho a zažila za těch pár let, co je na světě, víc než deset stejně starých dívenek z takzvaně slušných rodin. Kdyby neměla smůlu a narodila se jako někdo jiný, tak…

Hlouposti. Je taková, jaká je. Já za to nemůžu. Jestli bude na světě o jednu Margit víc nebo míň, je úplně lhostejné.

„Tak o čem ještě mlel?“

„Že jesli z něj ta česká kurva chce udělat bílýho koně a vyšachovat ho, tak si to šeredně vodsere. Všecko je prej napsaný na jeho firmu…“

„Na čí firmu?“

„Ferkovu, ne? Ferko má… teda měl víc firem,“ řekla hrdě. Usoudil jsem, že nebude od věci nechat projít obchodní rejstříky a podívat se na Lakatošovy firmy pod mikroskopem. To je ovšem práce na dlouhou dobu – a není jisté, že šéf bude ochotný investovat finance do soukromého pátrání, jehož výsledek pro nás nemusí mít žádný efekt. Totiž zisk. Mrtvoly faktury neplatí.

„Co bylo na jeho firmu napsané?“ zeptal jsem se naléhavě.

„Jak to mám vědět?“ osopila se na mne. „Ty myslíš, že mi vykládal vo kšeftech? My sme se bavili vo jinejch věcech.“ Vyzývavě se na mne podívala. Nereagoval jsem, nepotřeboval jsem znát detaily, nejsem malé dítě.

„Oslovoval toho gadža jménem, když se spolu bavili?“

„Řikal mu šéfko. Každýmu řikal šéfko.“ To je pravda, mně také. Buď byl opatrný a dával si pozor, aby před nezasvěcenýma ušima žádné jméno nepadlo, možná se i bál nějakého odposlechu; dnes jsou z „Velkého bratra“ všichni podělaní stejně jako za totáče, kdy se statisíce lidí bály, že mají telefon napíchnutý Státní bezpečností, a i když si leckdo uvědomoval, že by to nebylo technicky ani fyzicky zvládnutelné, přece jenom si říkal: co kdyby zrovna já…

Je ale možné, že tímhle oslovením dával Ferko najevo jakýsi ironický odstup, ba přímo pohrdání bílou panskou rasou. To už se nikdy nedozvím, ale ne že by mi na tom nějak záleželo…

„Neviděla jsi ho nikdy s nějakým takovým člověkem?“ zeptal se Bihár. Asi nechtěl sedět jako tvrdé y a chtěl mi pomoct.

„Ne,“ odsekla. „Vy ste ho znal líp, Janko báči, tak víte, že si dával děsnýho bacha. Spolu sme chodili jen do herny a tak, tam mi dal prachy na automat, a když měl nějaký jednání, tak se zavřel vzadu v salonku.“

„Margit, kdyby sis na něco důležitého vzpomněla, dej vědět panu Bihárovi. Moc na tom záleží. A dávej si pozor, děvče.“

„Proč? Na co?“ ohrnula ret. „Já se nebojím.“

„Bát se nemusíš. Bojí se někdo jiný. Ty možná víš něco, o čem nevíš, že to je důležité. A možná že ten člověk anebo ti lidé, kteří Ferka zabili, mají strach, že by sis na to mohla vzpomenout anebo to mimoděk někomu vyprávět. To by je ohrozilo. Jim už je všechno jedno, ruce od krve mají, a jestli je budou mít ještě o trochu krvavější… chápeš?“

„To jako že by mě mohli zabít?“ vyhrkla.

„Přesně to mám na mysli.“

„A kdo to je?“ zeptala se bezelstně. Bihár po mně kouknul, povzdechl si a pokrčil rameny. Asi také neměl o intelektuálních kvalitách Ferkovy matrace valné mínění.

„Kdybych to věděl, tak bych se s tebou…“

Nestačil jsem dopovědět. Z předsíně se ozvala rána, po které následoval zvuk tříštěného dřeva. Potom strašlivý řev. Vykopnuté dveře do obýváku se s třeskotem rozlétly a do místnosti vpadli tři muži se začerněnými tvářemi a s kuklami na hlavách. V ruce měli brokovnice, na sobě černé kombinézy.

„Policie. Nehýbejte se. Ruce vzhůru!“

Nepohnul jsem se. Seděl jsem tuhý jako Lotova žena, jen jsem poslušně zvedl ruce. Takovouhle akci jsem už párkrát zažil a jejich výcvik jsem znal. Jednají strojově podle nacvičených stereotypů, protože často dost dobře nevědí, do čeho jdou. Využívají moment překvapení a šoku, ale dobře vědí, že když proti sobě mají ostřílené zabijáky, mohou se nadít čehokoliv. Proto vždycky předpokládají, že proti sobě mají ostřílené zabijáky, i kdyby v místnosti našli jen matku kojící nemluvně. V košíku se šitím může mít připravený granát s odjištěnou pistolí.

Bihár klid nezachoval. Vyskočil a chtěl se na jednoho komandosa vrhnout, snad ho chtěl nakopnout do hodně bolestivého místa, protože chránil svůj majetek, ale dostal dva údery pažbou do hlavy a do ramene. Svalil se jak podťatý. Margit v prvním okamžiku ani nepochopila, co se děje. Vytřeštila oči, otevřela ústa a začala ječet jak siréna. Než ji stačil někdo umlčet, vymrštila se a vrhla se k otevřenému oknu. Nevím, co zamýšlela: jestli volat o pomoc, anebo se pokusit skočit dolů, a pokud by si nezlámala aspoň jednu nohu, prchnout do bezpečí.

Jeden ze zakuklenců zvedl brokovnici a zmáčkl kohoutek. Ve stejném okamžiku, ale samozřejmě už pozdě, vykřikl: „Stůj!“

Výstřel Margit nadzvedl a mrštil ji tváří na zeď. Na zlomek vteřiny to vypadalo, jako kdyby ji ke stěně někdo přilepil. Stejně jako Ferko měla roztažené ruce, ale pak se svezla k zemi, překlopila se na záda a znehybněla jak krvavá hromada masa.

Dva zakuklenci mě zvedli z gauče jak andělíčka a donutili mě kleknout. Roztáhli mi ruce a ucítil jsem, jak mi na levém zápěstí zacvakla objímka klepet. Druhou částí mě připoutali k noze gauče.

Místnost vypadala stejně bezútěšně jako všechny policejní kanceláře: starý sektorový nábytek ze světlé dřevotřísky, rozvrzané židle, hnědá registračka, obraz prezidenta na zdi nad dveřmi, šedozelená plechová skříň. Na stole počítač, který před lety dostali jako sponzorský dar od někoho, kdo se potřeboval zbavit starých krámů. Hnědé linoleum. Viděl jsem takových kanceláří desítky a až na detaily se od sebe nelišily. I ti policajti jako kdyby byli nakloňovaní anebo z jednoho vrhu – nepřívětiví, komisní a podezíraví. Krátce jsem policajtem býval a asi jsem nebyl jiný. To dělá povolání: podezíravost i komisnost na sebe navléknete s uniformou. Nemusíte ji nosit, v uniformě chodí jen pořádková policie a dopraváci, ale máte ji na těle jako kůži. Ten konfekční civil je jenom kamufláž. A dennodenní styk s drbany všeho druhu vás zatvrdí vůči lidskému rodu. Je to choroba z povolání, profesionální deformace. Netvrdím, že všichni policajti jsou takoví, nebo že si snad dokonce tyhle návyky nosí s sebou domů. V soukromí mohou být docela přívětiví sousedé, chodit třikrát týdně na dvě tři piva a partičku mariáše do hospody za rohem, ale jakmile jsou ve službě, družba končí.

Muže, který seděl za stolem, jsem předtím nikdy neviděl. Bylo mu k padesáti, neměl už moc vlasů, zato mohutný prošedivělý knír. Brýle s černými obroučkami, šedé kárované sako, černou košili a kravatu, která se k saku nehodila. Nezdálo se, že by si z toho něco dělal.

„Tak vy nám po městě pobíháte s nabitou zbraní a kujete pikle s kriminálními živly,“ řekl vyšetřovatel. Před sebou měl položenou moji pistoli, náprsní tašku s doklady a mobilní telefon.

Nic jsem na to neodpověděl. Tyhle úvodní kecy taky znám nazpaměť. Skoro pokaždé je to rádoby ironické pošťuchování, na které se méně zkušený občan chytí jak kapr na žížalu, naváže kontakt a za chvíli zjistí, že se začíná zamotávat do vlastních polopravd a lží a je ztracený.

Nejlepší je mlčet a nechat je mluvit a vyptávat se tak dlouho, dokud nevyčenicháte, odkud vítr vane.

„Předpokládám, že na zbraň máte povolení,“ otevřel moji náprsní tašku, probral se mezi různými kartami a vylovil zbrojní pas. Porovnal ho s mojí občankou.

„Jo, souhlasí to. I když mi připadá divné, že někdo s sebou tahá takový kus železa,“ potěžkal mého glocka, „ve dne. V noci bych to chápal, v noci tady v posledních dnech není dvakrát bezpečno. Kdepak, v noci ne. A přitom sám ještě pamatuju, když Jestřábí bývalo hezké, poklidné městečko. Vy jste to tady dřív neznal, viďte?“

Dál jsem mlčel.

„Vy nejste moc velký mluvka. A zdá se, že nechcete spolupracovat. Tak víte co, já vás pošlu do vazby. Do zítřka si možná všechno rozmyslíte a změknete. Nemyslete si, že jste jediný, kdo si hrál na hrdinu a nakonec šel do kolen. A pokud se domníváte, že vám pomůže ta vaše zasraná Agentura, tak na to zapomeňte. V Praze by to bylo jiný, to je fakt. Slyšel jsem, že máte hodně dlouhý prsty, ale ty, kamaráde, ty až do Jestřábí nesahají.“

„Chci se spojit se svým právním zástupcem,“ prolomil jsem konečně své mlčení. Připadal jsem si jako ve snu. Ti tři zamaskovaní chlapi s brokovnicemi vypadli hned poté, co mě připoutali ke gauči. Potom se dobře deset minut nic nedělo. Pak se v předsíni ozvaly nějaké zvuky, do obýváku nakoukl nějaký mladý Rom, pak další. Zavřel jsem oči a dělal, že jsem v bezvědomí. Pak se ozval křik, pláč, pak policejní siréna, potom houkačka sanitky. Nakonec se objevili policajti, odemkli pouta od trnože a odvedli mě do vozu. Zahlédl jsem, jak nakládají Bihára do sanitky. Pořád byl v bezvědomí. Pak jsem skončil v téhle kanceláři a v hlavě jsem měl totální zmatek.

„Nejste zadržený ani proti vám nebylo vzneseno žádné obvinění. K čemu byste potřeboval advokáta?“ Vyšetřovatel se zasmál.

„Pokud nejsem zadržený, tak co tu dělám?“

„Jste tady kvůli své bezpečnosti. Policie má momentálně dost starostí s udržováním veřejného pořádku a potíráním kriminálních živlů a nemůže být jednomu šmejdivému pánovi z Prahy pořád za zadkem.“

„Umím se o sebe postarat sám. Nepotřebuju obecní policajty z Horního Vidlákova, aby o mne pečovali.“

Vyšetřovatel se zamračil. „Jen si nevyskakujte. Něco vám důvěrně prozradím, to vám možná trošku otevře oči: zůstáváte pod naším dohledem, protože jste důležitý svědek a máme podezření, že je plánovaná vaše vražda.“

„Pche!“ udělal jsem. „Kdo mě chtěl poslat na onen svět? To bych snad vědět mohl, abych si dával pozor.“

„Z odposlechu rozhovorů onoho Bihára s jistým Lakatošem jsme se dozvěděli, že vás chtěl nechat zavraždit. Měla to provést ta mladá žena, kterou jsme našli v bytě, kde jste se nacházel i vy, zastřelenou.“

Díval jsem se na něj a nevěřil jsem vlastnímu sluchu.

„To jste si vymyslel vy sám, anebo vám s tím někdo pomáhal? Znám pár mládenců, kteří vymýšlejí projevy a volební programy politikům, ale i ti se dokážou držet víc při zemi než vy.“

„Srandičky, srandičky,“ řekl vyšetřovatel a tvářil se spokojeně jako namlsaný kocour.

„V kolik hodin se Lakatoš s Bihárem domlouvali na mé likvidaci prostřednictvím té prostitutky?“

„Jak víte, že to byla prostitutka?“

„Řekla mi to. Dělala, pokud neměla vedlejšáky, v Lakatošově bordelu ve Varech. Vy to snad nevíte?“

„Nezajímáme se o každou šlapku. To abychom nedělali nic jinýho. Tímhle se tady živí skoro každá cikorka, který už bylo třináct a ještě jí není padesát a má dost sil, aby roztáhla nohy,“ utrousil.

„Pořád jste mi neodpověděl.“

„Domlouvali to nadvakrát. Dnes kolem poledního, potom to upřesnili, když Bihár šel pro tu štětku.“

„Proč si to nedomluvili osobně u ní? Lakatoš se tam přece schovával.“

„Jak to víte?“ vyjel na mě vyšetřovatel. Konečně měl pocit, že jsem se nechal nachytat. Že mě má na lopatě. Holt polda.

Sice na mě neřval, nevyhrožoval mi, ale takové té lidské dobroty v něm bylo jak medu v prdeli. Nic by ho nemohlo potěšit víc, než kdyby mi měl co přišít. Teď bych jen potřeboval vědět, jestli už policajti mají povědomí o Ferkově vraždě. Tahle hra totiž měla dvě varianty: buď to nevědí, a pak mám na lopatě já jeho, nebo to vědí a nevědí, že to vím i já, a tak na mě zkoušejí pohádky a bajky ve víře, že přece jenom něco vykecám.

Anebo vědí, že to vím, a pak je to hra na druhou. Něco jako šachy. Stačí jedna chyba a on má jistotu, že mi při pátém tahu dá mat.

Jenže tohle všechno by mohlo platit jen ve dvou případech:

Buď že jsem provedl něco protizákonného a hrozí mi za to kriminál. To se nestalo.

Nebo tady je kdosi třetí vzadu a já netuším, o co se hraje. Pak je možné všechno.

Takže bude nejlepší řídit se starým pravidlem, že nejlepší obranou je útok.

„Udělali jste chybu,“ řekl jsem. „Smrt Oláhové bude prověřovat inspekce.“

„Proč by to prověřovala?“ zeptal se lhostejně.

„Možná spoléháte na to, že vyšetřování povedou místní lidé. Ti by vám mohli jít na ruku. Ale v okamžiku, kdy se toho případu zmocní novináři a kdy se Rómové obrátí na kdekoho včetně Evropské unie a Mezinárodního soudu ve Štrasburku, celou záležitost převezme inspekce ministra vnitra. A pan ministr jí dozajista bude koukat pod ruce, protože z toho bude pekelný průšvih a jeho postavení nikdy není právě nejjistější. Stačí maličké šlápnutí vedle, které využije opozice, a pan ministr jde přes palubu. Myslím, že z vás nebude mít radost… totiž z toho poldy, který Oláhovou zavraždil.“

„Slyšel jste už o pomluvě? Nebo dokonce o šíření poplašné zprávy?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Máte smůlu. Já při tom byl a Bihár taky. Měli nás zlikvidovat všechny tři. Ale to by asi neprošlo, co? Mimochodem, nikde jsem při zásahu neviděl kameramana.“

„Jakého kameramana?“

„No…,“ řekl jsem, „při zásahu je přece vždycky kameraman, aby akci zdokumentoval.“

Vyšetřovatel dlouho mlčel, pak vstal a šel k oknu. Sepjal ruce za zády, pohupoval se ze špiček na paty a nakonec zády ke mně řekl: „To komando, které Oláhovou zastřelilo, nebyli policisté.“

„Cože? To nebyli… Tak kdo to teda byl?!“

„Nevíme.“

Vyšetřovatel se zase posadil, vzal do ruky můj mobilní telefon a nastavil složku s obrázky. Na jeden se upřeně díval a já věděl, který to je.

„Zajímavá fotka,“ řekl tiše. „Kdepak jste k ní přišel?“

„Někdo mi ji poslal,“ řekl jsem.

„Zajímavé, opravdu zajímavé…,“ mlaskl a jakoby potěšeně zavrtěl hlavou. „Vy máte štěstí, představte si, že nám nikdo takový snímek neposlal.“

„Třeba na vás neměl číslo. Na stopadesátosmičku to posílat nechtěl, bál se, že si to policajti namnoží a budou to pak dávat bigošům do schránek jako novoročenku. Asi je chtěl uchránit před pokušením.“

„V kolik hodin vám ta fotka přišla?“

„Těsně před tím, než jsme se sešli s Bihárem. Protože jste mě měli pod kontrolou, tak to budete vědět přesněji. Já se na hodinky nedíval.“

„Vy jste Bihárovi ten snímek ukázal?“

„Ukázal. Oláhové ne, té jsem jenom řekl, že je Lakatoš mrtvý. Chtěl jsem vědět, s kým se stýkal.“

„Řekla vám to? Nemám samozřejmě na mysli tu chátru, se kterou kamarádil a kšeftoval. Vás asi zajímal někdo jiný, že ano?“

„Ano. Ale než mi stačila dopovědět podrobnosti, podle kterých by se dalo zjistit, kdo měl na Lakatošově vraždě největší zájem, a hlavně než stačila říct jméno, tak do bytu vtrhli ti lidé. Konec znáte. Nic neprozradila. O to nejspíš šlo! U Bihára možná byl nějaký odposlech… Nevím. Ničemu nerozumím.“

Přikývl. Nevím, jestli na souhlas s tím, co jsem řekl, anebo to mělo znamenat, že ani on z toho není moudrý. „Pro koho v Jestřábí pracujete?“

„Když víte, kdo jsem, tak vám snad je jasné, že pro naši agenturu.“

„Kdo si vaši agenturu najal?“ naklonil se a ostře se na mne podíval. Aspoň on se domníval, že ten pohled byl ostrý.

„Zeptejte se mého šéfa.“

„Vy nejste právník, abyste měl privilegium mlčenlivosti.“

„A víte, že máte pravdu?“ lusknul jsem prsty. „Jasně, proč bych měl něco skrývat. Pracujeme pro pana Karaba.“

Zaklonil se na židli a zavrtěl hlavou. „Pro Karaba? Na co vás potřebuje? Volby snad má v kapse a…“

„Když si nás objednal, ještě je v kapse neměl. Potřeboval si udělat průzkum nálad obyvatelstva, aby podle toho mohl případně modifikovat svoji volební taktiku a strategií.“

„To vám mám věřit?“ ušklíbl se vyšetřovatel.

„Můžete a nemusíte. Stačí zeptat se pana Karaba. Jistě vám všechno potvrdí… nebo taky zapře. Ale nevidím důvod, proč by zapíral. Oni on, ani my jsme nečinili nic nelegálního a opovrženíhodného.“

„A copak jste tu zjistil?“ zeptal se a pořád se ušklíbal.

„Že situace v místě je značně napjatá. A taky že tu je, jako téměř všude, prohnilá a zkorumpovaná policie.“

„Neříkejte?“ podivil se.

„To neříkám já. To zjistili vaši kolegové z protidrogovky.

Vy jste se s nimi ještě nesetkal? Říká se jim King a Prófa. Přijeli si sem pro kapitána Šedivého, ale nějaký lump ho ostatním četníkům před nosem propíchnul. Tomu se říká smůla, co?“

„Vy se s Prófou a s Kingem znáte?“

„Já znám fůru poldů. Kdysi jsem býval jedním z vás. A vy ze sebe děláte buď úplného osla, anebo se pokoušíte to ušaté zvíře udělat ze mne. Ráno ze mne váš kriminální komisař zkoušel tahat rozumy ve vile Šedivých. Prófa mu to zatrhnul. Vy o tom nevíte? Zdá se, že na zdejším policejním oddělení panuje pěkný informační chaos.“

„Nemějte péči,“ zabručel vyšetřovatel. „Co potřebujeme vědět, to víme.“

„Takže už teda víte, kdo podříznul paní Šedivou a její dcerku?“ zeptal jsem se.

„Je to práce toho Lakatoše,“ prohlásil s jistotou. „Možná měl společníka. To nám už bohužel nepoví.“

„Aha,“ přikývl jsem. „Vyšetřování skončeno, zapomeňte. Je to pohodlné. Vraždy se hodí na mrtvého, který byl už předtím podezřelý ze stejných činů. A pravděpodobně měl na svědomí smrt kapitána Šedivého. To je opravdu báječně pohodlné. Víte, že Lakatoš byl s největší pravděpodobností v době, kdy k vraždě u Šedivých došlo, někde jinde? A že ho tam postihlo zranění, se kterým musel časně ráno na ošetření do nemocnice? Máte vůbec monitorovaný jeho pohyb od chvíle, kdy zapíchnul toho skina a pak vám utek?“

„Zdrhnul pánům z protidrogovky. Nějaký dobrák s vrtulníkem mu pomohl.“

„Monitorovali jste jeho pohyb?“

„Tak se mi zdá, že jste se rozhodl vyměnit si naše role. Vy mě budete vyslýchat a já vám vyžvaním všechny podrobnosti o průběhu vyšetřování.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ani mě nenapadlo vyslýchat vás. Pouze vás upozorňuju na skutečnosti, o kterých asi nevíte. Lakatoš s partou kamarádů se někdy před pátou ráno pokusil přepadnout sídlo pana Starého.“

„Nesmysl!“ vykřikl vyšetřovatel. „To bysme museli vědět.“

„Pan Starý vám to asi zapomněl říct. Lakatoš při tom utrpěl průstřel ruky. Jeden z pachatelů byl zadržen. Sám jsem s ním hovořil, takže vím, že Lakatoš dostal šílený nápad vyloupit tvrz, podříznout Starého, znásilnit jeho manželku a pak ji také zabít. To koukáte, co?“

„Je to pravda?“ zašeptal vyšetřovatel.

„Pravda pravdoucí,“ kývl jsem, naslinil si dva prsty a zvedl je k přísaze. „Jako že tu před vámi sedím.“

„A to nám oznamujete teprve teď?“ zeptal se až nebezpečně klidně a tiše.

„Pane, byl to můj dům? Měli snad vyloupit a zbavit života mne? Proč bych o tom měl někomu vykládat? Proč se nezeptáte pana Starého, jak je možné, že tak vážný trestný čin neohlásil? Nebo se na to zkuste zeptat jeho manželky.“

„Vaší občanskou povinností…,“ začal nabubřele, tak jsem mu skočil do řeči.

„Mojí občanskou povinností v téhle zkurvené a zkorumpované zemi je držet hubu a neplést se do ničeho, po čem mi nic není. To je víc než povinnost, to je pud sebezáchovy. A vaší ne občanskou, ale služební povinností je vyšetřovat zločiny, chránit ten zbytek spořádaných občanů před gaunery a neotravovat nevinné lidi! Mimochodem, co je s Bihárem?“

„Bihára odtransportovali vrtulníkem do Karlových Varů. Má zlomeninu spodiny lebeční, ale prý to přežije. A jestli vy jste nevinný člověk, tak já jsem papež!“ zasmál se.

„Před chvílí jste mi sdělil, že proti mně nebylo vzneseno žádné obvinění. Odcházím.“

Zvedl jsem se. Vyšetřovatel mě pobaveně sledoval. „Nevím, jak se dostanete bez propustky přes strážnici, a nevím, jestli vám venku budeme schopní zaručit bezpečnost. Obávám se, že po zprávě o smrti pana Lakatoše a slečny Oláhové budou naši romští občané ještě poněkud podrážděnější nežli doposud. Ví se, že jste byl v době smrti Oláhové v Bihárově bytě. Zlé jazyky tvrdí, že jak Lakatošovu vraždu, tak její smrt máte na svědomí vy. Že jste byl najatý, abyste v romské komunitě vyvolal před volbami atmosféru strachu. Abyste je zastrašil. To se vám tedy povedlo dokonale,“ dodal. „Váš chlebodárce může být spokojený.“

„Koho tím myslíte? Mého šéfa, nebo inženýra Karaba?“ zeptal jsem se klidně.

„Farář dvakrát nekáže,“ zachrochtal. Zvedl telefon a někomu řekl, aby k němu zaskočil. Za chvilku do kanceláře vešel uniformovaný policista, tak jsem se zase posadil.

„Pohlídej mi ho,“ přikázal vyšetřovatel a odešel.

Policista se postavil ke dveřím a trochu nejistě se díval na moji pistoli položenou na stole. Měl jsem k ní blíž než on, asi měl cukání jít si sednout na vyšetřovatelovu židli, aby měl bouchačku pod kontrolou, jenže v tom případě bych zase já měl blíž ke dveřím a mohl bych utéct. Daleko bych neutekl, jak správně vyšetřovatel poznamenal, ale i kdybych utekl jen na chodbu, kde by mě lapili, měl by ostudu a průšvih.

Čekal jsem skoro deset minut. Pak se můj vyšetřovatel vrátil a s ním policejní komisař, z jehož spárů mě ráno vyrvali Prófa a Kingem.

„Vida,“ řekl, „tak jsme se zase sešli. Tentokrát máte smůlu, vaši ochránci tu teď právě nejsou. Dokonce si nejsem jistý, jestli se už nevrátili do Prahy. Takže si hezky od srdce a upřímně popovídáme.“

10.

Sedím v tichu svého hotelového pokoje; policajti trvali na tom, že mě sami odvezou do hotelu a sami si zkontrolují, jestli se stáhnu do soukromí a bezpečí, jak prohlásili. Co si dole domluvili s recepčním, nevím, nebyl jsem u toho, jen si domýšlím, že mu pod nejrůznějšími hrozbami přikázali, aby jim okamžitě hlásil každý můj odchod a zřejmě i příchod. Tentokrát se rozhodli mít mě pod kontrolou doopravdy, nejenom slovně.

„Pořád jste podezřelá osoba a bez našeho svolení se nehnete z hotelu,“ řekl mi komisař výhružně. A vyšetřovatel dodal svoje řečičky o mém ohrožení.

Předtím jsme se bavili o hloupostech, jak by řekl Švejk. Komisař pořád chtěl vědět, co jsem ráno hledal u Šedivých, já stejně stereotypně odpovídal, že se na to musí zeptat Prófy nebo Kinga, případně Goga. Že jsem vázán mlčenlivostí, ale že mu můžeme všichni tři i do protokolu potvrdit, že jsem nevkročil do místnosti, kde mrtvoly ležely, že jsme o vraždě až do chvíle, kdy ji King objevil, neměli nejmenšího ponětí a že já o celé záležitosti vůbec nic nevím.

„Kromě toho, že Šedivý byl v podezření ze spolupráce s narkomafií,“ řekl jsem.

„Jak to víte?“

„Jednak si o tom tady cvrlikali vrabci na střeše, jednak mi to za jistou úsluhu prozradil Lakatoš, a nakonec se mi k tomu přiznal nepřímo i Šedivý. Hlavně ale si pro něj mládenci z protidrogovky šli zcela najisto. Lakatoš je bohužel předešel.“

„Tyhle věci mě nezajímají,“ řekl komisař. „Nechci o nich nic vědět. Já vyšetřuju dvojnásobnou vraždu. Dobře. Můžu vám věřit, že jste v místnosti, kde byly nalezeny oběti, nebyl v době, kdy je kolegové z protidrogové centrály našli. Ale co předtím? Máte alibi na časné ráno?“

„Víte už, v kolik k vraždě došlo?“

„Jistě,“ řekl. „Po tom vám ale nic není.“

„Na jak časné ráno mám mít alibi?“

„Na hodně časné,“ odpověděl.

„Po šesté jsem odcházel z hotelu. Recepční mi musel odemknout. Ten člověk je moje alibi. Jedině že bych vyskočil z okna… ale to bych musel být Batman, abych se stejným způsobem vrátil do pokoje.“

„Kam jste tak brzo šel?“

„Volal mi vyděšený pan Starý, že kolem páté ráno došlo k přepadení objektu, ve kterém žije. Chtěl se se mnou poradit.“

Komisař s vyšetřovatelem se po sobě podívali. „Neříkal jste, že jste u Starého byl,“ řekl vyšetřovatel.

„Neptal jste se. I když jsem vám prozradil, že jsem s jedním z útočníků hovořil.“

„Dobrá, tohle zatím nechme,“ řekl komisař rychle. „To si pak vyříkáme s panem podnikatelem.“

„Byl bych rád, kdybyste mu neprozradili, že jsem vás o přepadení informoval já,“ požádal jsem komisaře. „Moc mě totiž prosil, abych o té záležitosti zachoval mlčení.“

„Poslyšte, odkud Starý věděl, že tady jste? Vy se nějak osobně znáte? Jak to, že měl váš telefon? A vůbec…“ Oba policisté si vyměnili pohledy.

„Hm, víte co, zkuste se zeptat jeho,“ poradil jsem jim a přivřel jsem jedno oko. „Jasné?“

„Já myslel, že si vás objednal Karab,“ zamumlal vyšetřovatel.

„Lidé si myslívají různé věci.“

Pak jsme chvíli mlčeli. Komisař si povzdechl, protože mu bylo jasné, že Starý je s největší pravděpodobností pošle k čertu; vyskakovat si na něj nedovolí už jen proto, že mezi zdejší policií a hradním pánem prý panují jakési nadstandardní vztahy.

„Dobře, tohle zatím necháme. Je tu ale další podivná záležitost. V mobilním telefonu máte fotografii mrtvého Lakatoše. Tu pohádku, že vám ji někdo poslal, si strčte za klobouk. Netvrdím, že by mě jeho smrt nějak mimořádně rmoutila, byl to darebák, jakému nebylo v celým městě rovno.“

„Kromě těch, pro které pracoval,“ přerušil jsem ho.

„Vy víte, pro koho pracoval?“

„Jednoho znám. Vašeho nebohého kolegu Šedivého. Ale to pravděpodobně byl jen styčný důstojník. Za drátky ve skutečnosti tahal někdo jiný. A tomu překáželi oba dva.“

„Hezká výmluva,“ řekl ironicky vyšetřovatel. „Nepřekážel Lakatoš náhodou taky vám?“

„Neblbněte. Dokážete si představit, že by jeden člověk dokázal provést s Lakatošem to, co s ním provedli?“

„Myslíte ukřižování a polyuretanová pěna ve střevech?“ zeptal se komisař. Asi mě považoval za úplného idiota.

„Jaká pěna?“ zeptal jsem se udiveně. „Snad nechcete říct, že mu někdo nastříkal do konečníku tuhnoucí pěnu?“

Komisař si povzdechl. Uměl prohrávat. „Je to tak. Jo, kdo seje vítr, sklízí bouři.“

„Pokud vám dobře rozumím, chcete naznačit, že se mu takhle pomstili nějací feťáci za to, že jim dodával hodně naředěný herák nebo pervitin s prošlou záruční lhůtou?“ zeptal jsem se.

„Nemusíte mě brát za slovo. To byl jen příměr.“

„Jestli se skutečně jedná o pouhý příměr, básnickou licenci, tak bych to bral. Pokud se ovšem tímto směrem ubírá vaše vyšetřování, tak vás ujišťuju, že nejste na správné stopě. Abych také použil příměru, přímo jste se zakufrovali.“

„Rádi si necháme poradit,“ řekl vyšetřovatel a zase si s komisařem vyměnili výmluvné pohledy.

„Co nevím, nepovím. Už jsem panu vyšetřovateli řekl, že Oláhovou odpráskli v nejméně vhodném okamžiku. Nebo naopak v tom nejpříhodnějším. Jméno, které měla na jazyku, mi nestačila říct. Ale jedno vám prozradit můžu: přepadení inženýra Karaba, které tady v Jestřábí všechno odstartovalo, nebyla náhoda. Ty tři uzenáče, co ho zmlátili, najal prostřednictvím Lakatoše kapitán Šedivý.“

„Proč?“ vyjelo z obou.

„Vy jste to nevěděli?“ podivil jsem se licoměrně.

„Nepochlubil se nám s tím. Pokud si ovšem nevymýšlíte. Šedivý se už nemůže bránit. Hodit se na něj dá všechno,“ poznamenal komisař. „Jsem srozuměn s tím, že vůči němu existovala velice závažná obvinění, ovšem zcela jiné povahy. Do politiky se nikdy nemíchal. Takže nechápu, proč by zorganizoval přepadení místního politika. Co by z toho měl?“

„Ano. Něco z toho jistě měl. Ani kuře zadarmo nehrabe. Dejme tomu, že Šedivý byl jenom prostředníkem, že si Karabovo přepadení někdo objednal.“

„Kdo?“

„Komu prospělo?“ zeptal jsem se. Komisař se zamyslel.

„Já bych řekl, že nejvíc jemu samotnému. Těžko si ale dokážu představit, že si objednal vlastní zmlácení. Ti debilové ho mohli docela klidně zabít. A žádná filmovačka to nebyla. Dostal opravdovou nakládačku.“

„Viděl jsem ho,“ řekl jsem. „Ne. Pan Karab je velice ambiciózní muž, ale není blázen ani sebevrah.“

„Poslyšte,“ řekl vyšetřovatel, „tohle není televizní kviz Hádej, hádej, hadači. Koukejte vysypat, co víte, a nedělejte si z nás blázny. Nezapomínejte, že nejste v situaci, kdy si můžete vyskakovat.“

„Nevyhrožujte,“ řekl jsem otráveně, „jestli tady někdo je v prekérní situaci, tak jste to vy. Jen počkejte, až se na vás vrhnou novináři.“

„Naše tisková mluvčí je pošle…,“ komisař ukázal palcem za záda. „Všechny případy jsou v takové fázi vyšetřování, že nelze uveřejnit žádné podrobnosti.“

Rozesmál jsem se. „Mám dojem, že doposud jste měli co do činění jen s panem redaktorem Beránkem. A ten je stejně investigativní a bezohledný žurnalista jako jeho zvířecí jmenovci. Nomen omen. Uvidíte, co se bude dít, až si vás vezmou do parády opravdoví profíci z Prahy. A až vám začnou zvonit telefony seshora. Až se reportéři dozvědí o Oláhové. A o Lakatošovi. Budete potit krev, pánové.“

Nedalo se říct, že by znervózněli, ale určitě si uvědomovali, že je čekají dny, které v jejich vzpomínkách nebudou patřit mezi svátky klidu a míru.

„Pořád kličkujete,“ řekl komisař. „Zkuste jednou mluvit na rovinu. Pro koho Šedivý pracoval? Kdo si objednal přepadení Karaba?“

„Já jsem ve vašem roztomilém městečku chvíli, ale zdá se mi, že jsem se za tu dobu dozvěděl víc pikantních drbů než vy za celý život. Vy si teď jistě myslíte, že Karabovo přepadení mělo politické zákulisí, viďte?“

„My si nic nemyslíme,“ vyjel na mne vyšetřovatel. „Vy jste o tom začal mluvit.“

„Ne. Já jen hlasitě přemýšlel, komu to mohlo sloužit. Politika v tom mohla být, na první pohled to tak vypadá a lidé i Karab si to tak nejspíš vyložili. Aspoň podle toho, co se dělo pak. Jenže co když je to jinak? Já slyšel, že inženýr Karab má milenku.“

„Bóže!“ chytil se komisař teatrálně za hlavu. „Kdyby jich měl deset, tak po tom policii nic není! Šukat cizí ženský není trestný čin.“

„Ta milenka se jmenuje doktorka Irena Stará,“ řekl jsem tiše.

„A kruci…!“ zamumlal po chvilce překvapeného ticha komisař. „Víte to sichr, nebo zase jen nahlas přemýšlíte?“

„Vím to.“

„A ví to taky Starý?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Ví. Ale nemohl s tím moc dělat, aspoň doma ne, protože milenku má taky.“

„Odsud?“

„Zeptejte se ho,“ řekl jsem. „Třeba vám dá její adresu. Já vám ji prozrazovat nebudu, jen podotýkám, že žije hodně daleko, v jiné zemi a s tím, co se tu děje, opravdu nemá na rozdíl od pana Karaba nic společného.“

„Takže je docela pravděpodobné,“ komisař se na mne podíval přimhouřenýma očima, „je hodně pravděpodobné, že šlo o docela obyčejnou žárlivost. Pan Starý je moc velký pán, než aby se s Karabem pral, tak si na špinavou práci najal špinavý hajzly. No, řeknu vám, já tyhle zbohatlíky měl vždycky rád jak voštinu v zadnici a po tomhle je mám ještě radši.“

„To ovšem na celou záležitost vrhá docela jiné světlo,“ řekl vyšetřovatel zamyšleně.

„Myslíte?“ ušklíbl jsem se. „To, že možná, opakuju možná, Starý nechal dát Karabovi ze žárlivosti anebo spíš z pomsty nakládačku, ještě vůbec, ale ani omylem neimplikuje, že měl prsty v těch vraždách. Při demonstraci na náměstí, kdy zabili Šedivého, nebyl. To se dá zjistit docela jednoduše. Jeho manželku a dceru zavraždit nemohl, protože v té době Lakatoš se svojí tlupou řádil u jeho domu a Starý byl pod dohledem ochranky. Lakatoše rozhodně neukřižoval, stejně jako jsem to nebyl s to udělat já. Na to bylo zapotřebí několika lidí. Starý není takový hňup, aby si vzal pomocníky a pak jim celý život platil tučnou penzi za to, že drží jazyk za zuby.“

„Proč nám to vlastně vykládáte?“ zeptal se komisař.

„Myslel jsem, že si chcete pokecat. Kolem sice kapou lidi jak mouchy v zimě, ale vy jste v pohodě, klídek.“ Podíval jsem se na hodinky. Čas běžel mílovými kroky, každou chvíli mi mohl někdo zavolat a byl bych nerad, kdyby se jednalo o nežádoucí hovor.

„Karab ví, kdo ho nechal zmlátit?“

„Karab není policista, a tak jsem mu tuhle drobnost samozřejmě neprozradil.“

„Mno,“ udělal komisař, „a jakpak jste se tuhle drobnost dozvěděl vy?“

„Od Šedivého,“ řekl jsem klidně.

Oba na mne vyvalili oči. Jinak se to nazvat nedá. „Od…“

„Kapitána Šedivého,“ opakoval jsem.

„A to vám vykecal jen tak mezi řečí, když jste si zašli na pivo?“

„Přesně tak. Byli jsme v Kravíně.“

Komisař zakroutil hlavou. „Já se teda dozvídám věci. Nestačím žasnout. Nevěřil bych, že starý zkušený policajt na sebe práskne neznámému chlapíkovi, že objednal ranaře, aby zmlátili významného místního občana.“

„Neprásknul to jen tak mezi řečí. Byl to takový barterový obchod. Něco za něco.“

„Co jste mu nabídnul vy?“ zeptal se vyšetřovatel.

„Kdy si pro něj přijedou mládenci z protidrogovky a co na něj mají.“

„Vy jste blázen,“ řekl komisař tiše.

„Nejsem. Pánové z protidrogovky o tom věděli, protože odposlouchávali moje i jeho hovory. Kdyby neměli zájem na tom, abych se s tím pánem dohodnul, jistě by našli způsob, jak nám schůzku překazit.“

„Já žasnu,“ komisař se zvrátil na židli, bál jsem se, aby se nezřítil na zem, a upřel oči ke stropu jako zbožný mnich, zoufající si nad zkažeností světa. „Já fakt žasnu. Já myslel, že o Jestřábí něco vím, že vím aspoň to, co se děje u nás na oddělení, ale teď prostě zírám. Mně pod nosem se tady odehrávají obchody jako někde na tureckým trhu. Handluje se tu s tajnými informacemi, poldové se paktujou s civilama a drbanama, místní policie je úplně odříznutá od dění.“ Chytil se za hlavu. „Mám pár let do důchodu, ale někdy si říkám, jestli by nebylo lepší vzít si odstupný a vypadnout někam do soukromých služeb. Třeba by mě zaměstnal hradní pán. Nebo Karab, až bude starosta a poslanec.“

„Třeba nebude,“ prohodil jsem tiše.

Oba se na mne udiveně podívali. „Člověče, to by ho musela v poslední chvíli klepnout pepka. Proti němu nemá v téhle chvíli šanci ani… ani…,“ nemohl přijít na vhodný příměr.

„Svatý Václav,“ řekl jsem.

„To je jedno,“ mávl rukou. „Prostě nikdo. Lidi za ním jdou houfně a já se jim nedivím.“

„Volby jsou až za pár dnů,“ upozornil jsem ho. „A nikdo neví, co se může třeba i za pár hodin stát. Třeba existují lidé, kterým je Karab trnem v oku.“

„To máte pravdu,“ zasmál se komisař. „Můžu vám je jmenovat. Anebo ne, podívejte se na kandidátky ostatních stran. Nenajdete tam jedinou osobu, který by Karab trnem v oku před volbami nebyl.“

„Nemám na mysli ostatní kandidáty. Ani strany. Ti lidé, kterým Karab vadí, nejsou s politickými stranami otevřeně spojeni. Zato mají velkou moc. Nebo aspoň vliv. Peníze, majetek… ty dokážou hodně.“

Vyměnili si pohledy. Komisař vstal a prošel se po kanceláři. Zastavil se u okna a podíval se ven. „Asi jsem hloupý. Celý život chytám jenom vrahy a podobnou pakáž. V politice se nevyznám. U komunistů jsem byl proto, že to tenkrát jinak nešlo. Chodil jsem povinně na schůze a na brigády a tím pro mne celá politika hasla. Dneska po mně nikdo žádnou partajní legitimaci nechce a na brigády mě nehoní. Někdy jsem rád, někdy ale mám dojem, že ti, co jsou u vesla, mají velký zájem na tom, aby se lidi jako já o politiku nezajímali, aby jim nikdo nekoukal pod prsty, aby si s celou touhle zemí mohli dělat, co si umanou a co se jim hodí. Co jim vynáší. Občas mi z toho je špatně, zvlášť když si uvědomuju, že proti nim jsme bezmocní. Naštěstí to neplatí pro ty, co mají na triku vraždy.“ Otočil se. „Takže pro vás mám návrh. Taky s váma uzavřeme barterový obchod. Jako vy se Šedivým. Vy nám tady, mezi šesti očima, kápnete božskou, řeknete, co víte, a my zapomeneme na všechno, co jste tady vyváděl.“

„To, co vím, vám nepomůže najít vrahy,“ řekl jsem unaveně.

„Nechte na nás, abychom uvážili a posoudili, co nám pomůže a co ne. Komu Karab stojí v cestě?“

„Starému,“ řekl jsem.

„Už mi leze krkem,“ utrousil vyšetřovatel. „To, že mu Karab šukal paničku, a jestli mu za to skutečně nechal dát nakládačku, přece nemá nic společnýho s volbami!“

„Víte co?“ řekl jsem, „zkuste si promluvit se Starým. Nebo, a to by bylo ještě lepší, s jeho manželkou.“

„Zbláznil jste se?“ Komisař si zaklepal na čelo. „Milý pane, to nejsou žádný utřinosové jako vy. Na co bych se jich ptal? Mám snad předvolat inženýra Starého a zeptat se ho, jestli nechal zmlátit Karaba? Nebo se vyptávat jeho manželky, jak je to s ní a s Karabem? Vysmějou se mi… ale co to povídám! Zavolají někomu v Praze a já dostanu takový nos, že…,“ znechuceně mávl rukou.

„Zkuste si popovídat s jejich tajemníkem,“ navrhl jsem mu. „Jezdívá občas večer k Mušketě. Kdyby buď boural, nebo mu například vykradli auto…, jo, to by byla báječná záminka. Sepisovali byste s ním protokol, on jistě neví, že jste kriminální komisař, byl byste různě zvědavý, pak byste nadhodil, jestli byl při tom přepadení jejich tvrze, že jste se o tom doslechli od svých informátorů mezi Rómy, a…“

„Nevěřím vlastnímu sluchu,“ komisař zakroutil hlavou. „Pokud vám dobře rozumím, tak nám radíte, abych zinscenoval vykradení jeho auta nebo havárii. Pokud vaše firma a vy takovéto metody běžně užíváte, pane, tak mě docela udivuje, že vás nechají volně pobíhat po ulicích… I když,“ dodal flegmaticky, „v dnešní době by mě už nic udivovat nemělo. Tohle už nechme. Teď mě zajímá, jak je to s těmi fotografiemi Lakatoše.“

„Jak mi dokážete, že mi je skutečně někdo neposlal?“ zeptal jsem se výsměšně.

„Myslím, že jsem vám navrhl dohodu,“ odpověděl komisař.

„Dobře. Měl jsem schůzku s Lakatošem. V jednu hodinu v tom lihovaru. Předtím, v poledne, měl on jinou schůzku – s člověkem, který mu měl předat peníze. Nebylo řečeno, kolik jich je. Asi hodně, počítám, že se nejednalo o stokorunový dluh z karet.“

„Kdo byl ten člověk?“

„Pronesl jen dvě kratičká slova. I kdyby teď seděl přede mnou, podle hlasu bych ho nedokázal identifikovat. Předání peněz se odehrálo na – cituji – stejném místě, kde k němu mělo dojít minule. Konec citátu.“

„Vy jste byl u toho rozhovoru přítomen?“ zeptal se vyšetřovatel úředním tónem.

„Ano i ne. Prostě jsem ho slyšel.“

Podívali se po sobě. „Jestli zjistíme, že se pokoušíte odposlouchávat i nás, tak vám roztrhneme kušnu i něco jiného,“ zavrčel komisař.

„Neznám číslo vašeho mobilu. Jinak bych si s chutí občas poslechl, o čem se vybavujete.“

„Nehádejte se,“ řekl vyšetřovatel. „Jak to bylo dál?“

„Potom měl Lakatoš další hovor. Někoho, kdo byl jeho společník – podle hlasu se nejednalo o Róma – informoval o schůzce se mnou a o mé nabídce, aby mi za jisté protislužby položil své komplice z neromských kruhů. Tomu společníkovi na rovinu řekl, že tam jde jen proto, aby mě sejmul. Má ale strach, protože ví, že jsem ozbrojený. Společník ho ujistil, že se tam schová a bude ho krýt. Lakatoš se projevil jako totální vůl. Když jsem do lihovaru přišel, byl tam jen Lakatoš – mrtvý, přibitý na kříži jak Kristus. Promiňte,“ zarazil jsem se. „To byl špatný příměr. Přibitý na kříži jak ti dva lumpové po jeho levici a pravici.“

„Čí?“ zeptal se vyšetřovatel zmatené.

„Kristově.“

„Aha,“ mávl rukou. „Tak jo. V kolik jste tam přišel?“

„Deset minut po jedné.“

„Lžete,“ řekl komisař.

„Já? Proč bych lhal?“ podivil jsem se.

„Protože nejste žádný amatér a blázen. Věděl jste, že Lakatoš tam bude mít posilu, byl byste blázen, kdybyste jim dal čas připravit se na vás. Já na vašem místě bych si dal pořádného fóra a byl bych tam, pečlivě uschovaný, aspoň půl hodiny předtím.“

„No a co,“ zasmál jsem se. „Máte pravdu. Nejsem blázen. Byl jsem schovaný v prvním patře. Slyšel jsem přijít nějaké lidi, podle hlasu tak tři, byli na dvoře, pak šli dovnitř. Jeden z nich čekal venku na Lakatoše. Šel s ním do palírny a pak už jsem slyšel jen řev a rány, jak ho přibíjeli na ta břevna. Což jsem v tu chvíli netušil. Pak jsem je slyšel, jak utíkají. To je všechno.“

„Vy chcete říct, že jste je neviděl?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Čestné pionýrské. Stál jsem u okna, ovšem schovaný, a abych viděl na ten kus dvora, kde stáli, musel bych se vyklonit. Toho jsem se, jak jistě chápete, vyvaroval.“

„Myslíš, že lže?“ zeptal se komisař svého parťáka.

„Myslím, že trochu určitě, už ze zvyku, ale jinak by to mohlo odpovídat skutečnosti. Kdyby měl v Lakatošově smrti prsty, zapřel by nos mezi očima. Sám ho skutečně popravit tímhle způsobem nemohl. Pokud nám něco zatlouká, tak jedinou maličkost. Určitě ty lidi viděl, ale nechává si to pro sebe.“

„Neviděl jsem je,“ řekl jsem a snažil se, aby to znělo co nejpřesvědčivěji. Jenomže tohle byli policajti a nevěřili by mi, ani kdybych byl Jan Zlatoústý.

Oba policisté vstali. „Pane,“ řekl komisař, „můžete vypadnout. Jakmile praskne, že jste byl svědkem Lakatošovy vraždy, nedám za váš život ani pětník. Ale to je váš problém.“

„Proč by to mělo prasknout?“ podivil jsem se.

„V tyhle zemi je odedávna normální, že se nic neutají. Tady máte propustku. Počkejte na nás dole, my vás odvezeme do hotelu.“ Podal mi ji a já vypadnul.

Teď sedím v hotelovém pokoji a mám pocit, že jsem se z lovce stal návnadou.

Poslal jsem šéfovi další souhrnnou zprávu a podíval se na zpravodajské servery. Internet je – pokud jde o informace – většinou rychlejší než rádio, o televizních novinách ani nemluvě. Novinky a i.dnes mají k dispozici nejenom Četku, ale především hustou síť zpravodajů Práva a Mladé fronty Dnes, takže když si druhý den přečtete noviny, máte pocit, že jste zaspal čas, že se jedná o déjà vu, protože jako čerstvé novinky čtete něco, co už víte.

Takže jsem se podíval do internetu, abych se prostřednictvím sítě, obepínající celou planetu, dozvěděl, co se děje pár kroků ode mne.

Lakatošova vražda už byla objevena. Sluková to nevydržela a v honbě za tím, co je pro každého žurnalistu, pro každou redakci to nejprestižnější – totiž přijít se zprávou první – pustila do světa nejenom několik nadmíru morbidních fotografií ukřižovaného Ferka i sprejem nastříkaný nápis Smrt cikánům!, ale i záplavu přesných informací a z nich vyplývajících spekulací.

Zbytek sdělovacích prostředků byl nucen převzít její fotografie. Vlastně bych měl mít nárok na nějaký podíl z honoráře, ale rychle jsem na to zapomněl. Mojí odměnou budiž její mlčenlivost.

Sluková ale pustila i zprávu o nočním přepadení sídla Starého – zdrojem měl být jeden nejmenovaný příslušník ochranky – o vraždě paní Šedivé a její dcery se zmínila jen letmo, protože to byla od dopoledne senzace číslo jedna, zato naznačila, že za vším stojí Karab a zkorumpovaní příslušníci zdejší policie.

A měla tam i další bombu: smrt Oláhové. Jak se k tomu dostala, to nevím, ale psala o přestřelce (sic!) v domě jednoho významného příslušníka romské komunity, při které Oláhová zemřela. Ze zprávy se nedalo poznat, kdo se přestřelky zúčastnil a oč při ní šlo: z předchozího kontextu (hlavně popisu bitky Rómů a skinů v kostele a Lakatošovy vraždy) to vypadalo jako pokračování a další stupňování rasového konfliktu v Jestřábí.

Když jsem si články pročítal, naskočila aktualita: V Jestřábí došlo k dalším pouličním bojům. Skupina mladíků ozbrojená kovovými tyčemi a dělbuchy zaútočila na supermarket. Došlo k ničení majetku a rabování, je několik raněných. Proti výtržníkům zasáhla policie. Podrobnosti budou následovat.

O jaké mladíky se jedná, zpráva nezmiňovala. Bylo to stejně zbytečné. Našinec umí číst mezi řádky už desítky let.

Nějaký čas jsem seděl ve svém pokoji sám s nohama na stole a trpělivě čekal.

Za dvacet minut mobil konečně zazvonil.

„Víte, kdo volá?“ zeptala se Sluková.

„Jasně. Žádná jména,“ řekl jsem.

„Kde jste? Už vás pustili?“

„Jo.“

„Oukej. Sejdeme se?“

„Vyvstaly jisté problémy. Mám trochu omezené možnosti pohybu,“ řekl jsem.

„Jak to? V jakém smyslu?“

„No prostě… radši bych vám to řekl osobně. Obávám se, že mám odposlouchávaný telefon.“

„Aha. To víte, s čím kdo zachází, s tím taky schází,“ zasmála se.

„Děsně vtipná,“ utrousil jsem otráveně.

„Ještě jste mi neřekl, kde jste.“

„U sebe.“

Chvíli mlčela. „Aha,“ řekla a začala se smát. „No nic, já něco vymyslím a ozvu se.“

Asi dvacet vteřin poté se ozvalo zaklepání na dveře. „Už mě ti četníci sejřej!“ sykl jsem vztekle a šel otevřít. Ani jsem se neptal, kdo je. Ale pistoli jsem vytáhl a odjistil ji.

„Ježiši, schovejte to, ještě se stane neštěstí!“ zašeptala Sluková. Měla na sobě stejné světlé džíny jako odpoledne, jen si vyměnila sako za vestu. Vklouzla do pokoje a tiše za sebou zavřela.

„Můžu?“ přičichla ke mně. „Fakt, smrdíte kriminálem.“

„Vy si ty fórky neodpustíte, co?“ Uložil jsem pistoli zpátky do pouzdra. „Kde jste se tu vzala? Odkud víte, ve kterém pokoji bydlím? Jestli jste se vyptávala recepčního, tak to byl nejhorší nápad ve vašem životě. Jasně jsem vás varoval, abyste…,“ Mávl jsem rukou. „No, stalo se. Recepční je ve službách zdejší policie. Počítám, že jim právě hlásí, kdo mě šel navštívit. Tím jste mi momentálně dvakrát neposloužila.“

„Vy tedy jste hysterický. To bych do vás neřekla. Já myslela, že jste chlap tvrdý jak skála. Že se z nějakých venkovských četníků nesložíte. Myslíte si, že vás seberou kvůli tomu, že k vám zašla na kus řeči mladá dáma?“ Začala se smát. „Číslo vašeho pokoje jsem si našla v knize hostů. Když jsem se ubytovávala, tak jsem požádala recepčního, aby mi donesl z auta zavazadlo. Mohl se přetrhnout.“

„Vy jste se tu ubytovala?“ zalapal jsem po dechu. „Další malér! Jasně jsme se dohodli, že…“

„Nechte toho!“ okřikla mě. „Asi máte nervy nadranc. Mám snad spát pod mostem? Nebo v nějaký ubytovně pro Ukrajince a rákosníky? Měsíček se prý jmenuje. Kluci z Primy a z Novy obsadili jediný zdejší volný penzion, ve kterém vás prý nepokoušou blechy, a nechytíte svrab. Zbytek novinářů si rezervoval pokoje tady v Grandu. Mimochodem, mám pokoj naproti vám.“

Mávl jsem rukou. „Dobře. Už nic neříkám. Jenom bych rád věděl, odkud víte, že jsem byl na policii.“

„Byl jste viděn, jak vás odvádějí do auta.“

„Vy jste tam byla?“ zeptal jsem se.

„Kde?“

„V ghettu. Když se to stalo.“

„Co?“ řekla trochu udiveně.

„Květo, vy si buď vymýšlíte, anebo prachobyčejně lžete. Odkud víte, že mě policajti zadrželi?“

„No bože,“ řekla přezíravě, „to vás ještě nenapadlo, že tam mám svoje informátory? Sehnat někoho, kdo vám do ouška vždycky včas zašeptá, co se děje, je můj denní chleba. Bez toho bych skončila na dlažbě a dělala někde uklízečku nebo pokladní v samošce.“

„Co vám ten váš zdroj pošeptal do ouška?“

„Že máte na triku nedovolené ozbrojování, násilí proti skupině obyvatel, braní rukojmí… já nevím, co ještě. Přečtěte si trestní zákoník. Hodili vám na hlavu skoro půlku paragrafů. Docela se divím, že vás pustili.“

Jen jsem vrtěl hlavou. „Jestli tomu pitomečkovi dáváte za takovéhle informace peníze, tak ho zdvořile požádejte, ať vám je vrátí, jinak že na něj budete žalovat veliteli. Pokud ho vyplácíte jinak, potom…,“ lítostivě jsem rozhodil rukama.

„To chcete naznačit, že se za každou zprávu odměňuju pohlavním stykem? To bych, milý Bebe, nedělala nic jiného, než ležela v posteli anebo byla přehnutá někde přes lavičku. Jste pitomec. Normální mužský pitomec.“

„Mně je jedno, čím a jak je vyplácíte. Vám by ale nemělo být jedno, že za to dostáváte nesmyslné bláboly. Za takové dezinformace se můžete na dlažbě ocitnout taky.“

Sluková se najednou spokojeně usmála. „Hleďme, jak jste se nechal vytočit.“

„Nevytočil jsem se, a jestli si myslíte, že nesmysly, co jste mi navykládala, se nějak dotkly mé cti, tak na to zapomeňte. Žádný žurnalista ani policajt mě urazit nemůžou.“

„Fajn, jsem ráda, že si rozumíme.“

„Ještě ne tak docela. Víte, kde mě policajti sebrali?“ řekl jsem.

Zkoumavě si mé prohlédla. „Proto jsem za vámi zaskočila. Je to celé nějaké divné. Myslím, že ten, kdo nám sype informace, hraje na obě strany.“

„Jak to myslíte?“ podivil jsem se.

„Jednoduše. Myslím, že to nedělá jen za peníze anebo z lásky ke svobodě tisku. Myslím, že mi předává spíš velmi cílené dezinformace. Těm blbostem, co jsem vám přerecitovala, jsem nevěřila ani omylem. Tak šel s pravdou ven – aspoň to tak nazval – a prozradil mi, že v ghettu, tak se tomu tady říká, že ano? – došlo k vašemu únosu, že jste byl vylákán na schůzku, při které jste měl být umlčen. Tedy zbaven života. Omlouvám se za ten šroubovaný styl, ale jen opakuju, co jsem vyslechla. Došlo k přestřelce, jedna osoba zahynula a vy jste byl osvobozen.“

„To jsou ale parchanti!“ procedil jsem. „Ano, jsou to cílené a řízené dezinformace. Ostatní novináři taky dostali tuhle verzi?“

„Ne. Zatím je na všechno uvalené embargo. Já sama jsem nic do redakce neposlala kromě zprávy, že došlo k nějaké přestřelce mezi cikány a že je jeden mrtvý. Totiž mrtvá.“

„Četl jsem to na netu. Prozradili vám kromě jména, kdo byla ta mrtvá?“

„Je to důležitý?

„Jistě. O žádném únosu nemůže být řeč. Nevím, co všechno si pro veřejnost vymyslí, ale do toho bytu vtrhlo komando, který se vydávalo za policii. Šli po té ženské a odpráskli ji. Policie popírá, že by šlo o jejich akci. Já se v tom nemůžu vyznat. Je to nějaké divné, slečno redaktorko.“

„Doprčic,“ vyjela na mne, „co to bylo za babu?“

„Milenka Lakatoše. Potřeboval jsem z ní dostat nějaké zásadní informace o jeho kontaktech a obchodech. Něco mi stačila říct, ten nejdůležitější zbytek už ne. Včas ji umlčeli.“ Sluková na mne zírala jak vydra na kalnou vodu.

„Můžu to pustit?“ zašeptala.

„Ne. Pokud mne i sebe nechcete dostat do strašlivýho průseru, kde by šlo opravdu o život.“

„Přeháníte,“ zasmála se najednou.

„Kdepak. Já nikdy nepřeháním. A to, že většinou slyším trávu růst, mně bylo vždycky ku prospěchu. Hřbitovy jsou plné hrdinů, co se nebáli.“

„Čeho se bojíte?“ zeptala se.

„Za prvé jsem s šéfem kriminálky uzavřel džentlmenskou dohodu, podle které nic nevím, nikde jsem nebyl, nic jsem neviděl a hlavně se na žádnou Oláhovou nepamatuju. Jsem zvyklý dohody dodržovat. Aspoň tak dlouho, jak je dodržuje protistrana.“

„Že ta vaše dohoda znamená krýt zločin, to vás netrápí, že ano,“ řekla uštěpačně.

„Nic nekryju. Došlo k dalšímu zločinu a je na policii, aby vrahy odhalila. Naše agentura dostala zakázku a já byl vybrán, abych ji realizoval. Šmytec. Novinářská lovkyně senzací je ostatně ten poslední člověk, který by měl právo číst mi levity.“

„No no,“ utrousila. „Žádné levity vám číst nemíním. Mimochodem, kde se ten výraz vlastně vzal?“

„Pochází z hebrejštiny. Levitové byl židovský kmen, střežili chrámy a byli kněží. Takže kázali a kárali. Jasné?“

„Sorry. Nás tyhle věci na škole neučili.“

„Nás taky ne. Ale kromě učebnic existujou i jiné knihy.“

Změřila si mě pohledem, který se nedal zařadit mezi přívětivé, ale než stačila něco říct, zazvonil jí mobil. Chvíli poslouchala, pak řekla, že to zjistí a ozve se.

„Copak? Váš policejní informátor? Má nějaké novinky? Vymysleli snad další verzi smrti slečny Oláhové?“

„Ne. Linda. Z televize. Jestli prý nemám ponětí, kde by vás mohl najít. Potřebuje s vámi hovořit. Přesněji řečeno chce nalejt rozumy do jejich večerních zpráv. Na našem portálu v internetu si přečetl moji zmínku o tom, že za vším tady stojí zřejmě Karab. Chtěl by ho zmáčknout, potřebuje něco opravdu pikantního, protože s mojí neurčitě nadhozenou domněnkou na obrazovku samozřejmě nemůže.“

Zamyslel jsem se. „Vy byste rozumy nalít nechtěla?“

„Chtěla. Myslíte, že jsem vám nabořila dveře jen proto, abych si doplnila zanedbané vzdělaní?“

„Když vám něco prozradím, budete stát o to, aby se to dozvěděl i Linda?“

„Hm,“ podrbala se pod rtem, „není to vyloučené. On na to dostane pár minut, a když to bude opravdu bomba, lidi se o tom budou chtít dozvědět víc a víc se dozvědí jenom druhý den ráno v novinách. My občas proti takovéhle reklamě nic nenamítáme.“

„Dobře. Tak já vám něco řeknu. Inženýr Karab je milencem doktorky Staré.“

„Fíha!“ udělala. „Takže je docela možné, že ho nechal zmlátit pan Starý, že ano?“

„To už nikdo nedokáže. Ty tři cikánské buchary totiž na Karaba najal Šedivý. A ten je po smrti.“

Vjela si rukama do vlasů, pak potřásla hlavou, až se jí rozlétly. Vypadala jak modelka v reklamním klipu na šampony. „Nějak začínám ztrácet přehled, Bebe,“ postěžovala si. „Je to všechno trošku zamotané.“

„Není,“ řekl jsem. „Je to docela jednoduché. Jenom kdybych věděl, o co tady jde,“ povzdechl jsem si. „Tak co, mám to Lindovi prozradit?“

„Ne,“ řekla. „Tohle nemá smysl. Oba to popřou a… Starý je příliš vlivný a bohatý. Tenhle soud by projela televize i my. Takže s tím nikdo z nás zatím nevyleze na světlo boží. Já to ovšem podržím v patrnosti. Chtělo by to nějakého svědka, nějaké kompromitující fotografie…“

„Svědek by se snad našel, ale… my víme, kde se scházeli v Praze. Oba ovšem řeknou, že šlo o obchodní jednání. Stará je tichá společnice v Karabově firmě. Investovala do něj pár milionů. Prý… rozumíte?“

„Rozumím. Tudy cesta nevede. Nemáte v rukávě nějaký jiný trumfy? Jste šikovný člověk a náš pan šéfredaktor na vás moc a moc spoléhá.“

Dlouze jsem přemýšlel, tak dlouho, že Sluková znervózněla, dvakrát otevřela ústa, ale gestem jsem ji zarazil. Pak jsem se rozhodl. Koneckonců, ublížit jí tím nemohu.

„Dneska ráno doktorku Starou unesli. Žádají výkupné v řádech desítek milionů.“

„Cože?!“ zaječela a vyskočila, jako kdyby měla pod zadnicí pružinu. „Vy víte takovouhle bombu a držíte hubu? Tomu říkáte spolupráce, do prdele?“

„Fuj, takhle slušná dáma nemluví,“ napomenul jsem ji.

„Já pro vás nejsem žádná slušná dáma, já jsem reportérka a vy mi mydlíte oči blbinami a pokoušíte si mi zatajit největší skúp, jaký v celý záležitosti existuje! Deset mrtvejch policajtů a cikánů není nic proti tyhle zprávě! To není žádná přičmoudlá dorota, to je manželka miliardáře! Vy že jste někdy dělal u novin? Leda vrátnýho!“

„Klid,“ řekl jsem, „Tahle informace vám je stejně zatím houby platná. Nepustíte ji dřív, než vám to dovolíme. Postarám se o to, aby ji osobně váš šéf do té doby embargoval. Můžete ho interně informovat, ale to je všechno. Lindovi to samozřejmě neprozradím. Ono je totiž všechno poněkud zamotané a…“

Zmlkl jsem a vytřeštil oči. Bože, jsem já to ale idiot! Slabomyslný kretén. Indolent. Sklerotik. Nejvyšší čas, abych šel na odpočinek. Aspoň na rok a polykal včelí kašičku a nějaké prášky na obnovení šedé kůry mozkové a paměti.

„Co se děje?“ Asi jsem vypadal pěkně vyvaleně.

„Jsem vůl, Květo. Bože, já jsem vůl! Oláhová mluvila o nějakých fotografiích, které měl Lakatoš schované. A taky o tom, že se o nich zmiňoval, když se s kýmsi dohadoval o milionech, které od něj chce.“

„No a co?“

„Milá slečno, paní doktorka Stará má podle našich informací dost pohnutou minulost. V době, kdy studovala práva, tak si vydělávala… hádejte jak?“

Pootevřela ústa a v očích se jí zablesklo.

„Kecáš, Bebe.“ Snad si ani neuvědomila, že mi tyká.

„Nekecám. Máme svědectví taxikáře, který dělal fáru v escort servisu, pro který tehdejší slečna Dejmková pracovala.“

„Pf!“ udělala. „Můžeš to říct na rovinu. Šukala. Dělala kurvu. Je to tak?“

„Ano.“

„A ty myslíš, že Lakatoš měl nějaký její kompromitující fotky z té doby?“

„Nevím. Je to prostě možný a pak by do sebe začalo ledacos zapadat.“

„Kde by k nim přišel?“ podivila se.

„Byl to pasák, patřily mu bordely. Lidi z téhle branže se znají – jako se znají například novináři.“

„Nebo detektivové,“ oplatila mi šprajc.

„Ano. I když o těch opravdu dobrých se neví, že jsou detektivové.“

„Jak se jmenuje ten taxikář?“

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Tohle musíš vyřešit přes svého šéfa, který se spojí s mým šéfem, a ten usoudí, jestli mu tuto informaci poskytne.“

„Chceš říct prodá.“

„My svoje informace taky nedostáváme od Ježíška,“ řekl jsem mírně.

„Doufám, že tvůj šéf není nenažraný a že s exkluzivní informací nechodí na trh a neprodává ji dvakrát nebo dokonce třikrát.“

Pousmál jsem se. „To by udělal jednou… a pak by naše informace přestaly být exkluzivní.“

„Dobře.“ Vzala do ruky mobil. „Neměl bys ale něčím uchlácholit Lindu?“

„To je nějakých starostí o konkurenci,“ podivil jsem se.

„Už jsem ti říkala, že i když přijdou s pěkným sólokaprem, tak na to mají jen pár minut a lidi…“

„…si ráno koupí noviny, aby si přečetli podrobnosti. Tak jo. Co bych mu měl dát na stříbrném tácu jak snídani až do postele?“

„Dej mu Oláhovou. Ne podrobnosti o jejím zastřelení,“ vysvětlila rychle, když viděla, jak jsem se zatvářil zděšeně, „stačí, když mu prozradíš, že to byla milenka Lakatoše. Je už na něm, aby si dal dvě a dvě dohromady. V poledne někdo brutálně zavraždí Lakatoše, ukřižuje ho, a pár hodin nato při záhadný přestřelce zemře jeho děvka. Pardon, přítelkyně. Není to podivná souhra okolností? Kdo měl zájem na její smrti? Tohle že je práce nějakých holých lebek? Ani náhodou. Ty v tom jedou jen tak ze zvyku. Dá se říct, že v tom jsou namočený skoro nevinně. Někdo je prostě zneužil a ti pitomečkové si myslí, že bojují za…,“ mávla rukou.

Svatouškovsky jsem přikývl. „Myslím, že v tomhle bodě máš naprostou pravdu. Oni nejsou žádní stratégové, zato jim stačí ukázat na cikány a vidí rudě. Že se rvou, krvácejí a tlučou Rómy za cizí zájmy, jim nedojde ani omylem.“

Květa se na mne znovu zkoumavě podívala. „Hned mě to mohlo napadnout,“ ušklíbla se.

„Co?“

„Nic. Kdybys dostal za úkol provést státní převrat nebo aspoň pokus o nějaký puč, tak bys to udělal, viď?“

„Přinejmenším bych se o to pokusil. Někdy i zadarmo,“ řekl jsem.

„A vůbec by tě nezajímalo, komu tím sloužíš a jaké to může mít následky?“ zeptala se.

„Ty snad přemýšlíš o důsledcích toho, co píšeš? Kdybychom vám to dovolili, tak byste zítra měli nafouklý skandální článek s obrovskými titulky o únosu doktorky Staré na první stránce. Nahoře, hned pod hlavičkou. Co by se s ní mohlo stát, že by ji únosci téměř jistě ze strachu zavraždili, to by tě příliš nezajímalo. Vsadil bych se, že bys to dokonce vítala, protože bys měla týden o čem psát.“

„Zavoláš Lindovi sám, anebo to necháš na mně?“ zeptala se místo odpovědi.

„Půjč mi telefon. Nechci volat ze svýho mobilu.“

Linda byl nadšený. Hned se začal pouštět do nejrůznějších spekulací, tak jsem ho zarazil. „Pane kolego, já nechci nic slyšet. Sdělil jsem vám fakta tak, jak jsem se je dozvěděl. Byl bych jenom rád, kdybyste mě necitoval. Zkuste si to někde ověřit… i když myslím, že to je zbytečné. Lakatoše ukřižovali, předtím ho někdo dvakrát postřelil, jednou časně ráno, prý na pozemku pana Starého, nechal se ošetřit na pohotovosti ve zdejší nemocnici, podruhé těsně před smrtí. Potřebovali ho zpacifikovat předtím, než mu do konečníku nastříkali tuhnoucí polyuretanovou pěnu a následně ho ukřižovali. To jsou nevyvratitelná fakta. Oláhová byla jeho přítelkyně, jinak se živila jako prostitutka v jednom jeho karlovarském nevěstinci, ve volných chvílích šlapala chodník na vlastní pěst.“

„Nemůžu z policajtů vyrazit, proč k tý přestřelce došlo.“

„Já to taky nevím. Nepochybuju, že máte větší možnosti dostat se té záležitosti na kloub.“

„Kde se střílelo?“

Zamyslel jsem se. „V bytě zdejšího romského aktivisty, nějakého pana Bihára. Janka Bihára.“

„Fajn. Zkusím sehnat nějaký podrobnosti přes Beránka.“

„To je výborný nápad,“ pochválil jsem ho. „Beránek má zdejší poměry a lidi perfektně zmapované.“

„Máte tam po ruce Květu?“ zeptal se Linda.

„Jakou?“ podivil jsem se.

„Nechte toho,“ zasmál se Linda. „Slukovou. Beztak voláte z jejího mobilu.“

Podíval jsem se na ni a podal jí telefon. „Chce s tebou mluvit.“

Obrátila oči v sloup, zatvářila se kysele, ale neodmítla. „Copak ještě potřebuješ, Pepíčku?“ zeptala se sladce, „Cože? Přímo všechno, co vím a co druhý den použiješ. Máš smůlu, hochu. Já mám ráda pořádný chlapy, co když změknou, tak se svěřujou oni mně a ne já jim. Čau zítra.“

„To je zmetek!“ pronesla potom. „Myslel si, že mě dostane do…“

„Koho jsi myslela tím pořádným chlapem?“ přerušil jsem ji.

Podívala se na mne přimhouřenýma očima. „To se teprve uvidí, Bebe. Nechci, abys lezl do jámy mezi lvy kvůli nějakýmu prstýnku nebo závoji. Mně by stačily ty fotky paní doktorky Staré.“

„Poslyš,“ řekl jsem, „potřeboval bych, abys seběhla dolů a na chvíli nějak zabavila recepčního. Řekni mu třeba, že máš v pokojí potkana, nebo že… já nevím, něco si vymysli. Ale aspoň na minutu ho odtáhni, aby neviděl, že jsem šel pryč.“

Květa přikývla. „Jasně. Jdi do prvního patra a počkej. Já si v mobilu nastavím tvoje číslo, a až bude čistý vzduch, tak tě prozvoním.“

V gruntu hodná a šikovná holka, řekl jsem si za pět minut, když jsem rychlým krokem prošel kolem prázdné recepce. Škoda jen, že to nedělá z lásky ke mně, ale pro peníze. Tedy ne že by mi na tom nějak záleželo. Taky nejsem žádný filantrop.

Venku bylo ještě příliš světlo. Zašel jsem do postranní uličky za hotelem a zavolal Prófovi.

„Jste ještě v Jestřábí?“

„Proč tě to zajímá? Myslel jsem, že už jsi mimo provoz.“

„Nedej na fámy. Potřebuju se s váma sejít.“

„Kde a kdy?“

„Co nejdřív. V Kravíně.“

„Kde?“ skoro zaječel Prófa.

„To je místní putyka. Nedělej, že jsi o ní ještě neslyšel. Tam jsem přece měl spicha s Šedivým.“

„Aha,“ řekl. „Já myslel, že… nic. Za čtvrt hodiny. Budeš sám?“

„S kým bych měl být? Myslíš, že mám chůvu?“

„Já jen abys neměl v závěsu nějakýho pisálka. Třeba v sukních.“ Zasmál se a myslel si, kdoví jak není vtipný. Ale pochopil jsem z toho, že Sluková se s nimi už zkontaktovala.

Pomalu jsem se bral k fotbalovému hřišti. Sem tam jsem se zastavil u výkladu a tvářil se, že mě neobyčejně zajímá vystavené zboží.

Ti dva, co mě sledovali, moc opatrní ani zkušení nebyli. Za pět minut jsem o nich věděl a taky jsem je poznal – omluvou jim budiž, že netušili, že je znám. Že jsem je viděl i s jejich „šéfem“ po poledni v lihovaru.

V jednu chvíli jsem se otočil a vracel se kousek zpátky. Šli po stejném chodníku jako já, tvářili se lhostejně, o něčem si vykládali, a když jsem je míjel, mohl jsem si je prohlédnout zblízka. Teprve teď jsem viděl, že jsou starší, než se mi prvně zdálo: bylo jim už hodně přes dvacet. Před lety by se řeklo, že mají vojnu za sebou.

Sledovali mě až ke Kravínu, ale dovnitř za mnou nešli. To by bylo až příliš nápadné.

Prófa s Kingem už seděli u volného stolu, tady začíná ten pravý provoz a nával až po setmění, před sebou piva. Počkali, až se posadím a až mi pingl donese taky jedno. „Tak copak máš na srdci, Bebe,“ zeptal se King.

„Před putykou podpíraj klandr dva vohnouti, kteří mi šlapali stín už od hotelu. A to nevěděli, že půjdu na procházku. Nešel byste se jeden z vás nadejchat čerstvého vzduchu? Je tu děsně nahuleno,“ řekl jsem.

Prófa se zvedl a pomalu přešel ke dveřím. Za chvíli se vrátil a tvářil se zachmuřeně.

„To jsi takový mamlas, žes je nedokázal setřást?“ zeptal se. „Nerad bych, kdyby sem vlezli a viděli nás.“

„Chceš říct, že to jsou benga?“ zeptal jsem se, i když jsem o tom nepochyboval.

„Jo. Z organizovanýho zločinu.“

„To jsi definoval velice správně,“ pokýval jsem hlavou.

„Myslel jsem z oddělení boje proti organizovanými! zločinu!“ řekl Prófa důrazně.

„Praktiky boje bývají různé,“ utrousil jsem.

„Kamaráde, když někdo šlápne do hovna, tak se nemůže divit, že se za ním táhne smrad,“ poučil mě King.

„Až takhle vážný to se mnou je?“

„Třeba ti dělají ochranku, ani o tom nevíš,“ dodal Prófa. „Mám dojem, že v tomhle milém městečku je už celá řada lidí, kterým ležíš v žaludku. Upřímně řečeno se docela divím, že jsme se tady s tebou sešli. Náš kolega kriminální komisař by neměl radost, kdyby se mu to doneslo.“

„Můžete mu podat hlášení,“ navrhl jsem mu.

„Hlášení podáváme jenom svým nadřízeným,“ řekl King. „Co potřebuješ? Chystáš zase nějakou boudu? Podraz? Přímo průser? Odpoledne s těma cikorkama se ti to moc nepovedlo.“

„Ne,“ řekl jsem. „Víš, čemu se nejvíc divím?“

„Že jsi to přežil,“ řekl Prófa lhostejně.

„Taky jsme o tom s Kingem dumali.“

„A na co jste přišli?“

„Že tě ještě někdo k něčemu potřebuje. Jako toho mouřenína vzadu. Až splníš svoji roli, půjdeme si tady s Kingem dát na tvoji památku velkého panáka. Co piješ nejraději?“

„Skotskou. Ale můžete si dát i irskou whisky. Jen proboha žádnýho bourbona!“

„Tak jo, to ti můžeme slíbit,“ řekl King. „Já ho taky nerad. Je moc voňavej.“

Mávl na číšníka, aby mu donesl ještě jedno pivo. „Už máme po službě,“ řekl mi na vysvětlenou. „Můžeme se klidně zlískat jako obyčejný občani.“

„Škoda,“ řekl jsem, když se s chutí napil.

„Co?“

„Že máte po službě. A že se chcete zlískat. Já bych potřeboval, abyste zůstali ještě nějakou tu chvíli při smyslech.“

„Hoď to do placu,“ požádal mě Prófa. „Okolky horší než špinavý podolky, jak říkávala moje babička.“

„Potřeboval bych se dostat k pozůstalosti po nebožtíkovi Lakatošovi,“ řekl jsem.

„Byt měl být po jeho smrti zapečetěn, ale protože v něm bydlí jeho matka, babička a já nevím kdo ještě, došlo jen ke zběžné prohlídce. Žádné materiály, které by se nám hodily, nebyly nalezeny. Kromě špinavých fuseklí a připosraných slipů tam nic, co by mu patřilo, nalezeno nebylo.“

„Propána,“ podivil jsem se upřímně, „vy jste fakt mysleli, že si schovával třeba pět piksel perníku tam, kde oficiálně bydlel?“

„Divil by ses, jak jsou někteří lidé neopatrní,“ řekl King. „Jednou jsme načapali maníka, který měl doma kompletní laboratoř na vaření pervitinu, zásobu pro půl Česka a k tomu ve špajzu zasmrádlou, tejden starou mrtvolu jednoho komplice, se kterým se nechtěl šábnout o vejvar, tak ho ubodal nůžkama. Normální člověk by toho mrtvoláka aspoň vyhodil z okna, že ano. Lidé jsou všelijaké.“

„Lakatoš nebyl. Domnívám se, že to, co neměli policajti při domovní prohlídce najít, měl u svý matrace.“

„U Oláhové? Vedle jako jedle, můj přemýšlivý příteli. To víš, že jsme ten její kutloch profilcovali důkladně. Našlo se tam všelicos, včetně různých průkazních lístků na banky, ale to nám je zatím málo platné. Jednak nás jeho finanční a obchodní aktivity, pokud se netýkaly distribuce drog, nemají co zajímat, jednak potrvá, než se k jeho účtům policie dostane. To víš, bankovní tajemství…“

„A to nemluvím o tom, jakou práci dá účtařům tyhle finanční propletence rozplíst,“ dodal King.

„Co ještě jste tam našli?“ zeptal jsem se. Podívali se po sobě.

„Nejsi moc zvědavý?“ zeptal se Prófa.

„Jsem. Když mi půjdete na ruku, třeba vám řeknu, proč a na co tak zvědavý jsem. A možná mi za moji zvědavost ještě poděkujete.“

„To by bylo poprvé, co bych nějakýmu soukromýmu čmuchalovi poděkoval,“ ušklíbl se Prófa. „Ale když myslíš… stejně se žádný tajemství nedozvíš. Měl tam svoje hadry, měl tam dokonce i bouchačku, zjistili jsme, že na ni měl povolení, v tyhle zemi se dá za peníze koupit všechno, měl tam různý klíče, jenomže nevíme, do jakých zámků pasujou, ta dorota měla všechno, co doroty doma mívaj, včetně pornokazet a časopisů…“

„Neměla tam i svoje propagační fotky? Myslím takové, na kterých je vidět, jak rafinovaně dokáže souložit?“

„Čéče,“ King se podíval na parťáka, „není on nakonec úchyl?“

Prófa mlčel, jen si mě zamyšleně prohlížel. „Byly tam nějaký takový fotky. Bylo jich asi pět. A byly pěkně drsný. Lakatoš je měl s těma papírama z bank v malým trezorku.“

„No a…,“ zeptal jsem se napjatě.

„Byla na nich nějaká blondýna. Oláhová to rozhodné nebyla.“

„Kde jsou ty fotky?“

Opět se na sebe podívali. „Nejsi zvědavý až moc, Bebe?“ řekl King.

„Jsem. Kde jsou?“

„Kamaráde, my máme jiný starosti než archívovat uslintaný porno,“ řekl Prófa. „Možná tam zůstaly… možná ne.“

„Prófo,“ řekl jsem důrazně, „ty fotky jsou možná, rozumíš, já je neviděl a nedokážu to teď posoudit, ale možná jsou děsně důležitý. Chtěl bych je. Jsem úchyl a nic mě nevzruší tak jako fotka, na který je baba s rozcapeným bobrem.“

„Ta neměla jen rozcapeného bobra,“ řekl King. „To bylo daleko ostřejší.“

„Nenatahujte mě. Řekněte si, co za ty fotky chcete – pokud to ovšem budou ty fotografie, který mě zajímají.“

„Kamarádíčku, už jsi někdy slyšel o trestném činu podplácení veřejného činitele?“ zeptal se Prófa mírně.

„Já vás nechci podplácet. Já nabízím výměnu.“

„To je stejný,“ řekl King. „Kromě toho bys nás musel podplatit v soukromí a jednotlivě, mezi čtyřma očima, abychom jeden proti druhýmu nemohli svědčit. Jo, jenže to bys musel navrhnout diskrétně, a ne takhle u stolu při pivu. Viď, Prófo?“

„Mlč,“ řekl Prófa. „Myslím, že Bebe nám nejspíš nenabízí prachy.“

„Ne,“ souhlasil jsem. „Máte ty fotky?“

„A kdybychom je čistě náhodou měli… to víš, my policajti jsme děsně podezíraví a trošku nám s Kingem přišlo divný, že si člověk jako Lakatoš, profesionální pasák, pro kterého je pornofotka stejně nudná a všední záležitost jako ženské pohlavní orgány pro gynekologa, schovává takovéhle obrázky v trezoru. Takže – co nám za ně můžeš nabídnout?“

„Ví kromě vás dvou o těch fotografiích ještě někdo jiný?“

„Jistě. Byli jsme tam čtyři. Ale naše kolegy nijak zvlášť nezaujaly. Už asi viděli pikantnější obrázky.“

„Fajn. Chcete vědět, kdo Ferka zavraždil?“

„No, my sice nejsme kriminálka, ale docela bychom to rádi věděli, protože ten, kdo to udělal, k tomu měl důvod, který by nás mohl setsakramentsky zajímat!“

„Fajn. Tak se na to jděte zeptat těch dvou fešáků, co mě klihujou. A taky se zeptejte, kdo byl ten třetí, který je vedl.“

11.

Mlčeli a já taky. Až po chvíli si Prófa povzdechl. „To nebyl dobrej nápad, posílat mě, abych si je prohlídnul.“

„Jak jsem to měl provést, když jsem potřeboval zjistit, co jsou zač?“ zeptal jsem se.

„Nějak jinak,“ řekl Prófa a já myslel, že ho zabiju. Nebo aspoň poleju pivem.

„Nejvíc ze všeho miluju, když mi někdo poradí, že něco mám nějak udělat. Nějak! Nějak jinak! Já sice myslel, že to můžou být poldové, protože nikdo jiný na mě nemohl u hotelu čekat a hlídat, jestli náhodou nevylezu ven, nikoho jiného z tyhle smrdutý díry to zajímat nemohlo, leda snad nějaké bláznivé sběratele autogramů bezvýznamných lidiček, jenomže jak jsem si měl ověřit…“

„Přestaň brečet nad rozlitým mlíkem,“ skočil mi do mých výlevů King. „Snad nevědí, že tu sedíme společně. Všimli si tě? Zaregistrovali tě?“ zeptal se Prófy.

„Nevím. Kouřili, jeden ke mně stál zády a zahlídnul jsem ho jenom na okamžik, když se pootočil. Ten druhej… těžko říct. Ostatně, není to důležitý. Víc by mě zajímalo, jestli vědí, že ty víš. Rozumíš mi?“

„Rozumím,“ přikývl jsem. „Nevědí. Neměli ponětí, že jsem schovaný v prvním patře za oknem, že jsem je viděl přijít, že jsem pak viděl přijít Lakatoše, že jsem slyšel jeho řev, když ho masakrovali, rány, když ho přibíjeli na kříž, a že jsem je pak viděl odcházet.“

„Nikomu kromě nás jsi to neprozradil?“ ujišťoval se King.

„Mám trojitého bobříka mlčení a kromě toho nejsem blázen. Komisařovi a tomu druhému, co mě vyšetřoval po razii u Bihára, jsem přiznal jen to, že jsem měl s Lakatošem v lihovaru schůzku a že jsem ho našel už mrtvýho, ukřižovanýho. Vyfotil jsem si ho mobilem a oni v něm ty záběry našli.“

„To sis nemohl ten krám zamknout?“ vyjel na mne Prófa.

„Nejsem věštkyně, netušil jsem, co se stane. Máte ty fotky s sebou?“

„Jsi padlý na hlavu?“ Prófa si zaklepal na čelo. „Strčím si je do saka, zapomenu na ně, stará dostane záchvat pořádkumilovnosti, bude chtít dát sako do čistírny, takže ho předtím prošacuje, jestli jsem v nějaký kapse nezapomněl úplatky a v druhý dopis od milenky… a ejhle! Je tam tlustá obálka. Otevře ji a vejrá na ni pěkně chlupatý bobřík, jak si šmakuje na štangli salámu. Malér na střeše. Kde jsi to vzal, ty chlíváku! Já myslela, že honíš feťáky, máš toho tolik, že nevíš, kam dřív skočit, doma tě vidím jen někdy o víkendech, a ono je všechno jinak! – Tím jsem chtěl říct, že kompromitující materiály u sebe zásadně nenosím.“

„Tak je máte pečlivé uložený v zamčený zásuvce v kanceláři,“ nadějně a prosebně jsem se podíval na Kinga.

„Hochu, kam tě vede slepá vášeň. Nás přivedly k podezření, že by ty fotky mohly sloužit k něčemu jinému než rozněcování Lakatošova chtíče, až tvoje kecy. Zůstaly, kde byly. Trezor taky. Jenom jsme z něj vytahaly ty papíry, které vypadaly smysluplně, to znamená podezřele pro kriminálku, ekonomický odbor a pro nás.“

„Fotky teda jsou tam, kde byly.“

„Ledaže by si trezorek odnesl nějaký Lakatošův synoveček a střelil ho do sběrny kovů. Vážil aspoň deset kilo. Za kolik dneska vykupujou kradený kovy?“ obrátil se Prófa na Kinga.

„Podle toho, jestli je to například drážní signalizace, ta je dražší, nebo důlní, ta je ještě mastnější. Ovšem za takové kolo z pendolina, za to je příplatek stejně jako za palivovou nádrž z boeingu.“

„Nešlehnete si někdy z ušetřeného materiálu, že jste tak rozverný?“ zeptal jsem se.

„Vůbec nejsme rozverný. Pouze se snažíme logicky uvažovat a už dopředu eliminovat maléry,“ řekl King.

„Dejme tomu, že ta pancéřová schránka zůstala tam, kde jste ji nechali. Je, doufám, zamčená.“

„Na dva západy,“ řekl Prófa. „Klíč mám u sebe.“ Ukázal mi ho.

„Tak jdeme, ne?“ vstal jsem a přivolal pingla, že zaplatím. Vzal jsem to dohromady za všechny tři. Mají mizerný platy a s nevyúčtovatelnými zálohami pro své informátory musejí hodně šetřit, aby z nich nějaká kapička ukápla i jim.

„Kam chceš jít?“

„K Oláhové.“

„Teď?“ podivil se King. „Nevíš, jaké poměry v romské čtvrti teď panují? Po těch dvou vraždách tam četníci nejsou právě dvakrát vítáni.“

„Vemte si posilu. Že potřebujete ještě jednou její byt prohledat.“

„Byt?“ podivil se Prófa. „Je to jeden pokoj s komorou, ze který je velmi úsporná kuchyňka, a sprchový kout s hajzlíkem.“

„Posilu vzít můžeme. Na to máme nárok. Ale co s tebou? Poběžíš za vozem, a až se četníci a cikorky nebudou koukat, přifaříš se k nám?“

„Například,“ řekl jsem. „Existuje i druhá možnost. V klidu tady vypiju ještě jedno dvě piva a vy mi ty fotky přivezete, takže vás nebudu kompromitovat a pan kriminální komisař nebude mít důvody zadělávat si na žaludeční vředy, až ho tady pan policejní rada na otázku, co jsem tam s vámi hledal, pošle k čertu.“

„Dělá si z nás poskoky,“ řekl King trpce. „A my, volové hloupí, na sobě necháme dříví štípat. Znáš nějaký jiný policajty, Prófo, který by ho už nenakopali do zadku?“

Jeho parťák jen mávl rukou. „Jestli se, Bebe, ukáže, že jsme tam šli a riskovali v rozběsněném davu životy – a věř mi, že teď si nedělám legraci a vůbec, ale ani trošku nepřeháním – naprosto zbytečně, že ty fotky jsou prosté fotky nějaké doroty, kterou nikdo nezná, že to je třeba Lakatošova starší sestra anebo maminka v mládí… uřežu ti uši.“

„Povídals, že ta sexuální pracovnice v akci na snímcích je blondýna.“

„Mohly se odbarvit. To mezi nima frčí.“

Naklonil jsem hlavu a usmál se. „Ty, starý polda, že bys nepoznal odbarvenou cikorku od blondýny bílé rasy?“

„Tak jo. Ukecal jsi mě. Jdu zavolat pohotovost. Měl bych docela chuť vzít do party ty dvě ucha, co venku čekají tady na kámoše, ale jsou z jiného oddělení. Škoda. Mohli jsme je tam jakoby náhodou zapomenout. A pustit hlášku, že to jsou katovi pacholci, právě ti, co v poledne popravili Lakatoše. Už dlouho nepamatuju pěkný policejní funus s plnou parádou. Policejní prezident, možná i ministr anebo aspoň pověřený náměstek, čestná salva, rakve zahalené státními vlajkami…“ Prófa slastně mlaskl a dodal: „Počkej tady, Kingu, ale jdi si pro jistotu na tu dobu sednout k baru, zády ke vchodu. Až mě ti sandálové uvidí odcházet, určitě budou zvědaví, jestli si Bebeho neodnáším v tašce.“

Sehnul se pro ni. Byla naditá, jako kdyby v ní měl cvičební úbor, tretry nebo aspoň pár kilo vepřového bůčku a dvě tři lahvičky plzeňského.

„Čágo bélo, šílenci.“ Prófa odešel.

King na mě zamrkal a přesunul se k baru. Musel stát, všechny stoličky byly obsazené, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Pivo se dá pít i na stojáka.

Osaměl jsem jen na kraťoučký čas. Dva mládenci, kteří byli živoucí ukázkou toho, že rasová nesnášenlivost v Jestřábí není tak divoká, aby se nevyhnula sexuálním hrátkám a plození dětí, si přisedli k mému stolu. Nenamáhali se zeptat, jestli mám volno, jestli někoho nečekám. Tady se na nějaké společenské konvence a měšťácké přežitky nedbá. Bavili se plynnou, i když dost omezenou češtinou o zážitku, který jim vydrží na několik večerů: právě v jedné herně vyhráli přes pět tisíc. Tak to jdou nejprve zapít a pak navštíví jinou hernu, aby svůj bezpracně nabytý majetek rozmnožili – což samozřejmě skončí tak, že domů se dopotácejí k ránu bez koruny v kapse. Ne že by mi na tom záleželo a že by mi překáželi. Jenom na můj vkus trochu moc páchli nějakou lacinou voňavkou – i když na bukvice nevypadali.

Dveře se otevřely a dovnitř nakoukl jeden z mých strážců. Rozhlédl se po místnosti, očima se na okamžik zastavil na mně – v tom okamžiku se mě jeden z těch kluků zeptal, jestli nemám jiskru; vždycky s sebou nosím zapalovač nebo zápalky, dost často se oheň hodí, takže jsem mu zapálil cigaretu. Můj stín se rozhlížel dál. Ale jak už jsem řekl: King stál zády k němu, tak ho nezaregistroval. Zdál se být spokojený a zase zajel, aby parťákovi sdělil, že sedím a družím se s nějakými polovičními cikány.

Taky trudná služba.

Pročpak mě asi hlídají? Mají jenom monitorovat můj pohyb po městě, zahlásit každý podezřelý kontakt? Jaký kontakt je podezřelý? Jo, kdyby mě přistihli ve společnosti Kinga a Prófy, pak by se o podezřelosti dalo hovořit. Totéž kdybych tu seděl s Karabem. Ten je ale v nemocnici. Nebo s Lakatošem. Ten je pro změnu v nemocnici taky, ale na patolce. Nebo s panem inženýrem Starým, ale ten do takových pajzlů nechodí a kromě toho ho možná ani neznají. Jistě by honem hlásili, kdybych se v Kravínu anebo kdekoliv jinde bratříčkoval s kterýmkoliv místním politikem. Nebo kdybychom, hlavy u sebe, špitali s redaktorem Beránkem. S Lindou. Se Slukovou… prostě s nějakým novinářem.

Inu, zbytečně si škrábu mozek. Své instrukce mi neprozradí, ani kdybych jim za ně nabídl žvýkačku.

Zahlédl jsem Kinga, jak k uchu přikládá mobilní telefon. Potom se na mne podíval.

Zvedl jsem se, prázdný půllitr v ruce, a šel jsem k výčepu pro nové pivo. Postavil jsem se vedle Kinga.

„Bude tady tak za čtvrt hoďky,“ zamumlal. Nemusel se namáhat: v řevu hostů a dunění decibelů z věžičky by nás nikdo neslyšel, i kdyby hulákal jak na lesy.

„Ty s ním nepůjdeš?“ podivil jsem se.

„Na co?“ Odfrkl si. „Myslíš, že Prófa neunese pár fotek?“

„Takže ty mě tu vlastně hlídáš.“

„Jo. Vlastně jo. Jsi šmejdivý jak hladová lasička. Kromě toho bych nerad, kdyby těm dvěma přišlo něco do hlavy, třeba nějakej rozkaz, vyvolali tady rvačku a ty bys při ní přišel k úhoně. Nikdo by se nad tím nepozastavoval, jen by se někteří lidé divili, cos tady dělal. V tyhle putyce se to sepere tak čtyřikrát za večír. Aspoň jsem slyšel takový zvěsti.“

„Moc na mě pozor nedáváš,“ řekl jsem. „Pokud ovšem nemáš oči i na zádech.“

„To nemám,“ řekl King. „Zato je tady zrcadlo.“

Měl pravdu. Před ním bylo šikmo pověšené zrcadlo, aby výčepní měl výhled po lokálu a viděl, kde na stole chybí pivo. Nebo kdo tahá kudlu. Z Kingova místa jsem zahlédl stůl, u kterého sedím.

„Jak mazané, Watsone,“ řekl jsem, vzal si pivo a vrátil se na svoji židli.

Oba mládenci do sebe hlubokými loky nalili obsah půllitrů a vypadli. Asi se už nemohli dočkat, až rozbijí další bank. Na jejich místě bych spíš vyrazil s nějakou partou pročesat obchody. Ale při tom by mohli přijít k úrazu. Policie prý dostala příkaz střílet po rabovačích gumovými projektily. A ty bolí. Automat vás odrbe zcela bezbolestně.

Kluky vystřídala obtloustlá padesátnice s kudrnatými vlasy obarvenými do ruda.

„Nemáš cígo?“ zachraptěla.

„Nekouřím,“ řekl jsem.

„Jo, kecáš. Dyť si těm klukům zapaloval.“

„Zapalovač nosím, ale nekouřím, takže vám nemohu cigaretu při nejlepší vůli nabídnout.“

„Mluvíš jak kokot. Ty seš ňákej profesor, co?“

„Nejsem profesor.“ Jsem zvyklý stýkat se s všelijakou lidskou chamradí, od bezdomovců přes Rómy až po zbohatlíky, ale nikdy jsem se nenaučil potlačit lehké podráždění, které se mě zmocní, jakmile na mne typy jako tahle šlapka začnou dorážet.

„Tak co seš? Já sem Růža.“ Chtěla mi podat ruku, ale nehnul jsem se.

„Já jsem Richard,“ řekl jsem.

„Jo, a co tady děláš? Eště sem tě tu neviděla.“

A dej bůh už neuvidíš. „Měl jsem žízeň. Lidi říkaj, že tu maj dobrý pivo. Mám rád dobrý pivo, tak jsem si na dvě zašel.“

Olízla si rty, pak vylovila svoji cigaretu, nechala si také připálit, při tom mi pohladila prst – budu si muset odskočit na záchod, všiml jsem si, že tam mají umývadlo s tekoucí vodou – a řekla, že ona má taky ráda pivo.

Mávl jsem na číšníka, zvedl jeden prst a ukázal na Růžu. Přikývl, že rozumí.

Zkasíroval mě samozřejmě dřív, než před ni pivo postavil.

„Fakt, vole, co tu děláš?“

„Piju pivo,“ řekl jsem popuzeně. „To snad vidíš, ne?“

„Já myslela, co jako děláš. Hákes, frštenzí? Nebo nehákes?“ zasmála se chraptivě. Ona jistě nehákes. Celý život.

„Já hákes,“ přešel jsem na její slovník. „Jsem zeměměřič. Začneme vyměřovat dálnici do Varů.“

„Kde?“ vyvalila oči,

„Přece tady.“

„To jako přes město?“

„Ano. Přes město. Bude se muset asanovat celá jedna čtvrť, ta za náměstím, tam povede dálniční obchvat a bude tam mimoúrovňová křižovatka. Takový visutý most. Jako v Americe.“

„Hej, počkej,“ vyhrkla. „Kerou čtvrť budete asesa…“

„Asanovat. Prostě bude zbořená. Stejně je to celé zchátralé. Je to pár ulic za náměstím.“

„A co ty lidi?“

„Pokud jim ty domy patří, dostanou náhradu. Pokud nepatří a nejsou tady ani hlášeni k trvalému pobytu, tak samozřejmě nedostanou nic. Tak to asi dopadne. Bydlí tam prý převážně Rómové, ti samozřejmě žádné baráky nevlastní, půjdou do ubytoven. Za městem se pro ně mají postavit takové provizorní baráky.“

„Ty pičo,“ zašeptala. „To chceš říct, že nás vyženete?“ zaječela. Lidé se po nás ohlédli, jen King se tvářil, že je hluchý.

„My ne. S tímhle návrhem přišel zdejší politik, nějaký… zapomněl jsem jméno. Já se totiž zabývám opravdu jen vyměřováním. Ko… Ka… slyšel jsem, že kandiduje ve volbách a že je prý má už teď v kapse. Takže potíže z jeho strany se nedají čekat. Ty domy a pozemky jsou totiž obecní, chápete?“

Koukala na mne, spodní pysk upadlý skoro až na bradu, a v očích jsem jí četl zoufalství.

„To přece není možný, kam přídou naše děcka? Kam se podějem my. Karab se menuje, že jo?“

„A víte, že máte pravdu? Ano. Inženýr Karab. Velice slušný člověk s jasnými názory.“

„Pěkná svině,“ Růža si odplivla na podlahu. „Ten by nám nejrači zapálil střechu nad hlavama a předtím nás v barákách zamknul.“

„Myslíte? Na mne tak nepůsobil… pravdou ovšem je, že jsme se o politice a takových věcech nebavili. Víte, já jsem vlastně něco jako dělník. Dají mi geodetické přístroje na vyměřování, rýsovací prkno a já jim natáhnu lajnu, jak by ta dálnice měla vést tam, kde si poručili. Ovšem jestli se vás to bezprostředně týká, tak bych vám doporučoval…“

„Víte, co ty baráky za městem budou? Koncentrák! Normální koncentrák!“

„I jděte, Růžo. Nežijeme za Hitlera.“

„Ty svině nahoře sou horší než Hitler. Jedinej hodnej byl pan prezident Havel, ten nás měl rád a bránil nás. Tak ho vyhodili a je tam ten…“ Zase si odplivla.

„Nenechala jste mě domluvit.“ Všiml jsem si, že u stolu, od kterého ke mně Růža přišla loudit cigaretu a pivo, nás pozoruje dvojice, která jako by Růže a Lakatošovi z oka vypadla. Prohlíželi si mě zvědavě a natahovali uši. Moc přátelsky se netvářili. A co teprve až se dozvědí, co jsem Růže nakukal. Ach jo, proč já musím být za všech okolností tak třeskutě vtipný!

„Nenechala jste mě domluvit,“ opakoval jsem. „Chtěl jsem vám dát radu.“

„Jakou? Ale nejdřív mi dej eště jedno pivo. Anebo ne. Vodku. Velkou!“

Zamávala na pingla, něco mu ukázala – zřejmě se tu domlouvali převážně nacvičenými gesty – a když donesl vodku, řekla: „To je tady na Richarda.“ Zaplatil jsem dvacet korun. Ceny zde byly docela mírné. Možná tu vodku pálili načerno v bývalém lihovaru ze starých fuseklí. Aspoň podle smradu, který jsem ucítil, když se napila.

„Tak co s tou radou, Richarde?“

„Na vašem místě bych byty prodal nějakým hejlům.“

„Komu? Myslíš bílý?“ zeptala se Růža a zvrátila do sebe zbytek vodky. Nejvyšší čas vypařit se, další alkohol jsem jí už sponzorovat nemínil.

„To je jedno. Hlavně když byste dostali včas peníze.“

„Vole,“ řekla skoro laskavě, „kdo by to koupil? Naši na to prachy nemaj, a gadžové nejsou tak blbý, aby kupovali něco, co nám nepatří a co se má zbořit.“

Uvažovala kupodivu zcela logicky na člověka, který už pár hodin míchá velké vodky s pivy. A mě napadla další šílenost.

„Možná bych o někom věděl.“ Naklonil jsem se k ní, ucítil jsem odér špinavého těla, potu z podpaždí a voňavky ještě otřesnější, než byla ta, kterou se polili ti dva mládenci před ní. „Tady za městem bydlí jeden strašně bohatej chlap. Říká se mu prej hradní pán. Jméno taky nevím, ale slyšel jsem, že má zájem koupit v Jestřábí všecko, co se dá. Chce tu stavět golfový hřiště. Proto ta dálnice na Vary, aby sem ruský a německý pracháči měli blízko. Jsou s tím Karabem domluvený. Já myslím, že s tím hradním pánem by se dalo domluvit.“

Zahlédl jsem, že na mne King kývl. Vstal jsem. „Tak mějte na paměti, co jsem vám říkal, Růžo. Zatím nashle.“

„Čau,“ řekla nepřítomně.

„Cos to tam měl za krasavici?“ zeptal se King. „Jak to děláš, Bebe, že po tobě jedou ty nejkrásnější a nejinteligentnější ženský v širokým okolí?“

„Trhni si,“ řekl jsem. „Co se děje?“

„Je to v cajku.“

„Chceš říct, že Prófa už ty fotky má?“

„Tak nějak. Teď poslouchej. Vylezeš první. Půjdeš po cestě kolem plotu u hřiště, z druhý strany jsou baráky, kdyby ti dva fešáci měli nějaký ošklivý oumysly, nechají to na příhodnější místo. Tady je to moc přehledný, neměli by kam prchnout, kde se schovat. Kromě toho tam chodí lidi, protože za chvíli začne nějaký přátelák dorostu. O svědky nikdo nestojí, že ano. Na konci zahneš doleva k turniketu na hřiště. Tam tě čeká Prófa a předá ti fotky.“

„A co ty?“ zeptal jsem se zvědavé.

„Já tě budu jistit zezadu.“

„Co se bude dít, až ty fotky dostanu?“

King udiveně zavrtěl hlavou. „Vím já, jaký máš program na večer? Já na tvým místě bych zaběhl do hotelu, fotky si pečlivě uschoval, třeba pod koberec, pokud tam nějaký máš, a pak si zašel na véču. My uděláme to samý. Chci říct, že si zajdeme na večeři.“

„Počkej, počkej,“ řekl jsem udýchaně, „vy mě necháte jít samotného?“

„Proč ne? Já myslím, že ti dva kluci tě jenom hlídají. Aby se ti nic nestalo.“

„Až uvidí, jak od Prófy dostávám obálku, tak…“

King mě poplácal po zádech. „Snad se ty, starej mazák, nebojíš dvou bažantů? Tomu se mi nechce věřit, Bebe. Tak se pochlap a jdi na to. Přece bys nenechal Prófu čekat?“

„Vy jste mizerové,“ řekl jsem tiše. „Vykoumali jste to hezky.“

„I kdepak, Bebe. To sis vymyslel ty. Celý zdejší představení běží převážně v tvý režii.“

Nechali mě projít kolem sebe, tvářili se, jako bych byl vzduch, náhodný chodec, fanda, který si dal na posilnění pivo a teď se přemísťuje z hospody na zápas.

Nespěchali, neměl jsem jim zatím kam utéct. Místo, jak King správně podotkl, bylo přehledné.

Prófa opravdu čekal. Opíral se o budku, ve které se prodávají vstupenky. Tu se díval do nebe, tu mě netrpělivě vyhlížel.

„Jdou za mnou?“ zeptal jsem se, když jsem k němu došel.

„Jo. Pomaličku, rozvážně, ale cílevědomě.“

„A King?“

„Ještě nevyšel z toho pajzlu. Nestarej se, King ještě pozdě nepřišel.“

„Tcs,“ udělal jsem. „Dovedu se o sebe postarat sám. Dej mi ty fotky.“

Z náprsní kapsy saka vytáhl šedou obálku, užuž mi ji podával, ale pak zaváhal, jako kdyby se rozmyslel. „Hovořil jsi o nějakým obchodu. Něco za něco.“

„Ukaž fotky. Aspoň jednu.“

Rozhlédl se. „Nerad bych měl na krku ohrožování mravní výchovy mládeže a veřejný pohoršení. Je tady samý fracek,“ podíval se na čtveřici sotva patnáctiletých adolescentů s cigaretami v ústech, kteří kolem nás právě táhli na hřiště. „Aspoň se otoč ke stěně.“

Otočili jsme se ke stěně budky a Prófa z obálky vytáhl jednu fotografii. Ženě na snímku mohlo být kolem dvaceti, oběma mužům, které obsluhovala, bylo aspoň o deset patnáct let víc. Jednomu prováděla felaci, druhý s ní souložil.

I když JUDr. Stará o nějaká ta léta zestárla a změnila jméno i účes, pořád byla k poznání.

„Je to ona?“ zeptal se Prófa, vzal mi snímek z ruky a vrátil ho do obálky.

„Jo.“

„Prozradíš mi, kdo to je?“

„Ne. Beztak na to přijdete sami,“ řekl jsem.

„Když myslíš… jak to bude s tím obchodem?“

„Nepráskneš na mě, že jsem vám to prásknul, viď, že ne?“

„Nezdržuj. Vypadáme jak dvě buzny, když si domlouvaj štrych.“

„Dneska časně ráno Lakatoš se svojí partou přepadnul barák inženýra Starého.“

„Za tuhle informaci nedostaneš ani prázdnou obálku od těch fotek,“ řekl Prófa lhostejně. „O tom si už cvrlikají vrabci na internetu i na zdejší pendrekárně.“

„Prakticky ve stejné době byla unesena manželka inženýra Starého. Únosci za ni v prvním telefonátu chtěli padesát milionů.“

Prófa na mne civěl s otevřenými ústy. „Kecáš,“ zašeptal potom.

„Nekecám. Starý mi v šest ráno volal a… prostě jsem to od něj dostal hned zatepla.“

Prófa mě chytil za rameno. „Ty ventro,“ řekl pomalu a vztekle, „ty sis to nechával pro sebe?“

„Neblbni, budíme pozornost,“ řekl jsem. „Musel jsem si to nechávat pro sebe, protože mě o to Starý požádal a jeho o to prosila v jediném telefonátu, který spolu měli, jeho žena. Únosci jí jako obyčejně vysvětlili, že pokud to její manžel ohlásí policii, tak ji zabijou. Co bys dělal na mém místě?“

„Starý tě zbavil mlčenlivosti?“ zeptal se Prófa.

„Ne. Proto bych nerad, kdybys mě položil.“

Našpulil rty, chvíli uvážlivě pokyvoval hlavou a něco si pro sebe mumlal. „Proč mi to vůbec vykládáš?“ řekl potom. „My sami únosy neděláme, ale je ti snad jasný, že teď je mojí povinností ohlásit, co jsem se od tebe dozvěděl. Ti, kterým bych to měl ohlásit, s tebou budou chtít hovořit, budou chtít, abys jim hodně rychle a podrobně vysypal všechno, co o té záležitosti víš. Takže by bylo mojí povinností tě na fleku zadržet, a pokud by ses vzpouzel, zavolat hlídku a nechat tě převézt na policejní stanici.“

„Jenže ty to neuděláš, viď?“ řekl jsem. „Jo, abych nezapomněl – ty fotky.“ Natáhl jsem ruku a Prófa mi trochu váhavě podal obálku. Uschoval jsem ji. „Díky. Jak jsem říkal, něco za něco. Není nutný, abys někomu vykládal, že jsem ti něco řekl. Já zase nikomu neprozradím, žes mi donesl ty fotky.“

„Tohle byl moc špatný obchod. Aspoň pro nás,“ řekl.

„I nebyl,“ zavrtěl jsem hlavou. „Za prvé jste se dozvěděli, kdo má na svědomí Lakatošovu smrt. Od toho jste detektivové, abyste vypátrali, kdo byl ten třetí. A proč to udělali. Ze msty za vyvraždění rodiny Šedivých to určitě nebylo. Ani Lakatoš, ani Šedivý zdejší kšeft s drogama nekočírovali. Nebo snad skončil?“ podíval jsem se na něj.

„Ne. Jede to dál. V tomhle máš pravdu.“

„No a za druhé – v Jestřábí se v posledních třech dnech stalo hodně věcí. Na první pohled spolu nesouvisejí, ale jen na první pohled. Nepřipadá ti trochu podezřelé, že v době, kdy Lakatoš přepadne to sídlo, je unesena i manželka majitele? A že někdy v té době kdosi zavraždí Šedivou a její dceru? Jo, ještě jedna maličkost…,“ lusknul jsem prsty, jako kdybych si na to vzpomněl teprve v tuhle chvíli, „paní doktorka Stará odjela sama, o své vůli, bez manželova vědomí. Když k tomu připočteš, že je anebo byla milenkou inženýra Karaba…,“ zavrtěl jsem hlavou. „Kamaráde, já na náhody moc nevěřím. Na vašem místě bych si tu informaci o paní Staré nechal zatím pro sebe. Totiž – svý šéfy o tom informuj, ale bylo by možná lepší, kdybyste rozjeli pátrání ve vlastní režii.“

„Nemusíš mi radit, Bebe, co mám dělat.“ Najednou se ušklíbl. „Myslím, že na tebe v tomhle městečku budou mít nadlouho pěknou vzpomínku.“

„To víš,“ řekl jsem lehkovážně, „každý touží nechat po sobě nějaký pomník.“

„Pomník? Nebo pomníček…?“ Prófa se ohlédl, otočil jsem se taky. Jeden z mých nohsledů měl u ucha mobil. King se ještě neobjevil. „My policajti nemáme pomníčky rádi, Bebe. Vidíš ty dva?“

„Vidím.“

„Komu myslíš, že volají?“

„Tomu, kdo je diriguje,“ řekl jsem s jistotou. „Právě se dozvěděl, že jsem se sešel s jedním policajtem z protidrogovky, že jsme spolu setrvali v dlouhém přátelském rozhovoru a že jsi mi něco předal. Nějakou obálku, ve které jsou zřejmě fotografie. Prohlížel jsem si tu fotku tak, aby to viděli.“

„Jsi mazaný. Jen abys jednou nepřečural sám sebe, Bebe. Teď se seber a vrať se do hotelu. Pan komisař o tebe má strach.“

„Strach? S těma dvouma mamelukama za zadkem?“

„Ty dva na tebe nepověsil on, Bebe.“

Podívali jsme se po sobě. „Ty ses ho ptal? A on ti to řekl? Myslel jsem, že jste na kordy.“

„Pan komisař by mě s chutí poslal ke všem čertům. Jako jsem já ráno poslal jeho, když z tebe chtěl tahat rozumy. Jenže v téhle hře jsou momentálně na šachovnici ještě jiné figury a on by nerad dostal mat jen proto, že se mu někdo vymknul zpod kontroly a blbě táhne.“

Otočil se a rázoval pryč.

12.

„Tedy, já nejsem nijak mravopočestná a vyváděla jsem už ledacos, ale ženský, který to dělaj za peníze a ještě se při tom nechají fotit…“ Sluková potřásla hlavou. „Ženská je to ovšem pěkná. Aspoň tenkrát byla. Kdyby si rovnou narazila prachatého mužského…“

„Pěkná je i dnes. Přinejmenším na první pohled. V plavkách, natož jak ji pánbůh stvořil, jsem ji samozřejmě neviděl. Prachatého mužského si nakonec narazila. A ty fotky byly nepochybně dělaný skrytou kamerou. V některých bordelech je to zvykem. Majitel má provizi od prostitutek za výkon a k tomu honorář za pornáče, které prodá. Ty děvenky o tom samozřejmě nevědí – kromě těch, které se tím rovnou živí. Pornofilmy a fotografie obíhají v jiných teritoriích, na druhém konci světa, takže nehrozí nebezpečí, že by se to dívenky dozvěděly a chtěly podíl na zisku. Jen díky tomu to na Starou zatím neprasklo. Kdyby byla pitomá a nechala se takhle fotit oficiálně, už dávno by toho byly plný noviny.“

„Nemusíš mě poučovat,“ prohodila Květa otráveně. Seděli jsme v hotelové restauraci, sice chtěla jít na večeři k Mušketě, ale vysvětlil jsem jí, že by mohlo být nebezpečné i pro ni, potulovat se za tmy po městě.

„Vrazi nemají rádi svědky. Jedna mrtvola navíc pro ně už nehraje roli.“

„Jak to, že tě v tom případě nechali u Bihára naživu? A jeho vlastně taky?“

„Šli zabít Oláhovou, ne mě.“

„Vrazi nemají rádi svědky…,“ opakovala po mně.

„Já nebyl svědek, protože bych je nedokázal identifikovat. Byli zamaskovaní. Bihár přežil náhodou. Neměli dost času zjišťovat, jestli je taky mrtvý nebo ne. Kromě toho stejně jako já nevěděl to, co věděla Oláhová, takže z jeho strany nehrozilo žádné nebezpečí. A pokud jde o mne…“

Zamyslel jsem se. V restauraci přibylo hostů, měli jsme sice stůl sami pro sebe, ale hned vedle seděla společnost, tak jsme mluvili potichu. Fotografie si Sluková prohlédla už předtím v pokoji.

„Pokud jde o mne, myslím, že v téhle hře mám svoji roli a zatím je zapotřebí, abych byl naživu. Tak dlouho, jak mě budou potřebovat. Potom…,“ luskl jsem prsty. „Potom bude můj kurz na přežití velice nízký. Na tvém místě bych se moc rozmýšlel, jestli na mne vsadit.“

„A co ty? Ty bys na sebe nevsadil?“

Zasmál jsem se a mávl na vrchního, že budu platit.

„Já mám rád riskantní sázky. Jedině na nich se dá zbohatnout. Já bych na sebe vsadil všechno, co mám.“ Podal jsem číšníkovi peníze a naznačil, že mi nemusí vracet zpátky.

„Všechno?“ zeptala se Květa, když jsme vstali.

„Všechno. Protože v případě, že bych prohrál, nebudu už peníze potřebovat.“

Mlčeli jsme až k výtahu, tentokrát byl v provozu, a když jsme ve svém patře vystoupili, Květa řekla, že by si dala nějaký drink.

„Můžeme se vrátit a objednat si něco dole v hale.“ Všiml jsem si, že stolek se dvěma křesílky naproti recepci byl volný.

„Tam ne. Personál je moc zvědavý. Někdy dávám přednost soukromí.“

„Mám jenom whisky,“ řekl jsem a snažil se nemyslet na to, k čemu bude potřebovat soukromí. „Je tam ještě půl láhve.“

„Radši bych víno,“ řekla před dveřmi svého pokoje.

„Nemohu sloužit. Jedině že bych skočil na náměstí k Číňanům, zavírají až v deset.“

„Neskákej. V tomhle městě je nebezpečné potulovat se venku za tmy. Já jsem zásobená.“ Otevřela a naznačila mi, že mám jít napřed.

Víno bylo červené, žádná bůhvíjaká značka, ale pít se dalo; doufal jsem, že po něm ráno nebudu přiotrávený s žaludkem na vodě a hlavou jako střep.

Květa se posadila na postel, nohy zkřížené jako Turek, vedle si položila popelník. Zamračil jsem se: jsem nekuřák, a i když nepatřím k těm militantním, cigaretový dým mi v malém, uzavřeném prostoru nedělá dobře.

„Myslel jsem, že nekouříš,“ řekl jsem a z hlasu mi zazněl nesouhlas.

„Jestli ti to vadí, tak vypadni,“ vyjela. „Tohle je můj pokoj!“ Najednou se pousmála a mrkla na mne. „Neboj, já si dám tak jednu dvě cigarety za večer. Kouřím málo, vlastně jenom když je příležitost a když si dám něco k pití. Můžeš otevřít okno, kdyby ti to vadilo příliš.“

Vstal jsem a otevřel okno. Otevřel bych ho stejně – mám rád čerstvý vzduch a venku byl příjemně vlahý, voňavý večer. Střelba slyšet nebyla a cestou z Kravína do hotelu jsem ani necítil žádný dým: pneumatiky, popelnice a auta se zřejmé rozhoří později.

„Teď si můžeme popovídat. Co s těmi fotografiemi?“ zeptala se Sluková.

„V Praze je uložíme do trezoru,“ řekl jsem. „Cos myslela, že s nima uděláme?“

„Mně by se možná hodily…“

„Zapomeň na to. Nikdy jsem nikoho nevydíral a nikdy jsem ani nepomáhal vyděračům. Nemám je rád.“

„No dovol!“ Tentokrát se urazila. „Považuješ mě snad za vyděračku?“

„K čemu jinému by ti byly dobré?“

„Uveřejnit něco, co může být klíčem k odhalení všech těch hrůz, ke kterým tady došlo, přece není vydírání,“ zadeklamovala jako na nějakém novinářském semináři. „Nic bychom po paní Staré nepožadovali. Ničím bychom jí nevyhrožovali. Kromě toho mám povinnost vůči veřejnosti, vůči čtenářům…“

„Nekecej? Jakou?“

„Informovat o všem důležitém, co se dozvím.“

„To je zajímavé,“ usrkl jsem trošku vína, bylo na jazyku drsné, jako kdyby v něm rozpustili namleté šutry. „Já myslel, že čtenáře informujete zásadně jen o tom, co považujete za vhodné uveřejnit, co se vám hodí. Aspoň jsi něco takového naznačovala.“

Mávla rukou. „Oukej. Já to jenom zkoušela. Přesto se zeptám znovu – co chceš udělat s těmi fotografiemi? Že je později v Praze uložíte do trezoru, abyste je mohli použít jenom v případě, že by se vám to hodilo, mi nemusíš znovu opakovat. Co s nimi chceš udělat teď! K čemu se ti budou hodit?“

„Za prvé díky nim vím, že Lakatoš jimi někoho vydíral.“

„Koho?“

„Nejspíš doktorku Starou,“ řekl jsem.

„Nebo jejího manžela…,“ řekla Květa tiše.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „To je málo pravděpodobné. Je vidět, že jsi s vyděrači nepřišla do užšího styku. Neznáš jejich psychologii.“

„Nedělej chytrého,“ odfrkla pohrdavě. „Psala jsem o tom častěji, než bys myslel.“

„Věřím. Jenže ty jsi to psala většinou z pohledu oběti, já několikrát při takových příležitostech dělal prostředníka a poznal jsem obě strany. Jejich myšlení, jejich psychologii. Pokud Lakatoš těmi fotkami skutečně z někoho ždímal peníze, pak nebyl tak pitomý, aby je chtěl vymáčknout jednorázově. Kdyby totiž šel za Starým, tak by je Starý koupil a tím by to zvadlo. Nebo by si najal někoho, kdo by Lakatoše rychle umlčel. Se Starým by to prostě byl jednorázový obchod, kdežto jeho manželku by vedl strach před prozrazením a platila by jako mourovatá pořád.“

Květa natáhla ruku s prázdnou skleničkou, nalil jsem jí. Odložila ji na noční stolek a zapálila si.

„Zní to hezky. Mohla by to být i pravda, kdyby neexistovalo to věčný ale – ale co když právě Starý byl ten, kdo měl strach? Strach ze společenského skandálu, strach z hanby, zesměšnění… to snad není silná motivace?“

„Plkáme tady jako Sherlock Holmes s Watsonem,“ řekl jsem. „Nejsem detektiv a nehraju si na něj. Agentura mě platí za něco jiného, a pokud jsem se zapletl do těch všech kriminálních osidel, tak jenom proto, že se události vyvinuly tak, jak se vyvinuly. Konám pouze pod tlakem okolností. Nerad, ale nic jiného mi nezbývá. Ten, koho Lakatoš vydíral, se kterým měl jakési podivné obchodní kontakty, ten a ti mají tohle všechno na svědomí. Abych dokončil zakázku, kvůli které jsem do Jestřábí přijel, musím si s hlubokou nechutí a neochotou na toho detektiva zahrát.“

„Ty chceš ještě něco dokončovat?“ zeptala se Květa ironicky. „Já myslela, že jsi úplný stachanovec: plán jsi splnil a překročil o několik set procent. Tohle městečko je na šrot, jsou toho plný první stránky deníků, televizní zprávy, vaše agentura inkasuje honorář za honorářem… co víc ještě chceš? Jakmile bude po volbách, a to se stane za pár dní, sbalíš kufry a Jestřábí přestane zajímat tebe i nás.“

„To je tvůj názor,“ řekl jsem. „A ten názor máš teď. Jenže já se domnívám, že se tady nehraje o volby jako takové. Že za tím vším jde o něco mnohem vážnějšího.“

„Co je v téhle chvíli v Jestřábí vážnějšího než volby? Karab myslí, že je má v kapse. V tom případě by to byla z hlediska zájmu tisku nudná záležitost. Takže je na tobě, abys Karabovi těmi kartami zamíchal a v posledním dějství, těsně před finále, všechno postavil na hlavu. O co jiného tady může jít?“

„O peníze, Květo. O moc velké, strašně veliké peníze. Kvůli postu starosty a kvůli jednomu poslaneckému křeslu se přece nevraždí a nevypalují se celá města.“ Odmlčel jsem se. Pomyslel jsem si, že žijeme v absurdním světě a vedeme absurdní existenci. Já inscenuju skandály, aby ona o nich mohla psát a aby si naši šéfové mnuli ruce a počítali, kolik na tom vydělali. Můj šéf ani její šéfredaktor, o majitelích jejích novin za hranicemi nemluvě, nikoho z těch, kteří tady umírají, neznají a ani se o ně nezajímají. Stejně jako generálové neznají vojáky padlé v bitvách. Takhle to jde celé dějiny.

Takže vlastně není důvod trápit se tím. Dračí zuby, ze kterých nyní sklízíme krvavou žeň, byly zasety dřív, nežli jsem o Jestřábí byť jen slyšel. A zasel je někdo jiný. Ti, kteří byli předem odsouzeni, by zemřeli tak jako tak. Mým přičiněním je smrt možná potkala o něco dřív: ale to už je pouze technický detail.

„Mimochodem, mluvila jsi s Karabem?“ zeptal jsem se, když nic neříkala.

„Ano. Krátce. Nastínil mi svůj volební program, prohlásil, že poslední události ve městě mu dávají za pravdu, že se ho pokusily fyzicky zlikvidovat živly, kterým je trnem v oku. Pak jsem se ho zeptala, jestli zná paní doktorku Starou. Tvářil se udiveně a ptal se, kdo to má být. Tak jsem mu řekla, že tichá společnice jeho firmy. V tu chvíli se mu přitížilo, zmáčknul zvonek na sestru a já byla ne sice vyvedena ostrahou, pokud tam něco takového mají, ale musela jsem Karaba a nemocnici opustit. Výsledek víc než hubený.“

„No, ono se nic jiného čekat nedalo,“ řekl jsem. Zavrtěl jsem se v křesle, z neznámých důvodů bylo menší, než jsem měl v pokoji já, a sedělo se mi v něm dost nepohodlně.

Květa si toho všimla. „Můžeš se posadit ke mně,“ navrhla.

„Varuju tě,“ řekl jsem vážně, „jsem ženám nebezpečný, zvlášť když se ocitnu o samotě v jejich bezprostřední blízkosti.“

„Nebezpečný?“ vyprskla. „Čím? Jak?“

„Pokouším se je… prostě mám chuť se s nimi vyspat.“

„Na tom nic nebezpečného nevidím,“ řekla, když jsem se posadil vedle ní. Vzala mi z ruky sklenku s vínem a postavila ji na stolek vedle své. „Nerada bych, abys mi polil postel,“ řekla. „Červené víno se špatně pere. A upozorňuju tě, že před varovnými řečičkami dávám přednost činům.“

Za oknem byla už tma, ale pokoj osvětloval měsíc a hlavně zářivka veřejného osvětlení před hotelem.

„Na co myslíš?“ zeptala se mě Květa. Na prsa mi položila popelník: na svých by ho neudržela. Zhasla cigaretu a pošimrala mě na břiše. „Jsi děsně chlupatý,“ postěžovala si. „Ani bych tě nemohla líbat na pupíku, měla bych plnou pusu chlupů.“

„To já měl taky,“ zasmál jsem se.

„No tak,“ pleskla mě. „Aby mezi námi bylo jasno – některé řeči a jistá slova mám ráda jenom při tom, rozumíš?“

„Ano,“ přikývl jsem. „A dej mi napít, obávám se, že vína už moc nezbývá. Nechci, abys vyluxovala zbytek a já sušil hubu.“

„Máš tu minerálku, v koupelně teče pitná voda a ve svém pokoji schováváš vizoura. Myslím, že nelekneš.“

„Vizoura bych po vínu pil nerad. Ráno bych neměl čistou hlavu. Musím za kuropění vyskočit z postele, čtvrt hodinky cvičit, pak si dát sprchu, vajíčka se šunkou, tři rohlíky s džemem, čaj se smetanou…“

„Dost!“ okřikla mě. „Nejsi v mé posteli proto, abys mi dělal chutě. Totiž…,“ zarazila se, „chutě na jídlo. Já si ke snídani dávám kafe, první cigaretu a jogurt s ovocem. Chci být štíhlá a zdravá. Kromě toho… tak ty si myslíš, že z postele vyskočíš za kuropění? Že budeš čtvrt hodinky cvičit? Pff!“ vyprskla. „Milý Bebe, když už jsi mne svedl, tak počítej s tím, že až se ne ráno, ale dopoledne vysoukáš z postele, tak zbyteček tvých sil postačí jen na to, aby ses doplazil na snídani. Tím si buď jistý! O to se postarám. Já jsem velmi náročná, víš? A aby sis nemyslel, žes mě dostal nějak lacino, tak jsem taky velice vybíravá. Mám ráda opravdové chlapy, takové, co se moc nevytahujou, protože to nemají zapotřebí. Tys tak na mne působil. Takže se snaž nezklamat mě.“

Vzala popelník a položila ho na podlahu. „No…,“ řekla. „Už sis odpočinul. Čekám!“

Objal jsem ji a v tu chvíli mi začal zvonit mobil.

„Neber to,“ zašeptala Květa a polechtala mě špičkou jazyka v uchu. „Jsi padlý na hlavu? Tos ho nemohl vypnout?“

„Uhmm!“ zamumlal jsem a snažil se zvonění nevnímat. Telefon přestal, ale sotva po minutě se ozval znovu. Zdálo se mi, že zní čím dál naléhavěji, což byl samozřejmě nesmysl.

„Doprčic!“ zařval jsem a vztyčil se, protože na všechno, co dělám, se potřebuju soustředit a ten pitomý mobil mě rušil. Natáhl jsem se pro něj.

„Vypni ho, Bebe, prosím, prosím.“ Květa se mi ho pokoušela vytrhnout z ruky, ale odstrčil jsem ji. „Slyším!“ zařval jsem do mikrofonu.

„Starý. Připravte se. Ozvali se, mám už peníze. Za čtvrt hodiny se pro vás stavím.“

„Pro mne?“ podivil jsem se. „Proč pro mne?“

„Bojím se tam jet sám. Vy jste zkušený člověk, vezmu s sebou zbraň, nebojte se, mám samozřejmě povolení…“

„Nic neberte. Mám svoji bouchačku a ta mi stačí.“ Květa se na mne udiveně dívala, chtěla se zeptat, co se děje, ale položil jsem jí prst na rty.

„Dobře. Jak myslíte. Vy bydlíte v…“

„V hotelu Grand. To je na náměstí.“

„Ano, vím. Za čtvrt hodiny na mne čekejte před vchodem.“

„Neměl byste…,“ Chtěl jsem mu navrhnout, aby aspoň v téhle fázi zavolal policajtům a všechno jim řekl, mohl jsem ho postrašit, že předávání peněz a převzetí rukojmí je při únosu ta nejnebezpečnější fáze jak pro toho, kdo peníze přiváží, tak pro rukojmí – únosci někdy pro jistotu zabijí rukojmí už předem, někdy až po převzetí peněz, a někdy – pokud už je zajatec mrtvý – zavraždí pro jistotu oba. Jenomže tohle byla jiná opera.

Doktorka Stará se unesla sama.

„Stalo se něco?“ zeptala se Květa.

„Stalo.“

Vstal jsem a šel do koupeny. Pustil jsem si studenou sprchu, zadržel dech a pak jsem ze sebe vyrazil temné zařvání, protože voda byla skutečně ledová.

Začal jsem se drhnout froťákem a funěl jsem při tom jako starý hroch. Ne že bych tolik vypil, ale když se k tomu přičetla ta postel, potřeboval jsem rychle a účinně zrychlit krevní oběh a pročistit si hlavu.

„Co blbneš? Ty chceš někam jít?“ Květa stála ve dveřích koupelny nahá, v ruce cigaretu. Třebaže hovořila klidně a neměla v hlase náznak hysterie, bylo vidět, že se musí ovládat. Jak by ne: po předkrmu jí právě donesli hlavní chod a najednou se kdosi objevil a bez vysvětlení jí vyrval talíř z ruky. To by naštvalo každého.

„Musím odjet. Za deset minut na mne venku čeká auto.“ Odstrčil jsem ji, protože se tvářila, že se ze dveří nehne, a začal jsem se oblékat. Mám jí to říct? Nemám?

„Víš, něco se děje kolem toho únosu Staré,“ soukal jsem se do kalhot a rval si přes hlavu košili.

„Jak – děje?“ zeptala se klidně. „Jestli je ta baba mrtvá, tak jí snad už nepomůžeš.“

„Není mrtvá. Ale mohla by být.“ Na rameno jsem si zavěsil pouzdro s pistolí. Kruci, neměl bych zavolat Prófovi?

„Mohla by být…,“ Květa se na mne dívala s pootevřenými ústy. Byla to chytrá holka, zkušená reportérka a zapalovalo jí to.

„Hele, Květo, já se někdy pozdě v noci vrátím. Když na mě počkáš, necháš mi otevřeno anebo mi dovolíš, abych zaťukal, abych zavolal, tak ti všechno řeknu.“

„Proč mi to nemůžeš říct teď?“ Taky se začala oblékat.

„Protože to je nebezpečné.“

„Pro mne? Zažila jsem šílenější situace a dostala jsem se z toho.“

„Ne pro tebe. Pro Starou. Bojím se, že v tuhle hodinu bys ještě stačila stihnout uzávěrku v novinách. A kdyby nám to nevyšlo a ráno to naopak vyšlo v novinách, tak…“ Našpulil jsem rty. „To by mohlo pro doktorku Starou dopadnout blbě. Moc blbě.“

„Ty máš předat výkupné,“ pronesla Květa s naprostou jistotou.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Kecáš. Ty lháři, já se s tebou vyspím a ty…“ Sehnula se a hodila po mně polštář. Uhnul jsem a přemístil se ke dveřím.

„Dávám ti svoje čestný slovo, že nelžu. Když to půjde, dostaneš všechno z první ruky a budeš mít opravdovou bombu, proti který je nějaký ukřižovaný cigoš čínský čajíček.“

Odemkl jsem a vyběhl na chodbu. Pak mi to nedalo a ještě jednou jsem strčil hlavu do dveří. „Ty jsi se mnou vyspala jen proto, abys ze mne tahala rozumy?“

Fuj, řekl jsem si, když jsem zaslechl její zařvání a pak něco, co se podobalo pláči, tohle jsi přehnal. Ale koledovala si o to. Neměla to říkat.

Vole, napomenul jsem se ve svém pokoji. Je to žena a ženy jsou vždycky a všude stejné. Od cukrování přejdou k zraňování a drásání toho, se kterým se před chvílí milovaly, stejně snadno, jako ty přejdeš křižovatku na zelenou.

Podíval jsem se na hodinky. Ještě mám pět minut. Když se o pár desítek vteřin zpozdím, Starý se nezblázní.

Nejdřív jsem se pokusil dovolat doktorce Staré, abych se zeptal, jak mám na tohle dějství komedie s únosem nahlížet, jak bude probíhat a jak se mám případně chovat. Měla vypnutý telefon. Škoda. Moc rád bych si s ní aspoň krátce pohovořil. Nerad bych měl na krku spoluúčast na nějakém trestném činu. Víc by mi vyhovovalo, kdybychom po příjezdu na místo zjistili, že chalupa je prázdná, že „únosci“ nedodrželi slovo a odvezli ji jinam.

Takže bude lepší, když se předem pojistím proti případným komplikacím.

Aktivoval jsem Prófovo číslo a čekal. Užuž jsem myslel, že ani on nebere hovory, že mu naskočí jen hlasová schránka a já budu namydlený, protože fungující domluva vyžadovala účast obou stran – mohl by mi nanejvýš zavolat zpátky, jenomže to už budu sedět v autě se Starým a Starý je ten poslední člověk, před kterým bych se na téhle záležitosti mohl s Prófou domlouvat.

„Příjem.“ Konečně! „Potřebuješ něco? Nebo nás chceš pozvat pro změnu na pozdní večeři?“

„Nežvaň. Nemám moc času. Před deseti minutami mi volal Starý. Únosci se prý ozvali a veze jim peníze. Chce, abych jel s ním. Odmítnout jsem nemohl, je samou hrůzou předposraný.“

„Kdy odjíždíte? Odkud?“

„Za chviličku. Naloží mě před hotelem. Bohužel nevím, jaké má auto.“

„Do prdele, to jsi nemohl cinknout dřív?“

„Ne. Nešlo to.“ Šlo by, kdybych byl u sebe, ve své posteli a sám.

„Prosím tě, zkus ho na chvíli něčím zdržet, já nevím… až pro tebe přijede, tak řekni, že sis zapomněl vzít rezervní zásobník do bouchačky, vlítni do hotelu a zavolej mi, co je to za vůz a jaký má číslo. To bys snad zvládnul, ne?“

„Jo. Zavolám.“

„Pak se ozvi hned, jak to jen půjde.“

Nečekal jsem na výtah a seběhl jsem dolů, do haly. Vyšel jsem před hotel, ale žádné auto na mne nezablikalo. Starý ještě nedorazil.

Přijel za minutu. Měl džíp, jak říkám všem off-roadům, tedy vozům do terénu s náhonem všech čtyř kol. Pamatoval jsem si, že parkoval v jeho tvrzi na nádvoří. Taky jsem si vzpomněl, že má tmavošedou barvu – což je v noci informace pro kočku – a že to je Mitsubishi Pajero. Naklonil se a otevřel mi dvířka. Ve světle neonové zářivky veřejného osvětlení vypadal jako přízrak, jako svůj duch.

„Tak honem,“ vyzval mě. Já si sáhl do kapsy a zanadával jsem.

„Musíte chvilku počkat, nevzal jsem si v tom trapu rezervní zásobník. Kdyby se něco stalo, bylo by to nepříjemné.“

„Mám tady brokovnici a…“

„Na ni vám kašlu. Já potřebuju svoji zbraň.“ Nehádal jsem se s ním, prostě jsem se otočil a vběhl zpátky do hotelu. Recepční se na mne udiveně podívala, ale než se stačila zeptat, co se stalo, byl jsem v mezipatře, kde na mne neviděla a hlavně mě nemohla slyšet.

Prófa tentokrát vzal hovor okamžitě.

„Tak co?“

„Je to pajero, znáš ten model?“

„Jasně.“

„Tmavošedá barva.“ Pak jsem ještě nadiktoval espézetku.

„Tak hodně štěstí. A drž se,“ řekl Prófa a znělo to skoro přátelsky. Ostatně proč by ne? V tomhle okamžiku jsme byli na jedné lodi. Vlastně jsem s nimi byl na té jedné lodi od samého začátku.

Dvířka džípu byla pořád pootevřená, nastoupil jsem, zabouchl je a Starý se rozjel. Šlápl na plyn, nevím přesně, jaký má motor pajera výkon, ale nějakých dvě stě koní určitě: aspoň podle toho raketového startu.

„Nemusíte tady dělat divadlo,“ řekl jsem. „Pozdě nepřijedeme, nebojte se.“

Zlostně po mně kouknul a zeptal se, jak můžu s takovou jistotou tvrdit, že nepřijedeme pozdě.

„Protože čekají na peníze. Kolik po vás chtěli?“

„Dohodli jsme se na… no, je toho řádově dost milionů. Musel jsem se domlouvat v několika bankách, abych dal hotovost tak rychle do kupy. Proto jsem se neozval dřív, než jsem měl jistotu, že… prostě že můžu jejich požadavky splnit.“

„Co je řádově dost milionů? Padesát? Dvacet? Deset?“

„Patnáct,“ řekl neochotně.

„Hm,“ zasmál jsem se. „Vlastně je pro mne pocta, že tady s vámi sedím. Představte si, co by se mohlo stát, kdybyste se pro jednou zmýlil v odhadu člověka, kterého jste si vybral. Je tma, jedeme na opuštěné místo jen my dva a patnáct milionů.“

„Nemylte se, nejsem úplný blázen. O tom, že se mnou sedíte ve voze, jsem před odjezdem informoval svého tajemníka. Kdybych se ve vás zmýlil, tak byste asi neměl čas těch patnáct milionů utratit.“

„Nebojte se, nezmýlil jste se. A musím vás pochválit, že aspoň v tomhle případě jste se zachoval moudře.“

Vyjeli jsme z města a jeli jsme tím směrem, který jsem předpokládal. Na Prahu. Na palubní desce svítil displej navigace, ale Starý neměl aktivovaný zvuk. A ani se na něj nepodíval: pokud opravdu jedeme tam, kde se jeho manželka skrývala, stačily mu tytéž informace, které jsem dostal já. On jistě dostal ještě podrobnější, pokud i na nás neměl u autobusové zastávky čekat černý bavorák.

„Proč jste si místo mne nevzal nějakého vašeho zbrojnoše?“ zeptal jsem se.

„To jsou idioti, použitelný jenom na hlídání. Vy jste na mne udělal dojem člověka, který má i mozek a umí ho používat. To není lichocení,“ dodal rychle, jako kdybych něco takového tvrdil, „to je prostě konstatování. V některých situacích se musím rychle rozhodovat, a tak jsem se naučil odhadnout lidi takříkajíc na druhý pohled.“

„To vás šlechtí. A teď mi řekněte, na čem jste se s těma gaunerama domluvil.“

„Na jistém místě, stranou, stojí opuštěná chalupa. Přijedeme tam a mám zatroubit. Musíme zůstat sedět ve voze, dokud…“

„Moment,“ zarazil jsem ho. „Vy jste jim řekl, že nepřijedete sám, že si berete doprovod?“

„Ne,“ přiznal po krátkém zaváhání.

„Pane Starý, tohle se mi vůbec, ale ani trošku nelíbí. To nebyl dobrý nápad. Co když ti lidé zpanikaří? Uvidí mě a budou se domnívat, že na ně šijete nějakou boudu. Víte, co únosci dělají, když při předávání peněz propadnou panice?“ Povzdechl jsem si. Jeli jsme stále po temné výpadovce na Prahu, k odbočce k chalupě nám zbývalo ještě nějakých deset kilometrů.

„Vy mě chcete strašit,“ zamumlal Starý. „Jen si poslužte, mám nervy nadranc, jen si kopněte do člověka, který je na kolenou.“

„Neblbněte a vzpamatujte se, člověče. Máme ještě čas, něco si vymyslíme. Já vás přece nechci vyděsit, já naopak chci najít takovou variantu, která bude nejoptimálnější a nejméně riskantní. Protože teď, v téhle situaci, si žádné riskování nemůžeme dovolit. Takže – máte zůstat sedět ve voze, zatroubit… proboha, ti lidé jsou snad padlí na hlavu. Troubit na opuštěném místě v noci na znamení, že jste přijel?“

Starý pokrčil rameny, jako že on za to nemůže, on si to nevymyslel, on jenom plní příkazy.

Zamyslel jsem se. „Víte, tohle by mohlo znamenat, že únosci nebudou v chalupě, že se schovají někde za bukem, a teprve až budou mít jistotu, že je čistý vzduch, tak… Co se má stát, až zatroubíte, pane inženýre?“

„Má se někdo objevit a já mu předám kufřík s penězi. Když bude všechno v pořádku, bude moje manželka volná.“

„Dali vám nějaké záruky, že to tak dopadne? Že onen někdo prostě nesebere kufřík a nezmizí s ním ve tmě a…“ Zvedl jsem ruce a zase je spustil na klín. „Rozumíte, jak to myslím?“

„Chcete říct, že moje paní už nemusí být ani naživu?“

„To ne. To by pro ně bylo příliš riskantní. Úplně by postačilo, kdyby ji přemístili jinam. Času na to měli dost. Nebo si vybrali ono místo záměrně, říkáte, že chalupa je na samotě: můžou ji ukrývat někde jinde. A zítra, až budou mít patnáct milionů, zavolají znovu a budou chtít dalších patnáct. Ne, pane inženýre, neudělal jste dobře.“

„Co jsem neudělal dobře?“ zaječel hystericky. „Já tady dělám pouhého statistu, co mi přikážou, to provedu!“

„Neudělal jste dobře, když jste o únosu pomlčel před policií.“

„Moje vlastní manželka mě o to poprosila. Představte si, že bych ji neposlechl a že by pak ti idioti policajti něco zpackali a ona by… Kdybyste byl na mém místě, dokázal byste pak zbytek života věčně myslet na to, že jste vlastní ženu vlastně zavraždil?“

„Přeháníte. Policajti idioti nejsou a na rozdíl od vás a ode mne mají specialisty, kteří jsou na takovéhle záležitosti odborníci. Stačilo by, kdybyste je uvědomil teď, předtím, nežli jste mě volal, než jsme vyjeli. Měli by čas schovat se tu, a až by únosci vaši manželku propustili, udělali by na ně zátah. A vy byste nepřišel o patnáct milionů. Chápu, že to pro vás je drobnost, pakatel, ale přece jenom… patnáct mega v hotovosti, mno!“ mlaskl jsem a podíval se na Starého. Zachmuřil se, protože ani pro něj není patnáct milionů keš pakatel. Zvlášť když ty peníze nejsou určeny na investování, už nikdy se neokotí. Jako kdyby je spláchl do záchodu.

„Miluju svoji ženu,“ pronesl skrz zuby. „Zaplatil bych a nevystavoval bych ji nebezpečí, i kdyby to měly být moje poslední prachy.“

„To vás ctí. Jste spolu už dlouho?“

„Sedm let,“ řekl. „Seznámili jsme se velice romanticky. V Římě. V kavárničce na Benátském náměstí. Bylo to jak ve filmu. Seděla u vedlejšího stolečku, nevím, jestli to tam znáte, ony jsou ty kavárničky všechny stejný a ve všech mají stolečky tak vratké, že se o něj stačí trošku opřít a zvrhne se. Já to nechtěně udělal a polil jsem Irenu kávou. Seděla tam s nějakou kamarádkou z Londýna a bavily se anglicky. Já byl sám. A když jsem na ni to kafe zvrhl, tak vylítla a česky mi vynadala. Takže jsme zjistili, že jsme krajané. Zbytek si můžete domyslet.“

Nic jsem nedomýšlel, protože jsem myslel spíš na ty fotografie, které mám uložené v kufříku ve svém hotelovém pokoji. A také jsem myslel na to, co mi Irena Stará řekla: že se ji manžel chystá zavraždit.

Ale hlavně jsem přemýšlel, co má tahle komedie znamenat. Komu má přinést prospěch. Jistě, patnáct milionů jsou fajn prachy. Pokud paní doktorka Stará naplánovala dostat je z manžela tímhle způsobem, je dost mazaná. Přesto mi celá zápletka nedávala smysl. Nejsem prostě tak chytrý, jak se někteří domnívají. Ale to nikomu nevykládám. Nechám je, ať si o mně myslí jen to nejlepší.

„Tady máme odbočit doprava.“ Starý přibrzdil a zahnul stejně jako já. Pomalu jsme jeli po vytlučené okresce, minuli autobusovou zastávku – tentokrát tam žádný černý bavorák nečekal – a pokračovali na další rozcestí.

Starý zapnul navigaci. „Je to trochu složitější, naštěstí v tom mám dost podrobnou mapu,“ oznámil mi. Neosobní ženský hlas nás vedl k další křižovatce, potom jsme pokračovali přes malou vesnici, spíš pouhou osadu. Měl jsem cukání říct: Teď přejedeme můstek přes potok a pak už je to jenom pár set metrů. – To by se pan inženýr Starý panečku podivil! Vsadil bych se o cokoliv, že by z úžasu nevyšel, kdyby o své manželce věděl to, co já.

„Je to ještě daleko?“ zeptal jsem se.

„Ne. Kousek.“

„Tak zastavte.“

Starý zastavil u krajnice a váhavě se na mne podíval. „Vymyslel jste něco?“

„Jsou dvě možnosti: buď si vlezu dozadu a lehnu si na podlahu, anebo se schovám do kufru. Je dost veliký, abych se tam vešel?“

„Je,“ řekl. „Jenže to je nanic. Když jsem o tom tak přemýšlel, došlo mi, že jste měl pravdu. Ty lidi určitě napadne to samé, co napadlo mě – že bych s sebou mohl někoho mít. Podívají se do auta, stačí, když si baterkou posvítí dovnitř. A budeme v prdeli,“ řekl smutně.

„Ano, tohle není dobrý nápad. Mám jiný. Vystoupím a půjdu za vámi. Je tma, nikdo mě nezahlédne. Určitě se tam můžu někde schovat a…“

„Než tam dojdete, můžu bejt tuhej,“ řekl Starý. „Když už jste vypočítával všechny varianty rizik, tak jste zapomněl na jedno – ti lidé mě můžou chtít z nejrůznějších důvodů zabít a sebrat mi ty peníze. Nevezu vás s sebou proto, abyste běžel za autem a přišel pozdě.“

„Pak zbývá jediná možnost – půjdu napřed. Ne po silnici, vezmu to po louce, a tam se někde schovám.“

Starý neodpověděl, rukama křečovitě svíral volant a tvář měl staženou. Stažený měl jistě i zadek. Nedivil jsem se mu: zřejmě byl jediný, kdo nevěděl, co se tu hraje, a proto měl oprávněný strach, že může přijít o kejhák.

„Ne!“ vyrazil ze sebe. „Chci vás mít u sebe. Budu se cítit jistěji. Nejsem žádný pistolník. Oni se nezblázní, když nás ve voze uvidí dva. Jde jim přece o peníze, ne?“

„Jistě,“ řekl jsem. Samozřejmě že šlo o peníze. Jenže pokud si Stará nevymýšlela, tak šlo i o život. Její život. V tom případě mi to celé připadalo postavené na hlavu: jestliže ji chtěl její manžel nechat zlikvidovat, proč podniká tuhle šílenou akci? Nikdo přece nevěděl, že mu volali nějací únosci, stačilo mlčet, nereagovat a počkat si, jak to dopadne. Starý neví, že v chalupě nejsou žádní gangsteři, že tam je jeho manželka se svými strážci, má o ni nefalšovaný strach a stejný strach má o sebe. O mne ne. Já jsem jeho gorila – aspoň si to myslí. Já tu jsem proto, abych ho chránil a nechal se případně zastřelit místo něho. Za jiných okolností bych ho poslal do háje – mám se rád a nemám nejmenší chuť nastavovat svoji kůži za někoho jiného. Já ovšem vím, že nám žádné nebezpečí nehrozí. Jedině… jedině potom. Až Stará vyinkasuje svoje miliony. Pak by mohla mít pokušení zbavit se svědků. Přesněji řečeno: zbavit se jednoho, nejdůležitějšího svědka. To znamená mne. V duchu jsem se ušklíbl – poradil jsem si s jinými, tak abych se nedokázal ochránit před amatérkou.

„Dobře,“ přikývl jsem. „Budu s vámi. Předtím si ale musíme vyřídit jednu drobnost.“

Udiveně se na mne podíval. „Aha, samozřejmě, neuvědomil jsem si, že vy… Je toho na mne trochu moc. Kolik chcete?“

„Dvacet tisíc,“ řekl jsem.

„Za obyčejný doprovod je to moc, za život je to málo,“ řekl.

„Je to můj život, tak nechte na mně, abych si určil cenu.“

Sáhl do náprsní kapsy, vytáhl peněženku a z ní odpočítal čtyři pětitisícovky. Podle toho, jak byla šrajtofle tlustá, měl u sebe nějakých padesát papírů. Poměrně velká hotovost na člověka, který je zvyklý platit jen peněžními kartami.

„Fajn.“ Uložil jsem peníze do bundy. „Můžeme jet.“

„A zbraň?“ zeptal se.

Vzdychl jsem, vylovil pistoli a položil si ji na klín. „Jak si přejete, ale možná bude lepší, když těm lidem nebudu mávat bouchačkou před nosem.“

Neodpověděl, zařadil rychlost a pomaličku se rozjel. To jsem opravdu zvědavý, jak tohle celé dopadne. Jak se zatváří paní doktorka, až mě uvidí.

Ne, nic tady nehraje. Jestliže se před ním v obavě o svůj život skryla, proč tahle komedie s výkupným? Nesmysl! Všechno je to nesmysl. Kdybych si sám neověřil, že její bodyguardi přišli ze solidní bezpečnostní agentury, že to nejsou žádní nájemní killeři, dostal bych v téhle chvíli strach i já. Bylo by totiž víc než pravděpodobné, že Stará vymyslela mazanou léčku, jak přijít k penězům a odstranit manžela. Postříleli by nás jako králíky dřív, než bych stačil zmáčknout kohoutek.

Je to moje starost? zeptal jsem se v duchu sám sebe. Není. Dostal jsem dvacet tisíc za noční projížďku, a jak si to ti dva mezi sebou vyřeší, na tom mi opravdu nezáleží.

Starý vybral vlásenkovitou zatáčku, na jejímž konci stála chalupa. Reflektory našeho vozu nasvítily budovu a vozy před ní. Starý zmáčkl klakson a dlouze zatroubil. Zahlédl jsem bavoráka a červeného golfa doktorky Staré, pak ještě jiné auto a pak se všechno seběhlo tak rychle, že jsem na nějaké pozorování neměl čas.

Ve dveřích chalupy se objevili dva maskovaní muži, mezi nimi paní Stará. Měla svěšenou hlavu a bezvládné tělo, jako kdyby byla omámená. Jedno z aut, oktávie šedé barvy, zacouvalo ke vchodu a zakrylo nám výhled na trojici. Okénko řidiče sjelo a ozvaly se výstřely. V okamžiku, kdy jsem periferním viděním zahlédl pohyb okénka a uviděl hlaveň pistole, strhl jsem Starého k sobě na klín a položil se na něj.

Další výstřely šly do kapoty, ve stejné chvíli se motor oktávie rozeřval ve vysokých otáčkách, do toho nové výstřely, které se slily v jednu dlouhou sérii. Ti, co stříleli, měli stejně jako já automatickou pistoli: možná škorpiona. Přední sklo pajera vypadalo jako ozdobené pavučinami, ale protože bylo netříštivé a protože nás chránila palubní deska, pod kterou jsme leželi, nic se nám nestalo.

Zaječely pneumatiky, rukou jsem nahmatal kliku dveří, otevřel a vykulil jsem se z auta. Přikrčil jsem se za něj, pistoli připravenou k výstřelu, povystrčil hlavu, ale zahlédl jsem už jen červená koncová světla škodovky mizející v zatáčce. „Tak střílejte, na co čekáte!“ vykřikl Starý.

„Drž hubu, idiote! V tom autě je tvoje žena. Mám ji snad…“ Vyhrabal jsem se na nohy a podíval se před sebe. Chalupa vypadala opuštěně, další nebezpečí snad nehrozilo.

„Co… co se stalo?“ zablekotal Starý. Už se narovnal a vypadal hodně vytřeštěně. Jako vyoraná myš. Ani jsem se mu nedivil.

„Nevím,“ řekl jsem. „Viděl jsem jen to, co vy.“ Už jsem mu netykal. Toho idiota zřejmě ani nevnímal. Aspoň nic neřekl.

„Kde je Irena?“ zašeptal.

„Vtom autě.“

„Kdo to byl? Proč na nás stříleli? Co se stalo?“

„Nevím, pane inženýre,“ povzdychl jsem si. „Je to celý nějaký šílený.“

Ano, bylo to šílené. Proč ji odvezli? Kdo to byl? Její strážci z bezpečnostní agentury? Sehráli pro nás divadlo: přesněji řečeno sehráli všichni dohromady představení pro Starého? Bylo těch patnáct milionů výkupného jen záminka k tomu, aby Starý na vlastní oči viděl, že jeho ženě hrozí nebezpečí, a v dalším kole jednání či spíše vydírání k patnácti melounům přihodil dalších pár mega? Proč po nás ale stříleli? To nebyla žádná kamufláž, stříleli ostrými, a nebýt mé duchapřítomnosti a výcviku, mohli jsme být po smrti.

Tohle že byla práce zaměstnanců bezpečnostní agentury, patřící podle našich informací k těm velmi seriózním?!

Nesmysl!

„Sedněte si do auta a nevystrkujte z něho nos,“ přikázal jsem Starému.

„Co? Proč? Vy někam jdete? To mě tu chcete nechat samotného? Zbláznil jste se? Za to jsem vám nezaplatil. Vraťte mi ty peníze. Okamžitě mi je vraťte!“ zaječel hystericky. Vida miliardáře! Je to tak, čím je kdo bohatší, tím je lakotnější.

Chviličku jsem váhal, pak jsem vytáhl ony čtyři pětitisícovky a hodil je na sedadlo. „Tak, a tím, pane Starý, náš kontrakt skončil. Můžete se vrátit domů, můžete si ustlat pod stromem, mně to je jedno. Zadarmo vám dám poslední radu – koukejte zavolat policii. A rychle, jinak jim budete mít hodně co vysvětlovat.“

Otočil jsem se a šel k chalupě. Starý za mnou něco volal, ale já měl uši hluché a srdce zatvrzelé.

Dveře do chalupy byly pootevřené. Postavil jsem se ke zdi, pistoli připravenou, a kopl do nich. Rozlétly se. V chodbě byla tma. Venku taky. Jestli uvnitř někdo číhal, nebyl jsem snadný terč. Přikrčil jsem se, proklouzl dovnitř, u stěny jsem se narovnal a nahmatal vypínač.

Na chodbě na mne nikdo nečíhal. Pamatoval jsem si, že na jejím konci, za schodištěm, byly jedny dveře, po straně druhé.

Vytáhl jsem kapesník, obalil si ruku, aby po mně nezůstaly otisky prstů, zmáčkl jsem kliku, opatrně otevřel a rozsvítil. Místnost, zařízená napůl jako obývací pokoj, napůl ložnice, byla prázdná. Druhé dveře vedly do kuchyně, ani tam nikdo nebyl.

Vrátil jsem se na chodbu a šel do patra. Nejdřív jsem nahlédl do pokojíku, kde bydlela doktorka Stará. Našel jsem převrácenou židli a nepořádek jako po rvačce. Víc nic, když nepočítám vysypanou cestovní kabelu.

Zbýval poslední pokoj.

Byli v něm dva. Jeden ležel o okna, byl zezadu střelený do týla. Druhý, ten s knírem, před prahem, s krvavou ránou místo levého oka. Ani jeden neměl v ruce zbraň. Vrah, či spíš vrazi, je překvapili nepřipravené. Z toho se dalo soudit ledacos, a taky mě ledacos napadlo. Já tady ale nebyl od toho, abych své nápady někomu vykládal, abych suploval policii. Mobilem jsem oba zavražděné muže vyfotografoval, snímky odeslal na svoji emailovou adresu a pak jsem je z mobilu vymazal. Už jednou jsem tuhle opatrnost opomněl a málem se mi to nevyplatilo. Co já vím, jestli policista, který s námi bude nejpozději za hodinu sepisovat protokol, není příliš zvědavý…

Přesto jsem zavolal Prófovi, protože sliby se mají plnit nejenom o Vánocích. Řekl jsem mu, kde jsme. „Něco se tu zvrtlo. Starou nám před očima odtáhli. Nerozumím tomu. Její manžel jim přitom na jejich žádost vezl patnáct milionů korun.“

„Už jste to oznámili policii?“ zeptal se Prófa.

„Doufám, že to Starý udělal. Dost důrazně jsem mu to poradil.“

„To jsi ho nemohl pozdržet před hotelem? Takhle jsme to nestihli, než jsme se tam dostali, byli jste pryč.“

„Nešlo to.“ A dobře že se to nepovedlo, protože kdyby nás zpovzdáli sledovali, na téhle opuštěné okresce by to Starý rychle zjistil. Co by se stalo, kdyby navíc zahájili palbu na oktávii ujíždějící od chalupy a vezoucí unesenou Starou, raději nemyslet.

„No, teď už je pozdě, abychom se tam motali,“ prohodil Prófa. „Nám tenhle případ nepřísluší a kriminálka by nás právem vynesla v zubech.“

„Tak proč se o něj zajímáte?“ zeptal jsem se.

„Protože všechno obyčejně souvisí se vším,“ řekl Prófa. „Až se vrátíš, zavolej mi. Snad vás nebudou trápit až do rána.“

Nechal jsem všechno být, jak bylo, vrátil jsem se dolů a vyšel před chalupu. Pajero stálo na svém místě, reflektory i světlo v kabině rozsvícené, motor nastartovaný; Starý seděl za volantem a nepřítomně se díval před sebe. Okno měl stažené: vzduch tady byl opravdu svěží a silný, vonící lesem a trávou.

„Zavolal jste policii?“ zeptal jsem se ho.

„Poli… A… ano.“

„Co jste jim řekl?“

„Že mi unesli manželku. Já… ježiši, to je strašné. Pořád ji mám před očima, jak ji táhnou. Připadalo mi, jako kdyby byla…“

„Omámená,“ řekl jsem. „Souhlasím. Nejspíš jí dali něco do pití. Nebo chloroform.“

„Proč to udělali? Vždyť jsem jim ty peníze přivezl!“ Dal si hlavu do dlaní a bezmocně ji položil na volant. „Já tomu nerozumím,“ zamumlal.

„Já taky ne,“ přiznal jsem. „Hlavně mi není jasné, kde se v chalupě vzaly ty dvě mrtvoly.“

Starý se narovnal jako bodnutý jehlou. „Dvě mrtvoly?“ vykřikl. „Kde?“

„V prvním patře,“ ukázal jsem přes rameno na chalupu. „Někdo je zastřelil. Byli to strážci vaší manželky.“

Pootevřel ústa, mezi rty vysunul špičku jazyka. Vypadal jako hodně retardovaný idiot. Zavrtěl hlavou. „Strážci? Chcete říct únosci? Jo. Chápu. Hlídali ji.“

„Hlídali. Před vámi. Dnes mi vaše manželka sdělila, že se před vámi ukryla, protože jste ji chtěl nechat zavraždit. Žádný únos se nekonal a vy to víte. Sehrál jste pěknou komedii, ale teď už je po hře, protože ji začal režírovat někdo jiný a celé představení se vám vymklo z rukou.“

„Zbláznil jste se? Zešílel jste!“ V dálce jsme jako stín ozvěny zaslechli slabé zavytí policejní sirény. „Prosím vás, prosím vás… já vám potom všechno vysvětlím. Pojďte sem. Pojďte do vozu. Honem.“

Obešel jsem auto a nastoupil. Starý znovu vytáhl peněženku a odpočítal osm pětitisícovek, pak zaváhal a ještě dvě přidal. Portmonka téměř splaskla. „Tady… padesát tisíc. Nechte si je. Omlouvám se za všechno, nenajímám si vás, ne, opravdu ne. Jenom vás prosím, nevykládejte před policií ty šílenosti, co jste teď říkal mně. Všechno je opravdu úplně jinak, já…“

Siréna se ozvala znovu, teď už z větší blízkosti. „Podívejte se, já vás zavolal, vy jste ani nevěděl, o co se jedná, měl jsem s sebou moc peněz a bál jsem se, tak jsem vás požádal, abyste mě doprovázel. Znám vás už z minulosti, vaše agentura pracovala pro moji firmu, potkali jsme se v Jestřábí náhodou, pozval jsem vás na návštěvu…“

Blábolil ve zmatku naprosté hlouposti, tak jsem ho zarazil a peníze mu vrátil.

„Ne. To by nešlo. Vy jste mě pozval dnes časně ráno po přepadení vašeho sídla a odjezdu ženy. Právě jste se dozvěděl, že ji unesli. Já proto o tom únosu věděl. Na vaši žádost jsem neinformoval policii. Jel jsem jako váš doprovod. Přijeli jsme ve chvíli, kdy únosci vaši manželku odváželi. Stříleli po nás. Jakmile zmizeli, volal jste policií. Po celou dobu, co jsme na ni čekali, jsme spolu seděli v autě. Já v chalupě nebyl, o dvou mrtvolách jsem vám nic neřekl. S tím ať si policie poradí sama. O tom, že jsem dneska hovořil s vaší manželkou a co mi o vás řekla, se zmiňovat nebudu.“

V zatáčce se objevilo světlo reflektorů a po něm policejní vůz s blikajícím majáčkem, za ním druhý.

Auta se zastavila proti nám, byli jsme oslněni reflektory, a nějaký hlas nás vyzval, abychom vystoupili a dali ruce nahoru. Pak jsme se museli opřít rukama o kapotu a byli jsme prošacováni. Sebrali mi pistoli, někdo zavolal: „Tady je brokovnice!“ Starý se celou dobu pokoušel vysvětlit, že to je omyl, že my nejsme žádní bandité, naopak že on telefonoval na policii, že mu unesli ženu, ale poldové byli hluší. Já mlčel, protože jsem věděl, že veškeré námitky jsou v tomto okamžiku zbytečné.

Až po chvíli, když jsme byli naprosto odzbrojeni a prohledáni málem do slipů, nám dovolili dát ruce dolů a otočit se.

Byli jsme obklopeni čtyřmi policisty v neprůstřelných vestách, s puškami připravenými k palbě. Štěstí že tady nebyli ve chvíli, kdy ti zakuklenci odváděli doktorku Starou do auta. Byly by z nich tuhnoucí mrtvoly – myslím ji a únosce – protože jsem viděl, jak jim svrbí prsty. Tohle nebyli příslušníci speciálních jednotek, vycvičených na boj s teroristy všeho druhu – a únos formou individuálního teroru bezesporu je – tohle byli obyčejní četníci. Nevím, proč měli brokovnice a neprůstřelné vesty, když Starý oznámil, že jeho žena byla unesena. To znamená, že už byla za horami a její únosci s ní. Starý si to nejspíš právě v tomhle okamžiku uvědomil a začal ječet.

„Vy debilové, co tady šaškujete? Na co si to hrajete? Moji manželku unesli a vy se místo toho, abyste něco dělali na její záchranu, tak se vrhnete na nás! Kde je váš velitel? Ukažte mi ho, jsem zvědavej, jestli má v hlavě taky tak naděláno jako vy!“

Jeden z policistů výhružně ke Starému nakročil a potřásl puškou. „Tohle je urážka policistů ve službě, pane!“

„Vyliž si řiť, ty službo!“ odsekl Starý. „Kde je ten vůl, co to tady má na povel!“ zařval.

„Tady.“ Do světla reflektorů vstoupil asi čtyřicetiletý vysoký chlapík v uniformě. „Kapitán Lacko.“ Hm, pomyslel jsem si, tohle je nějaké divné. Tohle není kriminálka, ale obyčejní poldové. Zřejmě vyrazili okamžitě, posbírali pár lidí, kteří byli na oddělení, protože jinak všechno, co mělo ruce a nohy, bylo nasazeno v ulicích.

Lacka doprovázel další policista v uniformě. V ruce držel kufřík. „Tohle jsme našli ve voze. Můžete ho otevřít?“ zeptal se.

Starý se vrhl ke kufříku a pokusil se ho policistovi vytrhnout z ruky. „Nedotýkejte se toho, to je moje!“ řval jak zběsilý. Chápal jsem ho, v kufříku nepochybně bylo oněch patnáct milionů a on neměl chuť se s nimi na veřejnosti předvádět.

„Může tam mít výbušninu,“ poznamenal jeden policista. Asi se hodně díval na televizi.

„Otevřete ten kufřík,“ poručil Lacko.

„Nesahejte na to!“ zaječel znovu Starý. Od člověka jeho formátu bych očekával větší sebeovládání. Tedy ne že by mi na tom záleželo. Stál jsem skromně, tiše, snažil jsem se tvářit, že tam vlastně ani nejsem. Jenže to dost dobře nešlo.

„Kdo jste vy?“ zeptal se mě Lacko.

„To je můj známý, byl se mnou,“ vyjel Starý.

„Přestaňte už šaškovat a dělejte něco, sakra! Moji ženu unesli, rozumíte? Odvlekli ji před mýma očima a vy nemáte na práci nic jinýho než zdržovat a vyptávat se na pitomosti!“

„Každý má svoje úkoly,“ pronesl Lacko moudře. „My máme svoje, naši kolegové taky svoje. Tady v tom objektu byla vaše paní ukryta?“ ukázal na chalupu.

„Já nevím, já jenom vím, že z tý chalupy ji před našima očima vyvlekli dva zamaskovaní chlapi, strčili ji do auta, začali na nás střílet a pak odjeli.“

„Vy jste střelbu opětovali?“ zeptal se Lacko. „Byli jste ozbrojení a…“

„Neopětovali,“ otevřel jsem poprvé ústa. „Nechtěli jsme paní doktorku Starou ohrozit.“

„Co jste tedy dělali?“

„Lehli jsme si, pane kapitáne. Seběhlo se to tak rychle, že jsme neměli čas reagovat jinak,“ řekl jsem.

Lacko pokýval hlavou. „Vy jste zřejmě před orgány činnými v trestním řízení únos manželky do poslední chvíle tajil, že ano?“ otočil se ke Starému.

„Jo! A když se na vás tak dívám a poslouchám vás, tak zjišťuju, že jsem učinil to nejmoudřejší, co se dalo udělat. Kdybyste to vy dostali na starost, tak už jsem vdovec,“ řekl Starý.

Lacko na jeho provokaci nereagoval, otočil se ke dvěma podřízeným a poslal je prohledat chalupu. „A dávejte si bacha, mládenci,“ dodal.

„Myslíte, že se tam celou dobu skrývají další komplicové těch únosců a čekají jen na to, aby se do vás mohli pustit? Jsme tady dost dlouho a v baráku se nehnula ani myš.“

„Vy jste tam byli?“ zeptal se konečně.

„Ne,“ odpověděl Starý podle naší domluvy. „Seděli jsme celou dobu v autě a čekali, až se konečně objeví policie. Tak vrátíte mi můj kufřík?“

„Ne,“ zavrtěl Lacko hlavou. „Je to předmět doličný.“

„Čeho?“ zeptal jsem se.

„Co?“ vypadl Lacko z konceptu.

„Čeho je předmět doličný?“

Zamyslel se. „Zařadíme ho mezi důkazy.“

„Víte,“ řekl jsem s povzdechem, „možná by bylo lepší, kdybyste rozhodování o tom, co je a co není důkaz a předmět doličný, nechal na vyšetřovateli.“

„Chcete mi radit, co mám dělat?“ zeptal se Lacko podrážděně.

„To bych se neodvažoval. Jen se podivuju, že s námi jednáte tak trochu jako s podezřelými. Připadá mi to jako zdržování vyšetřování. Došlo k velmi vážnému trestnému činu a vás zajímají jen podružnosti anebo se dokonce staráte o něco, co do vaší kompetence rozhodně nespadá. Já vám řeknu, co v tom kufříku je – jsou tam peníze, které pan Starý vezl jako výkupné. Je tam hodně peněz, tolik, kolik jste v životě neviděl a hned tak neuvidíte. Takže je buď vrátíte tam, odkud jste je vzali, anebo tady před námi oběma závazně prohlásíte, že si je na vlastní odpovědnost berete do úschovy. Nebo že je zabavujete, to je jedno.“

Polda, který po celou dobu držel kufřík v ruce, sebou škubnul a podíval se na něj, jako kdyby pálil.

„To platí i pro toho příslušníka, který ho bez dovolení majitele z vozu sebral. Uznáváme, že nevěděl, co obsahuje. Teď to ví a je na něm a na vás, co udělá.“

„Nemám to vrátit?“ zeptal se Lacka policista.

„Co když v tom žádný prachy nejsou a oni na nás šijou boudu. Otevřou kufřík a budou tam jenom starý papíry. A řeknou, že jsme ty prachy ukradli.“

Podíval jsem se na Starého, ten pokrčil rameny a pak přikývl. „Dobře. Ukážu vám, že si nevymýšlím. A potom, až se bude sepisovat protokol, a pak ještě později, vám předvedu, jak se dá zacvičit s indolentním policajtem.“

Policista mu podal kufřík; Starý nastavil číselný kód a odklopil víko. Uvnitř ležely narovnané štůsky pětitisícovek. Jestli ještě umím počty, tak jich měly být tři tisíce. Jestli balíček obsahoval sto bankovek, bylo tam třicet balíčků.

Starý namátkou vybral jednu vrstvu, aby všichni viděli, že pod horním paklíkem jsou další peníze a ne nějaká makulatura.

„Stačí?“ zeptal se.

Lacko přikývl a polkl.

Starý kufřík opět zavřel a zamknul. „Ježiši, já s váma zamávám,“ řekl zasněně. „Tak co čumíte?“ zařval. „Dělejte něco! Nebo zavolám ministrovi. Nemyslete si, že ho neznám, vy nuly líný!“

Strčil jsem do něj, aby se ovládal, ale než mohl Lacko zareagovat, z chalupy vyběhli ti dva policisté, které poslal na průzkum.

„Tondo!“ vykřikl jeden z nich. „Tam jsou úplný jatka, ty vole!“

Podruhé za tentýž den jsem seděl ve stejné kanceláři na policejním oddělení. Spolu se mnou Starý, svůj kufřík s sebou. Chtěl jsem mu poradit, aby policisty požádal o zapůjčení pout: jeden náramek by si přicvakl k zápěstí, druhý k držáku kufříku a měl by jistotu, že mu ty miliony nikdo neďobne. Stejně by mě zajímalo, jak mohl tak rychle sehnat tak vysokou hotovost; když chcete mizerný jeden milion, musíte to v bance nahlásit den předem, protože oni sami smějí v trezoru držet jen omezenou hotovost, odpovídající běžným denním peněžním transakcím. Možná ale, že v České národní bance v Praze mu vyšli vstříc, tam mají v podzemních trezorech miliardy, patnáct milionů pro ně nic neznamená.

No, moje starost to není.

Teď nás nevyslýchal vyšetřovatel, se kterým jsem tady sváděl boj odpoledne. Ani pan komisař se nám nevěnoval: sepisovali s námi zatím jen protokol a oba kriminalisté měli práci na místě činu, jak chalupu nazýval mladík, který kupodivu ťukal na klávesnici počítače rychleji než já. Nic divného – uměl psát všemi deseti a já jen dvěma prsty.

Vyložili jsme mu verzi, kterou jsme si dohodli, a policajt, přesně jak jsme očekávali, Starému vytkl, že se neobrátil na policii dřív.

„I když vás chápu,“ dodal rychle. „Tohle je situace, kdy je těžké rozhodovat se, jak postupovat. Ale kdybychom věděli, co se stalo, mohli jsme zasáhnout.“

„Těžko,“ řekl jsem. „Zprávu, kam má peníze přivézt, dostal pan Starý na poslední chvíli. Byla tma. Terén, pokud můžu soudit, je tam velmi členitý. A hlavně nikdo nemohl předpokládat, že se všechno vyvine tak, jak se nakonec vyvinulo.“

„Máte nějakou představu… nebo teorii, k čemu tam mohlo dojít?“ podíval se na mne. Od Starého žádnou teorii neočekával; na první pohled to byl těžce deprimovaný, vyděšený člověk, který v téhle chvíli nebyl schopný nějakého logického a analytického uvažování.

„Ne,“ řekl jsem popravdě. „Jediné, co mě napadá a co by mohlo jakžtakž fungovat, je hádka mezi únosci. Bylo jich pět a tři nejspíš nesouhlasili s výší výkupného, chtěli klást nové požadavky. Když došlo k roztržce, tak ty dva zastřelili a paní Starou odvezli na jiné místo.“

„To mohli učinit podstatně dřív, nemuseli čekat, až přijedete.“

„Ano. Nemuseli. Přesto se domnívám, že to má svoji logiku. Způsob jejího přemístění byl velice spektakulární a dramatický, měl na pana Starého vyvinout psychický tlak, aby – až se ozvou znovu – souhlasil s vyšším výkupným.“

„To je ale velice nebezpečná hra. Teď už totiž víme, že paní Stará byla unesena, můžeme začít jednat, a taky jednat, vyšetřovat, pátrat začneme. Ti lidé přece nemohou být tak hloupí, aby nevěděli, co se teď roztočí. Kromě toho – proč na vás stříleli? Pokud jsem pochopil, tak jste naživu jen díky vaší duchapřítomnosti a zkušenostem. Kdyby pana Starého zastřelili, co by z toho měli?“

Podrbal jsem se na hlavě. „Tak tohle mi hlavou vrtá taky. Inu, chybějí nám informace.“ A taky mi chybí jeden z lidí z té bezpečnostní agentury, která Starou střežila. Jedině… jedině, že by se přidal k těm novým, teď už skutečným únoscům. O tom ovšem musím pomlčet. Policajti by se zbláznili a udělali by si ze mne ragú na divoko, kdyby se dozvěděli všechno to, co jim i Starému tajím.

Po hodině jsme podepsali protokol a mohli jsme jít domů.

„Jel bych s vámi, ale nevím, jak bych se pak dostal do hotelu,“ řekl jsem Starému cestou z policejní budovy.

„Volal jsem tajemníkovi, přijedou pro mne lidi z mé ochranky.“

Na parkovišti vedle pajera skutečně stály dvě škodovky se čtyřmi urostlými mládenci, tentokrát v civilu.

„Pan tajemník věděl, že vezete patnáct milionů. Věděl taky, k čemu mají sloužit? Chci říct – věděl o únosu?“

„Ne!“

Zkoumavě jsem si ho prohlédl.

„Pane inženýre, jste si tím naprosto jistý? Já se domnívám, že takový osobní tajemník ví o všem, co se u vás v domě šustne, a taky není žádné svalnaté péro bez mozku jako ty vaše gorily, takže mu odjezd milostivé paní v nekřesťanskou ranní hodinu nemohl zůstat utajený. Její pozdější nepřítomnost také ne, o vaší nervozitě ani nemluvě: má v hlavě mozek a bylo by proto s podivem, kdyby si nedokázal dát dvě a dvě dohromady. K tomu váš noční výlet s patnácti miliony v kufříku, já vás při tom mám doprovázet… pane Starý, z toho všeho by dokázalo uhodnout, co se stalo, i malé dítě.“

„Já mu nic neprozradil,“ zamumlal Starý. „A i kdyby – no co, tak to třeba ví. Co má být? Zítra to bude vědět celá republika, protože se vždycky najde policajt, který si rád přivydělá a kterého si novináři platí. Zaplaťpánbůh že se ke mně nedostanou. Tak dobrou noc. Děkovat vám nebudu, není za co.“ Najednou z něj zase byl suverénní, povýšený miliardář.

„Nemusíte. A až to teď vypukne doopravdy a natvrdo, tak mi laskavě nevolejte. Nebudu brát váš telefon. Dobrou noc.“

13.

„Únos… a dvě vraždy k tomu!“ Květa měla oči doslova navrch hlavy. „Ty mizero, tos mi to nemoh zavolat dřív?!“ zaječela.

„Ne. Nešlo to. Před Starým to bylo vyloučené, to snad chápeš, a pak už jsem byl nepřetržitě pod dohledem policajtů.“

„Povídals, že jsi býval novinářem. Tak mi to nadiktuj… Mám na to tisíc znaků plus titulek. Už jsem to avizovala v redakci. Počkají ještě dvacet minut.“

„Napiš si to sama. Řekl jsem ti všechno, co vím. Jen mi to pak dej přečíst, abys tam náhodou nebásnila nebo nepustila něco, co je zatím jen pro tvoje uši.“

Květa začala horečně bušit do notebooku a já udělal to samé. Moje zpráva pro šéfa neměla o moc víc znaků – dřív se počítalo na řádky, dneska jenom na znaky, to jsou ty počítače – než článek do Květina deníku, ale byla mnohem hutnější. Fakta, samá fakta. Hlavně mě zajímalo, kam se poděl ten třetí strážce z agentury B-security. A jestli v ní už vědí, že dva jejich pracovníci jsou po smrti, popravení bez slitování ze zálohy. A že by bylo dobré zjistit, kdy se naposledy ozvali a co říkali, jestli průběžně podávali nějaká hlášení.

Prostě v hutné zkratce dostal na vědomí všechno, co se od mé poslední zprávy stalo. O přepadení u Bihára věděl z mého minulého berichtu. Jediná odpověď, kterou jsem od něj jako reakci dostal, byla kraťoučká: „Dávej si bacha!“

Takové rady mám rád.

Skončil jsem dřív než Sluková, ale jen o pár minut. Přelétl jsem očima její článek: titulek zněl Miliardářka v rukou vrahů a kromě dramatického vylíčení okolností jejího únosu rekapituloval krvavou žeň rasové války v Jestřábí: podle Slukové ji vyvolaly nadcházející volby a hlavně Občanská iniciativa inženýra Karaba. Vyvraždění rodiny Šedivých a únos JUDr. Ireny Staré však naznačují, že zdejší dramatické události mohou mít i jiné pozadí. Hovoří se totiž o provázanosti zdejší narkomafie s policejními kruhy.

Čtenář z toho musel být tak trochu jelen, protože Stará neměla s policejními kruhy nic společného a nic nenaznačovalo, že by se na obchodech s drogami nějak podílela. Jedinou spojitost s touhle mafií představovaly její fotografie nalezené u Lakatoše. O tom ale v článku zmínka nebyla.

„Super,“ pochválil jsem Květu. „Z fleku bys mohla jít dělat tiskovou mluvčí. Komukoliv. Mimochodem, proč teď jsou všude jen tiskové mluvčí? Já myslel, že na tom místě má být zručný novinář bez ohledu na to, jakého je pohlaví a jak vypadá.“

„Pěkná ženská vypadá na veřejnosti líp než chlap. Lidi koukají spíš na to, jaké má nohy a kozy, než co říká. Nezapomeň, že posláním tiskového mluvčího je mlžit a ne říkat pravdu. K oznamování holých skutečností, tak jak jsou, žádného tiskového mluvčího nepotřebuješ. A propos tiskový mluvčí – doufám, že zítra hned ráno udělají policajti nějakou tiskovku. Jestli ne, tak s nima zacvičíme.“ Podívala se na hodinky. „Už je pozdě, jinak bych k nim brnkla.“

„Nic by ti neprozradili, protože nevědí víc, než vím já. Dokonce si dovolím tvrdit, že já toho vím víc než oni. A ty taky,“ řekl jsem. „Kromě toho už do novin nedostaneš ani řádku.“

„Na internetový stránce žádný date-line nemáme,“ řekla.

„Touhle dobou čtou internetový noviny jenom šlusredaktoři z konkurenčních plátků. Takže tvoje iniciativa by ve svém důsledku pro vás byla kontraproduktivní. Pojď spát.“

Koukla na mne a rozesmála se. „Nevytahuješ se? Nebo s sebou vozíš zásobu viagry?“

„Abych ti pravdu řekl, ani nevím, jak ta slavná viagra vypadá. Zatím jsem ji nepotřeboval. Kromě toho jsem řekl: pojď spát. Tím mám na mysli skutečně osvěžující, posilující spánek. Nezapomeň, že tě zítra pravděpodobně čeká náročný den.“

„Mě milování nabíjí energií jak dynamo,“ řekla. „Jestli chceš spát, máš svůj pokoj, svoji postel. Tak si vyber. Pokud jde jen o spaní v tom pravém smyslu slova, tak spím nejradši sama. Obávám se, že nejenom chrápeš, ale taky kopeš.“

„Nekopu,“ řekl jsem.

„Tak chrápeš.“

„Nechrápu. A když, tak jen maličko, tlumeně,“ dodal jsem rychle. „Jdu si dát sprchu. Můžeš jít se mnou.“

„Sprchovala jsem se těsně předtím, než jsi dorazil,“ řekla.

„To se máš,“ zabručel jsem. „Já si připadám špinavý, upocený a uleptaný jak houmlesák.“ Hlavně ze sebe potřebuju smýt pohled na ty dva mrtvé. Nemám mrtvoly moc rád. A dneska jsem jich viděl požehnaně.

„Mám zhasnout?“ zeptal jsem se potom Květy.

„Ne. Nebo to máš radši potmě? Poznala jsem chlapa, který to dělal jen potmě a ještě pod dekou.“

„Styděl se?“

„Nejspíš, a ani jsem se mu nedivila. Chlapi jsou všelijací.“

„Ženy taky,“ řekl jsem. „Některým pořád ještě straší v hlavě představa, že sex je něco nemravného, dokonce nečistého. Než by partnerovi dovolili něco nadstandardního, nutí ho jenom k únavným, pořád stejným pohybům pánve v jedné poloze a pak se diví, když jim mužský zahne anebo rovnou uteče.“

„Chudinky,“ politovala je Květa. „Ty bys mi teď neutek s jinou, viď?“

„Ne. Pochybuju, že bych jen tak našel partnerku s takovou bujarou sexuální fantazií.“

„To má být urážka, nebo pochvala?“ zeptala se po chvilce, když zase nabrala dech.

„Pochvala.“

„A prozradíš mi ještě něco z toho, co tajíš, když mám tak bujarou sexuální fantazii?“

„Hele,“ řekl jsem, „zase provokuješ. Fakticky by se mě dotklo, kdyby ses se mnou milovala jen čistě… řekněme účelově. Podle hesla něco za něco.“

„Dotklo by se to tvé mužské ješitnosti, anebo osobně, lidsky?“

„Lidsky. Takové věci, jako je mužská ješitnost, nechávám zakomplexovanějším pánům, těm, co si hrajou na nadsamce,“ řekl jsem. „A vůbec, nechceš se bavit o něčem jiném?“

„Ne. Já se v posteli nevybavuju. Mám radši činy, víš? Kecama nic nedoženeš.“ Převalila se na mne a položila mi prst na rty. „Zmlkni a ukaž se.“

Bylo už hodně po půlnoci, když jsme uvolněně leželi vedle sebe, Květa s cigaretou, já s popelníkem zase na hrudi, skleničky se silně zředěnou whisky, kterou jsem přinesl ze svého pokoje, na nočním stolku.

„Neurazíš se, když se tě na něco zeptám?“

„Pokud se mě chceš zeptat, jestli lezu do postele s každým mužským, z kterého můžu vyrazit důvěrné informace, tak ti tím popelníkem rozbiju hlavu.“

Vzal jsem popelník a položil ho na podlahu. „Lezeš do postele s každým…“

Květa se zvedla a varovně se na mne podívala.

„No dobře, tak s každým ne. Jenom s těma, kteří se ti líbí.“

„Ty se snad nechceš vyspat s každou ženou, která tě zaujme? Která se ti líbí?“

„Dřív jo,“ povzdechl jsem si.

„A dnes?“

„Dnes už jsem dospěl a pochopil, že to nezvládnu,“ řekl jsem smutně. „Je vás strašně moc a pořád přibývají nové a nové.“

Začala se smát. „Kdybys to zvládnul, tak…“

„Tak bych musel být v posteli od rána do rána a to bych nezvládnul. Nech toho. Nejsem žádný sexuální rekordman. V podstatě žiju jako mnich, jen někdy podlehnu kráse a vůni ženského těla.“

„Ty nejsi ženatý?“ zeptala se. „A vrať mi popelník, jinak ti budu cigaretu odklepávat na břicho. Do pupíku.“

„Nejsem.“

„Rozvedený?“

„Ne. Starý mládenec. Většina lidí, když jim řekneš, že jsi starý mládenec, si hned pomyslí, že nejspíš budeš buzerant. Není to pravda.“

„Není. Ty teplouš nejsi. Ledaže bys byl podobojí.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To mě neláká. Možná to je škoda, možná se o něco připravuju, možná bych si mohl užívat erotických radovánek dvojnásob, ale moje orientace je čistě a výhradně na dámy.“

„Tak proč ses neoženil?“

„Ty snad jsi vdaná?“

„Já jsem ještě mladá na vdavky a na děti a na rodinu. Musela bych změnit profesi… ne že bych nemohla zůstat u novin, ale těžko bych mohla dělat to, co dělám a co mě baví.“

Těžko by taky mohla využívat svoje tělo jako nástroj na získávání informací. Totiž – dozajista by to šlo, ale jejímu manželovi by se to nejspíš nelíbilo. A pokud není povahou děvka, tak by se to nemělo líbit ani jí.

„Proč tě baví shánět a předkládat lidem ke snídani senzace a skandály?“

„Proč tebe baví vyrábět je?“

„No…,“ zaváhal jsem. „Něčím se živit musím. Kdybych uměl něco pořádnýho, kdybych byl například zubař nebo architekt, tak…“

„Tak by ses pěkně nudil, viď?“

„Snad. Já o tom nikdy nepřemýšlel. Bez vlastního přičinění jsem se ocitl ve světě, kde vládnou peníze. Nejsem podnikatel, protože podnikat znamená neustále se intenzivně věnovat své firmě, aby nezkrachovala. Já mám rád změnu. Takže měním zaměstnání a zajímá mě jenom to, kolik mi každý měsíc přibude na účtu. Až budu mít dost, řeknu tomu všemu a všem sbohem.“ A odstěhuji se na ten svůj vysněný ostrov, mezi olivy nebo palmy, na všechno budu říkat maňána, mezi sebe a informace o světě postavím zeď a potom spokojeně umřu.

„No vidíš,“ řekla Květa spokojeně. „Se mnou je to podobný. Jen s tím rozdílem, že jsem vždycky chtěla být novinářka a že mě žurnalistika baví. Jezdím po světě, jsem tam, kde se něco děje, setkávám se se zajímavými lidmi, dostávám se do prostředí, kam se normální lidi nedostanou, jsem aspoň trochu známá a ještě mě za to slušně platí. Netvrdím, že bych v tom viděla celoživotní perspektivu, jenže zatím… zatím mi to vyhovuje. A dokud to jde, chci si dělat ve svém soukromí to, na co mám chuť.“

„Až se vdáš, tak budeš manželovi věrná?“

„Až najdu chlapa, do kterého se zblázním tak, jako se on zblázní do mě, tak pro mne všichni ostatní chlapi na celým světě přestanou jako chlapi existovat,“ řekla vážně. „Nebudeš věřit, ale já jsem dost romanticky založená. Samozřejmě jen ve skrytu duše,“ dodala. „Romantika je druh slabosti a já si žádnou slabost nemůžu dovolit. Konkurence je veliká a každá slabost se obrátí proti tobě. To jistě znáš možná líp než já.“

„Hm,“ udělal jsem. „Já jsem se všech citů zbavil už dávno. Absolutní cynismus je jediný způsob, jak přežít.“

„Nehraj to na mne,“ řekla. „Nevěřím, že když jsi dnes viděl ty dvě mrtvé, tu holčičku, že tě to nechalo chladným.“

„Ne. Samozřejmě to mnou otřáslo, i když jsem je neznal. A protože to nebyly jediné nevinné oběti, které jsem bohužel v životě potkal, strašně lituju, že jsme zrušili trest smrti pro vrahy. Nejsem krvelačný a vůbec bych nežádal, aby pověsili automaticky každýho, kdo někoho zabil. Jsou vraždy, které se dají sice ne odpustit, ale alespoň pochopit.“

„Žárlivost, afekt…,“ řekla. „No jo. Nedávno jsem o tom psala. Nemusíš mě poučovat.“

„Nepoučuju tě. Jen ti vysvětluju, co cítím, na co myslím, když se přichomejtnu k nějaký obzvlášť odporný vraždě.“

„A co ten cikán, jak ho ukřižovali, a…,“ otřásla se. „Radši ani nechci vyslovit a představovat si to, co mu udělali předtím.“

„Ano, rozervat mu střeva bylo svinstvo. Protože Ferko si zasluhoval viset docela normálně. Kromě toho pochybuju, že to mládenci, kteří ho mají na svědomí, konali z nějaké abstraktně a do důsledku pojaté spravedlnosti.“

„Ty víš, kdo to byl?“ otočila se a podívala se na mne. Mlčel jsem. „Víš, že jo?“

„Vím a nevím,“ řekl jsem. „Dva znám. Toho třetího, který je měl na povel, toho neznám.“

„Co to je za lidi?“

„Miláčku, ve svém vlastním zájmu to nechtěj zatím vědět.“

„Umím se o sebe postarat,“ prohlásila a já se málem začal smát – kdyby se nejednalo o smrtelně vážnou věc.

„Poslyš, já jsem zkušenější než ty a umím se o sebe postarat mnohem efektivněji. Ale kdyby ti lidé věděli, že jsem je viděl a že o dvou už vím, co jsou zač, tak tady spolu neležíme.“

„Řekl jsi o nich někomu?“ zeptala se tiše.

„Jistě. Nerad bych, aby mě případně někdo sejmul a pak běhal bezstarostně po svobodě. Ví to můj šéf a vědí to dva policajti.“

„Prófa a King?“

„To je jedno. Prosím tě, neptej se. Opakuju, že je v tvém zájmu některé věci nevědět.“

„Jak to, že s tím poldové něco neudělají?“ vyjela na mne. „Já chápu, že ten cikán nebyl příliš oblíbený, že toho měl na svědomí víc než hodně, hlavně že aspoň podle tebe zavraždil policistu, a to četníci nikdy neodpouštějí, ale snad tady nezavedli omertu? Jak to, že je ještě nesebrali, když je můžeš identifikovat?“

„Jak?“ zeptal jsem se. „Stačí, když řeknou, že jsem si to vymyslel. Jeden svědek, žádný svědek. Bez důkazů někoho sice sebrat můžeš, ale pak ho zase musíš pustit, protože bez důkazů ho žádný státní zástupce před soud nepopožene, a kdyby to udělal, tak ho soud osvobodí. Takový je, naštěstí, zákon.“

„Panebože,“ dala si teatrálně hlavu do dlaní, „tebe bych chtěla mít doma. Věčně poslouchat tvoje poučování… celkem se nedivím, že ses nikdy neoženil, protože jestli jsi každý ženský lil do hlavy svoje moudra jako teď mně, tak jí bylo za chvíli jasný, že nejrozumnější, co může udělat, je dát ti kopačky.“

Zamyslel jsem se. Má pravdu? Možná na tom něco je. Možná opravdu rád poučuju – ale není to spíš důsledek toho, že jsem starý mládenec a že jsem si zvykl povídat si nejčastěji sám se sebou, a když už náhodou někdy narazím na posluchače, cítím potřebu sdělovat mu všechno, o čem přemýšlím?

„To je tím, že žiju sám,“ řekl jsem nahlas. „Máš prostě smůlu. Jednou začas cítím potřebu vylít si srdce.“

„Vylejvej si ho, ale nepoučuj mě. Nejsem pitomá, aspoň ne tak, jak se zřejmě domníváš. A vůbec, už mě tyhle řeči nudí.“

Trochu jsem se vyděsil. „Ty, Květo, já ale fakticky žádnou viagru u sebe nemám.“

Pootevřela ústa, potřásla hlavou a řekla: „Ty jsi ale vůl! A zhasni, chtěla bych se aspoň trochu vyspat.“

Učinil jsem, co žádala, ucítil jsem, že se schoulila do klubíčka zády ke mně. Ležel jsem na zádech, díval se do tmy a nemohl jsem usnout, protože se mi cosi neodbytně honilo hlavou. Nějaká myšlenka, v koutku mozku zasunutá připomínka čehosi, na co jsem zřejmě zapomněl a co je asi hodně důležité, jen ne a ne si vzpomenout.

A pak mi to v hlavě cvaklo a všechno do sebe zapadlo.

„Ježiši!“ Vztyčil jsem se na posteli.

„Co vyvádíš…,“ zamumlala Květa rozespale. „Spi. Nebo si jdi lehnout k sobě.“

„Jo. Jdu.“ Potmě jsem nahmatal kalhoty, natáhl jsem si je, posbíral zbytek oblečení a otevřel dveře. Podíval jsem se, jestli na chodbě nikdo není, tiše za sebou zavřel a přeběhl na druhou stranu do svého pokoje.

Rozsvítil jsem, posadil se do křesla a chvíli jsem úporně přemýšlel a zvažoval všechny varianty. Ano – je to sice jenom hypotéza, jenže dost pravděpodobná.

Pokud vyjdu z předpokladu, že doktorka Stará nelhala, když mi vyprávěla, že ji manžel chce nechat zavraždit, tak se všechno mohlo seběhnout následovně: inženýr Starý uvěřil, že jeho manželka byla skutečně unesena. To mu samozřejmě překazilo plány. Z důvodů, které mi byly zpočátku trochu záhadné, mi zavolal a se vším se mi svěřil, třebaže podle instrukcí měl držet hubu, sedět na zadku a čekat, až mu únosci oznámí, kolik za jeho manželku chtějí.

On si místo toho ze mne udělal svého důvěrníka. A jak mi teď právě došlo, také svědka. Čekal na chvíli, kdy mu zavolají, kolik, kdy a hlavně kam má peníze přivézt. V tu chvíli zaktivoval své killery a poslal je na ono místo. Strážci nejspíš neměli žádné velké podezření, nevím, jak to vše proběhlo, pod jakou záminkou se tam objevili, třeba tvrdili, že vezou peníze, vzkaz od Starého. Čert ví, snad se to jednou dozvíme. Omámili doktorku Starou, její hlídače zastřelili.

Co se stalo s jejich kolegou, se snad zítra dozvím. Možná kvečeru Stará usoudila, že dva ochránci jí stačí, že za třetího zbytečně vyhazuje peníze; možná ho někam vyslala. Nevím. V každém případě zabijáci podle instrukcí počkali, až přijedeme, pak doktorku vyvlekli před chalupu a začali střílet. Tenhle okamžik je jediný, kde moje teorie stojí tak trochu na vodě. Nechal by se Starý ohrozit? Riskoval by život? Ti pistolníci stříleli ostrými, a i když na to byl připravený a oni určitě mířili tak, aby první výstřely šly do vzduchu – vzpomněl jsem si, že skutečně padly asi dvě tři rány, které pajero nezasáhly, a potom jsme se schovali – zadek měl sevřený.

Nesmysl! Nic se mu nemohlo stát! Přední sklo bylo skutečně popraskané, ale do kabiny nepronikla ani jedna kulka. Nemohla, protože pajero bylo nepochybně vybavené neprůstřelným sklem, které sice po zásahu praskne, udělá se na něm pavučina, ale pokud nepoužijete speciální, vysoce razantní náboje a velkou ráži, posádku to neohrozí. Proto mi kategoricky zakázal vystoupit a dojít k chalupě pěšky.

Ano. Tak to bylo. A já tam seděl ne proto, abych hlídal Starého a jeho peníze – což byl od samého počátku absolutní nesmysl, mohl jsem mu být maximálně psychickou oporou, proti třem ozbrojeným a ke všemu odhodlaným mužům jsem neměl v té tmě a ke všemu zavřený v autě nejmenší šanci – zato jsem byl svědek, že se všechno událo tak, jak se na první pohled událo. Starý měl nejvyšší vůli ženu dostat ze spárů únosců, sehnal obrovskou částku, jel tam a riskoval život, ale došlo k nějakému zádrhelu, sporu mezi únosci, a jeho žena byla odvlečena před jeho očima.

Bebe je toho svědkem, všechno na vlastní oči viděl.

Bebe je z toho na větvi, protože tahle teorie je sice fantastická, ale taky těžko prokazatelná. Doktorka Stará byla skutečně v bezvědomí odvlečena. Její ochranka byla skutečně povražděna. Starý – pokud nebudou ti praví únosci dopadeni – je nevinný jak lilie a nikdo mu nic nedokáže. Únosci se určitě ozvou, určitě budou chtít další horentní sumu, možná dvojnásobek. Starý už ovšem bude pod dohledem policie, bude mít napíchnutý telefon i mobil a nebude schopný podniknout žádnou tajnou akci. Veřejnost bude šílet podle taktovky rozběsněných sdělovacích prostředků a tak už možná zítra nebo pozítří bude nalezena Irenina mrtvola. Tou dobou ovšem budou neznámí únosci za horami. A v pohodě, protože byli a zůstanou neznámí. To, že svoji oběť zavraždili a nečekali na výkupné, se přičte jejich obavám, že policie jim je na stopě a že zveřejnění únosu zhatilo jejich plány. To je obvykle důvod, proč se příbuzní oběti nebo pátrající policie snaží případ tutlat tak dlouho, jak to jenom jde. Publicita bývá pro oběti únosu smrtonosná.

Tak, a co teď s tím?

Hodinky ukazovaly, že není zrovna vhodná doba na telefonování. Na druhou stranu může každá další minuta prodlení hrát pro Starého: není vyloučené, že už teď je pozdě. Nevím, co má za lubem, ale docela určitě od chvíle, kdy jsme opustili policejní oddělení, neseděl se složenýma rukama.

Anebo seděl. Přesněji řečeno ležel. Jakoukoliv aktivitou by na sebe zbytečně upozorňoval.

Je v roli muže, kterého každý lituje. Stačí, když bude hrát golf nebo kulečník, aby se uklidnil, a nechá najaté zabijáky, aby konali za něj.

Jenže taky už mohl odjet do Prahy a touhle dobou je v letadle třeba do Rio de Janeira nebo do Singapuru. Jeho tajemník zítra vydá prohlášení pro policii i tisk, že pan inženýr Starý byl z obchodních důvodů nucen na dva týdny odcestovat.

Veřejnost mu to bude mít za zlé a bude ho litovat trochu méně, než kdyby na tiskové konferenci ronil slzy, ale veřejné mínění je lidem jako Starý lhostejnější než včerejší počasí.

Někdo může namítnout, že takovou věc – útěk od problému, jaký únos manželky bezesporu představuje – by provedl jen hlupák a pan Starý hlupák není. Zatím všechno klape podle jeho plánu. Nikdo na něj nic nemá, nic mu nemůže dokázat, dokonce nikdo kromě mne nemá žádné podezření – tak může ty dva tři dny, než najdou mrtvolu jeho manželky, počkat s nohama v teple na svém hrádku.

Možná slyším trávu růst. Možná bych si měl říct, že tohle opravdu není můj problém, že se mám starat jen o to, na co jsme byli najati, a že pokud se věci mají tak, jak jsem si je spočítal, je doktorka Stará už beztak po smrti, a i kdyby nebyla, já tu nejsem od toho, abych pečoval o její bytí či nebytí. Ani by to nebylo v mých silách. Je pravda, že mi Starý dal padesát tisíc – jejich příjem, stejně jako předchozí úplatek od jeho manželky, jsem nahlásil šéfovi a jen jsem si strhnul dvacet procent provize, která mi v takových případech podle smlouvy náleží – za mlčení. Mlčel jsem při výpovědi na policii. Teď nastala poněkud jiná situace. A ti, kterým chci volat, mu jistě neprozradí, co jsem jim sdělil.

Prófa neměl vypnutý mobil. Měl jsem z toho obavu, ale utěšoval jsem se, že detektiv jako on je ve službě pořád a nemůže se mezi devátou večer a sedmou ranní odříznout od světa.

„Jdi do prdele, ty magore,“ zamumlal ospale, když jsem ho pozdravil. „Jestli trpíš nespavostí, tak si zajdi k doktorovi, aby ti napsal hypnogen. Nebo si nasbírej makovice a udělej si odvar. Co chceš?“

Snažil jsem se být stručný, přesto mi trvalo dobře pět minut, než jsem Prófovi všechno vysvětlil tak, aby mu i v rozespalosti došly všechny souvislosti a možnosti, které z toho plynou.

„Tos nemohl říct, když jsme tě vezli do hotelu? Nebo zavolat potom v nějakou rozumnou hodinu?“ zeptal se vztekle. „Je ti jasný, že od tý doby uplynulo dost hodin?“

„Omlouvám se. Bylo toho na mne dneska víc než dost a nějak mi ochabl mozek. Prostě vypnul. Měl blok.“

„Houby blok. Šukal jsi tu redaktorku.“

„Jak to víš?“ vylítlo ze mne jako z kluka načapaného na švestkách.

„My víme všecko. Doufám si uvědomuješ, že se teďka pouštíš na hodně tenký led. Víš, co by s váma pan podnikatel Starý vyvedl, kdyby zjistil, jaké fámy o něm roztrušuješ? Jaké divoké spekulace pouštíš do oběhu?“

„Asi by si najal tým nejprohnanějších advokátů a na soudech by z naší agentury vydusil víc, než jsme vydělali za posledních deset let. Já proto tuhle svoji divokou spekulaci, jak to nazýváš, nepouštím do veřejného oběhu, ale říkám ji jenom tobě.“

„Beru na vědomí. Potíž je v tom, že na toho pracháče nic nemáme. A nemáme právo plíst se kolegům z kriminálky a z organizovanýho zločinu do jejich práce. Jo, kdyby hradní pán měl něco společnýho s drogama, kdybysme měli jistotu, že ve sklepě vaří perník, že má ve skleníku menší plantáž konopí nebo marjánky, že má bazén obklopený polem makovic, kdyby ten svůj vrtulník používal k převozu pytlů s hérem… to by byla jiná! To bysme k němu vlítli s pohotovostním plukem, nakopali jeho ochranku do zadku a zatnuli mu tipec. Zmiňoval jsi se o nějaký mučírně, co si tam pořídil. Až bysme mu nasadili palečnice a případně ho natáhli na skřipec, ten by začal zpívat!“ Prófa, který se už úplně probral, si zasněně povzdechl. „Bohužel, milý Bebe, nic z toho Starýmu přišít nemůžeme a tak si o útrpným právu můžeme nechat jen zdát. Jsi moc hodný, žes mě ve dvě ráno zavolal. Někdy ti to oplatím. A teď už jdi spát a nezapomeň si nastavit budíka a v osm ráno zatřást svojí slečnou, protože na devátou je svolaná na policejní ředitelství tisková konference. Policejní šéf se trochu vzpouzel, zatím nemá co říct a byl by radši, už jen v zájmu oběti, kdyby se to nerozmazávalo, ale protože nějakej hajzl prásknul slečně Slukové hned zatepla všechno, co se prásknout dalo, a ona to stačila poslat do redakce a hned se to ocitlo na jejich internetových stránkách, tak mu nezbylo nic jinýho. Oni by ho ostatní redaktoři ubili. Už v noci telefonovali a chtěli vědět, jak to, že Sluková to dostala a oni nic. Byl z toho dost nervózní. Na tvým místě bych se tam v jejím doprovodu neukazoval. Ale to je tvoje věc. Dobrou noc, Bebe.“

Zavěsil a jako odpověď na jeho slova se vpovzdáli ozvaly tři po sobě bezprostředně následující detonace. Okenní tabulky zadrnčely. Potom se ozvaly výstřely.

Zvědavec by se šel podívat z okna, co se děje. Moudrý člověk naopak zaleze pod peřinu a zacpe si uši.

Nezalezl jsem pod peřinu, ale taky jsem zbytečně nevystrkoval hlavu. Když se nějaká individua, která neznám a po kterých mi nic není, chtějí pozabíjet, je to jejich věc. Já jim v tom bránit nebudu a pro jistotu do jejich hrátek nebudu strkat nos. Všechno, co stojí za pozornost, se beztak dozvím ráno.

Pak se ozval zvuk blížícího se vrtulníku. Objevil se nad náměstím, teď už se v řevu jeho motoru třásl celý hotel, reflektorem osvětlil náměstí, dvakrát nad ním přeletěl a pomalu se vzdaloval směrem k romské čtvrti. Tohle by se mělo zakázat. Lidé mají právo vyspat se. A noční nálety bitevních vrtulníků k uklidnění situace taky nepřispívají. Pochybuju, že ti mamlasové – jedno jestli s vyholenými lebkami anebo s černými vlasy – co se teď na ulicích mydlí, si z jedné helikoptéry dělají hlavu. V nejlepším případě zamávají pilotovi a párkrát si po něm vystřelí, což má stejný účinek, jako když se ze vzduchové pistolky trefíte do hrocha. Smysl by tahle demonstrace síly měla jen v případě, že by z vrtulníku zahájili bombardování napalmem. Ale to nejde, protože jednak je napalm zakázaný, jednak by při jejich šikovnosti omylem vyhořela banka, radnice nebo místní jesle.

Zavřel jsem okno a potom oči. Pro mne za mne můžou vypálit a vyhodit do vzduchu třeba celé Jestřábí. Dokud nehoří moje postel, není důvod k ponocování.

14.

Ke snídani jsme měli jako příkrm hromadu novin. Květin deník měl palcový titulek uprostřed horní poloviny první stránky, čili jedničky. Trochu ho oproti její verzi ze včerejší noci vylepšili – Krvavé drama při únosu miliardářky. Pod tím bylo pár řádků s pokračováním na straně 2. Celý článek jsem číst nemusel, nelišil se od toho, co napsala a co jsem jí cenzuroval.

Ostatní tisk tuhle senzaci samozřejmě neměl, tak jen přežvykoval události ze včerejšího dne. Tím pádem jim v celkovém skóre chyběl nejenom únos, ale i dvě mrtvoly. I bez nich musel mít p.t, čtenář dojem, který redaktor Beránek lakonicky vyjádřil ve zvláštním vydání Jestřábího péra: VÁLKA!

„Trochu přehání,“ řekla Květa pohrdavě o Beránkovi, ale se stopou závisti v hlase. Ona by jistě přeháněla také, ale celostátní deníky si nemohou dovolit vyvolávat paniku.

„Moc daleko od pravdy ale není,“ řekl jsem a pustil se do čtení. Beránek se vyžíval, v článku padaly výrazy jako zdivočelá soldateska… řádění hunských hord… vichr smrti fičí našimi ulicemi… drogové gangy ovládly Jestřábí… policie jen bezmocně civí na potoky krve… národe, probuď se!… občané, do boje s terorem!… když si nepomůžeme sami, stát bude jen přihlížet! Poslední slova byla výrokem budoucího starosty a poslance inženýra Karaba (tak ho Beránek ve svém článku nazval). Celkově to vyznívalo, že ulice Jestřábí jsou pokryty horami ještě teplých mrtvol a kanály nestačí pojmout potoky krve.

„Uf,“ řekl jsem a odložil Péro. „To je fakt soda. Ještě že v tom roztomilém městečku nebydlím. To bych naložil ženu, děti, svršky, almaru a peřiny na žebřiňák a práskl do koní.“

„To víš, ten šmírák má jednou šlágr, tak si chce svých patnáct minut slávy vychutnat do dna,“ řekla Květa. „A dopij čaj, je čas.“

„Na co?“ zeptal jsem se nevinně.

„Jdeš na tu tiskovku přece se mnou, ne?“ zatvářila se udiveně.

„Nemám novinářský průkaz.“

„Si děláš srandu?“

„Nedělám. Kromě toho jsem byl v noci varován ze zdrojů blízkých policejnímu ředitelství, že tam na mne mají žízeň. Nevím, jak na to přišli, ale po tvém článku na vašem internetovém serveru o únosu tví kolegové začali běsnit a… no, prostě, místní četnictvo se domnívá, že spolu máme poněkud nadstandardní vztahy a že ti donáším důvěrné informace.“

„Jestli s něčím takovým pan policejní šéf vyleze, tak ho přede všemi vytahám za uši jako malého kluka,“ řekla Květa s gustem. „Jsi snad zaměstnanec policie?“

„Nejsem,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Podepsal jsi nějaký slib mlčenlivosti?“

„Ani omylem. Komu?“

„Tak vidíš. Naštvaný na tebe může být jen inženýr Starý, ale ten je nad věcí a o tom, že se známe, nemá ponětí. Tady máš foťák,“ podala mi přes stůl svého canona, „a budeš mi dělat fotoreportéra. Umíš s tím aspoň trochu zacházet?“

„Trochu…,“ řekl jsem nejistě. Digitál jsem samozřejmě nedržel v ruce poprvé, ale byl jsem zvyklý na jednoduché kompakty. Tohle byla profesionální zrcadlovka.

„Nevadí. Nastavila jsem ti automat, tak to jenom mačkej a hlavně koukej, abys to zaostřil a moc s tím při focení nešmejkal. Je tam sice autofokus, ale lidé bývají blbé.“

„Děkuju,“ řekl jsem kysele a vstal. „Když do mě nikdo nebude strkat, tak snad ostrý fotky svedu. Kolik platíte?“

„Myslím, že sis v noci vybral honoráře na půl roku dopředu,“ řekla tiše a usmála se na mne. „Kromě toho pochybuju, že bychom mrhali místem na fotky nějaký policejní tlamy. Jdeme.“

Policejní velitelství bylo vzdálené sotva deset minut volné chůze. Výhodou malých měst je, že všechno máte po ruce.

„Poslyš,“ řekl jsem cestou, „budeš se policajtů na něco vyptávat?“

Udiveně se na mne podívala. „Jako jestli budu klást otázky? To si piš, že budu klást otázky! A hodně nepříjemný otázky. Nebudu sama. Od toho se snad tiskovka pořádá, ne?“

„Na co se chceš ptát?“

Kolem nás pomalu přejel oranžový metařský vůz. V duchu jsem pochválil zdejší technické služby: chodníky i ulice opravdu potřebovaly uklidit, protože byly plné střepů a potrhaných zbytků plakátů. Část z nich byla strhaná ze zdí a sloupů veřejného osvětlení, většinou ty, které propagovaly jiné strany než Občanskou iniciativu. Ale ani ta to neměla v předvolebním boji lehké: na řadě plakátů měl Karab obličej přeškrtnutý hákovým křížem. Zastavil jsem se a udělal si pár fotek.

„Štěstí, že to je digitál,“ utrousila Květa. „Pak toho debila vymažu.“

„Proč ti člověk, reprezentující mínění většiny obyvatel Jestřábí, nepřirostl k srdci?“ zeptal jsem se. Na displeji jsem si jednu fotku zvětšil a usoudil jsem, že se mi ruka netřese a snímek je ostrý jako břitva.

„Je to fašoun,“ řekla krátce.

„Přeháníš.“ Kolem nás projelo auto s televizáky z Novy. Tvářili se, že nás nevidí. Za nimi následoval v žlutém getzu s velkým nápisem Press za předním sklem redaktor Beránek. Ten přibrzdil, vyklonil se z okénka a zeptal se, jestli nechceme svézt. Květa zavrtěla hlavou, že se chce projít na čerstvém vzduchu.

„Přeháníš,“ opakoval jsem. „K fašismu má daleko. Je to prostě normální klasický populista.“

„Tenhle výraz mě opravdu irituje,“ řekla Květa. „Populista je podle jednoho našeho předního komentátora, což je mimochodem kretén, jakýmu není široko daleko rovno, prakticky každý, kdo nehlásá tržní ekonomiku ve stylu devatenáctýho století. A každý, kdo je nalevo od Hitlera, je podle něj bolševik. Pan Karab je fašoun. Chtít vygumovat jednu etnickou skupinu z povrchu zemského nic jinýho než fašismus není.“

„Nacismus,“ opravil jsem ji. Květa se zastavila a zle se na mne podívala. „Už zase začínáte, pane učiteli?“

„Jen jsem tě opravil. Fašismus byl Mussoliniho vynález a jeho fašisti měli na svědomí ledacos, ale antisemitismem aspoň zpočátku netrpěli. Nezapomínej, že to byli potomci starých Římanů a ti byli první, kdo praktikovali multikulturalismus. I když to nevěděli. Na takový nesmysly jako rasa neslyšeli.“

„Já ho fakt zabiju,“ oznámila Květa urbi et orbi. Před námi se objevila bílá dvoupatrová, odporně moderní budova policejního ředitelství. Parkoviště bylo plné, dost automobilů mělo pražské espézetky a stálo tam i několik přenosových vozů televizních společností. „Ty si myslíš, že jsem vyšla v pátý třídě pomocný školy, viď? Tak aby mezi náma bylo jasno, já se tím sice nikde nevytahuju, protože to nemám ráda, ale vystudovala jsem sociologii a politologii na fildě. K žurnalistice jsem se dostala úplně náhodou přes jednoho kamaráda, když jsem nemohla sehnat slušně placené místo v oboru. Nemám ráda, když mě poučuje nějaký diletant a nedouk.“

„Promiň,“ zamumlal jsem, protože v porovnání s ní jsem skutečně nedouk byl. Dvě vysoké školy jsem začal a po dvou třech semestrech opustil. Ne že by mi na tom nějak moc záleželo, k tomu, abych si vydělal na chleba s máslem a šunkou, žádný diplom věru nepotřebuju. Horší je, že se na mně podepsaly ty tři semestry na peďáku. Nasákl jsem ámosáctvím; kdybych nějakým omylem pobyl nějaký týden i na bohoslovecké fakultě, byl bych pravděpodobně nesnesitelný.

Pokud jsem se obával, že u vchodu budou kontrolovat novinářské legitimace, byla to obava zcela lichá. Policejní velení asi nepředpokládalo, že by se na tiskovou konferenci tlačil někdo jiný než pisálkové, a kromě toho měli četníci na hlavě tolik másla, že nechtěli sedmou velmoc dopředu provokovat nějakou buzerací. Prošel jsem v pohodě, dva uniformovaní mladíci ve strážnici nám věnovali jen tolik pozornosti, kolik vyžadovala informace, že tiskovka se koná v prvním patře, v zasedačce, číslo 17.

Rozhlížel jsem se, jestli někde neuvidím ty dva sandály, co mě včera klihovali a předtím poslali do pekla Ferka Lakatoše. Asi měli volno, nebo byli v terénu anebo nechtěli lézt žurnalistům na oči. Ani Kinga s Prófou jsem nezahlédl. Zato mě na chodbě potkal vyšetřovatel ze včerejška v doprovodu pana kriminálního komisaře. Když mě uviděli, zvedli trochu překvapeně obočí.

„Vy jste se dal na novinařinu?“ zeptal se komisař. Květu oba ignorovali. Buď nevěděli, kdo je, anebo to naopak věděli až příliš dobře.

„Dělám osobního strážce paní redaktorce a kromě toho jsem externí fotoreportér jejich listu,“ řekl jsem skromně. „Doufám, že proti tomu nic nenamítáte.“

„Pro mne za mne si tady z tohohle baráku můžou udělat průchoďák,“ zahučel komisař. Neřekl, kdo si ten průchoďák může z jejich pendrekárny udělat, ale i tak jsem pochopil, že se s panem policejním velitelem v lásce nemá.

Komisař před námi zamířil do zasedačky. Moc nadšeně se netvářil. Vyšetřovatel pozván nebyl, náčelník měl nejspíš strach, aby tam nikdo zbytečný nezacláněl. Tohle byla jeho benefice: já na jeho místě bych o tenhle druh slávy dvakrát nestál.

Jenže já policejní ředitel nejsem, že ano.

Zasedačka byla skoro plná. Na dvou stolech stály talíře s obloženými chlebíčky, které později sežerou policajti, protože redaktoři pravděpodobně stejně jako my před tiskovkou posnídali. Taky měli připravené minerálky a skleněné džbery s džusem. Doslova se rozšoupli. Káva jistě přijde taky, později, aby nevychladla.

Květa se lhostejně pozdravila s několika kolegy a postavila se ke zdi u „předsednického“ stolu, na kterém stály cedulky se jmény policejního ředitele – pplk. JUDr. Jan Hnídek – tiskové mluvčí – npr. Mgr. Zora Mikešová – a kriminálního komisaře – pplk. JUDr. Ivan Červeň.

„Nesedneš si?“ zeptal jsem se Květy.

„Ne. Takhle je líp vidět a slyšet. Drž se u mne, od stolu bys nic nevyfotil. Lidi by ti zacláněli.“

„Nepoučuj,“ vrátil jsem jí její šprajce. „Zatím tady nikdo vyšší než já není.“

„Dělej, co ti řeknu, a řečičky si nech od cesty,“ odsekla.

Tisková mluvčí byla v uniformě. Musel jsem uznat, že si ji vybrali – aspoň pokud jde o vzhled – docela dobře. Ostatně vypadat dobře a fotogenicky byla její hlavní kvalifikace. Měla trošku nazrzlé vlasy, nadité sako uniformy a sukni o pár centimetrů kratší, než povolují služební předpisy. To aby byly vidět nohy, které stály za pohled.

„Čúza,“ zamumlala Květa.

„Nezáviď,“ odpověděl jsem tiše. „Ty nemáš nohy o nic horší, o dalším nemluvě.“

„Kašlu jí na nohy. Včera jsem s ní měla dost dramatický výstup. Pokoušela se mi zapírat nos mezi očima. A žvanila takový blbosti, že jsem ji musela seřvat na kvadrát.“

„Za to je placená, aby zapírala, zapírala, zapírala. Ty bys to na jejím místě dělala taky.“

„Jenže já mám aspoň nějakou slovní zásobu. Tahle kravka má slovník asi jako Zulukafr. Zajímalo by mě, jak mohla udělat nějakou vejšku. I kdyby to byla ta jejich akademie.“

„Jak asi myslíš?“ zamrkal jsem na ni. „Zřejmě ji dělala večerně.“

„No jo, máš pravdu.“

Udeřila devátá hodina a do zasedačky středem vešel vrchní policajt. Byl podsaditý, sotva padesátník, měl prošedivělé, dozadu sčesané vlasy, držel se zpříma jako starý voják a usmíval se. Zatím se usmíval. Jestli očekával potlesk, nedočkal se. Počkal jsem, až se posadil, a potom jsem ho vyfotil. Několik novinářů učinilo totéž. Jinak zatím jen polohlasně hlučeli.

„Dámy a pánové,“ tisková mluvčí vstala a taky se na nás usmála. „Vítám vás na dnešní tiskové konferenci. Lituji, že jsme se sešli za poněkud dramatických okolností. Jestřábí bylo až donedávna klidné město, kterému sdělovací prostředky nevěnovaly pozornost.“

Drcnul jsem do Květy. „Mluví jako z partesu. Co proti ní máš?“

„Blbost,“ pohnula rty. „Počkej, až bude muset mluvit z hlavy. To se pobavíš.“

„Vaše přítomnost svědčí o tom, že je škoda, když Jestřábí předtím nikdo velkou pozornost nevěnoval. Ve městě se navršily určité problémy sociální i jiné povahy a ty před několika dny kulminovaly výbuchem násilí. Policie České republiky k nim přistoupila s plnou odpovědností a v součinnosti s dalšími orgány bude usilovat o to, aby se situace co nejdřív normalizovala a…“.

„Nechte si ty pohádky, to mě nezajímá. Víte už, kdo unesl doktorku Starou?“ přerušil ji mladík v džínách a kožené vestě.

Tisková mluvčí se nervózně usmála. „Pokouším se vám, pane redaktore, objasnit zdejší události v nejširším kontextu.“

„My ten kontext známe. Co s tím má společnýho ten únos?“ zeptal se Linda. „A jak to, že některá média byla o únosu a podrobnostech kolem něj informovaná dřív než my všichni ostatní?“ Linda se podíval na Květu, ta se na něj usmála. No, spíš ušklíbla.

„Jasně,“ vykřikla novinářka, blondýna kolem třicítky. „Někdo tady dostává informace a fotky předem!“

„Kdo to je?“ zeptal jsem se Květy tiše.

„Nevím. Nějaká chudinka, asi z regionálního plátku.“

„Aby nás tví kolegové za chvíli nepoplivali. Já myslel, že to je tiskovka, ne zasedání inkvizičního tribunálu.“

„Víš, jak byli v redakcích seřvaný, že my to máme a oni ne?“ zašeptala spokojeně. „Tak se jim nediv, že ječej jak raněný. Počkej za chvilku, až se pustěj do pana velitele.“

„Dámy a pánové, prosím vás…,“ tisková mluvčí zvedla ruce v uklidňujícím gestu. „Vyhneme se, prosím, nějakým osobním impertinencím a respektujte status tiskové konference.“ Květa vyprskla smíchy. „Já prosím pana podplukovníka Hnídka, aby vás seznámil s nejnovějším stupněm vyšetřování.“

„Ti povídám, že je blbá,“ zamumlala Květa. „Status! Stupeň vyšetřování! Já se z ní picnu. Vsadím se, že chrápe s nějakým hlavounem, jestli ne přímo s ním,“ podívala se na podplukovníka Hnídka, který se zvolna postavil, přičísl si dlaní vlasy a odkašlal si.

„Nebuď na ni tak zlá. Třeba je to pořád kanec,“ řekl jsem a znovu na podplukovníka namířil objektiv. Zatvářil se přísně, pak otočil hlavu, aby si ho mohli vyfotit i ostatní.

„Dámy, pánové,“ oslovil nás hlubokým hlasem. Několik chtivých reportérů mu přistrčilo před ústa mikrofony a diktafony. Kameramani lokty odstrkovali píšící redaktory a točili. Škoda že už dnes kamery nevrčí. Ani foťáky většinou necvakají, drahé digitální zrcadlovky jsme měli jen tři, ostatní se spokojili s kompakty, které jak známo žádný zvuk při exponování snímku nevydávají.

„Dámy, pánové,“ opakoval podplukovník. „Město Jestřábí se v minulých dnech stalo dějištěm politováníhodných a tragických událostí. Ve zkratce je zrekapituluju: na ulici byl fyzicky napaden a zraněn jeden z kandidátů při nadcházejících komunálních a parlamentních volbách, při násilnostech během následného poklidného předvolebního shromáždění došlo k usmrcení našeho kolegy, kapitána Šedivého. Hospodská rvačka měla za následek smrt místního občana, příslušníka hnutí skinheads pana Mayera. K mimořádně tragické, odporné události došlo následující ráno. Byla objevena brutální vražda rodiny kapitána Šedivého. Tentýž den byl za podivných okolností usmrcen jeden z příslušníků romské komunity pan Lakatoš a odpoledne i jeho přítelkyně slečna Oláhová.“

Hnídek na chvíli zmlkl, aby nabral dech. Několik novinářek na něj fascinovaně zíralo, jedna počítala a při každé mrtvole vztyčila jeden prst: už jich bylo šest. Redaktorka nejspíš přijela teprve dnes ráno na tiskovku a ještě neměla přehled. Nedivil jsem se, že z toho byla trochu na větvi – šest mrtvol za nějaké dva dny, to je na malé městečko průměr, na který nemá ani Washington, D.C., což je město s téměř nejvyšším počtem vražd na obyvatele. Taky tam je sídlo prezidenta, Kongresu a Senátu. A taky tam je po Dakaru a Kinshase nejvyšší koncentrace černochů na světě.

„Tím bohužel tragické události v našem městě neskončily. Včera v noci byla unesena manželka významného podnikatele, žijícího v blízkosti Jestřábí. Během únosu, při kterém bandité zaútočili střelnými zbraněmi i na jejího manžela, byly zastřeleny dvě osoby, jejichž totožnost a role při tomto závažném trestném činu jsou předmětem vyšetřování.“ Podplukovník se opět odmlčel, pak vážně potřásl hlavou, s odporem vzal mezi dva prsty Jestřábí péro a štítivě je zvedl. „Situace je skutečně vážná, přesto se domnívám, že je naprosto nezodpovědné, když nějaký novinář vědomě, programově vyvolává atmosféru strachu a snaží se na momentálních politováníhodných excesech skupinky výtržníků a kriminálních živlů profitovat.“

Novináři se začali smát. „Těm masakrům říkáte politováníhodný excesy?“ vykřikl někdo a jiný hlas se zeptal, co by se mělo dít víc, aby lidi měli právo mít opravdu strach. Beránek se tvářil neohroženě a hrdě, protože ho začali fotografovat.

Hnídek se zachrul a řekl, že očekává smysluplné dotazy novinářů.

První vyskočil Linda. „Domníváte se, pane podplukovníku, že únos paní Staré nějak souvisí s rasovými násilnostmi ve městě?“

Hnídek bezmocně zavrtěl hlavou a podíval se na kriminálního komisaře. Červeň taky zakroutil hlavou a řekl, že ve stadiu, kdy vyšetřování teprve začíná, se nedá potvrdit ani vyloučit nic. „Nic,“ opakoval. „Vůbec nic. Ovšem pravděpodobnost nějaké spojitosti se nám zatím zdá naprosto nesmyslná. Ty dvě záležitosti spolu nesouvisejí ani co se účastníků trestné činnosti nebo motivů týče.“

„Prosím vás, já tomu nějak nerozumím,“ zamávala rukou redaktorka, která na prstech počítala mrtvoly. „Vy tady povídáte, že došlo k únosu, při kterým málem zastřelili manžela. Kde k tomu únosu došlo? A co ty dvě mrtvoly? Jak se tam dostaly?“

Shromáždění představitelů sdělovacích prostředků vzrušeně zahučelo. Slepé kuře našlo zrno, neinformovaná redaktorka udeřila hřebík na hlavičku.

„No…,“ podplukovník Hnídek se podíval na tiskovou mluvčí, jako kdyby od ní očekával pomoc. Ta trochu nervózně zamávala řasami a pak se zvedla, protože tohle byla koneckonců její práce. Pan velitel byl od toho, aby velel a reprezentoval, kriminální komisař Červeň se živil vyšetřováním závažné trestné činnosti a ona se živila lhaním a vykrucováním.

Lhát se neodvážila, tak aspoň zkusila mlžit.

„Je mi líto, kolegové,“ začala a několik novinářských vlků se tomu familiérnímu oslovení zasmálo. „V tomto stadiu vyšetřování zůstávají některé skutečnosti utajeny a budete s nimi seznámeni po vyšetřování, jakmile orgány činné v trestním řízení uznají, že utajované skutečnosti už není nutné tajit a…“

„Panebože, ta žvaní,“ pronesla Květa nahlas. Tisková mluvčí se na ni nešťastně podívala. Na čele měla kapky potu. Tohle byla zřejmě její první velká akce, takzvaný křest ohněm, a vypadalo to, že by nejraději vzala do zaječích, zmizela do bezpečí své kanceláře, ze které může e-mailem rozesílat neutrální, nicneříkající tiskové zprávy.

„Jděte se vycpat. Tak proč jste nás sem honili?“ vykřikl Linda. „Abyste nám oznámili, že nám nic nemůžete oznámit? A takovou blbostí nás krmíte, když už jste někomu…,“ podíval se na Květu, „někomu vykecali skoro všecko? Teda úplně všecko, kromě toho, kdo unes Starou!“

„Já opravdu…,“ tisková mluvčí si otřela pot a bezmocně se posadila. Červeň na ni vrhl pohled, který mě přesvědčil, že jestli tuhle mladou dámu někdo na policejním ředitelství obskakuje, on to není.

„Můžu se na něco zeptat?“ řekla Květa. Všichni zmlkli. Hnídek přikývl, Červeň se k němu naklonil a něco mu pošeptal do ucha. Hnídek se zamračil, ale už bylo pozdě.

„Za prvé bych chtěla doplnit přehled zločinů, které nám pan podplukovník přednesl. Na jeden zapomněl: ono ráno, kdy bylo objeveno vyvraždění rodiny kapitána Šedivého, došlo k přepadení sídla inženýra Starého. To je onen významný podnikatel žijící u Jestřábí. Přepadení provedl gang Romů vedený později zavražděným Lakatošem. Přibližně ve stejnou dobu, kolem páté ráno, ze sídla odjela svým vozem paní Stará. Po krátké době dostal inženýr Starý přes mobil zprávu, že jeho manželka byla unesena.“

„O tom bohužel nic nevíme. Na rozdíl od vás nás s těmito skutečnostmi pan inženýr Starý neseznámil,“ odpověděl suše Červeň.

„Já to nevím od něj,“ řekla Květa. No, kdyby míň mluvila, učinila by lépe.

„Smím vědět, od koho to víte? Podle toho, co píšete, se zdá, že jste dost dobře a podrobně informovaná,“ řekl kriminální komisař jedovatě.

„Jistě. Mám naštěstí i jiné zdroje informací, než je vaše tisková mluvčí,“ odpověděla Květa.

„Já z toho jsem jelen,“ zvolala neinformovaná redaktorka. „Tak tu Starou někdo unes ještě dřív, než ji znova unesli?“

„No…,“ začal policejní ředitel. „Je to celé dost divné.“

„Moment, moment,“ redaktorka se nemínila s tak pofiderní odpovědí spokojit. „Ten pan Starý vezl, jak jsem se dočetla, výkupné a únosci po něm začali střílet a… a zas jeho paní unesli? Ti samí?“

„Jak můžeme vědět, jestli to byli ti samí? Já u toho nebyl. Tam byli jiní!“ skoro zařval Hnídek. „Jsou tady lidi, co se u všeho nachomýtnou dřív než policie!“

Dělal jsem mrtvého brouka a snažil se tvářit, že nevím, o kom hovoří. Linda vyprsknul smíchy, jeho kameraman švenknul z Hnídka na mne.

„No jo, tak koho tam teda postříleli?“ zeptala se neinformovaná redaktorka znovu. Hnídek pokrčil rameny.

„To byli dva muži z jedné bezpečnostní agentury,“ řekla Květa nevzrušeně. Ráno ještě před snídaní jsem jí ukázal mail od mého šéfa. B-security na náš dotaz oznámila, že se svými dvěma zaměstnanci ztratila včera večer spojení. Třetí muž se pozdě odpoledne vrátil do Prahy, paní Stará ho poslala do Komerční banky, kde měl do její bezpečnostní schránky uložit obálku. Dohodli se, že se už nebude vracet, protože podle klientky jí dva lidé k ochraně stačí. Podle informací tohoto strážce měla v úmyslu druhý den v doprovodu obou bodyguardů odjet jejich vozem do Norimberka, odkud si na večer přes internet rezervovala u Lufthansy letenku do Londýna.

Naše agentura si u Lufthansy ověřila, že letenka byla skutečně na jméno JUDr. Irena Stará zabukovaná.

O žádném kontaktu se Starým pracovník B-security nevěděl, tím méně pak o nějakém výkupném. Přesně podle mého předpokladu, který jsem Ireně Staré při naší schůzce uvedl, by něco takového okamžitě hlásili ústředí, neboť by se vystavili velkým nepříjemnostem. V B-security byli dost vyděšeni, když se dozvěděli, co se stalo, a když jim šéf oznámil, jak se věci ve skutečnosti měly. Vedení B-security vysílá do Jestřábí své lidi, aby oba mrtvé identifikovali.

Dalo se předpokládat, že ještě nedorazili anebo že se teď dohadují s četníky, aby je odvezli na prosekturu. V každém případě zřejmě ani kriminální komisař, ani jeho šéf tohle nevěděli, a jak se v novinách píše, zatím ohledně identity zastřelených mužů tápali.

Hnídek s Červeněm se po sobě podívali, pak se koukli na Květu. Novináři také.

„Jak to víte?“ zeptal se podplukovník Hnídek nebezpečně klidným, až studeným hlasem.

„Jednoduše. Naše redakce učinila dotazy.“

„Kde?“ vyjel na ni Červeň, který se přestal ovládat. Není to nic příjemného, když z vás nějaká holka udělá před smečkou žurnalistů z celé republiky neschopného idiota.

„Tam, kde jste měli takové dotazy položit už v noci vy,“ odsekla Květa.

„Kde?“ zařval Hnídek. „Jestli mi okamžitě neodpovíte, budete zadržena a budete zadržována tak dlouho, dokud nepodáte věrohodné a podrobné vysvětlení!“

„Tak bacha, vážený pane!“ vyskočil Linda. „Já jsem na ledacos zvyklý, ale aby neschopná policie vyhrožovala novinářovi kvůli tomu, že je chytřejší a schopnější než ona, tak na to si zvykat ani já, ani nikdo z nás nebude, rozumíte?!“ Měl sice na Květu vztek, protože mu vyfoukla skúp, ale nepřestal být solidární. Tady šlo o princip. V podobné situaci by se mohl docela klidně za pár hodin ocitnout i on. Zbytek žurnalistů začal vrčet jako podrážděný pes. Tisková mluvčí se přikrčila. Bylo jí jasné, že za všechno může ona – aspoň tak to budou její šéfové po tiskovce interpretovat – a že jí z průšvihu tentokrát nepomůžou ani sebevášnivější výkony někde na kanapi. V podobných případech se vždycky musí obětní beránek najít, protože šéfové zásadně nikdy za nic nemohou.

„Já tu bezpečnostní agenturu nezjišťovala, to měli na starosti moji kolegové v Praze. Její jméno zatím neznám. Ani se o ně nestarám. Kdybyste znal novinářskou praxi, tak byste věděl, že takovýhle případ zpracovává několik reportérů a našich spolupracovníků. Jeden o druhém nevíme.“ Lhala, ale lhala účelně. Poradil jsem jí u snídaně, aby tenhle trik, kdy levá ruka neví, co činí pravice, použila, a dostalo se mi dalšího peskování, abych ji neučil základy řemesla.

„Bezpečnostní agentura…?“ podivila se neinformovaná redaktorka. Zpočátku mi byla k smíchu, teď jsem ocenil, že tady je. Někdy je na závadu, když novinář ví o případu příliš: všechno mu je zdánlivě jasné a necítí potřebu se na tiskovce podrobně vyptávat. Kdo je z mísy, ptá se i na banality a najednou se rozsvítí to, co mělo zůstat pod svícnem. „Co tam dělala bezpečnostní agentura? To chcete říct, paní kolegyně,“ obrátila se na Květu, „že ji unesla bezpečnostní agentura?“

„Ne. Ta ji prý hlídala před někým, kdo ji chce zavraždit.“

„Kdo to byl?“ ozvalo se naráz asi pět hlasů. Včetně Červeně.

Květa zaváhala. Viděl jsem, že má strašné nutkání prozradit, že manžel, inženýr Starý, ale to by si na sebe a nakonec i na mne upletla bič. A navíc by svým kolegům podala na stříbrném tácu bombu, kterou by rozhlas a hlavně televize stačily odpálit dřív než její list.

Tak jenom pokrčila rameny. „Zkuste se jí zeptat, až ji najdete. Pokud ovšem…“

„Myslíš, že by ji zabili?“ vyjekla neinformovaná redaktorka. „A vůbec, pane podplukovníku, vy nás tady krmíte blbostmi. Jak já tomu rozumím, tak paní Starou doopravdy unesli teprve včera v noci a při tom povraždili její strážce. Kdo ji teda unes a proč, když od jejího manžela ani nechtěli peníze? Kolik že bylo to výkupný, co měl pan Starý s sebou?“

„Patnáct milionů,“ vyhrkla tisková mluvčí, aby taky něco řekla.

„Ďjú!“ vyjekla redaktorka a chytila se za hlavu. „Patnáct milionů… a oni si je ani nevzali? Tak to jsem blázen, to mi připadá fakticky nějaký divný.“

„Ono tu je víc divných věcí,“ řekla Květa. „Vy jste se, pane podplukovníku, zmínil jen tak mimoděk o smrti toho Roma a jeho milenky. Proč neřeknete na rovinu, že Oláhová byla popravená maskovaným komandem, vydávajícím se za policii? A ten Lakatoš zrovna tak. Včera zřejmě totéž maskované komando unese miliardářku a ze zálohy zavraždí dva její strážce. Vy v tom nevidíte souvislost? Ani v tom, že kapitán Šedivý nepřišel o život náhodně při nějaké potyčce, ale že byl chladnokrevně zavražděn svým komplicem z narkomafie?“

„To by se muselo prokázat!“ vykřikl Hnídek.

„Pro Šedivého si ten den přijela protidrogovka. Už ho nestačili zatknout. Lakatoš je předešel,“ řekla Květa. „A jestli máte v úmyslu Šedivého hájit, tak doporučuju svým kolegům, aby se jeli podívat na jeho vilu za miliony. A prohlídli si v garáži jeho mercedesa. Jaký měl pan kapitán plat?“

Všichni tři policisté mlčeli. Tohle byla záležitost, která se nedala zamlžit.

„Takže suma sumárum, pane řediteli – ve vašem poklidném Jestřábí s největší pravděpodobností řádí kromě narkomafie i komando smrti. A vy se tváříte, že o tom nevíte. To mi připadá opravdu velice podivné. Dokonce bych řekla podezřelé.“

Tvrdit, že tisková konference skončila totálním krachem, se nedá. Novináři byli spokojeni, protože svoji dávku informací, které se dají nafouknout, přece jenom dostali. Po Květině dramatickém prohlášení se oba policejní důstojníci dali pohnout k uvolnění některých detailů, které doposud tajili. Tak například jsme se dozvěděli, že dva pracovníci B-security byli zastřeleni každý jednou ranou ze zálohy – což jsem jim mohl říct i já – a to pravděpodobně z pistole nebo revolveru velké ráže. Nábojnice se nenašly. Podle předběžných výsledků ohledání na místě činu a na prosektuře k vraždě došlo kolem sedmé hodiny večerní.

„Já tam se Starým přijel asi v devět, to znamená, že na nás čekali s mrtvolami v chalupě,“ zašeptal jsem Květě. „Nevypadá to hodně, ale hodně moc divně?“

Květa si to nenechala pro sebe. „Pane podplukovníku, jak si vysvětlujete dvouhodinovou prodlevu mezi těmi vraždami a faktickým únosem paní doktorky Staré?“

„Jakou?“ zeptal se Hnídek, jako by nechápal, o čem Květa hovoří.

„Pan Starý tam přijel asi v devět, pak před jeho očima jeho manželku odvlekli do auta a odvezli, třebaže jim přivezl požadované výkupné. Čím si vysvětlujete tu nesmyslnou dvouhodinovou prodlevu?“

„Ehm,“ odkašlal si Hnídek. „Na to byste se musela zeptat únosců. Já s nimi zatím nemluvil… i když nepochybuji, že se mi té pochybné cti dříve nebo později dostane. Možná na něco čekali, možná…,“ rozhodil nešťastně ruce. „Pochopte, že v tomto stadiu vyšetřování se můžeme některé věci pouze dohadovat. A jak víte, v kolik hodin k únosu došlo?“

„Pan Starý tam přece nebyl sám. Vzal si s sebou doprovod.“

„Ano, slyšel jsem,“ utrousil Hnídek kysele a znovu na mne vrhl nehezký pohled. „Když tohle všechno víte, proč se nezeptáte přímého svědka? Já tam na rozdíl od něj nebyl. Nikdo z policie tam nebyl… pan inženýr Starý se prostě dopustil onoho běžného tragického omylu, když policii všechno zamlčel ve fázi, kdy jsme byli schopni včas zasáhnout a…“ Zase rozhodil ruce v bezmocném gestu. „Někdy prostě lidé mohou žalovat jen sami sobě. Své nerozvážnosti, že ano.“

„Chcete říct, že kdyby místo toho člověka, kterého pan Starý požádal o doprovod, jeli policisté, tak by k únosu a těm dvěma vraždám předtím nedošlo? Neskončilo by to nakonec tím, že by do rakví nakládali místo dvou třeba tři nebo čtyři mrtvoly? Včetně paní Staré?“

„Slyšel jsem, paní redaktorko, že jste velice zkušená kriminální reportérka,“ ozval se Červeň. „Pokud je to pravda, tak byste měla vědět, že policie v takových případech nejedná zbrkle jak pistolníci v nějakém filmu, že se akce připraví do posledního detailu tak, aby nebyl ohrožen život oběti únosu. Vyžaduje to ovšem včasnou informaci.“

„Aha, kdybyste o únosu věděli včas, tak byste mohli odposlouchávat telefony…,“ pronesla neinformovaná redaktorka.

„Jistě.“

„A co kdyby byli stejně chytrý jako vy a volali by z mobilu odněkud… já nevím, třeba deset kilometrů od místa, kde paní Starou drželi?“

„Kdyby byly…,“ začal Hnídek, ale včas se zarazil. „Tohle jsou prostě jenom řečičky. Pan Starý nám zatajil životně důležité informace. Věřím, že mlčel jen on, protože kdybychom zjistili, že o té záležitosti byl celou dobu informovaný ještě někdo jiný, tak by si to ten dotyčný setsakramentsky odskákal!“ vykřikl a udeřil pěstí do stolu. Teď se na mne podíval nejenom on a Červeň, ale i pár novinářů. Hlavně Beránek a Linda. Slečna tisková mluvčí se koukala do stropu, jako jedna z mála neměla ponětí, o čem, přesněji řečeno o kom, její šéf hovoří.

„Proč se pana Starého nezeptáte, jestli se s těmi skutečnostmi kolem únosu někomu svěřil?“ zeptala se Květa nevinně.

„Pan Starý i ten pán, který vám dělá fotografa a osobní stráž, podali včera v noci zde na oddělení o únosu vysvětlení. Pan Starý popřel, že by se o únosu své manželky komukoliv zmínil až do chvíle, kdy jel s výkupným. Jednal prý podle požadavku únosců.“ Červeň mávl rukou. „Tohle je mlácení prázdné slámy. Má ještě někdo nějaký věcný dotaz?“

„Kde je teď pan Starý?“ zeptal se Linda.

„Zřejmě doma.“

„Má napíchnutý telefon?“

Hnídek se na Lindu výsměšně podíval. „Vy se fakticky domníváte, že vám budu veřejně prozrazovat průběh a metody vyšetřování? A vy s tím vylezete na obrazovku a ti gangsteři budou vědět, na čem jsou?“

„Máte představy o motivech únosců?“ nedal se Linda vyvést z konceptu.

„Proč jsou lidé, hlavně ti hodně bohatí, unášeni?“

„Proč únosci nestojí o patnáct milionů keš?“ zeptal se Linda rýpavě.

„Třeba doufají, že dostanou dvakrát tolik. Já sice majetkové poměry pana Starého nezkoumal, ale slyšel jsem, že třicet milionů je pro něj asi tolik, jako pro nás dva tisícikoruna.“

„Pan Starý je významný podnikatel mezinárodního formátu,“ řekl Linda zamyšleně. „Jeho obchody jistě narážejí na nějakou konkurenci, co když ten únos, ten skutečný únos, souvisí právě s těmi obchody? Pokud měla paní doktorka Stará obavy o svůj život a vlastně se před únosem skrývala, tak se nabízí víc motivů než výkupné. Nemyslíte? Sleduje a prověřuje policie i tyto stopy?“

„Bez komentáře,“ trhla sebou tisková mluvčí.

„Kdo vede vyšetřování?“ zeptal se jeden z reportérů.

„My,“ řekl Hnídek a ukázal na Červeně. „Přesněji řečeno, naše mordparta. Jedná se přece o sérii vražd a…“

„Vždyť jste říkal, že spolu nesouvisejí,“ podivil se novinář. „Kromě toho, když dáme na slova tady kolegy z televize, tak za tím únosem můžou stát věci, které mají původ v Praze. Nebo v cizině. Vy si věříte, že je můžete odhalit?“

Mluvil trošku neobratně a šroubovaně, asi nechtěl říct na rovinu, že zdejší kriminálku považuje za partu poloamatérů, ale všichni to pochopili. Hlavně Červeň.

„Nejsme takoví pitomečci, za jaké nás máte, pane redaktore. Jestřábí mělo už před současnými tragickými událostmi značně vysokou kriminalitu a nám se zatím podařilo vyřešit osmdesát procent násilných trestných činů. To znamená včetně vražd.“

„Kolik jich bylo za loňský rok?“

„Tři,“ pronesla tisková mluvčí. „Všechny byly vyřešeny během několika dnů.“

„O co tehdy šlo?“ zeptal se Linda s úsměvem.

„Loupežné přepadení s užitím zbraně…,“ řekl Hnídek. „Rvačky s těžkým ublížením na zdraví anebo následkem smrti nepočítáme. Stejně tak jednu vraždu ze žárlivosti. Manželka se šla sama oznámit na policii. Takže výsledky nemáme špatné, dámy a pánové,“ dodal pyšně.

„To jsou prkotiny,“ řekl Linda. „Takové věci by podle mého soudu vyřešil i obecní policajt. To, že Jestřábí bylo doslova mezinárodní křižovatkou a překladištěm narkomafie, to vám, jak jsem slyšel, uniklo.“

„Pane redaktore,“ vyjel na něj kriminální komisař. „To, o čem hovoříte, spadá do gesce Národní protidrogové centrály. My se na jejich činnosti můžeme i operativně podílet jen tehdy, jsme-li požádáni. Víc vám neřeknu.“

„Já do vás nechci rýpat,“ řekl Linda naoko omluvně. „Jen jsem chtěl naznačit, že únosy a podobné závažné trestné činy s dosahem mimo místo vaší působnosti – abych se vyjádřil vaší hantýrkou – jsou obyčejně záležitostí specializovaných policejních složek. Například útvaru boje s organizovaným zločinem. A podobně.“

„Chcete říct Pražáků,“ ušklíbl se Hnídek. „Jestli vám to nevadí, pane redaktore, tak my budeme postupovat tak, jak uznáme za vhodné, a s vámi se radit nebudeme. Dámy a pánové, děkuju vám za účast a za pozornost.“

„Moment,“ neinformovaná redaktorka zamávala rukou jako hlásící se školáček. „Počkejte ještě. Mně pořád není jasná jedna věc. Pan podplukovník povídal, že byla usmrcena taky přítelkyně toho ciká… tedy pana Lakatoše. To jako kvůli němu?“

„Jak, prosím?“ zeptala se tisková mluvčí nechápavě. Oba podplukovníci se na redaktorku zamračili; nezdálo se, že by si z toho něco dělala.

„Tak, jak to pan podplukovník povídal. Že byl za podivných okolností usmrcen jistý Lakatoš a odpoledne Oláhová. Paní kolegyně povídala, že ji popravilo zamaskované komando. A vy to přejdete jednou větou. A pak řeknete, že nám děkujete za účast. Tak to já vám zase děkuju, že jste nás sem hnali kvůli pár větám a něčemu, co všichni vědí. Mám tomu tedy rozumět tak, že po tomhle maličkém městě se naprosto beztrestně už několik dnů potuluje zabijácké komando a policie stojí s rukama za zády? Proč toho Lakatoše zavraždili? – Proč hned potom zavraždili jeho slečnu? Jak? Kde? Proč, pane podplukovníku? Proč? Co se tu vlastně děje? Proč tak obezličkujete? Žádám vás o odpověď. A prosila bych, abyste nám už přestali lhát.“

Joj! potěšil jsem se v duchu. Paní redaktorka je možná neinformovaná a možná působí, že jí to moc nezapaluje, ale možná to jenom hraje – a i kdyby to nehrála, výsledný efekt hovoří v její prospěch. Prostě dělá, že nechápe, a zeptá se na rovinu. Moc dobrá metoda!

„No dovolte, paní redaktorko? Co si to dovolujete? To přeháníte! Kdo tady lže?“ vyjel na ni Červeň.

Jeho nadřízený prozřetelně zachoval mlčení a na redaktorčin výpad nereagoval. Místo toho pokýval hlavou, chlácholivě položil rozběsněnému Červeňovi ruku na rameno a řekl: „Věřte, paní redaktorko, že zdejší příslušníci policie České republiky s rukama za zády nestojí. Naopak, mají plné ruce práce s neodpovědnými živly. To, co se v našich ulicích děje a co opravdu není vinou nějaké policejní laxnosti, dalo bohužel prostor k něčemu, co bych nazval vyřizováním si účtů kriminálního podsvětí. Onen Lakatoš byl známá figura, abych tak řekl. Byl několikrát trestaný, nepochybně se podílel na distribuci drog, vlastnil herny a nevěstince. Většinou mimo Jestřábí. Co vyváděl v Karlových Varech a jinde, co všechno tam měl na svědomí, to my bohužel zcela přesně nevíme a je to předmětem vyšetřování.“

„Hlavně když to zvládnete vlastními silami,“ podotkla polohlasně Květa. Červeň po ní šlehnul pohledem a otráveně si odkašlal.

„Pan Lakatoš byl zavražděn mimořádně odporným způsobem, který bych s ohledem na přítomné dámy nerad rozváděl,“ řekl vážným, až dramatickým tónem. „Sleč…“

„Jen se nežinýrujte,“ vykřiklo několik novinářek.

„Dobře. Byl takříkajíc ukřižován a předtím mu pachatelé do konečníku nastříkali rychlotuhnoucí těsnicí pastu, používanou ve stavebnictví. Nemusím jistě rozebírat do podrobností, jaké to mělo následky.“

Neinformovaná redaktorka trochu zezelenala, když si ty následky představila, ale nepolevila.

„A ta jeho slečna?“

„To byla…,“ zase se na mne podíval, nepatrně jsem zakroutil hlavou. Neměl jsem chuť nic vykládat a viděl jsem, že ani Červeň po tom netouží. „Prostě je to tak, že se slečna Oláhová zúčastnila jedné schůzky v bytě zdejšího romského aktivisty. Během ní do bytu vtrhlo zamaskované tříčlenné komando, abych použil výrazu paní redaktorky Slukové, a slečnu Oláhovou zastřelilo.“

„A co ti… kolik lidí bylo na té schůzce? O co na ní šlo?“

„Byli tam tři, dva muži a ona. Ti dva muži byli útočníky zneškodněni. Pak došlo k zastřelení Oláhové.“

„To se stalo ve dne?“ podivila se redaktorka. „Aspoň podle toho, co jste povídal, soudím, že to bylo za dne.“

„Ano,“ řekl Červeň kysele. „Odpoledne.“

„Nikdo si nevšimnul… to je jak na Divokým západě!“

„V ulicích se v té době děly nepřístojnosti,“ řekl Hnídek omluvně.

„No jo,“ vmísil se Linda. „Nepřístojnosti. Kdo byl ten třetí chlap? Proč se s Oláhovou sešli hned po Lakatošově vraždě?“

Hnídek se podíval na Červeně, ten našpulil rty a zamyslel se.

„Bez komentáře,“ řekl potom. „Tisková konference skončila. Fakta, která jsou předmětem probíhajícího vyšetřování, vám samozřejmě sdělíme, jakmile bude vyšetřování skončeno. Na shledanou.“

Novináři se – pokud seděli – zvedali a v hloučku hlučeli. Linda se prodral před stůl s jestřábskou policejní reprezentací, která se s nadějí dívala na dveře, vedoucí do bezpečí jejich zapovězených kanceláří, v ruce držel mikrofon a tvářil se bojovně. Kameraman se postavil vedle a zamířil na něj objektiv.

„Jak už z našich předchozích reportáží víte, město Jestřábí na severozápadě Čech se v posledních dnech stalo jevištěm sociálně a rasově motivovaných předvolebních bouří, které přerostly v krvavé konfrontace. Na dnešní tiskové konferenci vedení zdejší policie se ukázala i jiná skutečnost: ve městě už několik dnů řádí komando smrti, které má zatím na svědomí čtyři a možná i šest obětí. Krvavou aktivitu podobných komand známe z některých zemí Latinské Ameriky, především z Brazílie, kde si tímto způsobem snažili někteří příslušníci policie poradit s nezvládnutelnou kriminalitou ve velkoměstech. Pane podplukovníku, neobáváte se, že u vás může jít o podobný případ?“

Hnídkovi nejdřív málem vypadly oči, ale ovládl se. „Nežijeme v Latinské Americe, pane redaktore,“ řekl důstojně. „Za své muže ručím. Takovéto zločinné praktiky jsou v Jestřábí opravdu vyloučené.“

„Kromě drobných deliktů, jako je obchodování s narkotiky,“ řekl Linda jakoby mimochodem. „Může policie vyloučit, že manželka a dcerka usmrceného kapitána Šedivého byly zavražděny stejnými pachateli jako pan Lakatoš, slečna Oláhová a ochranka unesené paní Staré?“

„Jak to můžeme…“ začal Hnídek, ale Červeň, který stál vedle něj a kterého kamera také zabírala, ho přerušil.

„V této fázi nemůžeme nic potvrdit ani vyloučit.“

Už mě to začínalo nudit. Řečí jak vody a všechny připomínaly kolovrátek. Nebo tu trapnou písničku Pes jitrničku sežral. Nikdo nic nevěděl, všichni – novináři i policajti – omílali totéž. To by byla bomba, kdybychom s Květou vybalili, co víme o minulosti doktorky Staré, kdybych ukázal její fotografie, přístupné mládeži pouze nad 18 let, kdybych prozradil, s čím se mi svěřila při naší schůzce na „chalupě smrti“, jak její úkryt bombasticky nazval jeden z přítomných žurnalistů, kdybych veřejně přiznal, že ten třetí muž na schůzce, během níž byla Oláhová odstřelená jako škodná, jsem byl já…

Prostě kdybych podrazil Květu, chtěl se zaskvět aspoň na jeden večer a jedno ráno na výsluní slávy a všem pisálkům vyžvanil, co vím.

Šéf by mě asi nepochválil, Květa by mi vyškrábala oči a policejní ředitel podplukovník JUDr. Hnídek by mi osobně před celou touhle sešlostí nasadil klepeta, a kdyby měl tu možnost, nechal by mě zavřít, až bych zčernal. Sdělovací prostředky by měly na chvíli senzaci mnohem výživnější než všechny spekulace a zdejší četníci by si oddechli, protože by do nich redaktoři aspoň chvíli přestali rejpat.

Takže budu mít dál ústa zašitá. Když se to vezme kolem a kolem, mohl bych sbalit svých pět švestek, nastartovat škodovku a za dvě hodiny být doma, pěkně se vysprchovat, v poledne si zajít s šéfem na firemní útraty do nedaleké restaurace s vynikající kuchyní, podat mu podrobné hlášení a pak vyinkasovat – samozřejmě ne keš, ale na bankovní konto – slušnou pětimístnou provizi. Protože nepochybuju, že jsem odvedl dobrou práci.

Kdyby bylo po mém, tak bych se s honorářem od Karaba, Starého a redakcí, které mají aspoň na týden o senzace postaráno, úplně spokojil. Obávám se, že šéf na to bude mít jiný názor. Je přesvědčený, že dokud z kohoutku tečou peníze, nemá se zavírat.

Ne že by byl vysloveně chamtivý: prostě má rád peníze.

Já ostatně taky. Tedy ne že by mi na nich tolik záleželo, ale je lepší je mít než nemít.

Pokud jsem měl obavy, že si oba podplukovníci se mnou budou chtít po tiskovce popovídat ve své kanceláři, ukázaly se jako liché. Prodrali se i se svou mluvčí na chodbu a zmizeli.

My jsme si dali odchod také. Nikdo mě ani Květu nezdržoval. Pánové nejspíš usoudili, že by nebylo vhodné, aby se o mne díky jim začali zajímat ostatní novináři: a že bych jim asi stejně neřekl víc než včera v noci.

Beránek se venku nabídl, že nás odveze. „Možná bysme měli u mě v redakci udělat malou poradu,“ prohodil v autě.

„Kdo a s kým?“ zeptala se Květa.

„No… kluci z televize tam budou taky.“

Moc se jí to nelíbilo, nakonec souhlasila. „Možná to bude k něčemu dobrý.“

Kameramani byli pro nedostatek místa ze schůzky na nejvyšší úrovni vyloučeni, produkční se omluvili. Do strategických programových záležitostí stejně neměli co mluvit. Takže se tam kromě Beránka a mne sešli jen tři novináři: Květa, Linda a jakýsi Zalabák z ČT. Prima buď nebyla z nějakých důvodů pozvaná, anebo si jela po vlastní lajně.

„Vážení, měli bysme se dohodnout, jestli to tady zapíchneme a zaměříme se výlučně na tu babu, co ji unesli,“ řekl Linda.

„Do voleb zbývají už jen dny,“ zamyslel se Zalabák. „Jen bůh ví, co se může třeba zejtra semlít.“

„Ve městě je četníků jako máku, a co vím, tak sem chystají ještě dneska převelet celý pohotovostní pluk,“ řekl Linda. „Normální demonstrace síly.“

„Měli by vyhlásit výjimečný stav,“ zasnil se Zalabák. „A lidi pak nějakou akci občanský neposlušnosti. Jako kdysi Gándhí. To by dostalo grády.“

„Ty blbečku,“ řekla Květa laskavě, „jestli to nevíš, tak Gándhího občanská neposlušnost spočívala v tom, že ležel nebo seděl na zadku a nežral. Moc ráda bych viděla, jak bys z toho sesmolil aspoň dvacet vteřin.“

„Nehádejte se,“ řekl Linda. „Na něco jsem se ptal.“

„Chtěl jsi říct, že bysme měli zvednout kotvy,“ podívala se na něj Květa. „A co když se opravdu začne něco dít?“

„Můžeme docela klidně použít starý nahrávky a ty nějaký fotky ze včerejška. Stejně nikdo nic nepozná. Ty určitě svoje informace budeš mít…,“ podíval se na mne, „a nám by dal hlášku a těch patnáct řádků podrobností tady Beránek. Mluvil jsem s šéfredaktorem a ten mi důvěrně prozradil, že držet tady celej štáb začíná být finančně neúnosné.“

„Kolik stojí denní provoz vašeho štábu?“ zeptal jsem se.

„Proč?“ naježil se Linda.

„Chtěl jsem to přepočítat na jednu mrtvolu, jeden vyrabovaný obchod a jedno zapálený auto.“

Linda, zdálo se, ironii nepochopil. „Mno, takhle se to těžko přepočítává. My spíš počítáme, kolik času tomu můžeme ve zprávách věnovat. Jestli se do těch pár minut vejde jedna událost, nebo to střihem zhustíme a nabušíme lidem do hlavy pět průserů naráz, je to pořád jenom těch pár minut. Kdyby to někdo chtěl počítat vaší metodou, tak by nejvýživnější byla letecká katastrofa jumba hned na Ruzyni. To je blízko, přišlo by to lacino.“

„Plky,“ řekl Zalabák. „Já se v každým případě odpoledne vracím. Jedině že by tady pan kolega…,“ ukázal na mne, „zrežíroval něco hodně hutnýho a výživnýho.“

„To je těžké,“ pokrčil jsem rameny. „Teď právě nevím, co vás zajímá nejvíc. Jestli volby, řádění komanda smrti, jak ty dobré lidi výstižně nazvala slečna Sluková, anebo únos paní Staré.“

„Komando smrti mě zajímá asi jako přistání ufonů u Amazonky. Pro diváky je to jistě pekelný fičák, ale z mýho hlediska, když já u toho nejsem, tak je to stejný, jako by se to nestalo,“ řekl Zalabák. „Komando smrti je krásný téma pro píšícího reportéra, který si může pouštět fantazii na špacír, jenže fantazie se nedá natočit. S únosem je to stejný. Tu chalupu, kde se to stalo, natočenou mám. To je všechno, co můžu použít.“

„Jedině že byste navštívili s kamerou a mikrofonem pana Starého. Je tam hezká scenerie, rybníček, golfové hřiště, přistávací plocha pro vrtulník, padací most, brnění, šavle a bambitky po zdech, ve sklepení krásné zrestaurovaná mučírna…“

Zalabák i Linda se po mně podívali, pak koukli na sebe a beze slova pokrčili rameny na výraz bezmoci nad mojí hloupostí.

„No nic, já taky počkám do odpoledne, a když se nestane víc, než že se pakáž na ulicích zase porve, zapíchneme to tady,“ řekl Linda. „Zatím se mějte.“

Zalabák odešel s ním. Beránek se tvářil nadšeně, protože mu kynuly honoráře. „Taky myslíte, že teď už se až do voleb nebude nic dít?“ zeptala se ho Květa.

„Já nevím, já je tak nějak nechápu,“ řekl. „Co by se mělo dít víc, aby byli spokojený?“

„Víte, pane kolego, pánové z televize potřebujou, aby se na obrazovce něco hýbalo a dělo. Aspoň minutu.“

„Tady je materiálu… je ovšem nutný po tom jít a nesedět a nečekat, až z nebe spadne další mrtvola,“ zabručel Beránek.

„Jaký materiál, po kterém nikdo nejde, máte na mysli, pane kolego?“ zeptal jsem se.

Beránek se podíval nerozhodně na mne, na Květu, pak zase na mne.

„Já nevím,“ řekl. „Upřímně řečeno, ne snad že bych se bál, ale to víte, pana podplukovníka jste slyšeli oba, jak po mně vyjel. Vy si sbalíte kufry a vypadnete, ale já tady musím žít dál a musím s těmi lidmi nahoře nějak vycházet. Hlavně s tím úplně nahoře.“

„Myslíte ministra vnitra, anebo starostu?“ ušklíbla se Květa.

„Starostu. Abyste chápali, Jestřábí péro má od radnice dotaci. Není nijak závratná. Ale je to přesně ta suma, kterou potřebuju, abych jakžtakž vyšel. A kdybych šel proti radnici čelem, tak starosta taky může zatlačit na zdejší podnikatele a firmy, aby mi stopli inzerci a reklamu. A to bych se rovnou mohl jít pást. S minulým… teda zatím stávajícím starostou jsem vycházel dobře, on je to dost laxní člověk, protože tady byla, pokud jde o zastoupení partají v městský radě, v podstatě patová situace. On mezi nima lavíroval a udržoval rovnováhu a do ničeho se nepletl. Ovšem pan inženýr Karab…,“ rozhodil rukama. „To bude jiný kafe. To je razantní člověk a přijít s ním do konfliktu by byl můj konec.“ Dlouze vydechl a ztrápeně se na mne usmál. „Rozumíte mi?“

„Myslím, že vám rozumím,“ řekl jsem uvážlivě. „Poslyš, Květuško, nechtěla by sis zajít vedle do cukrárny na nějaký zákusek? Je to dobrý na nervy.“

„Chcete snad o mně beze mne anebo beze mne úplně?“ zeptala se klidně.

„Bez tebe. Zatím. Myslím, že pan kolega Beránek má na jazyku něco, co by reportérské ucho od něj nemělo slyšet. Je to tak, pane redaktore?“

Omluvně se podíval na Květu a pak přikývl. „Nezlobte se, paní kolegyně, ale někdy nastává taková zvláštní situace…“

Květa nic neřekla, hodila si přes rameno svůj fotoaparát a vypochodovala z kanceláře.

„Tak a teď doufám, že se od vás dozvím něco pikantnějšího, než že pan Karab čural v parku na pískoviště,“ řekl jsem.

„Karab? Ne, to ne. To on by neudělal,“ řekl Beránek. „On je na čistotu a dodržování předpisů přímo vysazenej.“

Povzdechl jsem si. „Nezdržujte, slečna Sluková je uražená, a čím déle ji nechám čekat, tím déle ji pak budu muset drbat pod bradičkou a mezi ouškama.“

„Já… víte, musí to zůstat mezi náma.“

„Úplně?“ zeptal jsem se.

„Absolutně,“ přikývl Beránek. Tak jsem se zvedl, jako že jdu také jako Květa.

„Počkejte, kam utíkáte?“ vyděsil se Beránek.

„Pryč. Jestli mi prozradíte něco, co mi k ničemu nebude, co se nedá nijak použít, tak to nepotřebuju slyšet.“

„Jo, to si jenom myslíte,“ hýkavě se zasmál. „To se vám bude hodit moc a moc. Jen se nikdo nesmí dozvědět, že to máte ode mne.“

„Zdržujete,“ řekl jsem znovu otráveně.

„Tak můžu se spolehnout?“

„Pane redaktore, s naší agenturou už nějaký pátek spolupracujete. Položili jsme vás snad někdy?“

„Ne,“ souhlasil. „Tak teda – prostě jde o…,“ rozhlédl se, naklonil se ke mně, poněkud mu páchlo z úst, a zašeptal: „Jde o Karaba a paní doktorku Starou.“

„Bože, to jste mi přece říkal už hned na začátku.“

„Jo, ale to byly jen takové řečičky. Mohla to být pravda a nemusela. Oba by to popřeli.“

„Nepopřeli,“ řekl jsem. „My jsme si to ověřili. Ne že by se s tím chlubili, ale nepopřeli to.“

„S tím stejně nemůžete vylézt na světlo boží. Ale fotka… fotka je něco jinýho, že ano?“

„Vy máte fotografie… Jejich kompromitující fotografie?“

„No…,“ zaváhal, „ono je těžko říct, co je kompromitující, že ano. Kdyby byli manželé nebo oba rozvedení, bez závazků, tak na těch fotkách nic moc není. Snad by se jednalo o otázku dobrého vkusu…“

Jen jsem si odfrknul. „Výraz dobrý vkus je v souvislosti se sdělovacími prostředky v nejlepším případě protimluv.“

„Jo, to jo. To máte pravdu. Prostě kdyby to bylo tak, jak jsem se zmínil, tak by to beztak nikoho nezajímalo. Ale v daných souvislostech…“

„Tak ukážete mi ty fotky, nebo budete plkat až do večera?“ vyjel jsem na něj.

„Tak teda jo.“ Odemkl spodní zásuvku psacího stolu a vytáhl obálku. „Koukněte se,“ vyzval mě.

Po technické stránce nebyly fotky nic moc. Byly snímány buď teleobjektivem, čili zoomem neboli dlouhým sklem, jak se ve fotografické hantýrce obvykle říká, anebo se jednalo o silně zvětšený výřez. Detaily a tváře ale byly dobře rozeznatelné.

Fotky byly dělané na chalupě, ve které se Irena Stará skrývala a která jí podle jejího přiznání sloužila i ke šmajchlování s Karabem. Na první fotografii stáli v okně a objímali se. Odehrávalo se to zřejmé v létě, Stará na sobě měla jen tričko, z jedné strany vyhrnuté až ke krku. Karab jí mačkal obnažené ňadro. Na snímku číslo dvě byla z okna v předklonu vykloněná, Karab stál nahnutý za ní. Pozice to byla jednoznačná. Na třetí fotografii byli na louce, na dece. Stará klečela, Karab jí to dělal zezadu. Paní doktorka si na tuhle pozici zřejmě potrpěla. Ne že by mi na tom záleželo, každý máme nějakou tu nevinnou libůstku. Jen jsem se v duchu podivil, že se těm hrátkám nevěnovali v soukromí, za zavřenými okny a zamčenými dveřmi. Snad je tenhle druh exhibicionismu vzrušoval, protože předpokládali, že je na té samotě nemůže nikdo vidět.

Měli smůlu. Někdo je viděl a měl s sebou fotoaparát.

„Kde jste k tomu přišel?“ zeptal jsem se Beránka.

„Včera mi to přišlo poštou.“

„Fíha, jak příhodné!“

„Myslíte, že si vymýšlím? Podívejte se na obálku.“

Na obálce bylo jeho jméno, adresa redakce a předvčerejší datum razítka podání.

„Kousek níž, pár set metrů za zatáčkou, je druhá chalupa,“ řekl jsem zamyšleně. „Nevíte, komu patří?“

„Jaká chalupa?“ zeptal se udiveně. „Vy snad víte, kde to je focený?“

„Ano. Vím. Ale na tom nezáleží. Dalo by se to zjistit… kdyby to bylo důležité. Jako že to důležité není. Předpokládám, že si ty fotografie můžu nechat.“

„Jistě, jistě,“ řekl rychle. Klidně bych za něj mohl dodat, co neřekl: „Já je přece nikdy neviděl, já vůbec netuším, že existují.“

„Tak se mějte. A díky,“ poklepal jsem mu na rameno.

„Moment, moment, co chcete s těmi fotkami udělat?“

„S jakými fotkami?“ zeptal jsem se a uložil obálku do kapsy. „Vy víte o nějakých fotografiích?“

„No jo,“ podrbal se v plnovousu, „ale co ten člověk, co mi je poslal? Kdyby se někde objevily, tak si bude myslet, že jsem je nechal uveřejnit já a…“

„Za prvé vám je neposlal proto, abyste nad nimi někde v koutku onanoval, za druhé… proč si myslíte, že by měly být někde otištěné?“

„Ale pak…,“ zamrkal očima. „Nerozumím vám.“

„To je dobře. Kompromitující materiály jsou někdy užitečné samy o sobě, bez toho, že by se předložily k pokochání celému národu. Buďte zdráv a dobré mysli, pane redaktore.“

V cukrárně Květa nebyla. Zato mi přišla esemeska, že šla do hotelu.

Tak jsem šel do hotelu taky.

„Ejhle, to jsou ale dovádiví pitomečkové,“ řekla, když si v pokoji, kde na mne čekala, prohlédla fotografie. „Myslíš, že je vyfotil nějaký soused?“

„Těžko říct. Možná ano. I když si myslím, že spíš ne.“

„Hraješ si na věštírnu delfskou?“ zeptala se.

„Ne. Jen dedukuju. Ty to místo neznáš. Další stavení je pod zatáčkou, jak jsem už říkal Beránkovi. Soused, který by šel po cestě – ačkoliv nevím, kam by tím směrem chodil – by musel projít kolem nich a vyšplhat se potom na stráň, odkud byly ty snímky pořízené. Aspoň ty dva v okně. Což je, jak uznáš, poněkud nepravděpodobné. Takže si myslím, že je zmáčknul nějaký náhodný milovník přírody, který se toulal po kopcích a zjistil, že má jak na dlani daleko zajímavější scenerii nežli srny a laně u křišťálové studánky.“

„Musíš takhle rozvláčně a vtipně žvanit?“ zeptala se Květa popuzeně. „Kdybych se chtěla pobavit, tak si pustím nějakou televizní estrádu.“

„Promiň. Prostě jsem chtěl říct, že se jednalo o náhodné snímky a někdo až později zjistil, kdo na nich je. Totiž – zjistil, že vyfotografoval pohlavní akt dosti kontroverzního lokálního politika a volebního kandidáta.“

„Takže jestli jsem ti dobře porozuměla, ten člověk nevěděl a neví, kdo je ona žena.“

„Správně. Doktorku Starou tady nejspíš nikdo nezná. Ve společenských rubrikách bulvárů se neobjevuje. Tohle je namířeno jen a jen proti Karabovi.“

„Ten pán je blázen!“ zasmála se Květa.

„Jaký pán? Karab?“

„Ne. Ten… já nevím, třeba to fotila ženská. Prostě ten, kdo to vyfotografoval a poslal Beránkovi. Proč zrovna jemu? Proč ne nám? Nebo Blesku.“

„Myslíš, že Blesk by to uveřejnil?“ zeptal jsem se.

„Ne. Proto říkám, že je ten dotyčný blázen. Bez velmi konkrétních a velice zasvěcených podrobností o té dvojici, bez toho, že by na ně nějaká redakce měla jiný, opravdu explozivní materiál, ke kterému by snímky jejich soulože pasovaly a byly doplňujícím materiálem, se to žádné noviny otisknout neodváží. Hlavně nemají důvod.“ Květa vstala a šla si nalít minerálku. Tázavě se na mne podívala, jestli chci také; zavrtěl jsem hlavou.

„Máš pravdu.“ Vzal jsem fotografie a zatvářil se, že je chci roztrhat.

„Co blázníš?“ vyjekla Květa.

„Co s nima?“ zeptal jsem se licoměrně. „Sama jsi říkala, že to je nepoužitelné… pornofotky paní Staré už máme, a Karab…“

„Nech toho,“ řekla otráveně. „Kdybys je roztrhal a tvůj šéf se to dozvěděl, tak by potom roztrhnul on tebe jak hada. Nehraj to na mě. Radši mi řekni, co teď chceš podniknout. Kluci z telky měli pravdu. Nic se tu teď neděje.“

„Neděje,“ souhlasil jsem.

„Já myslela, že tady jsi od toho, aby se něco dělo!“

„Co se ještě má stát, abys byla spokojená?“ zeptal jsem se stejně jako Beránek.

„Přestaň. Víš dobře, o čem mluvím. Já, milý Bebe, musím lidem denně předkládat nějaké lahůdky, jinak šéf usoudí, že už jsem stará a opotřebovaná a že je načase vyměnit mě za nějaký dynamičtější a schopnější model.“

„Nějaké lahůdky…,“ zatvářil jsem se, že přemýšlím. Pak jsem si zašel pro notebook, nastartoval ho a otevřel svoji mailovou schránku. „Tohle bys za lahůdku považovala?“ zeptal jsem se.

Květa se podívala na monitor a vyjekla. „Co to… kdo to je?“

„To jsou fotografie dvou pracovníků agentury B-security, které si doktorka Stará najala na svoji ochranu a které včera večer někdo postřílel.“

„Ty mizero!“ zasyčela. „Tos mi nemohl dát včera v noci?“

„Za prvé byste to nestihli otisknout, měla jsi místo jen na pár řádků, za druhé – pokud by se vám to povedlo – bych si tím zadělal na pořádný malér, protože by policajti věděli, že od nikoho jiného nežli ode mne nemohly pocházet, a že když jsem místopřísežně prohlásil, že jsem v budově nebyl, tak jsem bohapustě lhal.“

„Pche,“ udělala Květa, „lhát policajtům není trestné.“

„Není, ale nesmíš to dělat nepřetržitě, a už vůbec se to nedoporučuje, když vystupuješ jako svědek při několikanásobném nejtěžším trestném činu. Teď ty fotky můžou být tvoje, policajti se budou domnívat, že ti je střelil někdo z nich.“

Něco brumlala, ale nechala si fotografie odeslat do svého laptopu. Počkal jsem, až skončí.

„Počítám, že z té tiskovky nic moc nevytěžíš. Co kdybys k fotkám těch mrtvol přidala poetický popis a snímky místa činu? Ona se reportáž píše přece jenom plastičtěji, když víš, o čem píšeš, a nevycucáváš si to z prstu.“

„Bebe, ty jsi geniální! Já pořád přemýšlela o něčem, co jsem zapomněla udělat, a tohle je právě to.“ Podívala se na hodinky. „Myslím, že můžeme rovnou vyrazit. Je to daleko?“

„Sotva půl hodiny. Nebo tak nějak.“

„Tak já se převlíknu.“

„Proč?“ podivil jsem se. Měla na sobě džíny, tričko a lehké sportovní sáčko. „Nejedeš na módní přehlídku. Tam stejně nikdo nebude. Chalupa je jistě zapečetěná a…“

„Tomu nerozumíš. Povídal jsi, že tam jsou nějací sousedi. Musím si s nima promluvit a…“

„Oni nevědí, že jsi tyhle šaty na sobě měla už ráno na tiskovce,“ řekl jsem kousavě. „Jestli narazíš na nějakou stařenu, bude na tebe shlížet s odporem, i kdybys na sobě měla pytel od brambor, protože jsi mladá a krásná, a jestli tam bude chlap, tak si tě bude prohlížet se zalíbením, i kdybys byla oblečená v teplákách.“

„Musím se převlíknout,“ řekla definitivně. „Vypadni. Až budu hotová, zaťukám na tebe.“

Já jsem se převlékat nepotřeboval, tak jsem si sednul do křesla a dal si na chvíli pohov. Ale opravdu jen na chvíli, protože za pár minut mi zazvonil mobil.

„Bebe,“ řekl šéf, „je nutný, abys zajel do Prahy.“

„Copak se stalo?“ zeptal jsem se.

„Děláme poradu.“

„Poradu? S kým?“

„Bude tam sestřenice… nebo aspoň někdo od ní. Podrobnosti na místě. Můžeš s sebou vzít tu slečnu.“

„Slukovou?“ zeptal jsem se.

„Ano. Přijde její pan šéf. Začínáme ve dvě odpoledne. Doufám, že nemáš nic tak důležitého, abys nemohl přijet?“

„Ne. Jedeme s Květ… totiž se slečnou Slukovou občíhnout tu chalupu, kde se skrývala Stará. To potrvá tak hodinku. Ve dvě jsme v Praze. Zdá se, že přihořívá, když se tam pozvali lidi od sestřenice.“

„Nepřihořívá. Mám dojem, že se nám podařilo rozfoukat pořádný požár. Měj se.“

15.

Trvalo ještě půl hodiny, nežli jsme vyjeli. Ne že by se Sluková tak dlouho převlékala a líčila – změnila jen džíny za světlé kalhoty, k tomu si vzala červenou blůzu a lehoučké šedomodré sako s bílým proužkem – ale měla dlouhý rozhovor se svým šéfem, po kterém se tvářila velice zamyšleně, a potom se na náměstí před hotelem konala malá demonstrace anarchistů proti rasismu. Nikdo nevěděl, odkud se těch přibližně sto mladých lidí v černých košilích a s černými šátky přes obličeje vzalo, jeden z policistů, kteří dohlíželi na pokojný průběh a bezpečnost demonstrantů, nám řekl, že místních je jenom deset patnáct, zbytek prý přijel auty a autobusem.

Holé lebky se dostavily také, ale byly v takové menšině – jejich gaulajtři asi nestihli zorganizovat dovoz soukmenovců z okolí – že se omezili jen na provolávání hesel a urážek anarchistů.

„Nuda,“ řekla po čtvrthodině Květa. „Asi vyrazíme. Ti blbánkové se ani neservou. Tohle kočkování nikoho nezajímá.“

„Nepřipadá ti někdy absurdní, že se lidi dokážou rvát do krve a často i zabíjet kvůli tomu, že mají na věci a události kolem sebe rozličné názory? Že nějakým idiotům například vadí jenom barva kůže nebo jazyk, kterým se dorozumívají?“

„Už zase poučuješ? Pokud se nemýlím, tak tyhle maličkosti vadily našim prapředkům už v době, kdy se učili chodit po dvou. Ještě bydleli na stromech, barvili si zadnice namodro, a už rozbíjeli hlavu klackama každýmu, kdo se jim nelíbil. Primitivové se potřebujou houfovat a vybíjet si agresivitu na jiných houfech. Jedno jestli se jedná o fotbal, politiku nebo náboženství… Všechno je vymyšlený proto, aby idioti měli cíl a smysl života. A už s tím neotravuj.“

Vymanévroval jsem autem z parkoviště před hotelem a až na konec města jsme mlčeli. Ulice se zdály ještě bezútěšnější než včera. Přibylo několik zdemolovaných obchodů, všiml jsem si, že nejvíc z nich patřilo Vietnamcům a Číňanům. Měli smůlu: jejich pracovitost, žlutá pleť a šikmé oči vadily skinům i cikánským výtržníkům.

„Máš ponětí, proč nás zvou na poradu, nebo jak tomu říkají?“ řekla najednou Květa. Předtím se o hovoru se svým šéfem nezmínila.

„Dočkej času jako husa klasu.“

„Kdybys neseděl u volantu a nehrozilo nebezpečí, že nás oba zabiješ, tak jsem ti za tenhle žvást omlátila kabelku o hlavu,“ řekla Květa.

„Já jsem se svým šéfem hovořil asi dvacet vteřin. Ty podstatně dýl. Tak bys mohla vědět víc.“

„Prý se vyskytly nějaké nové skutečnosti, ke kterým je nutné přistoupit velice obezřetně, a jsou natolik závažné, že se nedají řešit ani vysvětlovat po telefonu. Prý na té poradě má být i někdo… no, šéf se vyjadřoval dost tajnosnubně, ale došlo mi, že ten někdo patří k firmě, která nerada vystupuje na veřejnosti.“

„Jistě. Naše sestřenice.“

„Cože?“ Květa se ke mně otočila. „Jaká sestřenice? Tvoje nebo…“

„To je přezdívka pro jednu instituci. Oni se ti jistě nepředstaví, já taky nevím, jak se ten který pán, se kterým občas jednáme a předáváme si poznatky, jmenuje, a ani mě to nezajímá. Radil bych ti, aby tahle drobnost nezajímala ani tebe. Ostatně soudím, že tvůj šéf… je řeč o vedoucím oddělení nebo…“

„Řeč je o panu šéfredaktorovi. Takže to bude schůzka na nejvyšší úrovni.“

„Správně,“ řekl jsem. Podíval jsem se do zpětného zrcátka: za námi jela tři auta a nějaký kamion. Zpomalil jsem a nechal osobní vozy předjet.

„Co je, couráš se jako s hnojem,“ řekla Květa nespokojeně. „Sice nesnáším agresivní a bezohledné kretény, co si silnici pletou s Indianopolis, ale brzdy provozu taky nemiluju.“

„Potřeboval jsem vědět, jestli nás někdo nesleduje,“ vysvětlil jsem a přidal plyn.

„Nesleduje? Kdo by nás měl sledovat?“

„Třeba tvoje konkurence, miláčku.“ Nikdo nás nesledoval. Konkurence zřejmě balila kufry.

„Neříkej mi miláčku. Totiž – můžeš mi říkat miláčku, ale jenom za jistých okolností.“

„V posteli?“ zamrkal jsem na ni.

„Nebuď nechutný,“ odsekla. „Už tam budeme?“

Už jsme tam téměř byli. Vyjel jsem ze zatáčky a před námi se objevila chalupa. Policie tady svoji práci skončila v noci a časně ráno, pokud chtěli zjišťovat stopy po oktávce, ve které únosci odjeli. Bylo tady prázdno a klid, nic nenasvědčovalo, že se v těchto místech před krátkým časem odehrála krvavá tragédie.

Otočil jsem auto do protisměru, abych pak nemusel manévrovat, zastavil před chalupou a otevřel dvířka.

„Tady je to. Myslím, že tu bude stačit jedna dvě fotky baráku a malá prohlídka okolí. Dovnitř se nedostaneme, dveře jsou jistě zapečetěný, pokoj smrti, jak to nazveš, máš nafocený ode mne, nic moc k vidění tu jinak není.“

Květa si nachystala fotoaparát a vystoupila. „Máš bohužel pravdu. Kdyby to nebylo při cestě, tak bych skoro litovala ztráty času.“

Párkrát zmáčkla průčelí chalupy, pak dům obešla a vyfotografovala si ho z druhé strany. Trpělivě jsem čekal u auta. Byl tady boží klid. Zpívali ptáci, opodál šuměl potůček, stékající z kopce. Určitě tu rostou i houby. A voní kytky na té loučce, kde Karab s Irenou Starou laškovali na dece. Prohlédl jsem si tu fotografii. Ne, snímek byl dělaný opravdu teleobjektivem a byl na něm kromě těch dvou a deky vidět jen kousek trávníku. Rovný trávník byl pouze za boční částí chalupy. Pochybuju, že se rozhodli zaskotačit si přímo u cesty, takže ten snímek musel udělat někdo, kdo byl na stráni končící lesem. Podíval jsem se nahoru. Nebylo to daleko, nějakých padesát metrů. Jestli měl ultrazoom, ba dokonce jen dvoustovkový objektiv, měl je jako na dlani. A v tom okně také.

Mohla to být skutečně náhoda. Jenže já na náhody moc nevěřím.

„Máš to?“ zavolal jsem na Květu.

„Je tu hezky,“ řekla s trochou smutku, když se ke mně vrátila. „Musí to být docela příjemné, mít dost peněz, abych si mohla v pohodě zaskočit s milencem někam, kde je úplný klid, takový klid, že se můžeme milovat…“

„Všude, kde nás někdo vidí a může vyfotografovat,“ řekl jsem. „Tady je opravdu klid jak na hřbitově. Ti dva, co ráno odvezli černí havrani v truhlách, by ti to mohli potvrdit. Kdyby mohli mluvit. A paní Stará si ten klid tady opravdu vychutnala do posledního doušku.“

„Myslíš, že je ještě naživu?“

„Já si nemyslím nic. Myslet znamená málo vědět. Ale jinak si myslím, že možný je všechno.“

Květa jen bezmocně zavrtěla hlavou a podívala se na hodinky. „Sjedeme k těm sousedům, ano?“

Když jsme prve jeli okolo, nezdálo se, že by v domě někdo byl. Uvidíme.

Zastavil jsem před barákem; stál nějakých dvacet třicet metrů od příjezdové cesty a na rozdíl od chalupy nahoře byl obklopený plotem. Za plotem byla zahrada s květinovými záhony a zeleninou. A pečlivě udržovaný trávník. Taky tam stála garáž. Zamčená.

„Z komína se nekouří,“ podíval jsem se na střechu.

„Děláš si legraci?“ vyjela na mne Květa. „Kdo by teď topil? V létě?“

„Milá dívko, ty jsi zjevně zcela městský člověk. Na venkově se při dnešních cenách za elektrickou energii a plyn topí ve sporáku, na kterém se vaří. Topit se totiž nemusí jen uhlím, ale i chrastím. Toho je tady všude kolem dost.“

„Čím?“ zeptala se udiveně.

„Chrastím. To jsou drobnější větve a kůra a já nevím co ještě. Všechno, co se v lese posbírá. Moje babička jinak přes léto nevařila. Uhlím by na kyselo nebo bramborové placky nemrhala, to šetřila na zimu, až uhodí mrazy.“

Prohlédla si mě, jako kdybych byl malý zelený mužíček a právě vystoupil z létajícího talíře na lince Mars – Jestřábí via Měsíc, pak mávla rukou a vzala za kliku branky. Bylo odemčeno.

„Pozor, může tam být velký zlý pes,“ řekl jsem.

„To by měli tabulku s varováním,“ řekla. „A je vidět, že jsi sice měl šetrnou babičku, ale neměli jste psa.“

„Neměli. Měli jsme králíky a slepice. Pes toho hromadu sežere bez užitku, nesnáší vajíčka, nedá se upéct ani s bůčkem, ani na paprice… totiž dá, ale babička by psa do pusy nevzala. Děda taky ne. Jak víš, že babička s dědou neměli žádnýho psa?“

„Protože kdybyste měli psa, tak bys věděl, že v tuhle chvíli by už pes skákal na plot a chtěl by nás sežrat. Nečekal by, až nabouráme vrata a vlezeme na jeho území.“

Šel jsem za ní. Žádný pes na nás skutečně nezaútočil. Zato se otevřely dveře chalupy a objevil se v nich pán kolem sedmdesátky s ohnutými zády, téměř holou hlavou a velkýma odstávajícíma ušima. Na sobě měl pytlovité džíny od rákosníků, tričko a pletenou vestu bez rukávů. Nejspíš mu byla zima. To se starým lidem stává.

„Hledáte někoho?“ zeptal se dost nepřívětivě.

„My jsme novináři,“ Květa mu ukázala svoji redakční legitimaci. „Mohli bychom si s vámi chvíli popovídat?“

Přemítavě se na nás podíval. „Novináři…,“ řekl a znělo to dost pohrdavě. „To kvůli tomu, co se včera stalo? Já u toho nebyl, slečno. Já se o nikoho nestarám, a když se někde střílí, tak tam nelezu.“

„O včerejšek by nám nešlo… totiž, nezajímají nás ty události, při kterých se střílelo,“ řekl jsem. O tom, že jsem na rozdíl od něj při té střelbě byl a že jsem byl jedním z cílů, jsem pomlčel.

Nerozhodně přešlápl z nohy na nohu, na očích jsem mu viděl, že by nás nejradši poslal ke všem čertům, ale byl ještě ze staré školy a dobré vychování mu nedovolilo být na nás hrubý.

„Můžeme si sednout tady na lavičku. Pozval bych vás dál, ale mám v kuchyni trochu nepořádek. Manželka jela k zubaři a na nákupy a vrátí se až odpoledne.“

Posadili jsme se na dřevěnou lavici u zdi, do které se opíralo slunce. Pán si zapálil cigaretu. „Tak se ptejte,“ vyzval nás.

„Znal jste tu paní, která tam jezdívala?“

„Kterou?“ zeptal se dědek.

„No…,“ zaváhala Květa. „Tu, kterou včera unesli.“

„Neznal. Už se mě na to ráno ptali policajti. Taky jsem jim řekl, že jsem ji neznal. Když mě vyfotíte, tak budu v novinách?“ žádostivě se podíval na fotoaparát visící Květě přes rameno.

„Jistě.“ Vstala a několikrát ho cvakla. Zaujalo mě, že ačkoliv neměl vlasy, přejel si rukou pleš, jako by se česal. Zvyk je železná košile.

„Tak – komu ta chalupa patří?“ zeptal jsem se potom.

„To nevím. My se o sousedy nestaráme. Zvlášť když jsou nafoukaný a neuměj ani pozdravit, když jdou kolem. Teda – spíš jedou. Oni pěšky neudělali krok. Přijít a představit se, to je přece slušnost. Pozvali bysme je na kafe, manželka peče úžasný bábovky, ale kdepak! Tihle ne.“

Takže jsme se dozvěděli všechno, co měl na srdci a o čem si kromě manželky neměl s kým popovídat. Pocházeli z Ústí, dělával náměstka v chemičce, nouzí tedy jistě netrpěli. Před pětadvaceti lety si koupili za babku tuhle chalupu, celou ji vlastníma rukama, jen s pomocí zetě, zrestaurovali. Když šli do důchodu, žena byla zdravotní sestra, to se mu teď hodí, protože už není nejmladší a má cukrovku a problémy s artrózou, tak se sem odstěhovali. Ústí nad Labem má krásné okolí, ale život ve městě samotném za moc nestojí. „To víte, žije tam hodně…,“ zarazil se a opatrně se na Květu podíval.

„Romů,“ dořekla za něj.

„Jo. Já osobně proti nim nic nemám, u nás ve fabrice jich dělalo dost, i dva inženýři, ale co je moc, to je moc. Hlavně ta mladá generace.“

Nenápadně jsem mrknul na hodinky. Čas neproduktivně ubíhal.

„Nevíte aspoň, odkud ti majitelé pocházejí? Třeba podle čísla vozu.“

„Pražáci to nejsou. A taky jezdili různejma značkama.“ Pokrčil rameny. „Dřív mě auta zajímaly. Taky jich bylo k vidění míň. My máme škodovku. Feldu. Dneska poznám už jenom mercedesa, bavoráka a oktávku. Mně ty dnešní auťáky připadaj jeden jako druhej. Oni jezdí většinou v nějakým tom moderním džípu. Teda – teréňáku. Ale jaká to je značka… vím jen, že je tmavomodrej.“

„Dobře,“ přikývla Květa. „Co je to za lidi? Jak jsou staří? Máte velké životní zkušenosti,“ zalichotila mu, „do jaké společenské kategorie byste je zařadil?“

„Dřív se takovejm říkalo šmelináři, veksláci. Mladý, čtyřicet tomu chlapovi určitě ještě nebylo. A ta jeho panička… no, možná o pět míň. Ale to vím, jen že jsme je někdy zahlídli, když jsme šli s manželkou kolem na vejlet. Ani nepozdravili,“ řekl trpce. „Jinak to auto má ty začerněný skla.“

„Jezdili sem pravidelně? Pouze oni?“ zeptal jsem se.

„Kdepak. Někdy se tam sešly tři čtyři auťáky. Dělali tam mejdany. Naštěstí je to daleko, tak jsme žádnou muziku a řev neslyšeli.“

Ano, byla to zcela neproduktivní ztráta času.

„Nevídal jste tam jet jiné auto? Myslím v době, kdy majitelé nebyli na chalupě.“ Kdybych nebyl trouba, tak jsem si už nechal dávno zjistit, komu chalupa patří. K čemu by mi to ale bylo dobré? Co bych se dozvěděl? Je to užitečné jenom pro Květu, může to použít jako koření pro svoji reportáž, ale žádnou vypovídací hodnotu to nemá. Irena Stará mi sama přiznala, že chalupa patří známým a že si ji půjčovala.

„A červený Volkswagen Golf jste tam nikdy neviděl? Golf přece poznáte, ne?“ zeptal jsem se dědka.

„Jo. To jo. Ten tam jezdil. No jo, máte pravdu. Vždycky když nebyli doma. My nejdřív mysleli, že to je nějaká vejletnice, turistka, pak jsme viděli, že ten auťák parkuje u chalupy. Ten měl pražský číslo. Ten druhej, to byla fabie, ten měl zdejší espézetku.“

„Jaký druhý?“ zeptala se Květa.

„Byly tam vždycky dva auťáky. Tím druhým jezdil chlap. Moc jsem si ho neprohlížel, vlastně jsem ho nikdy nezahlídnul. Projel kolem… já si chlapy neprohlížím. Pěkný mladý ženský se mi líběj pořád…,“ podíval se na Květu a zasmál se, „jenom to moje žena nesmí vidět.“

Květa chvíli operovala se svým fotoaparátem, pak dědkovi ukázala displej. „Byl to tenhle člověk?“

„Jo jo. To je on. Kdo to je?“ zeptal se dědek.

„Vy se nedíváte na televizi?“

„Tady je mizernej příjem. Už jsem zkoušel různý antény, ale nejlíp nám jdou pořád Němci. Já německy umím jako česky a manželka rozumí taky. Tak se díváme na ZDF nebo na ARD.“

„Na české zprávy tedy ne,“ řekl jsem.

„Ne, a nedíval bych se, ani kdyby mi tady hrála Nova nebo Čété. Mně už ta politika leze krkem, jenom se vždycky rozčílím… já tady nečtu ani noviny a věřte, je mi líp.“ Znovu si prohlédl fotografii na displeji. „Tak kdo to je?“

„Jeden místní člověk.“

„Aha.“ Zamrkal na nás a lišácky se pousmál. „Ona ta paní, co sem jezdila tím golfem, asi nebyla jeho manželka, co?“

„Nebyla,“ přikývl jsem. „Kdyby byla, tak by nemuseli jezdit takhle do ústraní, aby si… no, rozumíte mi, ne?“

„Ba, to máte pravdu. No, moje starost to není. Já o nich nic špatného říct nemůžu, nikdy jsem je při ničem takovým, co máte na mysli, nepřistihnul a nikdy jsem se o ně ani nezajímal.“ Zase se podíval na Květina canona. „Hezkej foťáček,“ povzdechl si.

„Vy jste fotoamatér?“

„Kdysi mě to bavívalo. Měl jsem nejdřív flexaretu, potom jsem si pořídil minoltu. Z Tuzexu. Ale to už je dávno. Ani nevím, kde ty krámy mám. Zeťák mi chtěl koupit takovej ten maličkej digitál, jenomže co tady s ním? K tomu bych prej potřeboval počítač, abych si mohl ty fotky prohlížet, a mě už tyhle vynálezy nezajímaj. Chtěl mi dát nějakej svůj starej, ale…,“ mávl rukou.

„Tak vám moc děkujeme a nezlobte se, že jsme vás zdržovali.“ Květa vstala a zeptala se ho na jméno.

Dědek se zamyslel. „Víte, když nad tím teď uvažuju, bude lepší, když mě nebudete do ničeho plíst.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „My tady jsme jak na vídrholci, nikde nikdo, pomoci bysme se nedovolali, kdyby se nám chtěl někdo pomstít… včera jsme radši ani nevystrčili nos, když jsme slyšeli to střílení.“ To nám už jednou zdůrazňoval.

„Kolikrát jste je slyšeli?“ zeptal jsem se.

„Co?“

„Střelbu.“

„Jak přijelo to auto… já na hodiny nekoukal. V noci. Kolem jelo auto, my vidíme, když v noci jede někdo kolem, pokoj máme tady do cesty, tak nám tam zasvítej reflektory. Pak chvilku nic a potom jsme slyšeli výstřely. Manželka se vyděsila – ježišmarjá, oni se tam mordujou! – celá se rozklepala.“

„A potom?“ řekl jsem.

„Potom se kolem prohnalo auto, jelo dolů. Hnali to jak o závod, slyšel jsem, jak mu v zatáčce kňučej gumy. Potom byl klid a pak přijeli policajti.“

„A neviděl jste jet nějaké auto nahoru už předtím?“

Mlčel. Asi si podle logiky věcí spočítal, že vůz, který jel k chalupě před tím následujícím automobilem – tím, ve kterém jsme seděli se Starým – mohl a nejspíš taky patřil únoscům.

„Pane, my opravdu nenapíšeme nic z toho, co nebudete chtít,“ ujistil jsem ho.

„No…,“ zase zaváhal, „no, jel tam. Nedíval jsem se na něj, jenom jsem ho zahlídnul. A slyšel.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Kolem sedmý. Kvečeru. Zalejval jsem vzadu kytky. Hodinu přesně nevím, ale víc jak sedm, a kdoví jestli, ještě nebylo.“

„A slyšel jste potom něco podezřelého? Nějaké zvuky… výstřely?“

„Ne,“ řekl rozhodně. „To bych asi policajty zavolal.“

„V noci jste je nevolal?“ zeptala se Květa.

„Volal, řekli, že o tom vědí. Někdo to už nahlásil přede mnou.“

„Kdy jste telefonoval na stopadesátosmičku? Myslím za jak dlouho po tom incidentu? Po střelbě.“

„Tak pět… deset minut. Chvíli potom, jak to auto projelo kolem nás,“ řekl s jistotou. „Já se nejdřív nemohl dovolat. Policajti měli obsazeno.“

Hm, jsou mi to divné věci. Únosci, ti skuteční únosci, setrvali v chalupě nejméně dvě hodiny jen tak v poklidu. Možná hráli s doktorkou Starou kanastu, možná si s mládenci z B-security vyprávěli vtipy a vzpomínky z vojny. A pak je pistolí s tlumičem zastřelili – jinak by dědek výstřely slyšel – a pak zavolali Starého a pak…

A pak někdo zavolal, že tam a tam došlo k únosu. Ten někdo byl Starý. Aspoň něco málo vím. Ale jinak je to divné, skutečně velmi podivné.

Dědek za námi hleděl, ještě když jsme nasedali do vozu. Něco si mumlal a ušklíbal se při tom. Už jsem strkal klíček do zapalování, když mě to napadlo.

„Hned se vrátím,“ řekl jsem a vyběhl z auta.

„Pane, čistě mezi náma chlapama…,“ otočil jsem se po Květě, která si krátila čas fotografováním přírodních krás, protože jinak tady na žádnou zlatou žílu nenarazila, „pane, vy jste se byl podívat, když přijeli četníci, k chalupě, viďte? Zvědavost vám nedala… a manželka taky určitě chtěla vědět, co se tam stalo.“

„Hrchr,“ vydal ze sebe. „A i kdyby, je na tom něco zlýho?“

„Ne. Vy jste mě poznal, že ano?“

„To víte, že poznal. Už jste tady jednou byl. Předevčírem. Neviděl jsem vás tenkrát sice přijet, ale pak jste se vracel. Předtím tam jel ten bavorák. Ale od četníků vy nejste, že ne?“

„Nejsem. A ta slečna je opravdu novinářka. Ale kvůli tomu se neptám. Ten člověk, co řídil, se kterým jsem tam včera byl… toho jste taky poznal, že jo?“

„Jo. Nevím teda, kdo to je, ale párkrát se tu už vochomejtal.“

„S tou paní, co sem jezdívala s tím druhým?“

„Ne. Sám. Jednou jsem ho zahlíd, jak šel kolem. Auťák asi nechal dole.“

„Šel po cestě?“ zeptal jsem se.

„A víte, že ne? Horem,“ ukázal na stráň a les nad ní. „Možná je turista. Já tam chodím leda na houby. Nejsem kamzík, abych šplhal po kotárech,“ zasmál se.

„Ta paní tehdy byla s tím druhým pánem na chalupě?“

„Jak jste to uhod?“ přimhouřil oči. „Vy byste mohl dělat toho… jasnovidce. Nebo aspoň předpovídat počasí.“

„Co ti řekl?“ zeptala se Květa, když jsem konečně nastartoval.

„Že pan Starý chodil špehovat svoji ženu, když se tu mrouskala s Karabem. Takže ty fotky mohou pocházet od něj.“

„Proč by je posílal Beránkovi…?“ zamyslela se.

„Děvenko, tady lítá ve vzduchu tolik Proč?, že by se z nich dali sepsat Tři mušketýři.“

Mezi dědkovou chalupou a autobusovou zastávkou byly nějaké dva kilometry a dvě ostré zatáčky, takové vlásenky, téměř vracečky.

Automobil stál za tou druhou, napříč cesty vedoucí úvozem mezi stráněmi. Byla to světlá oktávie. Na espézetku stejně jako v noci jsem neviděl. Ale to, co jsem zahlédl, mi docela stačilo.

„Sehni se,“ vykřikl jsem na Květu. Dupnul jsem na brzdu a prudce stočil volant na jednu, pak na druhou stranu. Předpokládal jsem, že v oktávce nikdo nebude, stála jen jako bariéra, před kterou jsem musel zastavit, abychom se stali lepším terčem pro někoho, kdo se skrýval v okolních houštinách. Místo vybrali rozhodně dobře: bylo liduprázdné a přehledné. Přehledné pro ně. Pro nás představovalo past.

Náš vůz se s temným bouchnutím nárazníkem zastavil o oktávku; nic moc se nestalo a zatím po nás nikdo nestřílel. „Co se děje?“ vyjekla Květa. Už se choulila jako včera večer Starý na sedadle pod přístrojovou deskou: naštěstí byla zkušená a otrlá reportérka, takže mě nejdřív poslechla a až pak se začala vyptávat.

Na odpověď nemusela čekat dlouho: jakmile se náš vůz zastavil, ozvaly se výstřely.

To už jsem měl otevřená dvířka a vykulil jsem se z auta. Květa si lehla na sedačky, rychlostní páka ji jistě tlačila do žeber, ale jsou chvíle, kdy takovou maličkost přehlídnete. Je lepší mít mezi žebry šaltpáku než pár kulek.

Jestli někde čtete nebo ve filmu vidíte, jak v podobných situacích hrdina zajede s bouchačkou v ruce pod auto a pak pálí po nepřátelích, tak si to nejdřív vyzkoušejte. Nejsem otylý, ale pod auto bych dokázal vklouznout, jen pokud by se jednalo o teréňák s vysoce nastavenou světlostí. Nebo kdyby to byl autobus. Tady jsem žádný offroad ani karosu po ruce neměl, tak jsem se prostě rozplácnul jako žába a odevzdal se do vůle boží. Jen tu pistoli jsem v ruce měl.

Další výstřely, ale z druhé strany. Uslyšel jsem charakteristický zvuk kovu narážejícího do kovu. Takže si to zatím odnášela jen karoserie mého, přesněji řečeno firemního auta. To mě nebolelo. Strach jsem měl jen o Květu. Snad v Mladé Boleslavi dělají dvířka fabií dost bytelná. „Jsi v pořádku?“ vykřikl jsem.

„Já ano,“ ozvala se Květa.

Mohl jsem říct totéž, ale nechtěl jsem to zakřiknout. S největší pravděpodobností se dalo předpokládat, že útočníci jsou opět nejméně tři a že se rozdělili. Zatím stříleli z druhé strany, až se ozvou zbraně těch, kteří na mne viděli, bude to horší. „Zavolej policajty,“ řekl jsem.

„Už volám,“ odpověděla Květa, „jenom nevím, jak se to tady jmenuje. Vlastně nevím, kde jsme,“ dodala nešťastně.

„Řekni jim, že to je u tý chalupy, kde včera unesli…,“ nestačil jsem dokončit větu. Vedle mne se zvedl obláček prachu. Pak druhý. Trochu jsem se stočil na bok a směrem, odkud jsem uslyšel výstřely, jsem vypálil pár ran.

O kapotu na opačné straně zase zabubnovaly kulky, ale nic zvláštního se nestalo. Pak se v houštině na svahu proti mně pohnuly větve jednoho keře, ozval se výstřel a na místě, kde jsem měl zlomek vteřiny předtím hlavu, se do krytu kola zaryla kulka.

Ve stejné chvíli jsem vypálil dlouhou sérii; můj glock má zásobník na sedmnáct nábojů a je to automatická zbraň, která se dokáže chovat jako samopal.

A já umím střílet rozhodně líp než ten na stráni.

Ozval se výkřik, nějaká postava se tam vztyčila a pak se zřítila k zemi; svah byl poměrně strmý, pár metrů se kutálela, potom se ten člověk přikrčil a trochu se nadzvedl na kolenou. Takže jsem ho jenom zranil, nezastřelil. Nerad zabíjím lidi. Ještě nikdy jsem to neudělal, a třebaže on chtěl zabít nás, přece jenom jsem jisté uklidnění pocítil. Nebezpečný už nebyl a to je rozhodující.

„Pomoc…!“ ozval se jeho výkřik, nebo spíš zasténání.

Nic se ale na jeho straně nepohnulo. Dokonce nikdo nevystřelil. Takže tam byl sám.

Trochu jsem se nadzvedl, natáhl se do auta a chytil Květu pod rameny. „Pojď ven, tady je to jistější.“

„Au, to bolí,“ zaprotestovala, jak jsem ji táhl jako šneka z ulity. Nedbal jsem na její nářky a táhl, dokud nebyla na zemi vedle mne.

„Lehni si a nehýbej se. Co ti řekli policajti?“

„Že jo.“

„Co?“

„Že přijedou. Já volala Červeňovi. Mám na něj číslo na mobil. Kdo myslíš, že to je?“

„Ti šmejdové? Nevím. Divný je, že tu na nás čekali. Věděli, kde a kdy budeme. To je moc divný.“

Odněkud z dálky, z dost velké dálky, se ozvala policejní siréna.

A pak zase výstřely. Ale nemířily na naše auto: ti, co stříleli, už věděli, že nás nemohou ohrozit. Zraněný muž na stráni sebou zaškubal, opět se maličko nadzvedl a pak se definitivně složil na zemi jako poloprázdný pytel.

„Ty svině,“ zamumlal jsem. „Oni ho odpráskli.“

„Proč?“ Květa neodolala, když jsem ji táhl z vozu, držela v ruce fotoaparát a teď namířila objektiv na mrtvolu.

„Nechtějí svědky, tohle byl jejich komplic a určitě by mluvil. Položil by je.“

Zvuk sirény se přiblížil. „Strč si ten foťák někam!“ zasyčel jsem na Květu. „Teď na to není čas. Jestli se chtějí dostat k autu a rozdělí se…“

Střelba ale ustala, místo toho jsme uslyšeli hluk, jaký vzniká, když se ve chvatu prodíráte nízkým lesním porostem.

Opatrně jsem vystrčil hlavu zpoza krytu, který tvořila kabina mé fabie, zvedl ruku s pistolí a několikrát vypálil směrem, odkud se zvuky ozývaly. Nic se nestalo. Zbytek střelců – možná to byl jen jeden, nedalo se to poznat – měl jiné starosti než mé výstřely opětovat. Oktávii nechali, kde byla. Neznal jsem terén, ale nepotřeboval jsem ani mapu, abych uhodl, že někde na konci stráně, za kopcem, bude jiná silnice nebo aspoň polní cesta a na ní mají připravené záložní auto.

A klidně bych se vsadil o cokoliv, že až policie začne zjišťovat, komu tahle oktávie patří, ukáže se, že byla včera pozdě odpoledne ukradená a že má navíc falešnou poznávací značku.

Jsou lidé, kteří se v každé situaci drží přísloví, že opatrnost je matkou moudrosti.

„A teď zachovej klid, žádné rychlé pohyby, manipulování s foťákem a podobně. Mohlo by se snadno stát, že by četníky svrběly prsty a začali by střílet na nás, když už žádný jiný cíl nenajdou. Nevědí, co se děje, a v takových okamžicích lidé snadno podlehnou zkratovitým reakcím.“

„Chytrolíne…,“ utrousila Květa a z toho jsem poznal, že už je zase ve formě. Ne že by mi na tom nějak zvlášť záleželo, ale přece jenom jsem ocenil, jak se zachovala. Devadesát procent lidí, o ženách nemluvě, by podlehlo panice a začalo by se mi věšet na krk nebo tak nějak. Květa je tvrdé děvče. Počítám, že se v situaci, kdy jde o život anebo aspoň o zdraví, neocitla poprvé.

Ječení sirény se blížilo málem kosmickou rychlostí – pak se objevil první policejní vůz, za ním další. Oba řidiči měli plné ruce práce, aby včas zastavili, protože oktávii, stojící napříč cesty, uviděli téměř na poslední chvíli. V duchu jsem zanaříkal: tihle kluci na policejních kurzech asi nedávali moc velký pozor, jinak by věděli, že tohle není nejchytřejší způsob, jak se dostavit na místo, kde se střílí. Ti o opatrnosti – matce moudrosti asi nikdy neslyšeli.

Vylítli z prvního auta jak čert z krabičky, bouchačky v rukách; protože se opět žádné výstřely z protější stráně neozvaly, pomalu, opatrně jsem se vyhrabal na nohy, pistoli nechal ležet na zemi a zvedl jsem ruce.

„My jsme přepadení,“ vykřikl jsem.

„Kde jsou?“ Jeden z policistů se trochu zmateně rozhlédl kolem sebe.

„Tam nahoře,“ ukázal jsem směrem, kde ležela mrtvola, „je jeden. Ostatní byli na druhý stráni a už jsou za horama.“

Z druhého auta vystoupil sám kriminální komisař Červeň. „Zase už vy?! Co se tady děje?“

„Chtěli nás zabít,“ ozvalo se za mnou. Květa se už taky postavila. „Jela jsem si vyfotografovat tu chalupu, kde včera došlo k únosu, a na zpáteční cestě na nás čekali. Koukněte se, jak Bebemu rozstříleli auto.“

Podplukovník obešel fabii, prohlédl si karoserii a uznale pokýval hlavou. „Měli jste kliku jak od blázince,“ řekl. „Mohla to být vaše poslední reportáž, paní redaktorko. To je tím, že lezete, kam nemáte.“

Květa otevřela ústa. Představil jsem si, co chce pronést, tak jsem do ní drcnul, ať mlčí. Hádat se nemělo smysl.

„Netušíte, proč to na vás nastražili?“ zeptal se jeden z policistů.

„My hlavně netušíme, odkud mohli vědět, že se tu budeme v tuhle chvíli vyskytovat,“ odpověděl jsem. „Když jsme jeli nahoru, žádný auto tady nestálo. Ti pánové šli najisto.“

Ze stráně, kam Červeň poslal dva policajty, aby se podívali na mrtvého, se ozval křik. „Šéfe, pojďte sem!“

„Proč?“ zeptal se podplukovník nerudně.

„Šéfe, to je Kotrč! Z organizovanýho!“

Seděl jsem na mezi, díval se, jak nakládají oktávii a moji fabii na odtahové vozy – předtím je ze všech stran vyfotografovali, jako kdyby to nebyly pojízdné hromady plechu, ale top manekýnky – aby je mohli podrobit technické expertize.

Květu odvezli do hotelu, aby si vyzvedla svůj vůz a vrátila se pro mě.

Policistům už jsem vypověděl všechno podstatné, beztak toho moc nebylo, a teď mi nezbylo než čekat. A mezitím si zavolat šéfovi.

Neměl radost. „Sakra, Bebe, máš potuchy, kdy vás pustí? Jde mi o to, že ne každý z těch lidí, co mají přijít na schůzku, bude mít znovu čas.“

„Ať si ho udělají. Je to pořád lepší, než jít Květě a mně na funus.“

Jen si odchrchlal a nic na to neřekl. Šéf přes city moc není, ale znám ho a věděl jsem, že ani jeho by představa mého pohřbu netěšila.

„Je to sakra divný,“ řekl potom.

„Je,“ odpověděl jsem, protože jsem věděl, co má na mysli. „Ti chlapi měli o našem pohybu dokonalý přehled.“

„Jasnovidci nejsou, takže jste byli napíchnutý. Nevolal jsi nikomu, že tam pojedete, viď?“

„Nevolal. Ani Květa… teda Sluková. Domlouvali jsme si to v hotelu, v pokoji.“

„Aha,“ řekl šéf významně.

„Je to jasný. Já to nějak vyřídím. Ozvu se, hned jak budu vědět, kdy nás četníci pustí.“

Ano, mělo mě to napadnout hned. Měli jsme v pokojích štěnice. Kdo je tam nastražil? Specialistů, kteří to dokážou, není v tomhle městečku bůhví kolik. Takže jsem se ujistil, že mě žádný z přítomných policajtů neposlouchá, a znovu jsem nahodil mobil.

„Poslyš,“ řekl jsem, když se Prófa ozval, „právě se mě a Slukovou někdo pokusil sejmout. Nám se sice nic nestalo, protože to poněkud zvrzali, ale odskákal si to jeden z těch dvou, co se mi večer lepili na paty před Kravínem. Já ho postřelil, jeho komplic ho pak pro jistotu oddělal.“

„Vida, a my už věřili, že z toho obláčku nezaprší.“

„To nebyl jarní deštík, to byla tropická bouře, kamaráde. Jste, doufám, pořád ještě v tyhle díře?“

„Zatím ano, ale už pomalu začínáme balit. Co potřebuješ?“ zeptal se Prófa.

„Abyste v hotelu nenápadně prokutali můj a Květin pokoj. Je přímo naproti mýmu. Mám podezření, že tam jsou štěnice.“

„Zavolám ti,“ slíbil.

Červeň ke mně přisupěl, předtím dělal obhlídku místa činu a šplhal se po stráni, kecnul vedle mě a kapesníkem jak stanová plachta si utřel čelo a zátylek. „Doprčic,“ zahuhlal, „nějak jsem se v poslední době nemohl dostat do posilovny a začínám bejt z formy. Myslel jsem, že než se tam nahoru vydrápu, tak vyplivnu pajšl.“ Párkrát se nadechl, pak vylovil krabičku cigaret a zapálil si.

Poodtáhl jsem se.

„Kouření vám jistě na té formě přidá.“

„Tyhle kecy si nechte od cesty. Kdybych si je potřeboval poslechnout, mám na to ženu a dceru. A teď na rovinu – proč vás chtěli sejmout? Snad vám, Bebe, už došlo, že vám jde o krk. Jestli vám na tom vašem nezáleží, tak byste měl aspoň sanovat to děvče. Do toho maléru jste ji dostal vy.“

„Já?“ podivil jsem se. „Já ji jenom vezl ukázat, kde se to včera odehrálo. Je reportérka, tak je holt zvědavá. To je jako byste vyčítal lišce, že jde po slepicích. Má to v povaze. Nemůže za to.“

„Uf,“ udělal Červeň. „Mám já to zaměstnání. Poslouchat žvásty nějakejch civilistů, co se nám pletou do řemesla, a ještě je nesmět ani nakopat do zadku! Panebože, co jsem ti udělal? Dej mi znamení a já se polepším.“

„No no,“ řekl jsem. „Koukám, že vás to dost sebralo.“

„Mě? Co?“

„Ten mládenec tam nahoře. Uznávám, že pro policejního důstojníka je docela nepříjemný, když zjistí, že jeden z jeho kolegů je nájemný vrah.“

„Proč nájemný?“ zeptal se podplukovník tiše.

„Slečna Sluková na tiskovce hovořila o komandu smrti, který tady podle ní řádí. Komanda smrti většinou likvidují kriminální živly. Já ani Sluková mezi asociální, kriminální živly nepatříme. Takže nás chtěl zlikvidovat někdo jiný. Těm, co zabíjejí nepohodlné osoby, se říká nájemný vrah, pane komisaři.“

„Děkuju za školení,“ řekl kysele. „Máte potuchy, proč vás chtěli sejmout?“

„Máte vy představu, kdo byli společníci pana Kotrče? Když mi to řeknete, tak možná přijdu na to, proč nás chtěli zavraždit.“

„Myslím, že objektem jejich snažení jste byl vy. Paní redaktorka prostě měla jen smůlu, že s vámi jela.“

„Ne,“ řekl jsem. „Já jsem jel s ní. I to komando o tom vědělo. Šli po nás po obou.“

„Proč?“

Chvíli jsem mlčel, mezi prsty jsem nervózně mnul stonek trávy, nakonec jsem pokrčil rameny. „Tak teda jo. Ten Kotrč a jeho kolega,“ popsal jsem, jak druhý policista vypadal, „mě klihovali už včera večer.“

„Salaba…,“ řekl komisař.

„Nevím, jak se jmenuje. Ale vím, že tihle dva zavraždili Lakatoše.“

„Tak tys tam přece jenom byl,“ řekl podplukovník pomalu a hrozivě. Ani si neuvědomil, že mi začal tykat.

„Viděl jsem je jít do lihovaru. Viděl jsem je jít z lihovaru. Chvíli potom jsem uvnitř našel Lakatoše mrtvého. Měl jsem s ním schůzku. Chtěl jsem, aby mi prozradil – nebo spíš prodal – na koho měl v Jestřábí napojený svý drogový kšefty. Kromě Šedivého, samozřejmě. O tom jsme věděli.“

„Co ještě jsi nám zatajil?“ zeptal se Červeň.

„Momentálně si nemůžu vzpomenout. Ale myslím, že to nebude nic důležitého.“

Podplukovník vstal a mechanicky si oprášil kalhoty na zadku. „Něco ti prozradím: vůbec by mě nevadilo, kdyby tě…“

„Odpráskli,“ přikývl jsem.

„Jo. A možná hned první den. Není vyloučeno, že by tady pak bylo o něco klidněji. Teď tady budeš sedět na zadku, můžeš se koukat na mravenečky, a nezkoušej si vymejšlet nějaký nový podrazy.“

„Jen jeden dotaz,“ řekl jsem rychle, než stačil odpochodovat k vozům. „Kousek odsud před chalupou paní Staré je ještě jeden barák. Určitě v něm někdo bydlí. Nevšiml si něčeho?“

„Je tam jenom nahluchlej dědek. Nic neviděl, nic neslyšel, na nic se nepamatuje. Proč tě to zajímá?“

„Tak. Ze zvyku. Jsem zvědavý. Myslel jsem, že mohl…“

„Ne. Museli jsme na něj bouchat, prej si dával šlofíka po obědě. Tak Salaba… ježiši, to zas bude průšvih!“

Litoval jsem ho. Litoval jsem ho téměř tak moc a upřímně, jak on by litoval mé smrti. Inu, je policajt. Nemá rád, když se mu nějaký civilní amatér plete pod nohy. A ještě menší radost mu dělá, když se ukáže, že novinářské články o prohnilé policii nejsou výmysly.

Díval jsem se na mravence, pachtící se odkudsi kamsi se svými náklady, opět naslouchal ptákům, chválícím svým zpěvem Hospodina, napolo vnímal pokřik policistů, domlouvajících se dost obhroublými výrazy (rezortní ministr by opravdu měl vydat nějaký předpis nebo instrukci, jaké výrazy policisté ve službě smějí a jaké nesmějí používat), a nudil jsem se.

Nudil jsem se ještě celých dvacet minut, než se vrátila Květa svým autem a než ve stejné chvíli zavolal King.

„Byly tam. Ty jsi ji měl za rádiem, tvoje slečna za pelestí postele. Ten, co je tam instaloval, tě musel považovat za pěkného moulu, protože si s nějakým fikaným ukrytím nedělal nejmenší starost. Nevím, co slyšeli u tebe, ale za tou postelí…,“ King se kaňoursky zasmál.

„Byl bych ti vděčný, kdybyste se o tom té dámě nikdy a za žádných okolností nezmínili,“ řekl jsem a nebylo mi nejlépe, když jsem si představil, jak se ti, kteří nás odposlouchávali, včera v noci bavili.

„Neboj. Hlavně buď rád, že tam byly jen štěnice a ne nějaká webkamerka. Představ si, že by ten záznam začal lítat po internetu. Ta ostuda! To aby ses plížil kanálama!“

„Já? Proč? Naopak, dostal bych hory nabídek z erotických klubů pro dámy.“

„Tebe by si mohly pozvat v nejlepším případě hodně nadržený jepťule do kláštera. No nic, konec srandy. Vzali jsme si na paškál recepční, ale na nic se nepamatovala. Prý je tu tyhle dny velký provoz. Ti pánové, co k tobě šli na návštěvu, když jsi nebyl doma, klíče nepotřebovali.“

„Vy taky ne,“ řekl jsem.

„Ne,“ přiznal se. „Jenže my jsme ti tam ty štěnice nenapíchli. Je něco novýho?“

„Před chvílí jsem panu kriminálnímu komisaři důvěrně prozradil, že mě ten mrtvý policajt a jeho kámoš sledovali už včera a že předtím vlastnoručně odeslali do pekla Lakatoše.“

„Chudák Červeň,“ řekl King téměř upřímně. „To musel mít radost. Ani tě preventivně nesebral?“

„Ne. Ale co není, může být. Přiznal se, že mu je líto všech těch ran, který padly vedle.“

„Oddechne si, až odsud zmizíme. Ty, novináři i my.“

„Kamaráde,“ řekl jsem potichu, „bojím se, že až opravdu zmizíme, tak v tomhle poklidném městečku nezůstane kámen na kameni.“

Pak už jsem jen seděl a čekal na Květu.

„Prý můžeme za chvíli jet,“ oznámila mi, když se vrátila.

„Dostaneme doprovod?“ Vstal jsem a taky si jako předtím Červeň oprášil kalhoty na zadku a pak jsem si o ně utřel zpocené a zašpiněné dlaně.

„Zajímavé,“ poznamenala Květa. „Ještě jsem nepoznala chlapa, který by si neutíral špinavé ruce vzadu o kalhoty.“

„To je zvyk z doby, kdy jsme běhali v kožešinách z medvěda nebo šavlozubého tygra. Vytvářeli jsme tím statickou elektřinu a to nám dělalo děsně dobře. Pomáhalo to při erekci.“

„Já myslela, že primitivové neměli s erekcí problémy. Neznali civilizační stresy a tak podobně.“

„Ne. V tomhle směru byli netknutí. Ale dovedeš si představit, jak vypadala taková pražena? Bezzubá, smrdutá, tlustá… nebo vychrtlá na kost, podle toho, jestli mamuta ulovili nebo neulovili. Já myslím, že pračlověk si musel sakra pomáhat, aby dostal erekci a obskočil ji.“

„Nebuď nechutný,“ řekla Květa. „Hele, pan podplukovník s námi chce mluvit.“

Červeň na nás mával. Sešli jsme k němu. „Nasadili jsme psy,“ řekl. „Přešli kopec, je tam taková silnička, která není ani na automapách, tam zřejmě nasedli do vozu, protože stopa se ztratila.“

„To vám snad nemusí vadit, když víte, kdo by mohl být aspoň jeden z nich,“ řekl jsem. „Počkejte si na něj doma nebo ho seberete, až přijde do služby.“

„Salaba si vzal týden dovolenou. Ode dneška. Kotrč taky.“

„Aha,“ řekl jsem. „No nic. Můžeme jet?“

„Předpokládám, že vás najdeme v hotelu.“

„Večer,“ řekl jsem. „Teď musíme do Prahy.“

„Moment!“ komisař se zle podíval na Květu. „O tom nebyla řeč. Předpokládal jsem, že jedete zpátky do Jestřábí. Musíme s vámi sepsat protokol, musíme vás podrobně vyslechnout a…“

„Večer jsme k dispozici, pane komisaři. Já jedu na pravidelnou prohlídku ke svému lékaři a Květa má redakční poradu. Jedině že byste nás zadržel a předvedl. V zítřejších novinách to bude znít velice roztomile. Dva občané se stali téměř oběťmi vražedného útoku a policie neměla nic jiného na práci, než že místo atentátníků zadržela je. Po tom toužíte? Vám nebudou stačit titulky o policejním komandu smrti?“

Nedá se říct, že se rozklepal – samozřejmě vzteky, strachem ne – ale zatvářil se hodně ošklivě. Pak nám dovolil odjet, když jsme mu předtím dali čestné slovo, že jakmile se večer vrátíme do Jestřábí, okamžitě se mu ohlásíme.

Cestou do Prahy po nás nikdo nestřílel, ani se nás nepokusil vytlačit ze silnice těžkotonážní náklaďák. Šéf se smířil se zpožděním, nic jiného dělat nemohl. Ostatní účastníci schůzky také. Proti danosti nic nezmůžete.

„Dědek policajtům lhal,“ řekl jsem Květě asi po čtvrthodince jízdy.

„Jaký dědek?“

„Ten z tý druhý chalupy. Prý nic neviděl, neslyšel, s nikým nemluvil, spal po obědě.“

„Nedivím se mu. Já na jeho místě bych si sbalila batoh a mazala bych domů, do Ústí. Není právě dvakrát zdravé bydlet na samotě v místě, kde řádí gangsteři. Věděl, že po nás stříleli?“

„Nevím. Hluchý mi nepřipadal. Myslím, že se domnívá, že už jsme po smrti. Možná opravdu nechce mít žádný opletačky. Nechce, aby někdo věděl, že se s námi vybavoval. Můžeme ho nechat v sladké nevědomosti. Jestli se opravdu na českou televizi nedívá… nic se nedozví.“

„Já bych mu moc nevěřila,“ řekla Květa. „Lidi jako on a jeho manželka nemají obvykle na práci kromě zahrádky nic jiného než strkat nos sousedům do hrnců. Povídal, že nic neví, a přitom nám navykládal hromadu věcí. Hlavně to, že Starý jezdil špehovat svoji ženu.“

„Ano. Věděl, že mu zahejbá. Když jsem mu to tuhle řekl, tak se tvářil tak šokovaně a pohoršeně, že jsem mu skoro uvěřil. Ale že by se chlapík jeho úrovně snížil k něčemu takovýmu… Tcs! Měl jsem o něm lepší mínění.“

„Je vidět, že jsi nebyl ženatý.“

„Nebyl. Vypadám snad jako blázen?“ ušklíbl jsem se.

„Já bych řekla, že spíš než ty projevily zdravý úsudek a pud sebezáchovy ženy, se kterými jsi chodil, ale budiž. Chtěla jsem říct, že manželé někdy mají ve zvyku nezřízeně a naprosto pitomě žárlit a že žárlivost není privilegium pouze nižších společenských vrstev. Například Othello žádná vygumovaná socka nebyl. Taky jsem slyšela o pánech, kterým dělá velice dobře, když se potají koukají, jak jejich manželka souloží s někým jiným. Sexuologové tenhle druh voyerismu považujou za pouze lehoučkou, nevinnou úchylku. Téměř normu.“

„Jo, milý Pánbůh má na tomhle světě všelijakou čeládku,“ řekl jsem neurčitě. „Ještě štěstí, že se lidé přetvařují a že o svých bližních většinou víme jenom to minimum, které jsou ochotní dát najevo. Jinak bychom mysleli, že jsme se ocitli v psychiatrické léčebně. Někde jsem četl, že by do ní patřilo skoro pětasedmdesát procent populace. Jen nevím, jestli v Americe anebo u nás.“

16.

Agentura sídlí v Dejvicích, v tiché ulici kousek od Kulaťáku. Máme dvoupatrovou vilu, kterou jsme odkoupili před deseti lety od jednoho stařičkého restituenta. Rozhodl se, že zbytek svého života stráví v synově domě na Floridě a že v jeho věku je už lepší dostat peníze na prkno najednou a užít si je. Předtím, za totáče, tam bývaly jesle, pak zdravotní středisko a posléze nějaký úřad.

Dům má pěknou zahradu, kde mohou parkovat naše služební i soukromé vozy, a vysoký plot, přes který nám není vidět pod prsty. Podle tabulky u vchodu by stejně nikdo nepoznal, co jsme zač, protože se oficiálně prezentujeme jako reklamní agentura.

Musel jsem vystoupit; nepřijel jsem naším vozem a strážný, který přes kamery sledoval pohyb před domem a na zahradě, Květu a její auto na svém seznamu neměl.

Dívka v recepci mi řekla, že na nás čekají v šéfově kanceláři.

Šéf má kancelář v prvním patře. Máme zde sice výtah, dozvěděl jsem se, že ho nechali zřídit v době, kdy tady sídlil onen dávno zapomenutý úřad, aby páni oficiálové nemuseli své sezením rozpláclé zadky vláčet po schodech, já ale většinou chodím pěšky. Je to rychlejší než lift. Taky se vám nemůže stát, že se výtah porouchá a zůstanete viset v kleci.

Šéf má poměrně skromnou kancelář, do které se chodí přes sekretariát, kde nepřetržitě slouží některá ze čtyř sekretářek nebo tajemníků. V další vedlejší místnosti se po šestihodinových směnách střídají operátoři.

Z kanceláře vybavené jen psacím stolem, počítačem a jedním nepohodlným křeslem pro návštěvníky – to aby dlouho neotravovali – se jde do zasedačky. Je to bývalý salon původních majitelů, místnost o rozměrech přes čtyřicet metrů čtverečních, s terasou, obrovským akváriem přes celou stěnu, závěsným plazmovým televizorem, několika počítačovými monitory, dlouhým stolem z ořechového dřeva a kůží potaženými židlemi kolem. Taky tu jsou nějaké drahé obrazy, nejcennější z nich, jistý Filla a Zrzavý, nás v aukci přišly každý na půldruhého milionu, celkem na zdech visí milionů patnáct. Šéf tvrdí, že to jsou peníze investované bezpečněji než v bance nebo nedej bože v riskantních akciích.

Čekali nás v zasedačce: na stole stály džbány s pomerančovým a grepovým džusem, láhve minerálky a termosky s kávou. U stolu seděli šéf, člověk od sestřenice a pán středních let s kozí bradkou a brýlemi v tlusté černé obroučce. To byl, jak jsem se domyslel, Květin šéfredaktor.

Můj šéf je padesátník, který dělá všechno pro to, aby mu ta léta nikdo nehádal, takže si barví vlasy, posiluje, hraje tenis, golf a squash, jezdí na kole i na koni, lyžuje a… no, prostě huntuje si tělo všemi možnými a společensky užitečnými způsoby. Je dvakrát rozvedený, teď právě bez stálého závazku. Zato má asi tři přítelkyně. Měří sto osmdesát centimetrů a díky sportu váží tolik, kolik vážit má. Chodí dokonale oblečený, není líný zaletět si do Londýna pro nový oblek, kravaty a boty. Jako šéf je na sebe i ostatní velice náročný, k podřízeným, kteří se dostali do malérů, loajální, osobně velice příjemný a společenský. Působí dojmem poněkud povrchního frajera, ale vystudoval dvě vysoké školy: práva a matematicko-fyzikální fakultu. Dvouletý postgraduál si dělal v Moskvě, Rusové vždycky byli přes přírodní vědy machři. Po převratu byl rok na nějaké stáži v Americe, ale o tom se moc nezmiňuje, stejně tak jako se málokdy zmíní, že pracoval na vnitru, přesněji řečeno v rozvědce. Já se ho na to nikdy neptal: na některých věcech mi opravdu nezáleží.

Člověka zastupujícího sestřenici, jak ve své hantýrce přezdíváme jednu tajnou službu, jsem znal od vidění. Byl nenápadný, připomínal venkovského učitele anebo hodně subalterního úředníčka: blonďáček s úzkou tváří a předkusem, pramen vlasů mu neustále padal do čela a on si ho naučeným pohybem odhazoval, byl pihovatý a nosil kulaté brejličky v kovové obroučce, třebaže by mu víc slušel cvikr. Podobně jako já si liboval v nenápadných šedivých oblecích s vestou. Na ulici ani v kavárně byste si ho nevšimli, pokud by vám nepřišlo nápadné, že je tak nenápadný. Z jeho strany to ale nebyla žádná kamufláž, protože nebyl z těch, co někde šmejdí a tahají z lidí rozumy. Byl opravdu kancelářský škvor: až na to, že byl specialista na strategické hry a počítačový expert. Pokud bych potřeboval provést státní převrat, obrátil bych se na něj. Jistě má po ruce, nebo spíš v počítači, pro strejčka Příhodu aspoň pět variant. Mezi námi jsme jemu a několika jiným od nich říkali bratranec.

Všichni tři si nás mlčky prohlédli: stáli jsme u dveří, protože u nás to běží jako na vojně a posadit se smíte až na povel. Pardon, na vyzvání.

„Vypadáte živí, bez škrábanců,“ konstatoval po chvilce šéf. „Vemte místo. Máte už představu, kdo za tím atentátem stál?“ zeptal se, když jsme se posadili.

„Dva policajti z boje proti organizovanému zločinu. Kdo je řídil, to zatím nevím.“

„Osobní záležitost to jistě nebyla,“ pousmál se studeně bratranec.

„Těžko. Den předtím zavraždili jednoho cikána, v noci nejspíš oni unesli paní Starou a…,“ mávl jsem rukou. „Ne. Nebyla to osobní záležitost v tom smyslu, jaký máte na mysli. Ale šli zcela cíleně po nás, protože nám předtím dali do pokojů v hotelu štěnice. Takže se dozvěděli, že se slečnou Slukovou chceme jet k chalupě, kde došlo k únosu.“

„Nevěděl jsi o nich?“ podivil se šéf.

„Ne. Zachoval jsem se dost neprofesionálně a neopatrně – prostě mě nenapadlo, že by použili tak primitivní metodu. Myslel jsem, že mám odposlouchávaný mobil, takže jsem například při spojení s tebou používal jinou SIM kartu. Ale tohle jsem prostě opomenul,“ povzdechl jsem si.

„Žádná škoda,“ řekl bratranec. „Vzhledem k tomu, že jste útok přežili bez úhony a že byl jeden z pachatelů usmrcen a mohl být identifikován, můžeme být jen rádi, že se tak stalo.“

Mluvil tak šroubovaně, že bych ho opravdu považoval za dost omezeného úředníčka – kdybych nevěděl, jaký mozek v té hlavě pracuje.

„Bebe, já pány seznámil s většinou toho, co od tebe o průběhu celé akce vím, ale byl bych rád, kdybys to všechno ve stručnosti zopakoval – nepokoušej se těm událostem dávat nějaký výklad nebo v nich hledat souvislosti: prostě řekni, co a jak se po pořadě stalo.“

Tak jsem si nalil půl sklenice grapefruitového džusu, dolil minerálkou a začal jsem. Trvalo to přes dvacet minut, nepřerušovali mě, bratranec si sem tam udělal poznámku. Květin šéfredaktor se tvářil, že ho moje povídání moc nezajímá, protože všechno, co se o těch záležitostech dalo uveřejnit, si přečetl ve svém listě.

„Jestli tomu všemu dobře rozumím,“ řekl bratranec, když jsem skončil, „jedná se o několik záležitostí: za prvé volby, to ovšem není náš problém. Nám je lhostejné, kdo je vyhraje. Jeden bezvýznamný člověk politiku v téhle zemi ovlivnit nemůže. Další záležitost jde také mimo nás – s narkomafií mají Gogovi lidé dost zkušeností a nebylo by vhodné plést se jim do řemesla. To, čemu Bebe říká komando smrti, by mělo být věcí policie, zvlášť když v něm figurovali policisté. Jenže – tihle lidé mají na svědomí vraždu onoho Róma a jeho přítelkyně. A tyhle dvě vraždy nemají žádný rasový motiv, jak se sdělovací prostředky pokoušely z nevědomosti tvrdit.“

„My nic takového netvrdili, já jenom napsala, co mi Bebe předložil a co jsme považovali za vhodné uvést,“ naježila se Květa.

Bratranec mávl rukou. „Nic vám nevyčítám. Jen konstatuju, že odtud vede cesta k někomu a něčemu, co nás mimořádně zajímá. Ten únos s tím souvisí.“

„Který?“ zeptal jsem se.

Bratranec zamžikal. „Poprvé snad o únos nešlo.“

„To ale nikdo kromě mne neví,“ řekl jsem.

„Ti, kterých se tahle záležitost bezprostředně týkala, to vědí. Je otázka, jestli se Stará skrývala před manželem, anebo hrála jinou hru, ve které vás chtěla využít, ale už to nestihla. Zatím nám zůstával stranou pan Starý. Co o něm víte?“ otočil se na oba novináře.

Podívali se po sobě a zatvářili se rozpačitě. „Téměř nic kromě základních věcí,“ řekl šéfredaktor. „Že je bohatý, že jeho obchodní impérium, abych to tak nazval, sahá od Prahy přes Londýn až po…,“ zvedl ruce. „To vlastně nikdo neví. My ani nemáme žádný jeho snímek z poslední doby. Tam, kde se vyskytují paparazziové, se nevyskytuje on. Za celá léta nebyl předmětem mediálního zájmu z pozitivní ani negativní stránky. Je poněkud tajnosnubný.“

„A vy?“ zeptal se bratranec mého šéfa.

„My toho máme maličko víc. Kromě té milenky v Londýně známe alespoň částečně i jeho obchodní či podnikatelské aktivity. Hraje na burze, má většinový podíl v řadě mezinárodních společností, které obchodují se vším možným – od nafty přes jihoafrické diamanty až po chromovou rudu. Taky je zaangažovaný v developerských společnostech, kterým patří řada obchodních a administrativních center v Praze, v Kyjevě – tam má pro změnu i jednu banku stejně jako v Polsku a na Kajmanských ostrovech. Víc se vystopovat nepodařilo, tuší se jen, že prostřednictvím své manželky je napojen na řadu jiných společností, například na dvě nízkonákladové letecké společnosti v Británii a v Gruzii. Ve hře jsou i cestovní kanceláře a hotelové trasty v Bulharsku a na Seychelách…“ I můj šéf rozhodil poněkud bezmocně ruce. „Odhad jeho, přesněji řečeno jejich majetku je nemožný, ale pohybuje se v miliardách korun.“

„Co víte o jeho minulosti?“ řekl bratranec.

„Nu, předmětem obchodního vztahu se stal poprvé, takže jsme zjišťovali víc současnost, než se hrabali v minulosti. Má Vysokou školu ekonomickou, pracoval údajně v nějaké pézetce, ale… prostě nic moc. To, že jeho manželka měla dost divokou minulost, jsme se dozvěděli víceméně náhodou. Samozřejmě jakmile jsme věděli, na co se ptát, co zjišťovat, nebyl problém najít někoho, kdo to zjistil. Ovšem pokud jde o minulost, je to složité. Vy snad máte lepší prostředky, nebo ne?“ zeptal se šéf bratrance.

„Máme. Tak především – Starý sice má VŠE, ale potom byl na dvouletém pobytu na Vysoké škole Komsomolu v Moskvě. V jednom podniku zahraničního obchodu pracoval, ale v personálním oddělení. Prostě dělal kádrováka. Po Listopadu si se dvěma spoluzaměstnanci podobného ražení založil exportní firmu, která obchodovala se stejnými komoditami a stejnými zákazníky jako předtím zmíněná pézetka. Firma se taktak držela nad vodou až do chvíle, kdy v druhé vlně kupónové privatizace založili fond, přes který vytunelovali přibližně deset velkých podniků a získali majetek kolem půldruhé miliardy. Pak se cosi stalo: jeden ze spolumajitelů spáchal za velmi podivných okolností sebevraždu. Skočil pod vlak. Jestli sám, nebo ho tam někdo strčil, se nepodařilo zjistit. Podstatné je, že podle smlouvy jeho podíl ve firmě přešel na společníky. Pak odešel ze světa druhý partner Starého – začali totiž obchodovat se zbraněmi a vojenským materiálem a dodávali do Afriky. V jedné té zemi, zmítané revolucí, se inženýr Kuba, tak se ten společník jmenoval, stal obětí bojů mezi vládními vojsky a povstalci. Ti sestřelili vrtulník, kterým Kuba cestoval. Podle smlouvy se inženýr Starý stal výhradním majitelem společnosti. Existují důvodná podezření, že uplácel a uplácí úředníky, kteří rozhodují o státních zakázkách, že se dopouští stamilionových daňových úniků, že… nic. Tohle není vaše starost. Zatím byl neprůstřelný, protože stát jeho prostřednictvím realizoval některé obchody, které nebyly tak košer, aby se k nim mohl veřejně hlásit. To nyní skončilo.“

Bratranec se odmlčel a chvíli se na nás zamyšleně díval.

„To, co vám teď řeknu, je absolutně důvěrné. Nechci po vás, abyste cokoliv podepisovali, ale kdyby došlo k nevhodnému a námi neřízenému úniku informací, budeme vědět, kdo to může mít na svědomí.“

„Cokoliv výbušného jde do tisku, prochází mýma rukama,“ řekl šéfredaktor.

„Nemusí se to objevit ve vašich novinách,“ bratranec se podíval na Květu.

„Pane, vím mnoho věcí, o kterých jsem se nikdy nezmínila, tím spíš jsem se je neodvážila publikovat,“ řekla. „Pokud ovšem máte nějaké obavy, bude lepší, když odejdu. Nemusím vědět všechno. Tolik zvědavá zase nejsem.“

„Ne,“ zarazil ji bratranec. „S největší pravděpodobností něco uveřejnit dovolíme. Dokonce vás o to – samozřejmě zcela důvěrně – požádáme. Je lepší, když budete do nutných detailů zasvěcená předem. Takže – Starý využil svých kontaktů a dozvěděl se, že Pozemkový fond připravoval nabídku prodeje jistých pozemků, ale pak se ji rozhodl stáhnout. Využil krátké pauzy mezi oběma rozhodnutími a přes prostředníka ty pozemky koupil. Smlouva o prodeji byla mimořádně rychle provedena, zákaz prodeje se oddaloval a protahoval a pak už bylo pozdě. Na onom území, které mu nyní bude patřit, se totiž objevila velká naleziště strategické suroviny.“

„Jaké?“ zeptala se Květa tiše.

Bratranec se podíval na strop, jako by tam hledal nápovědu, a pak se usmál. „To je státní tajemství. Ale jde o surovinu, o kterou mají zájem některé státy. Dá se totiž využít jak pro mírové účely, tak i pro jiné… Takže je drahá. Chápete?“

„Ano. Předpokládám, že její název se ani tady nesmí vyslovit.“

„Ne. Aspoň přede mnou ne. Situace je tudíž velice složitá. Existují dvě možnosti: stát se buď s tímhle malérem smíří a nastanou komplikace, protože Starý, respektive společnost, kterou založí a do které jistě někoho nastrčí, sice nebude smět onu surovinu vyvážet, kam ji napadne, to by naši evropští a hlavně američtí spojenci nesnesli, ale i tak budou její zisky obrovské. Nebo je tu druhá varianta…“

„Odkoupit od Starého za nepochybně vysokou cenu to, co nejspíš za babku získal,“ pronesl šéfredaktor.

„Ano.“

„O kolik by se jednalo?“ zeptal se můj šéf.

„Řádově o miliardy. On sám, totiž jeho bílý kůň, zaplatil pouze padesát milionů.“

„Kde ty pozemky leží?“ zeptal jsem se.

„V Jestřábí. Starý v podstatě koupil celé město. Přesněji řečeno vše, co pod městem leží.“

„Inu,“ řekl po chvilce mlčení můj šéf, „jako historka o míře korupce v této zemi je to zajímavé a poučné, ale co my s tím? Agentura dostala zaplaceno, svoji práci odvedla a podle mého názoru by bylo nejvhodnější, kdybychom se v celé záležitosti přestali angažovat. Co říkáš, Bebe?“

„Že máš do značné míry pravdu. Ale já zvědavý jsem,“ podíval jsem se na Květu. „Ne proto, abych to, co zjistím, někde prezentoval. Byl jsem do určitých věcí vtažen, a tak bych rád ledacos věděl, abych si ověřil svoje dedukce. Za prvé – kdo je ten bílý kůň Starého?“

„Nevím, jestli výraz bílý kůň je ten nejsprávnější,“ ušklíbl se bratranec.

„Rozumím. Není ten snědý,“ zasmál jsem, „snědý kůň náhodou po smrti?“

„Je.“ Bratranec sáhl do kapsy a položil na stůl maličký digitální diktafon. „Tohle je záznam jejich rozhovoru z minulého týdne.“

„Fero. Včera ste tam nepřišel.“

„Kolikrát vám mám opakovat, že je vyloučené, abychom se scházeli tam, kde nás může někdo vidět!“

Květa a šéf se na mne tázavě podívali.

Přikývl jsem. Ano, byl to on. Starý. Tehdy, kdy se nám podařilo zaznamenat jejich krátký hovor před Lakatošovou vraždou, řekl jen jediné kraťoučké slovo. Z něj jsem ho poznat nedokázal.

„Můžu zajet k vám.“

„Zešílel jste, člověče? Barák je plný lidí, vy myslíte, že by to nikomu nebylo podezřelý a že by se o tom nikdo zatepla nedozvěděl?“

„Jo, vám by vadilo, kdyby k vám přišla na kafe černá huba?“

„Mně by vadilo, kdyby mě někdo viděl třeba s Eskymákem, kdybych s tím Eskymákem měl tak důvěrný obchod, že o něm nikdo nesmí vědět, chápete?“

„Tak teda kde? Já bych měl nápad.“

„Mluvte. A buďte stručný.“

„Zajeďte do Varů do mýho podniku. Jmenuje se Litle Kathy.“ Vyslovil to foneticky a dvakrát název zopakoval.

„To je bordel?“ chtěl vědět Starý.

„Mně je jedno, jak tomu říkáte. Nemusíte se bát. Choděj tam jenom fajnový lidi, takový jako vy. Takže si vás nikdo nevšimne. Budete chtít Katku. Zejtra v pět odpoledne. Dostanete růžový apartmá, tak se tomu řiká, já tam na vás budu čekat.“

„Sám,“ řekl Starý.

„Jo. Svoje kurvy do svejch kšeftů netahám. Jestli si pak budete chtít zapíchat, řeknu vám, která z těch holek je nejlepčí. Nemusíte se bát, všecky choděj na pravidelnou kontrolu k doktorům a s klientama stejně prcaj jen přes gumu.“

„Nepotřebuju vaše zboží,“ řekl s odporem Starý. „Potřebuju jenom, abychom se konečně dohodli a dokončil se ten převod.“

„To já taky. Zatím jste dělal potíže jenom vy,“ vyštěkl Fero vztekle.

„Vaše požadavky jsou neúnosné. Nezapomeňte, že vy v té transakci vystupujete jenom jako prostředník. Padesát milionů byste nebyl schopný sehnat ani omylem a…“ Starý se zarazil.

„Lakatoš nevěděl, co je ve hře, že ne?“ zeptal jsem se bratrance. Zavrtěl hlavou.

„Myslel, že se jedná jen o nějakou pozemkovou spekulaci.“

„Dvacet mega je oukej,“ přerušil ho Lakatoš. „A když se dohodnem, ták vám k tomu přidám prémii. Takovej dárek. Pozornost od Ferka.“ Začal se smát.

„To měl na mysli ty fotky paní Staré. Totiž prostitutky Ireny Dejmkové,“ poznamenal jsem. Ty pornosnímky jsem jim zatím neukázal. Uvidíme, jestli to bude nutné.

„Dohodneme se na místě. V pět hodin,“ ukončil Starý hovor.

Bratranec diktafon vypnul. „Druhý den se opravdu sešli.“

„Máte záznam?“ zeptal se šéf.

„Ano. Bylo by to zbytečně dlouhé, tak jenom ve zkratce: Starý přivezl peníze v hotovosti. Sedm milionů. Myslel si, že tím Lakatoše ohromí, sedm milionů v pětitisícovkách je hezká hromádka bankovek.“

„Čtrnáct set kousků,“ poznamenal jsem. „Lakatoše takový balík neohromil?“

„Ne,“ zavrtěl bratranec hlavou. „Nakonec se po dlouhé hádce dohodli na patnácti milionech. Ukázalo se, že si Starý s sebou přivezl rezervu. Tři miliony navíc. Lakatoš převzal rovných deset milionů a předal Starému všechny doklady, které potvrzovaly převod majetku z Lakatoše, přesněji řečeno společnosti Serio group, s.r.o., na holdingovou společnost, která má jako předsedkyni správní rady zapsanou JUDr. Irenu Starou. Za to Lakatoš dostal směnku na zbývajících pět milionů. Měla třídenní splatnost.“

„Co se stalo potom?“ zeptal se můj šéf.

„Potom se chvíli nedělo nic. Doba splatnosti proběhla a druhý den časně ráno volal Lakatoš Starého.“ Opět zapnul diktafon.

„Ty svině bílá, tohle bylo varování.“ Lakatošův hlas zněl vztekle. „Jesli ti to nestačilo a jesli okamžitě ty prachy nedotlačíš, tak ti příště ten tvůj zkurvenej hrad opravdu vypálíme, rozumíš?“

„Nevyhrožuj, ty ubožáku,“ odpověděl Starý, ale hlas měl trochu stísněný. „Pokud chceš válku, máš ji mít. Buď rád, že jsem tě nechal smočit zobáček.“

„Já ti opakuju, ty kurvo, že jesli ty prachy nedostanu, budeš litovat.“

Lakatoš zavěsil.

„To byl hovor hned poté, co Fero se svojí partou přepadnul… totiž zkusil přepadnout tvrz Starého. A zřejmě předtím, než odtamtud zmizela doktorka Stará,“ řekl jsem na vysvětlenou. „Potom měl Lakatoš další hovor se Starým, kde se dohodli na schůzce a na tom, že Starý peníze přinese. Ten jsme odposlechli už i my. Já jsem se původně domníval, že Lakatoš chtěl při tom přepadení zabít dvě mouchy jednou ranou… že kromě Starého šel i po mně. Namluvil jsem mu takovou hloupost a… no, prostě bylo to všechno jinak. Zajímalo by mě, jestli se Lakatoš Starému zmínil o těch fotografiích jeho manželky,“ dodal jsem zamyšleně.

„Ne. Jenom párkrát naznačil, že pro něj má prémii, dárek. Jednou dal najevo, že se jedná o něco, co by se mohlo Starého bezprostředně týkat,“ řekl bratranec. „Mimochodem, kde ty fotografie jsou?“

„Nechal jsem je v hotelu,“ zamumlal jsem. Šéf se na mě přísně podíval.

„Myslel jsem, že nejste na prasárny,“ řekl jsem trochu omluvně.

Šéf natáhl ruku. „V našem trezoru jim bude líp, Bebe.“

Tak jsem sáhl do náprsní kapsy a podal jsem mu obálky. Otevřel ji, podíval se na první dvě fotky a jenom hvízdnul.

„Paní redaktorka je viděla?“ zeptal se, když podával obálku bratranci.

„Viděla. Myslíte, že jsem dvanáctiletá holčička z dívčího penzionátu, aby to se mnou seklo?“ ušklíbla se Květa vyzývavě.

„Nemyslím,“ odpověděl šéf.

Fotografie doputovaly k šéfredaktorovi: taky si prohlédl jen jednu, nakouknul na snímek pod ní a obálku zase zavřel a vrátil ji šéfovi.

„Inu, holka to byla hezká,“ řekl bratranec. „Teď jde o to, co s tím materiálem udělat.“

„My to rozhodně tisknout nebudeme. Náš list má jistou etiku, práh, který jsme nikdy nepřekročili a…,“ začal šéfredaktor, ale bratranec zavrtěl hlavou.

„Tak jsem to nemyslel. Kdyby bylo užitečné pustit ty fotky do světa, najdou se jiné prostředky. Stačí dát je přes někoho na internet a v tu chvíli se najdou noviny, které mají ten etický práh poněkud nižší nežli vy. Otázka zní, jestli by to bylo k něčemu dobré,“ podíval se na nás bratranec.

„O co vám jde?“ zeptal jsem se ho.

„Myslel jsem, že vám to je jasné. Vyšachovat Starého z té transakce.“

„To, že by se mu najednou něco stalo, by asi nepomohlo, viďte?“

Zamyslel se. „Uvažovali jsme o tom od okamžiku, kdy… kdy jsme se dozvěděli, že Lakatoš všechna aktiva té své firmy Serio vrátil Starému. Jenže pak se ukázalo, že Starý má pojistku v manželce a že jeho… no, prostě, že kdyby se mu něco stalo, nic se tím nevyřeší. Koupě by zůstala platná a majetek v rodině. Starý to samozřejmě ví.“

„Už ho kvůli té koupi někdo kontaktoval?“ zeptal se šéf.

„Ne. Je to všechno dost složité. Ti, kterých se to týká, nechtějí přijít s nabídkou první, protože na to Starý čeká: dostal by se tím do lepší vyjednávací pozice. Mohl by si diktovat cenu,“ povzdechl si bratranec.

„Vy doufáte, že ji diktovat nebude?“ zeptal se ironicky šéfredaktor.

„My doufáme, že se nám podaří vytvořit takovou situaci, aby Starý nebo jeho manželka celé Jestřábí pustili jak horkou bramboru za cenu, za kterou je koupili.“

„Paní Stará ovšem zmizela,“ řekl jsem. „Ten údajný první únos mi začíná být jasný. Není vyloučené, že se opravdu manžela bála – nebo s ním hrála dohodnutou hru. Je to složité, protože nevíme, co všechno věděl Starý, pokud se týká vaší strategie a taktiky,“ podíval jsem se na bratrance. „Pokud u vás měl nějaká tykadla a dobře nasliněný prst, mohl…,“ zavrtěl jsem hlavou. „Blbost. To nehraje.“

„U nás žádná tykadla nemá, tím si buďte jistý. Má je ale jinde. My jsme pod jistou kontrolou a informace, které od nás získávají například pánové z parlamentu, mohou prosakovat a taky prosakují k nejrůznějším zájmovým skupinám.“

„Chcete říct, že Starý má celou tu akci pod větší kontrolou než vy?“ zeptal se šéfredaktor.

„Jistě. On tuhle hru rozehrál. My jsme do ní byli zapojeni, až když se začal realizovat scénář, který jsme nenapsali a v té chvíli ani nerežírovali.“

„Teď už ho režírujete?“ rýpla si Květa.

„Zatím se o to pokoušíme. Ono snad nebude nutné převzít kompletní režii, úplně by stačilo, kdybychom do mechanismu, který roztočil a který mu zatím fungoval jako dobře seřízený stroj, nasypali písek. Prostě potřebujeme vyprovokovat nějakou akci.“

„Olala,“ udělal jsem a všichni se po mně otočili. „Nechci se chlubit, ale mně se podařilo v Jestřábí vyprovokovat takové akce, že se z toho lidem protáčejí panenky.“

„Nevytahuj se,“ pokáral mě šéf. „Jediný výsledek těch akcí jsou rozmlácený a spálený auta a pár vyrabovaných obchodů. A pár mrtvých,“ připustil potom. „Tohle ovšem byla akce, kterou si objednal a zaplatil někdo jiný a s touhle záležitostí kolem Starého neměla nic společnýho. Šlo v ní o volby.“

„Jak to, že neměla? Starý si nás přece taky najal!“ odsekl jsem. „Pořád jsem se nedozvěděl proč. Ledaže…,“ pousmál jsem se, „ledaže vyšachování Karaba byla pouze záminka, jak mě, potažmo nás, dostat do hry. Únos manželky měl naplánovaný a potřeboval, abych byl svědek.“

„Ano, něco takového jsi mi už naznačil,“ přikývl šéf a zavrtěl se rozpačitě na židli.

„A já, když už naše vážená sestřenice potřebuje vyprovokovat nějakou akci, já bych v téhle své roli pokračoval. Mám nápad, milý bratranče,“ řekl jsem.

„Jaký?“

„Nějak pozapomínáme, že Starý měl v Jestřábí kromě mrtvého Lakatoše i další společníky. Přesněji řečeno společníka: toho člověka, který měl nějaké napojení na policii. Nebo aspoň na dva policajty. Dokázali na zakázku zlikvidovat Lakatoše, potom jeho milenku, protože mohla něco vědět, nezabili ale mne, protože mě Starý potřeboval jako onoho svědka. Zato se nás s Květou pokusili postřílet, když z našeho odposlechu vyrozuměli, že vím něco, co je nebezpečné. Jeden z policajtů je mrtvý – ale přes toho druhého by měli zjistit, kdo to všechno dirigoval.“

„Je prý na dovolené…,“ poznamenala Květa.

„Uznávám, že jestřábská kriminálka má poměrné krátké prsty, ale tady pánové,“ podíval jsem se na bratrance, „mají daleko větší možnosti.“

„Jak se ten člověk jmenuje?“ zeptal se.

„Salaba.“ Vzal jsem svůj mobilní telefon. „Nejdřív ale zkusím zjistit, jak se s tím člověkem věci mají, aby se zbytečně nerozjíždělo něco, co se dá vyřídit jednoduše, respektive, co se vůbec vyřizovat nemusí.“

Prófa byl na příjmu. „Ještě pořád v tý díře, nebo už jste zpátky?“ zeptal jsem se ho jako minule.

„Pořád v tý díře.“

„Je něco novýho?“

„Vždycky se děje něco nového, přinejmenším běží čas,“ odpověděl filozoficky. „O co ti jde? Prý jsi jel na výlet.“

„Ano. Ale večer se vrátím.“

„To je dobře. Funus má prý být pozítří. Jako volby. Udělají to při jednom. Lidi to líp skousnou a nebudou moc zvědaví, budou mít jiný starosti.“ řekl Prófa. „Takže to stihneš.“

„Jaký funus?“ zeptal jsem se zmateně.

„Těch dvou.“

„Kterých dvou, sakra?“ vyjel jsem na Prófu.

„Těch dvou četníků, co vás chtěli ulovit.“

S mírně pokleslou čelistí jsem zíral na mobil. „Snad jednoho, ne?“

„Kdepak, hochu. Salabu našli hodinu po vašem odjezdu. Ležel v lese u škarpy s dírou v levým spánku.“

„Nápady máte dobré, ale přicházíte s nimi trochu pozdě,“ řekl bratranec, když jsme tu zprávu strávili. „Kdybyste si nehrál na svém písečku a okamžitě oznámil policii, co jste o těch dvou povedených darebech věděl, zůstali by naživu a mohli by nám ledacos prozradit.“

„Nechci sahat do svědomí pánům z protidrogovky, ale aspoň ty jsem o té vypráskané dvojici včas informoval. Zkuste se jich zeptat, proč si to nechali pro sebe.“

Bratranec nespokojeně našpulil rty.

Pak se mého šéfa potichu zeptal, odkud by si mohl nerušeně zavolat.

Chtěl jsem mu navrhnout, aby si odskočil na toaletu, ale napomenul jsem se. Člověk nemá být vtipný za všech okolností. Někdo třeba nemá smysl pro humor.

Bratranec se vrátil za necelých deset minut. V mezičase jsme se bavili o počasí a o golfu. Totiž šéf a pan šéfredaktor, který tomu sportu taky holdoval. My s Květou jsme mlčeli a každý přemýšlel o svém. Nevím, na co myslela ona, já se oddával doufání, že se vrátí do Jestřábí a že prožijeme další milostnou noc, při které nás nebudou rušit žádné telefony a únosy ani štěnice.

„Tak, vážení,“ řekl bratranec, když se posadil na své místo. „Věci se mají následovně: pánové z protidrogovky si Bebeho informace o dvojici Kotrč–Salaba pro sebe nenechali. Protože chyběly důkazy, chtěli je chvíli nechat na dlouhé oprati a…“

„Jo,“ povzdechl jsem si. „Něco takového mi naznačili. Já už pochopil, že je nechali volně pobíhat jen proto, aby zase něco vyvedli a oni je chytili při činu za ruku. Taky mi už došlo, že by se poldům bylo bývalo moc a moc hodilo, kdyby je přistihli nad mojí čerstvou mrtvolou. To se jim skoro povedlo.“

„Ano,“ přikývl bratranec. „Oprať byla až příliš dlouhá a volná. Navíc z důvodů utajení nefungovala koordinace, takže když si vzali dovolenou, ti, co je měli na starosti, o tom nevěděli.“

„Bože, to je bordel,“ povzdychl si můj šéf. „Kdyby všechno mělo v tomto státě fungovat stejně jako policie a…,“ mávl rukou.

„Tak se mi zdá, že tady ztrácíme čas,“ řekl šéfredaktor. „Předpokládám, že až po nás budete něco potřebovat, dáte mi vědět. Půjdeme, Květo.“

„Moment,“ zarazil jsem ho. „Já občas mívám víc nápadů než jenom jeden. Pokud všemu dobře rozumím, tak nastává něco jako poziční válka. Starý se zakopal a…“

„Bebe, obávám se, že pan šéfredaktor má pravdu. Začínáme ztrácet čas.“

„Ne,“ řekl jsem tvrdohlavě. „Bratranec chce vyprovokovat nějakou akci. Oukej. Dej mi tu obálku,“ požádal jsem šéfa.

Zaváhal, pak mi ji podal. Vytáhl jsem dvě fotografie.

„Ty budou stačit. Naskenujeme je a my se slečnou Slukovou si je přetáhneme do mobilů. A potom je odešleme.“

„Cože? Komu? Proč?“ ozvali se všichni tři současně.

„Já je pošlu na mobil doktorky Staré. Je jedno, jestli ho u sebe má ona – pokud je doopravdy unesená, tak asi ne – anebo její únosce. Připojím k tomu krátký text, ten si ještě musím promyslet. Slečna Sluková učiní totéž, ale fotky odešle Starému. Taky s textem, který jí připravím. Jeho číslo jí dám. A pak počkáme, co se stane. Těm dvěma dáme… no, řekněme dvě tři hodiny na rozmyšlenou. Oznámíme jim, že pokud by dělali mrtvého brouka, budou fotografie zítra i se jménem a podrobnostmi v novinách.“

Mlčky se na mne dívali. Cosi mě napadlo, „šéfe, potřeboval bych, abyste si ještě jednou a hodně rychle popovídali s tím taxikářem, který Starou vozíval ke klientům. Chtěl bych vědět, jestli se neznal s Lakatošem. A vůbec – chtěl bych vědět úplně všechno, na co si ten člověk vzpomene. Nejlepší by bylo, kdybych si s ním popovídal sám, ale není čas.“

„To zařídím,“ slíbil šéf. „Okamžitě ti to pak všechno pošleme mailem.“

„Dobře. A teď to hlavní,“ podíval jsem se na bratrance. „Tahle akce vyvolá to, co si přejete. Tvrdou protiakci. Nemám v úmyslu dělat bezbrannou návnadu, kterou tygr před zastřelením sežere. O slečně Slukové ani nemluvě… Vy se o nás postaráte, rozumíte? Od chvíle, kdy dojedeme do Jestřábí, budeme pod vaší ochranou. Nechci o vašich lidech vědět, ale chci vědět, že nám spolehlivě kryjou záda. Kdyby se nám mělo něco stát, kdybyste si vy chtěli s námi dvěma sehrát svoji soukromou hru, pak doufám, že tady pan šéfredaktor je ke svým lidem natolik loajální, že by bez ohledu na následky využil stránek svého listu k tomu, aby požadoval vaši hlavu.“

„Tím si můžete být jistý,“ přikývl šéfredaktor.

No… moc jistý jsem si nebyl, protože šéfredaktoři obyčejně sledují jiné, vyšší zájmy, nežli je život jednoho jejich redaktora. Mají jich dost – a z jejich smrti se dá vytlouct slušný kapitál.

„Kde bydlíte?“ zeptal se bratranec.

„V hotelu Grand. Slečna Sluková taky.“

Bratranec kývl a v tu chvíli mu zazvonil mobil. Chvíli poslouchal, pak se usmál a podíval se na oba novináře.

„Tak, pane šéfredaktore,“ řekl, když ukončil hovor, „něco pro vás máme. Podrobnosti vám posíláme mailem na vaši adresu – vy si to redakčně upravte podle vlastní potřeby. Jihoafrické úřady právě vydaly na Starého zatykač, protože se spolupodílel na nelegální těžbě a vývozu diamantů za padesát milionů dolarů. Tudíž se z něj stal normální kriminální zločinec. Jak říkám, podrobnosti máme, dostanete je a dostanete i kontakt na úřady a lidi, které budete moci citovat. Od nás nic nevíte.“

17.

Můj hotelový pokoj vypadal netknutě: je vidět, že se o můj odposlech i nalezení štěnic starali odborníci. Mám rád odborníky, sám se za něj také považuju, jen nemám rád, když se někteří takoví odborníci zaměří na mne.

S Prófou jsme se dohodli, že štěnice nechají tam, kde byly: to už je takový fígl například zpravodajských služeb – provařeného nepřátelského agenta není nutné vždycky zlikvidovat nebo zatknout. Někdy je výhodnější dodávat mu falešné informace.

I u Květy jsme nechali odposlech aktivní. Vyřešili jsme to tak, že se hned po návratu z Prahy přestěhovala do jiného pokoje.

Podle slibu jsme se ohlásili Červeňovi. Kysele mi sdělil, co jsem věděl už od Prófy: že našli druhého z atentátníků mrtvého.

„Byl to ten policajt, Salaba…?“ ujistil jsem se.

„Jistě. Kdybych je dostal do ruky živé…,“ divoce zaprskal. „Já bych jim zvednul mandle!“

Pomyslel jsem si, že víc než řvaní a vyhrožování by si nelajstnul, protože kdyby jim dal i jen pár obyčejných facek za pokálení cti jestřábského policejního sboru, jejich advokáti by z toho udělali mučení a vynucování doznání nedovolenými prostředky a nakonec by se mohlo stát, že by oba poldové odešli od soudu s podmínkou, protože Lakatoše i Oláhovou zavraždili z omluvitelných pohnutek. Tak to někdy u českých soudů chodí.

„Bude stačit, když se tu stavíte zítra ráno. My jsme už nějaký protokol sepsali, a když nebudete nic namítat, tak byste to jenom podškrábli. Chápete, nemáme zájem…“

„Tu věc příliš rozmazávat.“

„Tak nějak,“ přiznal Červeň. „Hlavně aby to nerozmazávala paní redaktorka.“

„Nebude,“ ujistil jsem ho. „O té přestřelce nepadne ani slovo – pokud to slovo nevykecá jiným novinám někdo od vás.“

„Ne,“ řekl tvrdě. „Chlapi jsou na ty dva pěkně nasraný, to víte, i tak nás čeká průšvih a vyšetřování,“ povzdechl si. „Tak ráno. V osm.“

„V devět,“ řekl jsem. „My máme trošku jinou pracovní dobu než vy.“

V Květině pokoji jsme nahlas pustili rádio a pak jsme beze slova přenesli její věci do pokoje, který byl hned vedle mého. Dokonce mezi nimi byly spojovací dveře, teď zamčené; nejspíš to kdysi bývalo trochu chudší apartmá.

Pak jsme oba současně ze svých mobilů odeslali ony fotografie s příslušným textem.

„A teď budeme čekat,“ řekl jsem.

Z podpažního pouzdra jsem vytáhl svého glocka a poněkud teatrálně zkontroloval zásobník, který jsem si už předtím v Agentuře po přestřelce u chalupy doplnil. Květa mě ironicky pozorovala.

„Myslela jsem, že teď jsme pod dohledem.“

„Miláčku, ten pán, který nám šel po krku, hraje vabank. Už nemá co ztratit. Jestli ho chytnou a dokážou mu to všechno, co má na svědomí, hrozí mu doživotí. Jenomže ten chlápek má proti nám všem jednu výhodu, přímo fóra: on zná nás, ale my neznáme jeho. Takže by se klidně mohlo stát, že někdo zaklepe na dveře, řekne, že nám nese telegram anebo láhev šampaňského jako pozornost od majitele hotelu, a až otevřeme, tak nás zkusí postřílet z automatické pistole s tlumičem jako králíky v kleci.“

„To není moc povzbuzující,“ kousla se do rtu.

„Není. Mně se to děje tak dvakrát do měsíce, a jak vidíš, pořád jsem živ a zdráv. Protože mám v kritických situacích svoji pistoli vždycky po ruce.“

„Už jsi z ní někoho zastřelil?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl jsem krátce. Tohle je téma, které nemám rád. Stejně jako nemám rád zabíjení a vůbec všechno, co se teď kolem nás a ve světě děje.

„Ne?“ protáhla. „A co ten policajt dnes odpoledne?“

„Toho jsem jenom postřelil. Na svědomí ho má jeho komplic.“

„Pořád přemýšlím, co to může být za člověka, Bebe,“ řekla zadumaně.

„Vrah,“ odpověděl jsem krátce. „Přesněji řečeno zabiják.“

„To není jedno?“ Ukládala si šaty do skříně, dost dobře jsem nechápal, proč každá žena s sebou i jenom na pár dnů vozí tolik hadrů, jako kdyby si chtěla otevřít butik. Já mám jeden oblek, jedny džíny a jednu lehkou bundu pro případ, že by pršelo. To mi stačí třeba na čtrnáct dnů. Ne snad že bych byl čuně a chodil v jedněch slipech, fuseklích a košili týden. Spodní prádlo mám několikero, ponožky a to ostatní si přeperu, na košile a žehlení saka a kalhot v každém hotelu funguje nějaká služba, řídím se starým pravidlem, že všechno, co potřebuji, vozím s sebou – a já toho potřebuju opravdu málo.

„Není to jedno,“ řekl jsem. „Vrah je člověk, který zabíjí buď z afektu, nebo kvůli prospěchu. Zabiják odstraňuje své bližní proto, že z toho má potěšení.“

„Nebo to cítí jako poslání,“ řekla Květa.

„Myslíš, že ten člověk je fanatikem nějaké víry?“ ušklíbl jsem se. „Například že cítí tak hlubokou xenofobii vůči Rómům, že se je rozhodl vybíjet? Nebo že chce vymést zdejší Augiášův chlév od kriminálních živlů? Proč ale chtěl zabít i nás? A proč zavraždil své společníky?“

„To mohl být obyčejný pud sebezáchovy, který vyvolaly jisté okolnosti,“ řekla Květa.

„Pud sebezáchovy se projevuje tím, že když padáš, snažíš se něčeho zachytit. Když se ocitneš proti své vůli ve vodě, děláš pohyby rukama a nohama, aby ses udržela na hladině. Pudem sebezáchovy ale není brutální anebo bezohledné zabíjení lidí a následné vraždění těch, kteří by ti mohli být nebezpeční. Ne, je to zabiják,“ řekl jsem rozhodně. „Nejsem psycholog, ale i jako laik bych se odvážil tvrdit, že tenhle člověk má nějakým způsobem blízko k násilí. To je jako u hasičů – někteří mají pyromanské sklony, ohníček se jim moc líbí, tak si to vybrali jako povolání. A když zrovna není co hasit, tak se o to iniciativně postarají.“

Květa na mne koukla. „Chceš naznačit, že ten zabiják je například policajt?“

„Může být policajt, tomu by nasvědčovalo, že ti tři, kteří zastřelili Oláhovou, na sobě měli černé policejní kombinézy.“

„Pokud je všechno tak, jak ty líčíš a jak dedukuješ.“

„Já nededukuju, nejsem detektiv,“ přerušil jsem ji. „Ale vím, co chceš říct. Klidně pokračuj.“

„Děkuju,“ řekla naštvaně. „Prostě, jestli tam vraždili ti dva policajti, tak pro ně nebyl problém sehnat kombinézu i pro toho třetího. Nebo si prostě nějaké černé mundúry koupili v nějakém vojenském second handu a nalepili si na ně slovo Policie. To ještě nic neznamená.“

„Až na to, že dva ze tří zabijáků byli policajti,“ řekl jsem. „Proč by ten, který je vedl, měl být něco jiného? Měli k sobě nejblíž. Netvrdím, že to byl státní polda jako oni, může být u městské policie, může to být bývalý polda a teď dělá v nějaké soukromé bezpečnostní agentuře, může to být skutečný fanatik spravedlnosti…“

Zarazil jsem se a zavrtěl hlavou.

„Nesmysl,“ řekl jsem sebekriticky. „Asi už jsem přetažený a mluvím z cesty. Na tuhle chladnokrevnou zrůdu žádná škatulka nefunguje.“

„Proč?“

„Protože jsme zapomněli na únos doktorky Staré. A na ty dva chlapíky z její ochranky. Ty zastřelili naprosto chladnokrevně, ze zálohy. Jako chtěli postřílet nás. Únos spojený s dvojnásobnou vraždou… když opomenu, že stříleli i na Starého a na mne, to s žádným fanatismem spravedlnosti nepasuje. Obávám se, že jako obyčejně bude všechno jinak.“ Mávl jsem rukou. „Co budeme dělat?“

„Co bys chtěl dělat?“ zeptala se bezelstně. Prohlédl jsem si ji a olízl si rty.

„Tys ses zbláznil,“ vyjekla. „Tak to teda ani omylem!“

„Proč?“ zatvářil jsem se nevinně. „Ty to snad nemáš ráda? Nemáš na to chuť? Myslel jsem, že jsi v noci byla spokojená a že se ti to líbilo.“

„Tak za prvé – nebuď na sebe moc namyšlený, abych tě nemusela…“

„Abys mi nemusela říct, že jsi poznala lepší.“

„No…,“ zamyslela se. „Tak bych to neřekla. Nejlepší je vždycky ten, který je. Pokud po pár minutách nezvadne. Já ti chci jasně vysvětlit něco jiného: když už jsem v posteli a miluju se, tak nemám ráda nějaké rychlovky. A vůbec už nemám ráda, aby se můj partner díval na hodinky…“

„Sundám si je,“ navrhl jsem a užuž jsem si odepínal řemínek.

„Nech toho. Víš dobře, jak to myslím. Když s někým jsem v posteli, tak vyžaduju, aby ani jeden z nás nemyslel na nic jiného, než na to, co děláme. Konec, Bebe.“

„Vždyť už dneska nikam nemusíme. Pokud bys ovšem nechtěla jít na večeři. Mně osobně stačily ty dva hamburgry, co jsme měli cestou v motorestu. Pokud jde o jídlo, nejsem nijak náročný.“

„Nechci na večeři. Nejde o jídlo. Mám pocit, že zapomínáš na ty fotky, co jsme poslali. Za půl hodiny…,“ podívala se na mobil, hodinky nenosila, jen zlatý náramek na každém zápěstí, Čas jako většina lidí její generace kontrolovala na mobilním telefonu, „nejpozději za půl hodinky by se někdo z nich měl ozvat. Když se neozvou, musím se ozvat já. Panu šéfredaktorovi. A dohodnout s ním další postup. Bebe, snad nejsi nadržený osmnáctiletý kluk.“

„Když tady s tebou sedím, tak si tak připadám,“ řekl jsem. Potěšilo mě, že maličko zčervenala.

„Opravdu?“ zašeptala.

„Opravdu. Kdybys nebyla tak tvrdohlavá, tak se o tom můžeš docela snadno přesvědčit.“

„Ne! Ježiši, s těma chlapama je to někdy k uzoufání. Kdyby vám to aspoň vydrželo,“ vzdychla.

„No dovol?“

„Proboha, Bebe, připadáš mi jak sexuální maniak. Já neměla na mysli okamžitou potenci, ale něco dlouhodobějšího, víš? Vy si to odbudete, uděláte se a – pá pá. V nejlepším případě máte nutnou práci, povinnosti, ozvete se, až zase budete mít čas, to znamená, až to na vás přijde a…,“ bezmocně stáhla koutky úst. „Pravděpodobně jsi po nějakých mých řečech, které se vedou jen tak, kdy si hraju na protřelou, cynickou ženskou, došel k názoru, že taková opravdu jsem. Ne, miláčku,“ ironizovala mé oslovení. „To je jenom póza, kamufláž, ochranná maska. Brnění, víš? Jako když rytíř vyrážel do boje, tak si ho natáhnul, aby ho chránilo tam, kde byl nejzranitelnější. Já jsem taky zranitelná. Takže když narazím na mužského, který se mi líbí, tak si hraju na tu tvrdou, cynickou ženskou, aby neprohlédl a nevyužil moje slabá, zranitelná místa.“

„Jsem z toho nějak štajf,“ řekl jsem bezradně. „Na jednu stranu mi otevřeně řekneš, že se ti líbím…“

„Kdyby ses mi nelíbil, tak jsem si tě do postele nepustila. Nejsem tak sexuálně vyhládlá a bez možnosti výběru, abych šukala s prvním chlapem, který je po ruce.“

„Budiž, děkuju za poklonu. Taky jsem velmi vybíravý… asi proto, že skutečně nejsem sexuální maniak a taky mám pořád ještě možnost výběru, takže…,“ mávl jsem rukou. „Oukej. Jenže současně mi oznamuješ, že zřejmě nesplňuju tvoje další nároky. Šmytec.“

„Ne. To ne. Ještě jsme spolu neskončili, Bebe, ještě pořád na tebe mám chuť. Ale ne v tuhle chvíli!“ vykřikla. „Pochop to, proboha!“

„V noci?“ zamrkal jsem na ni.

„Až budu mít jistotu, že tě mám jenom pro sebe na tak dlouho, jak vydržíš a jak budeme mít oba chuť,“ odpověděla. „Prostě se nechci nechat rušit v nejlepším nějakým pitomým mobilem anebo…“

Jako by to měla načasované. Můj mobil začal vyzvánět.

Nebyl to žádný chladný zabiják, nevolala roztřeseným hlasem unesená a odhalená – aspoň fyzicky – doktorka Stará ani její vzteky se zalykající manžel; na druhém konci byl redaktor Beránek.

„Kde jste?“ zeptal se a znělo to velice vzrušeně.

„Tady,“ odpověděl jsem popravdě.

Na okamžik se zarazil. „Ne, já myslel, kde jste tady. Jste v Jestřábí? Kluci z telky totiž už odjeli a vy jste taky měli po tý tiskovce nějaký zaječí úmysly.“

Ujistil jsem ho, že jsem v Jestřábí stejně tak jako slečna redaktorka Sluková.

„Jsem v hotelu,“ upřesnil jsem lokalizaci.

„Musím s vámi mluvit. S oběma. Dějou se nějaký šílený věci.“

Květa mě poslouchala a nebyla z toho nejspíš moudrá. „Kdo volá?“ zašeptala.

„Beránek,“ zahýbal jsem rty. Zakryl jsem mikrofon a zašeptal, že se prej děje něco šíleného. Doufal jsem, že v duchu své profese jenom dramatizuje, dělá z komára velblouda.

„Můžete ke mně zaskočit?“ pokračoval Beránek. „Jsem v redakci. Nikdo jinej tu není.“

Zpozorněl jsem a začala ve mne pracovat opatrnost. Proč mi vykládá, že je sám? I kdyby tam měl nějaké hosty, pokud by se jednalo o lidi z branže nebo kumpány z hospody, není důvod, proč by mi to mělo vadit. Je snad v tom nežádaném ujištění skryta naopak výstraha, že tam někoho, o koho nestojím, skutečně má a volá z donucení?

„Co kdybyste zaskočil do Grandu? Sejdeme se v hale, dáme si ve snacku pivo nebo lahvičku červeného…,“ Květa zase zakroutila očima a byla zvědavost sama.

„Ne. Tohle je děsně důvěrná věc, nechci, aby nás někdo slyšel.“

„Můžeme si šeptat,“ řekl jsem zlomyslně.

Beránek náhle zpozorněl. „Jo takhle, vy si myslíte, že tady na vás někdo… co blbnete, Bebe. Uklidněte se. Nejde o život, jde jenom o prachy. Tak sebou hoďte.“

Tak jsme sebou hodili.

Byli jsme u něj za necelou čtvrthodinu, těch deset minut prodlevy měla na svědomí Květa, která se musela nalíčit – i když nalíčená byla – a znovu učesat. Naštěstí se nechtěla převléknout; Beránek nebyl z těch, kvůli kterým by dělala generálku.

„Půjdu první,“ řekl jsem na chodbě před redakcí Péra. „Zůstaň za dveřmi, a kdybys slyšela nějaký křik, otoč se na patě a utíkej a venku okamžitě zavolej Červeně.“

Poodhrnul jsem sako, položil ruku na pažbu glocka a zazvonil.

V kanceláři byl jen Beránek.

„Můžeš dál,“ zavolal jsem na Květu. Beránek na mne trochu vyjeveně zíral.

„Vy jste si fakt mysleli, že na vás tady…,“ udiveně potřásl hlavou a ze zvyku anebo z nervozity si prsty prohrábl plnovous. „Asi nám už všem z toho všeho hrabe,“ řekl.

„Nedivte se, pane redaktore.“ Posadil jsem se na židli, Květa si zabrala křeslo pro hosty. „Je toho na všechny moc. I na mne. Jsem přece jenom zvyklý na poklidnou reklamní praxi, jednání se solidními zákazníky, a ne na nějaké výtržnosti, střílečky a vraždy jak na běžícím pásu. To víte, že dneska odpoledne zastřelili dva policisty?“

„Cože?“ vytřeštil oči. „Kde? Proč? Kdo?“

„Jo,“ rozhodil jsem rukama, „to byste se musel zeptat pana podplukovníka Hnídka. My jsme se to dozvěděli postranními kanály před chvilkou. Podrobnosti taky neznáme.“

Sahal po telefonu, tak jsem ho zarazil. „To počká. Teď bych rád věděl, co máte na srdci.“

„Bebe,“ Beránek na mne upřel vážné oči, „děje se něco děsně divnýho. Začal výprodej.“

„Kde? V Tesku nebo v… jak se jmenuje ten druhý obchoďák, co v Jestřábí máte?“

„Neblbněte. Tohle dostal do schránky můj domácí.“ Podal mi list papíru. „A tohle dostali další dva majitelé domů. Text je stejný.“

Pane majiteli, protože jste doposud nereflektoval na naši nabídku odkupu Vašeho objektu, která Vám zaručovala o dvacet procent zvýšenou cenu oproti hodnotě odhadní, oznamujeme Vám, že Váš dům stojí u pozemku, který je naším vlastnictvím a že v nejbližších dnech zahájíme demoliční práce. Pokud máte zájem o prodej za odhadní cenu, která je 500 000 Kč, kontaktujte nás ihned na níže uvedeném telefonním čísle. Společnost Serio group, s.r.o.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptal se Beránek dychtivě. „Domácí mi řekl, že se s ním nějaký lidi spojili už týden nazad a vyhrožovali mu. Jestli barák neprodá, tak jemu i jeho rodině prý zbudou jen oči pro pláč. Ti další dva, co mi ty dopisy dneska donesli, povídali to samé.“

„Je to divné,“ podíval jsem se na Květu, která právě dočetla. Zvedla hlavu a nevěřícně zakroutila hlavou.

„Myslela jsem, že ta firma už likvidovala,“ řekla tiše. Beránek jen zamrkal.

„Vy víte, o koho se jedná?“

„Jen jsme něco zaslechli,“ odpověděl jsem rychle a podíval se na hodinky. Termín, který jsme adresátům fotek dali, právě uplynul. „Poslyšte, pane redaktore, vy se ve zdejších poměrech dobře orientujete – jaký nemovitý majetek patří městu? Myslím domy, pozemky a podobně.“

„Mňo,“ mlaskl zamyšleně. „Víte, že toho moc není? Radnice, kostel je státu… aspoň myslím. Pár nově postavených objektů, ale ty se už v privatizaci prodaly.“

„Co obecní domy?“ řekla Kvétá.

„Jako bytovky?“

„Ano,“ přikývl jsem.

„Skoro, teda prakticky nic. Poměry v tomto směru zde jsou zvláštní a zmatené. Sídliště je družstevní. Ty starší lepší baráky kolem náměstí a podobně patří soukromníkům. Rodinné domky samozřejmě jakbysmet. A to, co myslíte, že jsou obecní baráky, třeba ta část, kde žijou ciko… teda Rómové a taky pár dalších domů, vlastně zbytek města, to byl majetek dolů a fabrik. Postavilo se to už koncem devatenáctýho a začátkem dvacátýho století jako dělnický kolonie. Město s tím nemá nic společnýho. Továrny a doly se prodaly, pokud je někdo koupil, noví majitelé, většinou cizáci, výrobu zlikvidovali, a pokud vím, tak většina majetku těch podvodných společností přešla jako zástava bankám… prostě normální tunelování, že ano. Takže by to snad, ale opakuju snad, by to mohly mít v majetku banky. Ty už ovšem většinou taky byly rozkradený. A jestli tyhle zástavy někdo převzal, pochybuju, že by domy s takovými nájemníky dokázal prodat.“

„No,“ řekl jsem a pokýval hlavou, „tak tohle vypadá, že je zaděláno na pěkný bordel. Zkuste zjistit třeba přes vašeho domácího, kdo za tou firmou Serio group stojí. Já bych se vsadil, že majitel už možná není.“

„Nebo to převzal někdo jiný,“ řekla Květa významně. „Pod stejnou hlavičkou realizuje původní plán, aby se nenamočil.“

„V čem?“ pokrčil jsem rameny. „Je to zřejmě legální.“

„Tohle?“ zavyl Beránek a bouchl do listů položených na stole. „Co když to domácí ze strachu prodá? Kam půjdeme my nájemníci? Do stanu?“

Nestačil jsem odpovědět, protože nejdřív mně a po vteřině i Květě začal zvonit mobil.

„Slyším,“ řekl jsem ze zvyku.

„To jste vy, Bebe?“ Byla to Stará. Škoda, doufal jsem, že zavolá její únosce – můj telefon byl pod kontrolou a tak by byla šance nahrát aspoň jeho hlas.

„Jistě. Kdo jiný.“

„Ach, Bebe. To je strašné. Jsem v šílený situaci. Nesmím vám vlastně nic říkat, stojí tady nade mnou a míří mi revolverem na hlavu…“

Mrknul jsem na Květu. Měla mobil přitisknutý k uchu, říkala jen „ano“, „ne“, „ano“ a pokyvovala hlavou. Beránek se díval z jednoho na druhého a nebyl z toho moudrý.

„Poslyšte,“ horečně jsem přemýšlel, jak to provést. Slovními náznaky se nic vyřešit nedalo a Beránek mi překážel. Byla to hloupost chodit k němu dřív, než se ti dva ozvali. „Nechcete…“

„Bebe, ty fotky, to je fotomontáž, věřte mi. Přísahám vám. Jestli se někde ukážou… nechápu, jak jste mohl k takovému svinstvu přijít! Já věřím, že jste čestný muž, vždycky jste mi tak připadal, tak vás prosím, abyste s tím nic nedělal! Spalte je, postarám se, abyste za to dostal peníze, moc peněz, jen se to nesmí dostat nikam na veřejnost a nesmí je vidět můj manžel. Bebe, proboha vás prosím!“

Dost!

„Dost,“ řekl jsem. „Zavolejte mi přesně za patnáct minut.“

Přerušil jsem spojení. Květa ještě okamžik poslouchala, pak udělala totéž.

„Ozve se znovu, dohodli jsme…“

„Mlč,“ okřikl jsem ji. „Pane redaktore, to, co jste nám ukázal a řekl, je mimořádně závažná záležitost. Asi by bylo dobře, kdybyste udělal, co jsem vám poradil, a potom se spojil nejlépe s Lindou nebo někým z jiné televize a expres jim poslal aspoň krátkou zprávu. Radit vám nemůžu, ale myslím, že když se to urychleně ventiluje, bude to i k vašemu prospěchu. Jinak vám můžu velice důvěrně prozradit, že firma Serio group patřila panu Lakatošovi. Ten je mrtvý, jak všichni víme, takže místo něj začal celé město vydírat někdo jiný. Až budete vědět něco opravdu nového, zavolejte mi… anebo cinkněte tady slečně Slukové.“

Pak jsem Květu chytil za rameno a vystrkal ji ze dveří, protože se chystala Beránka na něco vyptávat.

„Prosím tě,“ zašeptal jsem venku, „teď není čas na podružnosti. Volala mi Stará.“

„Mně její manžel,“ řekla Květa, když už jsme byli venku.

„Co říkal?“

„Nejdřív vyhrožoval, potom skoro plakal, pak zase vyhrožoval advokátama, rozbitím huby, fyzickou likvidací…“

„Cože?“

„No, povídal, že mě zabije, když se to objeví v novinách. Kam chceš jít?“

„Zpátky do hotelu. Stará by mi měla zavolat znovu ani ne za čtvrt hodiny. Není moc času. Na čem jsi se dohodla se Starým?“

„Na úplatku,“ řekla udýchaně, protože jsem hnal jak s keserem. „Nabídnul mi…“

„Tiše,“ přerušil jsem ji. V recepci seděla paninka, kterou jsem znal. Měla chuť dát se s námi do hovoru, ale jen jsem zamával rukama, jako že děsně spěchám, ani jsem nečekal na výtah, který zase visel někde v patře, a mazal po schodech nahoru. Květa za mnou.

Počkal jsem, až odemkne svůj pokoj. „Tak,“ řekl jsem tiše a šel pustit rádio, protože jistota je jistota. „Kolik ti nabídnul?“

„Milion,“ řekla. „Mám si pro něj přijet ještě dnes večer. A vzít s sebou ty fotografie. Z ruky do ruky, jak pravil.“

„Starý hází milionama…,“ ušklíbl jsem se. „Pravda, asi tu hotovost u sebe má ještě od včerejška. Jak to tedy uděláme? Zavolá ti sám, anebo se mu máš ozvat?“

„Mám mu cinknout nebo poslat esemesku, v kolik přijedu. Prý kvůli ochrance, aby mě pustili do objektu.“

„Správně,“ souhlasil jsem. „Jinak bys musela přes zeď a sežral by tě pes baskervillský. Pojedeš tam?“

„Proč ne?“ pokrčila rameny. „Aspoň s ním udělám interview. Fotky bysme stejně nepublikovali, což neví, a peníze…“

„Můžeš je dát na chudé,“ řekl jsem. „Nějaký nadaci, aby správní rada měla na splátky za novýho služebního mercedesa. Samotnou tě tam ale nepustím. Tohle nebyl dobrý nápad, měla sis s ním dohodnout schůzku někde tady, abych tě měl já anebo ti jiní pod dohledem. Já Starýmu přestal věřit.“

„Prosím tě,“ cukla koutkem rtu, „snad si nemyslíš, že mě zamorduje, naloží do sudu, zaletuje a nechá hodit do Orlický přehrady?!“

„Má nervy nadranc a začíná být náchylný ke zkratovým reakcím,“ řekl jsem. „Opravdu nelze vypočíst předem, co ho napadne.“

„Tak mu řeknu, že pojedeš se mnou.“

„Blbost. Víš co, tohle dohodneme, až si popovídám se Starou. Za pár minut by se měla ozvat.“

„Vlastně jsi mi ještě neřekl, co ti povídala.“

„Že ty fotky jsou naskenovaný falza, fotomontáže, co jiného mi měla říkat? Za jiných okolností by mohla mít pravdu, víš líp než já, co se dneska dá v počítačích s fotografiemi provádět.“

„Možný by to bylo. To by ovšem někdo musel mít její fotky z té doby. Jenže, Bebe – ona má v tváři zcela jednoznačný výraz. A to ani přes sebelepší program neuděláš, víš? To by ji tehdy stejně musel někdo fotit při souloži, když byla pěkně v ráži a… ostatně, je tam nafocená při orálním sexu a to se technicky prostě našvindlovat nedá.“

Zamyslel jsem se nad tím. Dalo by se to – jak říká Květa – našvindlovat? Měl jsem se zeptat našich expertů přes digitální fotografii a počítače. Ti by mi to řekli. Já zatím vycházím z toho, že fotky jsou pravé a že si Irena Stará, když ještě nebyla doktorkou obojího práva, ale pouhou studentkou, vydělávala na živobytí prostitucí. Vím, že podle někoho jsou luxusní holky něco jiného než štětky z Perlovky, ale pro mě je dorota jako dorota. A pro většinu lidí taky: proto se Stará tak vyděsila a její manžel šílí. Víc by mě zajímalo, jak to že ji únosci nechali, aby mi zavolala, a dovolili, aby mi nabízela tučnou odměnu za to, když nechám fotografie zmizet ze světa.

Vyslovil jsem své pochyby nahlas a Květa se zasmála.

„Jsi chytrý, ale koukám, že v některých záležitostech ti to příliš nezapaluje. Stará má pro únosce nějakou hodnotu, měřitelnou penězi. Kdyby se ty fotografie dostaly na světlo boží, tak se její hodnota smrskne na nulu. Kdybys byl na místě Starého a ukázalo se, že tvoje drahá polovička je bývalá kurva, vysolil bys za ni desítky milionů?“

„Ne. Vzkázal bych jim, že ji můžou prodat do nějakýho arabského bordelu. A že provizi nevyžaduju.“

„Jsi hnusný,“ řekla Květa.

„Já? Proč?“ podivil jsem se.

„Představ si, že bys s ní léta žil, jako s ní léta žije Starý. A že jsi ji miloval a možná ještě miluješ. Ty bys nedokázal odpustit? A zaplatit sebevětší peníze za to, abys ji zachránil ze spárů těch gangsterů a ochránil ji před skandálem?“ pronesla melodramaticky.

Zíral jsem na ni s otevřenými ústy. „Děvenko,“ povzdechl jsem si potom, „já vám ženám fakt nerozumím. Vaše myšlení a logika jsou na mne příliš. Tak koukej – o jejich vzájemné lásce se dá úspěšné pochybovat. K hrdličkám mají velice daleko, protože Starý si vydržoval milenku v Londýně, o té aspoň víme, a kolik jich měl vedle, nás nezajímá. Jeho manželka zase šukala bokem s Karabem a on je chodil šmírovat. Možná i fotit. Další milence neznáme ani v jejím případě a nepátráme po tom. Jestli je něco spojovalo a spojuje, tak je to majetek, společné obchodní zájmy, tajemství, která na sebe vědí, a v případě těch fotografií taky strach před skandálem a společenským zesměšněním.“

Dál jsem se nedostal, protože můj mobil zapípal a ohlásil příjem textové zprávy. Únosci doktorky Staré teď byli opatrnější a místo dlouhého hovoru z místa, které by technici dokázali lokalizovat (pokud by nepřicházel z jedoucího auta, a obávám se, že takhle chytří byli také), mi poslali jen krátkou esemesku.

Presne za hodinu u benzinky jako poprve.

Koukali jsme s Květou na displej mobilu a nebyli jsme z toho moudří.

„To jsem zvědavý, jak to chtějí provést,“ řekl jsem. „Chápu, že už bude tma a malý provoz, ale snad se nedomnívají, že se tam můžou předvádět s kuklama na hlavě anebo šátkama přes hubu. A že s nima pojedu.“

„Nepojedeš, viď?“ řekla Květa.

„To si piš, že nepojedu. Ti pánové, co jí drží, moc úcty k lidskému životu nemají a už jednou nás chtěli…“

„Třeba tam přijede Stará sama.“

Podrbal jsem se na hlavě. „A víš, že bych se tomu nedivil? Já se v téhle záležitosti už přestávám divit čemukoliv. Takže by mě nepřekvapilo, kdybych zjistil, že ne oni unesli ji, ale ona unesla je.“ Zasmál jsem se. „Promiň, plkám hlouposti. Ale není vyloučené, že tam bude a…,“ potřásl jsem hlavou. „Mám ještě hodinu čas.“

Další pípání mobilu: další esemeska, tentokrát z Agentury. Mas e-mail. Důlezite!

Zapnul jsem notebook a nastartoval internet. Zpráva tam opravdu byla a opravdu byla když ne důležitá, tak aspoň zajímavá.

Kromě informací, které jsem už znal, se v ní psalo, že taxikář (jistý Václav Rout), který vozil Irenu Dejmkovou, nyní Starou, k zákazníkům, se skutečně znal s Lakatošem.

Lakatoš tehdy kromě několika heren v Karlíně měl i pronajatý penzion, který sloužil jako bordel. Tam Dejmková-Stará občas uspokojovala jeho hosty. Původ fotografií a jejich pravost tudíž byly naprosto jasné.

Kromě taxikářovy výpovědi jsem dostal i pár podrobností z životopisu Staré. Pocházela z rozvedeného manželství, matka se podruhé vdala, ale Irena nesla jméno svého fyzického otce. Matka byla učitelka, otec voják z povolání. Otčím byl účetní. Měla nevlastního bratra. Jmenuje se Josef Krejčí a po vojně se dal k policii.

Dočetl jsem a něco mi zablikalo v mozku. Zazvonil zvoneček a signalizoval, že hluboko v paměti mám uloženou informaci, která s tím, co jsem přečetl, souvisí.

„Kruci, je to otrava, když mám v hlavě tak starý a pomalý počítač,“ posteskl jsem si.

„Inu, jsi už sklerotik,“ řekla Irena.

„Nejsem. Paměť mám perfektní, jen si občas nemůžu vzpomenout…“ Najednou jsem se plácl do čela. „Jasně! Sakra, je to jasný! Květo, tak tohle je bomba. To staví všechno, co se tady dělo a děje, do jinýho světla. Víš, jak se jmenoval údajně nejlepší kamarád kapitána Šedivého?“

„Jak to můžu vědět?“

„Josef Krejčí. Nadporučík Josef Krejčí.“

„Jak dlouho může trvat, nežli se vám podaří sehnat nejnovější fotografii Krejčího?“ zeptal jsem se člověka na čísle, které mi po poradě dal „bratranec“, když jsem mu zavolal a oznámil tu podivnou shodu jmen a profesí nevlastního bratra Staré.

„Dám ti vědět. Chceš ji poslat na mail, nebo bude stačit snímek do mobilu?“

„Pošlete obojí. Nemusím být v hotelu. A tohle spěchá, protože jestli mám pravdu, bude se mi to moc a moc hodit, a to velmi rychle. Za necelou hodinu mám mít schůzku buď se Starou, anebo s jejími únosci.“ Podrobně jsem popsal, kde se má schůzka uskutečnit. „A slečnu redaktorku Slukovou zve na návštěvu pan Starý. Dá vám vědět, jestli a v kolik k němu pojede.“

„Poslouchej, miláčku,“ řekl jsem potom Květě, „měli bychom jít na chvíli ke mně do pokoje a sehrát tam pro toho, kdo mě odposlouchává, nějakou scénku.“

„Už zase?“ vyjekla.

„Ne, tohle si opravdu necháme až napotom. Se šampaňským. Tady, v tvém pokoji.“ Když to přežijeme, pomyslel jsem si chmurně, ale to jsem jí neříkal. „Pošleme protivníkovi cílenou dezinformaci.“

Stručně jsem ji seznámil se scénářem, který jsem vymyslel. Okamžik přemýšlela, pak přikývla.

„Fajn. Jdeme na to.“

Přešli jsme do mého pokoje, chvíli jsem si brumendem pobrukoval nějakou melodii, Květa harašila s různými předměty a pak se mě zeptala, jestli bychom si nemohli skočit na malou večeři.

„Myslíš, že to stihnu?“ zeptal jsem se pochybovačně.

„Času máš dost.“

„Já myslel, že ještě musíš napsat aspoň krátkou zprávu o tom prodeji domů a pozemků.“

„Už jsem to připravila,“ odpověděla Květa.

„Cos tam nasmolila, namočila jsi do toho Starýho?“

„Proč? Nejede v tom. Tobě ještě nedošlo, kdo za tím stojí?“

„Ne.“

Květa se ke mně náznakově naklonila něco šeptala. Nezáleželo na tom, co.

„Fakticky?“ vykřikl jsem hodně překvapeně. „Kdes na to přišla?“

„Mám svoje zdroje.“

„Koho?“ řekl jsem stále ještě udiveně.

„Karab, tys ještě nepochopil, že on tady v tý záležitosti tahá za nitky?“

Chvíli jsem mlčel. „A víš, že bys mohla mít pravdu? No nic, kolik že je…“ Podíval jsem se na hodinky a oznámil, kolik je hodin. „Tu malou véču bysme mohli stihnout.“

„Super. Už mi kručí v žaludku. V hotelu, nebo si někam zajdem?“

Byly to dialogy jako z hodně pitomého rodinného seriálu, ale doufal jsem, že adresát není žádný dramatik a bude našim slovním výlevům věřit. Inu, vždycky jsem tušil, že jako herec bych propadl i při ochotnickém představení v Horní Lhotě.

Chvíli jsem mlčel, chodil po pokoji a dupal při tom, aby to slyšel i ten, kdo nás odposlouchával. „Ty, Květuško, asi budeš muset jít sama. Dostal jsem nápad.“

„Jaký?“ zeptala se.

„Já tam k tý pumpě vyrazím už teď. Schovám se někde a počkám, kdo se tam objeví. Když se mi to nebude pozdávat, vezmu lajnu. Jestli tam Stará opravdu přijede, už si s ní nějak poradím.“

„Doufáš, že u sebe bude mít peníze?“

„Jestli ne, vím, komu ty fotky prodat. Jdeme.“

Zabouchl jsem za sebou dveře a vrátili jsme se do Květina pokoje.

„Myslíš, že to bude mít nějaký efekt?“ zeptala se uvnitř. „Já bych to teda nespolkla, znělo to příšerně a byly to děsný blbosti,“ vyslovila to, co jsem si chviličku předtím myslel také.

„Zapomínáš na jedno. Kdybys nahrála… a já jsem pár odposlechů dělal, víš? Tak kdybys nahrála běžný dialog lidí v jejich soukromí, moc by ses divila, jaké banality vykládají. Pokud vůbec mluví. Na tomhle pokecu by mně jako odborníkovi bylo podezřelý jen to, že jsme povídali v jednom tahu. Ale na druhou stranu…,“ usmál jsem se. „Nech to koňovi, má větší hlavu. Když z toho nic nebude, žádný neštěstí.“

„Tak a co teď?“ řekla Květa.

„Teď pošlu zprávu, co jsem na odposlech navykládal, a pak počkám, jestli se ozve sestřenice.“ Květa už věděla, komu jsme tuhle přezdívku v Agentuře dali.

„Pojedeš tam? Na tu schůzku?“

„Udělám, co mi řeknou. Teď už je celá záležitost v jejich režii.“

„To se možná týká tebe, ale já za Starým pojedu. Jsem novinářka a rozhovor s miliardářem a ke všemu manželem unesené ženy si nenechám ujít.“

„Tak mu pošli zprávu, že… v kolik tam chceš jet?“

„Teď. Hned.“

Horečně jsem přemýšlel, jak to vyřešit. Samotnou jsem ji opravdu pustit nechtěl, na druhou stranu jsem pořád neměl jistotu, že nebude nutné na schůzku k pumpě jezdit. Ono se sice správně říká, že přílišná horlivost škodí, že někdy je dobré sednout si a nechat věcem volný průběh, protože všechno stejně ovlivnit nemůžeme – ale tahle rada neplatí pro člověka, na kterého se valí lavina. Zastavit ji sice nemůžete, ale pro vaše zdraví bude rozumné, když jí včas uhnete. Já vím, že to není ten úplně nejsprávnější příměr pro moji situaci, ale snad chápete, co tím chtěl básník říci.

Z přemýšlení mě vytrhl mobil. Co by se dělo, kdyby mobily a internet přestaly z minuty na minutu po celém světě fungovat? napadlo mě už snad tisíckrát.

Nic.

Nejdřív bychom mysleli, že se svět zhroutí, za den dva bychom si zvykli na obyčejné telefony, telegramy, poštovní holuby a koresponďáky.

A paradoxně by najednou bylo víc času, hlavně na skutečně smysluplné věci, a protože by lidé přestali být zaplavováni mořem informací, dokázali bychom vyhmátnout ty podstatné. A nejenom vyhmátnout, ale i o nich přemýšlet.

Jenže mobily a internet existují dál a já je musím brát na vědomí.

„Beránek,“ ozvalo se. „Tak jsem udělal maličkou sondu kvůli těm… no, však víte. Málem jsem při tom přišel o život, protože po mně nějaký idioti začali střílet.“

„Střílet? Po vás? Jen tak?“ vyděsil jsem se. „Nebo protože jste se vyptával?“

„Jo. Teda ne. Ne kvůli vyptávání. Dole ve městě, tam za mostem, se to pekelně řeže. Vy nic neslyšíte?“

„Ne.“

Měli jsme zavřené okno, ale i kdyby bylo dokořán, most byl dost daleko a opačným směrem.

„Nějaká banda tam přepadla pobočku Komerčky.“

„Teď? Večer?!“

„Proč ne,“ řekl Beránek spokojeně. Útok na svoji osobní integritu přežil a jako novinář byl rád, že se něco opravdu výživného děje. „Je tam přece sejf.“

„A jsou tam i policajti?“ zeptal jsem se.

„Asi jo. Jinak by se nestřílelo.“

„Takže oni nestříleli na vás, ale jen tak kolem.“

„Co se děje?“ zeptala se Květa.

„Přepadli banku,“ odpověděl jsem.

„Kolem, kolem… Já byl rád, že si to neodneslo minimálně moje auto. Řezali se tam jak u Stalingradu,“ řekl Beránek trpce, protože jsem neprojevoval dostatečnou účast. „Tak teda k těm prodejům baráků… prej za tím byl nějakej cikán. Jejich vajda nebo jak to nazvat. Pomůže vám to?“

„Nevím. Díky.“

„Moment!“ vykřikla Květa. „Dej mi ho k telefonu.“

Předal jsem jí mobil. „Pane Beránek, okamžitě zjistěte veškerý podrobnosti a pošlete nám to. Jednu stránku. Třicet řádků. Osmnáct set…“

„Znaků,“ řekl jsem polohlasně. „Myslíš, že je úplný blbec?“

„Nepleť se mi do toho,“ odsekla a vrátila mi mobil. „Sakra práce, potřebovala bych se rozdvojit anebo ještě líp roztrojit. Nestíhám. Děje se toho moc.“

„Miláčku, máš to udělat jako rozumný manažer – rozdělit práci podřízeným, pít vizoura s nohama na stole a jenom kontrolovat hlášení a hlavně výsledek. Když to dopadne špatně, svedeš to na ně, když se dostaví ovace, shrábneš slávu a odměnu.“

„Neraď,“ řekla a nervózně se podívala na hodinky. „Co ti ještě Beránek sdělil?“

„Že domy a pozemky zřejmě skupoval Bihár. Strýc Lakatoše, ale jinak slušný člověk. Za příbuzné nikdo nemůže, že ano. Možná mu Ferko chtěl dát vydělat, aby prachy zůstaly v rodině. Ferko byl mazaný a pochopil, že Starý přes něj nekoupil pozemky jen pro vlastní uspokojení. Tak chtěl za provizi, kterou od Starého dostal, koupit domy, které na nich stojí. Jsem náchylný věřit, že Bihár ani neví, do čeho se namočil. Ostatně, kromě rodiny Starých to tady neví nikdo… nebýt naší milované sestřenice, taky bych tápal v mlhách. No nic. Tohle počká. Stejně je to už neaktuální. Ferko je mrtvý a Bihár ve špitále.“

„Takže pojedeš se mnou?“ zeptala se Květa. „Ke Starému?“

„Třeba mě nebude chtít pustit dovnitř,“ řekl jsem. „Třeba neví, že já o těch fotkách taky vím, a nebude toužit mít při tak choulostivém jednání nějakého svědka.“

„Můžeš čekat venku v autě… na zahradě.“

„Tam je nádvoří a park. S golfovým hřištěm,“ řekl jsem. „Uvidíme. Mrzí mě jenom, že nemáš žádnou zbraň. Půjčil bych ti svýho glocka, ale bojím se, že by sis mohla ublížit. Kromě toho je trošku moc velký. Na podobné schůzky dámy vždycky nosily maličkého browninga. Dá se schovat do kabelky a…“

„Uklidni se,“ řekla. „Mám pepřák.“

Kde je ta fotka, která má přijít na můj mobil! Co ti lidé dělají?

Flákají se, nebo už mají padla? Ačkoliv… existuje vůbec ve zpravodajství pojem „padla“? Pochybuju, tyhle služby budou mít skutečné „padla“ až ve chvíli, kdy se ozvou andělské trouby ohlašující soudný den. Rád bych věděl, jestli spojené špionážní, policejní a zpravodajské agentury všech velmocí budou alespoň se čtyřiadvacetihodinovým předstihem vědět, kdy ona chvíle nastane.

Možná budou, ale bude jim to platné jak příslovečný zimník definitivně mrtvému.

Zpráva na mobilu mě zastihla v hotelové hale.

Podíval jsem se na fotografii.

Byla sice malá, ale snímek obličeje byl jasný a ostrý. Nebylo o čem pochybovat.

„To je on?“ zeptala se Květa tiše, když jsem jí fotografii ukázal.

„Ano. Nadporučík Krejčí.“

„Znáš ho?“

„Viděl jsem ho jen jednou,“ řekl jsem tiše. „Z okna, čekal na dvoře bývalého lihovaru na Lakatoše, aby ho s těmi dvěma už mrtvými komplici zavraždil.“

18.

V autě jsme se pohádali. Já se přu, natož hádám, málokdy: jediné, na čem mi opravdu záleží, je můj vlastní život, a když jde o něj, názory Květy stejně jako ostatních jsou mi lhostejné, takže dělám bez ohledu na vše zásadně jen to, co je pro mne nejzdravější.

Tentokrát jsem se domníval, že o život může jít. Pokud Květa chce ten svůj riskovat kvůli nějakému pochybnému, jepičímu sólokapru v novinách, je to její věc. Zabránit jí v tom nemůžu, stejně jako nezabráním – a ani bych nebránil – sebevrahovi, aby skočil z Nuselského mostu. Rozmlouval bych mu jeho úmysl jedině v případě, že by na místě, kam dopadne, stálo moje nové auto. Zdálo se, že tahle situace nastává.

„Nemusíš být u všeho,“ domlouval jsem jí nejprve mírně. „Chtěla jsi jet ke Starému, rád tě doprovodím. Vymyslíme si důvod, jak mě k tomu jednání dostat. Myslím, že dokážu přijít aspoň na tři záminky. Například že mám nové zprávy o jeho ženě, nebo že i já vlastním nějaké její pornofotky, případně… To je jedno. Kdyby mu přeskočilo, buď si jistá, že ho zvládnu.“

„Já na Starýho momentálně kašlu! Promluvím si s ním až naposledy. Teď jedu k tý benzínce. Pochybuju, že mě někdo z nich zná, a když se budu tvářit, že jenom tankuju a chci si dát kafe, ani si nevšimnou, že existuju. Nenutím tě, abys se mnou jezdil.“

Byla to pitomost, ukazovat jí fotku a hlavně prozradit, co je Krejčí zač.

Další hloupost byla volat před ní k sestřenici a říct, co o něm vím. Květa se toho chytila a okamžitě změnila plány. Došlo jí, že se chystá past, že ten, kdo na schůzku k pumpě přijede, bude Krejčí a že tam nedorazí proto, aby ode mne jménem své sestry její kompromitující fotografie koupil, ale aby dokončil, co se mu nepodařilo dopoledne: zlikvidovat mě, umlčet…

Chtěla být u toho, až ho seberou: jedno jestli jeho vlastní kolegové anebo lidé od sestřenice. Anebo…

Na chvíli jsem se přestal hádat. Když se to vezme kolem a kolem, nárok na Krejčího mají i jiní: Prófa s Kingem. Jestli byl opravdu nejlepší kamarád Šedivého, je vyloučené, že by o jeho vedlejších kšeftech s drogami nevěděl. Že by na nich neparticipoval. Že by nevěděl všechno to, co už lidem z protidrogovky nemůže ani Šedivý, ani Lakatoš prozradit: kdo skutečně stál v čele zdejší narkomafie a hromadu dalších detailů.

„Ty jsi přece hovado,“ řekl Prófa, když jsem mu zavolal. „Tos nemohl vyložit karty na stůl hned na začátku? Sebrali bysme ho a pár lidí mohlo zůstat naživu.“

„Jak jsem ti mohl vyložit karty, když jsem nevěděl, kdo je? Vyložil jsem je, jakmile jsem zjistil, že ti dva, co mě klihovali u Kravína, jsou poldové. Kdybyste potom vy nesehráli mizernou partii, tak jste dostali Krejčího ještě ten večer a pár lidí včetně těch dvou mohlo zůstat naživu. Nebudu se s tebou hádat, Prófo, ani ti nechci nic radit. Jenom volám, co se děje.“

„Komu všemu jsi to řekl? Ví o tom Hnídek nebo Červeň?“

„Ne,“ řekl jsem. „Věci se daly do pohybu a teď celou záležitost přebral někdo jiný. Nevím, jestli se spojil s místníma policajtama. Možný to je. Jenom bych tě prosil, abyste s Kingem neprolákli, že jsem vám volal, že o Krejčím a taky o tý schůzce u benzínky víte ode mne. Asi by se jim to moc nelíbilo.“

„Já s těma parchantama spolupracuju dost nerad,“ řekl Prófa, který pochopil, o kom asi je řeč, „ale někdy nám nic jiného nezbejvá. Cinknu do Prahy Gogo…“

„Zavolej radši k nám do Agentury,“ přerušil jsem ho. „Šéfovi. On se s vašima dohodne a dají vědět těm druhým.“

Prófa chvíli mlčel.

„To je na dlouhý lokte,“ řekl nakonec. „Kromě toho tamty dost často svrbí prst. Oni jdou najisto, a když už se do toho pustí, mají radši mrtvý svědky. Mrtvý svědek, žádný svědek. Na rozdíl od nás nemůžou nikoho vyslýchat. Jedině odposlouchávat,“ zasmál se. „Poslouchají nás?“

„Ne,“ řekl jsem. „Mám dva mobily. O tom druhém nikdo neví.“

„To je dobře. Takže ani já nevím o tom, že bys mi telefonoval. Nic nevím. Měj se.“

Květa seděla a vztekle se dívala před sebe. Nic jiného dělat nemohla: když překonala první nával vzteku, že nechci, aby bylo po jejím, přece jenom uznala, že Krejčí, který nám s největší pravděpodobností nainstaloval štěnice do pokojů, nejenže ví, jak vypadá, ale taky docela určitě zná její auto: měl nás po celou dobu pod kontrolou. Tudíž je vyloučené, aby si on, zkušený policajt, nevšiml, že k představení se dostavil tisk.

Jediná možnost byla jet mým novým vozem. O tom Krejčí docela určitě povědomí nemá.

Květa od něj zase nemá klíčky. Ty mám já.

Podrbal jsem se na hlavě. A potom jsem se usmál, vzal mobil, chvíli ťukal na klávesnici, nakonec jsem esemesku odeslal a nastartoval.

„Komu jsi psal?“ zeptala se Květa zvědavě.

„Nebuď zvědavá, budeš brzo stará,“ řekl jsem.

„Ty opravdu perlíš,“ ulevila si. „Takže kam jedeme?“

„Uvidíš.“

„Taky můžu vystoupit,“ pohrozila.

„Za jízdy těžko,“ poznamenal jsem lhostejně. „Kdybys chvíli mlčela, mohl bych se soustředit na řízení. Kromě toho si potřebuju něco promyslet.“

Vyjeli jsme z města.

Květa nevěděla, kde benzinová stanice leží, takže se nevyptávala a nezajímala o to, kudy jedu. Zatvářila se překvapeně, až když jsem z hlavní uhnul doprava na okresní silnici, a došlo jí, že jsem změnil plány, když jsme zastavili před bránou.

„Co… tohle přece není benzinová pumpa!“ zaječela.

„Tohle je sídlo pana Starého. Zavolej mu, že jsme dorazili.“

„Okamžitě to otoč!“

„Ne. Bylo by to zbytečné. Všechno pochopíš. Zavolej mu… nebo to opravdu otočím a vrátíme se do hotelu a já zavolám policajtům, aby si tě vzali pod dohled. A budeš mít po ptákách. Dostanete jenom oficiální zprávu jako ostatní noviny.“

„Nenávidím tě,“ procedila skrz zuby.

„Já to vydejchám a časem rozchodím,“ řekl jsem. Hysterické výlevy mě nevyvádějí z míry.

Květa chvíli seděla jak socha, potom vzala mobil a zavolala Starého.

„Řekni mu, že tu jsem s tebou,“ připomněl jsem jí.

„Je tu se mnou ještě jeden člověk. Cože?“

Poslouchala, pak mi podala mobil. „Domluv se s ním sám. Já nemám na hádky náladu.“

„Jedu se slečnou Slukovou, pane Starý,“ řekl jsem. „Ano, jsem to já. Ne, beze mne tam nepůjde. Mám pro vás závažné informace týkající se vaší manželky a nemíním je řešit po telefonu.“

„Jestli jde o ty fotografie…,“ začal Starý.

„Nejde o ně. Totiž, o ně jde až v druhé řadě. Jde o její únos.“

Nakonec souhlasil. Co jiného mu zbývalo.

Vrata se otevřela, pomalu jsem jel k padacímu mostu, který už čekal spuštěný, a zaparkoval jsem na nádvoří. Cestu nám osvětlovaly průběžně se rozsvěcující o potom opět zhasínající reflektory. Tentokrát na nás nečekal tajemník, ale příslušník ochranky.

Chtěl jsem ho upozornit, že mám zbraň a že si ji míním nechat, ale kupodivu nás nešacoval.

Asi nedostal rozkaz. A bez rozkazu se nenamáhal. Nebo se Starý obával, že při důkladném filcování by ten zbrojnoš mohl objevit i fotografie milostivé paní; a to bylo jistě to poslední, po čem toužil.

Odvedl nás nahoru do pracovny, kterou jsem už znal. Květa se dost vytřeštěně rozhlížela po chodbě a zdech, ozdobených středověkými zbraněmi. „Je normální?“ zašeptala, když nás šel strážný ohlásit.

„Je, ale má moc peněz,“ řekl jsem lhostejně. „Tohle se pracháčům stává.“

„Radši zůstanu středně chudá,“ řekla.

Byli jsme uvedeni do pracovny a zbrojnoš vypadnul. Tajemník zde nebyl, Starý seděl sám u psacího stolu a měl zapnutý počítač. Dneska na kulečník nejspíš neměl náladu.

„Sedněte si,“ přikázal nám úsečně.

Posadili jsme se proti němu na kanapátko pro dva. Občerstvení nám nenabídl a hleděl na nás nepřívětivě.

„Kde máte ty snímky?“ zeptal se Květy. Teď teprve jsem si všiml, že má v náprsní kapsičce zastrčenou onu „propisovačku“, se kterou to na mne zkoušela při naší první schůzce. Digitální záznamník.

Starý to přehlédl.

Otevřela kabelu a vytáhla obálku s fotografiemi. Podala mu ji.

Starý se naklonil přes stůl, vzal si ji a otevřel. Zrudl až po kořínky vlasů a oči mu málem vylezly z důlků.

„Chrrr,“ udělal. „Kdo to všechno viděl?“

„Já,“ řekl jsem.

„Kde jste k tomu přišla?“

„Dostala je ode mne. Mám zbytek. Bylo jich víc.“ Přívětivě jsem se na Starého usmál, aby viděl, že proti němu nic nemám a že se na něj nedívám svrchu jen proto, že si vzal za manželku kurvu.

Starý na nás chvíli koukal mlčky, těžce oddechoval a na čele měl pot. Svíral a rozvíral zaťaté prsty.

„Kde… kde jste k tomu přišel?“ zachroptěl potom.

„U Lakatoše. Měl je schované doma v takovém trezorku. Vy jste o nich snad nevěděl? Nevydíral vás náhodou, pane Starý?“

„Nikdy jsem o takových fotografiích… kdybych zjistil, že ta černá krysa něco takovýho nechala vyrobit, tak jsem…,“ podíval se na své ruce, „těmahle rukama bych ho vlastnoručně uškrtil! Je vám jasný, že to jsou falzifikáty? Jestli se pokusíte tyhle snímky publikovat, moji právníci ten váš plátek zničí! Rozumíte?“ zařval na Květu. „Zničí, všichni vyletíte na dlažbu a váš šéfredaktor skončí v kriminále!“

„Ale no tak, pane Starý,“ řekl jsem mírně. „My víme, že máte hodně peněz, že vám patří velké společnosti a tahle tvrz, ale ani vy nejste všemocný.“

„Zákon na ochranu osobnosti je jasný a…,“ začal.

„Prosím vás, pane Starý,“ ozvala se Květa, „já asi ztratila paměť. Myslela jsem, že jste mě pozval, abychom se na něčem dohodli. Pokud jsme k vám jeli jen proto, abyste si na mne otvíral hubu, tak tu jsem zbytečná. Ty fotky si můžete nechat na památku, dejte si je třeba zapaspartovat. Máme kopie. A taky máme rozhovor s taxikářem, který dělal slečně Dejmkové řidiče a vozil ji do penzionu pana Lakatoše, který jí dohazoval klienty.“

„Ježíši, to je taková škoda, že tu svini zlikvidovali. Jak já bych si ho vychutnal!“ zanaříkal Starý. Asi měl na mysli tu svoji středověkou mučírnu ve sklepem. Vsadil bych se, že kdyby k takovému narovnání skutečně došlo, Ferko by nedopadl lépe, nežli dopadl. Starý by ho sice neukřižoval, protože tam na to nebyl vybavený, ale nejspíš by mu nejdřív strhal nehty, pak vyrval jazyk, rozžhaveným železem vypálil oči a nakonec by ho natahoval na žebříku tak dlouho, až by ho přetrhnul.

„Jak víte, že Lakatoše zavraždili?“ zeptal jsem se nevinně.

„Čtu snad noviny a dívám se na televizi. A mám internet. Teď se o ničem jiným nepíše a nevysílá, než o tom bordelu, co se v Jestřábí děje,“ vyjel na mne. „Nepokoušejte se mě chytat za slovíčka.“

„Takže už jistě víte, že na vás Jihoafričani vydali zatykač,“ řekla Květa.

„Na mne? Kdo? Proč? Za co?“ Údiv Starého vypadal nehraně. Možná že se na zpravodajské servery v internetu nedíval, možná tahle zpráva ještě neproběhla. Kdyby šlo o běžného pašeráka „originálních“ lewisek vyrobených někde v Turecku, věřil bych mu. Teď jsem věřil jen tomu, že je dobrý komediant, či spíše hráč. Člověk, který dokázal vydělat miliardy, musí být hráč, nesmí hnout brvou, i kdyby se dozvěděl sebekatastrofálnější zprávu.

„Za pašování diamantů.“

„Jediné diamanty, které jsem kdy fyzicky měl v ruce, byly zasazené ve zlatě nebo v platině a kupoval jsem je své paní,“ řekl Starý a podíval se na mne. „V telefonu jste se zmiňoval, že pro mne máte nějakou informaci, pokud jde o její únos. Jestli to nebyla jen hodně nechutná záminka, jak se ke mně dostat, tak ji koukejte vysypat.“

Podíval jsem se na hodinky. „Dejte mi ještě pět… deset minut. Čekám na zprávu. Dost důležitou zprávu.“

„Moment, pane Starý,“ přerušila nás Květa, která nezapomínala, že je novinářkou. „Ta záležitost v Jižní Africe není vycucaná z prstu. Vy jste tam opravdu žádné obchodní aktivity neměl? A co ta společnost na vývoz diamantů? Nebyla to snad vaše krycí firma? Na to, abyste se zapojil do nelegální těžby a vývozu surových diamantů nemusíte žádné takové kamínky vidět. Ono na nich stejně nic k vidění není.“

„To je výslech, nebo interview?“ zasmál se Starý, který i teď měl na paměti, že k novinářům – na rozdíl ode mne – je nutné chovat se podle určitých pravidel, a pokud vám nevyhrožují otištěním kompromitujících fotek, snažit se s nimi vycházet po dobrém. „Jestli ano, pak můžu říct jediné: no comment.“

„To bývá obvykle přiznání.“

„O žádné žalobě nebo dokonce zatykači nevím. Pokud k něčemu takovému omylem došlo, moji právníci mi jistě dají vědět. Zatím jsem od nich žádnou informaci toho druhu nedostal.“

„Jo jo, právníci… ti si někdy dávají setsakramentsky načas,“ poznamenal jsem. „Tak co bude s těmi fotografiemi, pane Starý?“

„Navrhl jsem paní redaktorce, že je odkoupím. To jsem ovšem netušil, že má kopie a že v tom vydírání jste namočený i vy. Nebo snad přímo vaše agentura. Asi bude nejvhodnější, když se spojím rovnou s vaším šéfem.“ Natáhl se k telefonu, zvedl sluchátko, do druhé ruky si vzal elektronický diář a tvářil se, že hledá naše číslo.

„Nechte toho,“ řekl jsem otráveně. „Času je málo a voda stoupá, pane Starý.“

„Jaká voda?“ Položil sluchátko.

„Pardon, to se jen tak říká, když někdo na někoho zkouší dětinské triky. O ty fotografie vůbec nejde. Komu teď patří Serio group?“

„Seri… co to má být?“

„Vaše bývalá firma. To snad víte, že pod její hlavičkou se teď horečně vykupují domy a pozemky v Jestřábí?“ řekl jsem.

„Pozemky?“ Teď opravdu nehrál.

„Jo. Ty pozemky, které nepatří městu. Kupuje je jménem společnosti Serio group jistý Rom, pan Bihár. Byl to strýc zavražděného Lakatoše, který byl vaším bílým koněm a za tím účelem tady v Jestřábí koupil, co se dalo. O zbytek se pak staral ten jeho strýc.“

„Opravdu nechápu…,“ zamumlal. „V tom musí být nějaký omyl.“ Zase hmátl po telefonním sluchátku, opět nechal ruku klesnout. Potřeboval si zavolat, to bylo jasné, ale nechtěl před námi. A vyhodit nás se zatím neodvážil, protože se potřeboval dohodnout ohledně fotografií. „Mě žádný pozemky v Jestřábí nezajímají. Kdybych po nich toužil, koupím si naprosto veřejně celý město – nevím jenom, co bych s ním dělal.“

My jsme věděli, co s ním chce udělat: nebyla ale ta správná chvíle prozradit mu to.

Starý vstal a prošel se po pracovně, nakonec se zastavil před námi. „Paní redaktorko, jste žena a snad dokážete pochopit… dokážete se vcítit do mé situace. Miluju svoji paní, trpím jejím únosem nesnesitelně, obávám se nejhoršího a v téhle situaci přijdete vy a místo toho, abyste se mi snažili pomoct, ještě po mně, po mých citech brutálně šlapete. Co máte v hrudi? Srdce, nebo kus ledu? Rozumím tomu, že jste novinářka a shánět senzace je vaším povoláním. Nabídl jsem vám určitou kompenzaci: dám vám ne jeden milion, jak jsem slíbil, ale dva miliony.“

Vrátil se ke stolu, otevřel zásuvku a vytáhl dva balíčky, přelepené bankovními páskami. „Dva miliony korun.“ Donesl je ke Květě a pustil jí je do klína. „Nechci za to nic jiného, než abyste mi podepsala prohlášení, že nebudete fotografie, na nichž je údajně moje manželka zachycena v nechutných okolnostech, nikdy a nikde publikovat a dávat do veřejného oběhu. Souhlasíte?“ Z kapsy vytáhl předem připravené prohlášení a podal ho Květě.

Podívala se na mne. Lehce jsem kývl.

Vstala, šla ke stolu a papír podepsala. Pak si oba balíčky uložila do kabelky.

„A teď, co s vámi?“ obrátil se Starý ke mně, když Květino prohlášení uložil do stolu.

„No, já toho na vás vím víc, takže počítám, že budu dražší,“ řekl jsem chladně.

„Vy toho na mne víte víc?“ zasmál se Starý. „Co například?“

„Například…,“ také jsem vstal a naklonil se k němu. „Například, že jste nechal unést a zavraždit svoji ženu.“

„Vy jste zešílel!“ vykřikl a odskočil ode mne. „Jste blázen! Okamžitě… okamžitě vypadněte!“

Třásl se, na tvářích mu naskákaly rudé skvrny. „Vy mizero, vy darebáku, rozšlápnu vás jako štěnici, rozumíte? Tohle už je příliš.“ Hnal se ke stolu, div se nepřerazil o roh, ruce se mu klepaly, skoro nemohl namačkat číslo na telefonu, nakonec se mu to podařilo. Lhostejně jsem ho pozoroval. Bylo mi jasné, že se pokouší dovolat mého šéfa, a věděl jsem, že volá zbytečně. Touhle dobou byl k zastižení pouze na jediném čísle, a to Starý neznal. Nepomohlo by mu ale, ani kdyby je věděl.

„Nechte toho, pane Starý,“ řekl jsem. „Namáháte se zbytečně, hra je dohraná.“ Znělo to hodně pompézně a hloupě, ale nemohl jsem odolat, abych tuhle otřepanou frázi nepronesl.

„Předtím než jste přišli,“ Starý prásknul sluchátkem, netrefil se do vidlice a my slyšeli nepřetržitý vyzváněcí tón, „než jste přišli, tak jsem se svojí paní hovořil. Je unesená, ano, to je pravda, vyhrožují jí, chtějí opět peníze, ale je živá. Je živá, rozumíte!“ zaječel jako smyslu zbavený.

Jako v odpověď se rozlétly dveře pracovny.

Stál v nich ramenatý, vysoký blonďák s krátkými vlasy a módním strništěm na tváři. Na sobě měl černé džíny, černé tričko a tmavomodrou bundu. V ruce držel automatickou pistoli škorpion s dlouhým zásobníkem na třicet nábojů.

„Policie,“ řekl. Patou kopl do dveří, až se zabouchly, levou rukou pak zašmátral za zády, nahmatal klíč a zamknul.

„Výborně,“ usmál se pak studeně, „vidím, že je na vás spolehnutí,“ podíval se na mne. „Jste tu všichni. Tak to má být. Nerad honím lidi jednoho po druhým.“

„Co to má znamenat?“ zařval Starý. „Jak jste se sem dostal? Co tu děláte? Jakým právem? Tohle je soukromý pozemek, soukromý dům, nemáte právo vtrhnout sem jako do chlíva. Ukažte mi příkaz k domovní prohlídce!“

Krejčí se usmál a natáhl před sebe dlaň, na které ležela policejní placka.

„Tohle je můj odznak a tohle…,“ zvedl škorpiona, „tohle je moje povolení.“

„Kdo to je?“ obrátil se na mne Starý.

„To je nadporučík Josef Krejčí. Policista. Únosce vaší manželky, pane Starý, a také její nevlastní bratr.“

„Bude nejlepší, když se všichni tři posadíte hezky společně a budete se chovat klidně,“ řekl Krejčí.

Starý pořád stál jak solný sloup a měl pokleslou čelist.

„Bratr…,“ zamumlal. „Mně se to všecko jenom zdá.“

„Nezdá,“ řekl jsem. „Že jste bratr paní Staré?“ usmál jsem se na Krejčího. „Ještě z doby, kdy se jmenovala Dejmková, z doby, kdy se její matka rozvedla a vzala si vašeho otce. Najednou, jako když spadne z nebe pod vánoční stromek, jste měl krásnou sestřičku. Moc krásnou, tak krásnou, že jste se do ní zamiloval a žárlil jste na každého muže, který se ocitl v její blízkosti. Jenomže pak jste byl na vojně, pak ona studovala a žila na koleji, pak si narazila exkluzivního partnera a vzala si ho. Vy jste byl v té době už u policie a nechal jste se přeložit z Budějovic do téhle bohem zapomenuté díry, jen abyste jí byl nablízku.“

„Víš toho nějak moc, zmetku,“ řekl Krejčí a šel se posadit na židli Starého za stůl; škorpiona přitom nepouštěl z ruky.

„Vím toho víc, než tušíš. Vím skoro všechno – a co nevím, to jsem si domyslel. Nebylo to tak složité. Netuším jediné – co chceš teďka udělat. Jsi v pasti, kamaráde. Vlezl jsi do ní sám. Odsud se nedostaneš – totiž dostaneš, ale nohama napřed. Musíš mít hodně silnou motivaci, když to riskuješ.“

„Nikdo neví, že tu jsem,“ řekl lhostejně. „Nepochybuju, že jsi Červeňovi nebo Hnídkovi vyžvanil, že máš přijet k benzínce, že tam máme schůzku. Ti blbečci to tam teďka celý obklíčili a čekají, až přijedu. To se načekají!“

„Oni nevědí, že ty jsi ten, koho hledají,“ řekl jsem mírně.

„Jak to?“ upřímně se podivil. „Myslel jsem, že jsou sice už mírně dementní, ale přece jen jim to aspoň trošku myslí.“

„Nemyslí,“ řekl jsem. „Namluvil jsem jim, že za vším, co jsi tady s těmi dvěma idioty vyváděl, stojí někdo mimo policejní sbor. A že Irenin únos má na starosti tady její pan manžel.“

„Zlej sen, zlej sen,“ slyšel jsem tiše naříkat Starého. Zkoušel jsem se vžít do jeho rozpoložení: mít k dispozici miliardy a přitom nemít sebemenší možnost ovlivnit události, které se na něj zřítily jako záplava z protržené přehrady, to musí být pro člověka jako on cosi hrozného.

„Pokračuj,“ vyzval mě Krejčí.

„Chtěl jsem ti jenom naznačit, že máš ještě možnost vzít dráhu. Sebrat se a zmizet.“

„A vás tady nechat, abyste pak okamžitě zalarmovali všechno, co má ruce, aby mohlo střílet, a nohy, aby mě mohlo honit. Kdepak,“ zasmál se smíchem, při kterém mě zamrazilo, „já nemám rád svědky, kamaráde. Mám rád čistou práci a tu teď tady dokončím. Nikdo proti mně nemá jediný důkaz, všichni jsou mrtví, vy budete za chvíli taky. Ale nejdřív si vyřídím to, co mě sem přivedlo.“ Vstal a šel k nám. Postavil se před Starého a namířil na něj škorpiona.

„Dejte mi ty papíry, kódy a čipové karty,“ řekl.

„Jste blázen?“ vykřikl Starý. „Myslíte, že takové věci držím doma?“

„Nemyslím. Vím to. Irena mě přesně instruovala.“

„Irena vás…,“ Starému přeskočil hlas a hlasitě polkl.

„Nic jiného jí nezbývalo,“ řekl Krejčí. „Nevěřil byste, jak na lidi působí jisté argumenty. Například…,“ zase se zasmál tím smíchem, ze kterého mrazilo.

„Vy jste ji mučil?“ Starý zalapal po dechu.

„Proč ne?“ řekl Krejčí lhostejně.

„Já myslel, že… on tady povídal…,“ podíval se na mne, pak na Krejčího. „Že ji milujete, je to přece vaše sestra!“

„Jo. Mám ji rád. Je to moje drahá sestřička. Takže můžeš být klidný. Nemučil jsem ji. Nebylo to nutný. Naval ty věci.“ Hlavní škorpiona ho rýpl do prsou a zvedl mu bradu. Prst měl na spoušti. Starý vstal tak namáhavě, jako by měl v těle olovo, a s Krejčím za zády došel k protější stěně. Natáhl se a sundal obrázek, byla to nějaká docela realisticky vyvedená krajinka v Alpách. Za obrazem byl trezor. Nastavil číselný kód a otevřel tlustá pancéřová dvířka.

Podával Krejčímu všechno, o co si řekl: byl opravdu přesně a podrobně instruovaný. Jednalo se o přístupová hesla ke kontům, kódy a čipové karty k trezorům v různých zemích Evropy, ale i ve Spojených státech a v Asii.

Krejčí stál bokem ke mně: v pravé ruce držel zbraň, přiloženou k tělu Starého, levou strkal do plochého kufříku všechno, co mu Starý podal.

Kdybych byl rychlý, hodně rychlý, tak bych možná dokázal vytáhnout pistoli z podpažního pouzdra. Jakmile bych ji měl venku, vůbec nepochybuju o tom, že bych Krejčího trefil do hlavy.

Mělo to dva háčky – jednak by si to odskákal Starý, protože škorpion má citlivou spoušť a Krejčí by ji docela určitě stačil zmáčknout, byť jen ve smrtelné křeči. Neměl jsem v úmyslu nechat po sobě dvě mrtvoly. Ne že by mi na nich nějak zvlášť záleželo… prostě mám nechuť k zabíjení.

Druhý důvod, proč jsem seděl jak oukropek s rukama v klíně, byl ještě vážnější: jakmile by Krejčí koutkem oka zpozoroval, že sahám pravou rukou pod sako, otočil by se a z Květy i ze mne by byly ve dvou vteřinách dvě zakrvácené mrtvoly.

Mám se rád, na světě se mi docela líbí. A Květa je příjemná ženská. Určitě se jí taky líbí na světě.

Tak jsem glocka nechal tam, kde byl, a rozhodl se, že ho použiju až v nejzazším případě.

„Jděte ke stolu,“ poručil Krejčí. Počkal, až se Starý posadí, pak se podíval na mne.

„Ty prý umíš lítat s vrtulníkem.“

„Umím,“ řekl jsem.

„Už jsi měl tu jeho mašinu jednou půjčenou.“

„Měl. Pan Starý byl tak laskavý, že mi dovolil, abych…“

„Fajn. Teď tak laskavej bude znova. Vrtulník se mi moc a moc hodí. Kolik lidí se do něj vejde?“

„Čtyři,“ řekl Starý.

„To je dobře. To je moc dobře. Tak se zvedejte, jdeme,“ poručil nám a mávl škorpionem směrem ke dveřím.

Zvedli jsme se, Starý se pokoušel protestovat, ale Krejčí jako by neslyšel, hnal ho před sebou.

„Kam se s ním chceš schovat? Autem bys proklouzl teď v noci bez problémů. Vrtulník nadělá strašný hluk a každý hned pozná, kam letí a kde přistane,“ namítl jsem.

Krejčí se na mě pohrdavě podíval. „S autem by mě měli na lopatě za hodinku. Neměj péči, mám to vymyšlený.“

Sakra, kde se všichni toulají? pomyslel jsem si. Když jsme na nádvoří vystupovali z auta, zapnul jsem mobil. Měli mě mít už dávno zaměřeného a ledacos z toho, co se tady dělo a povídalo, mohli vyposlechnout!

Ne, nepřál jsem si, aby nám sem vtrhla zásahová jednotka, protože Krejčí nebyl žádný zfetovaný bandita, ale trénovaný policista, a nežli by ho zneškodnili, někoho z nás by vzal s sebou. Měli dost jiných možností: uklidňoval jsem se, že tu zřejmě už jsou, mají obsazený park a možná i okna a vchody do budovy na nádvoří: stačilo by, aby s sebou měli odstřelovače s puškou vybavenou pro noční vidění a ten odstřelovač vystřelil jednu jedinou ránu…

„Stop,“ zavelel Krejčí, když Starý sahal po klíči ve dveřích. „Jak se dá k tomu vrtulníku dostat? Přes nádvoří, anebo i jinak?“

„Zadem,“ zamumlal Starý. Chtěl to mít za sebou, toužil, aby byl vrtulník s Krejčím a se mnou ve vzduchu a on zůstal v bezpečí za hradbami své tvrze – a možná dostal strach, že až by jeho ochranka viděla, jak za ním jde chlapík se samopalem, mohla by zpanikařit a chtěla by ho zachránit.

Jak by to skončilo, dokázal si spočítat na prstech jedné ruky.

Krejčí asi myslel na totéž. „Odvolej ochranku, ať nám tam nikdo nedělá stafáž a neblbne.“

„To není nutný,“ řekl Starý. „Jsou u brány a na nádvoří. Je tu padací most a na nádvoří se nikdo nemůže dostat… aspoň ne autem, anebo když neví, kudy jít přes park.“

„Tak dobře,“ kývl Krejčí. „Odemkni. Půjdete první, pak tady slečna a nakonec ty,“ pokynul mi. „A vezmeš ten kufřík.“

Vyšli jsme na chodbu v řadě jak husy. Starý minul schodiště a zamířil na konec chodby, kde byla nízká dvířka. Otevřel je a před námi bylo úzké točité schodiště. Rozsvítil a šli jsme dolů.

Na konci schodiště byla další dvířka a za nimi rovná plocha heliportu. Uprostřed stál vrtulník.

„Tady je,“ řekl Starý úslužně. „Je natankováno, zítra jsem se chystal do Mnichova. Pilot měl přijet v devět dopoledne,“ dodal zbytečně.

Přišlo mi ho líto. Buď mu to nedocházelo, nebo se něčemu takovému vzpíral uvěřit, dokonce si takovou myšlenku byť jen připustit.

„Tak jdeme. A žádný blbosti.“

„Co tady vyvádí…“ Ze tmy se vynořila postava v černé kombinéze, s brokovnicí v ruce.

„Stůj!“ vykřikl Krejčí a namířil na strážného škorpiona. „Zahoď tu pumpu, nebo z tvýho šéfa udělám řešeto.“

Strážný pootevřel ústa, snad chtěl volat o pomoc, pak máchnutím odhodil brokovnici aspoň tři metry daleko.

„Zvedni ruce a jdi před náma,“ poručil Krejčí. „Pomůžeš jim nastupovat,“ zasmál se.

Došli jsme k vrtulníku. Krejčí poručil, aby se všichni postavili zády k němu a rukama se opřeli o kabinu. Dal si k uchu mobil a řekl velice potichu několik slov. Zaslechl jsem „oheň“ a „helikoptéra“.

„Otevři ten krám, nevyznám se v tom,“ řekl mi potom.

„Rozkaz,“ řekl jsem.

Ve chvíli, kdy jsem chtěl zmáčknout kliku, zapuštěnou v otvíracích dvířkách oblé, prosklené bubliny kabiny, jsme z míst, vedoucích ke vstupní bráně, zaslechli křik a zvuk motorů několika aut.

„Dělej,“ zařval Krejčí.

Plán jsem měl vymyšlený a to, co se právě dělo, mi jenom nahrálo.

Vzal jsem za kliku – vrtulník se snad zamknout dal, ale tím se tady nikdo naštěstí nenamáhal – zmáčkl ji a ve chvíli, kdy k padacímu mostu dorazilo několik aut s rozsvícenými policejními majáky na střechách, jsem udělal to, co by jinak bylo značným riskem: Krejčí se otočil, aby se podíval, co se děje, a já jsem zmáčkl vnitřní tlačítko, které znemožňovalo úplně přibouchnout a zamknout dvířka. Dala se přirazit, ale pokud by se o ně někdo opřel plnou váhou, otevřela by se. Nevím, proč tenhle systém měl Starý namontovaný: pravděpodobně kvůli pohodlí. Jednak ve vrtulníku vždycky seděl přikurtovaný, jednak o tom věděl a neopíral se o dveře, jednak to v případě potřeby umožňovalo rychle, například ramenem, dveře otevřít a vystoupit. Bývají chvíle, kdy člověk potřebuje vystoupit hodně rychle. Doufal jsem, že Krejčí, který nejspíš měl o helikoptérách stejné povědomí jako já o obsluze razícího štítu, o téhle drobnosti nemá tušení.

Z vozů vyskákalo několik ozbrojenců, nedalo se poznat, jestli to jsou jenom policisté anebo i pár delegovaných lidí od sestřenice, ale jak je znám, držívají se raději v povzdálí, a z megafonu se ozvalo ono klasické: „Vzdejte se, jste obklíčeni!“

Byla to blbost, protože mezi námi a jimi byl dva metry široký a jistě dost hluboký vodní příkop. Most přes něj byl zdvižený, a než by se domluvili s ochrankou, přejeli na nádvoří, a nežli by z něj našli nejkratší cestu k heliportu, byli bychom ve vzduchu.

Krejčí uvažoval stejně. „Padejte dovnitř!“ zařval. Kolem nás bylo přítmí, ba téměř tma: modlil jsem se, aby někdo z policistů nezačal střílet, protože při chaotické palbě se obvykle stává, že za oběť nepadnou divoké kachny, nýbrž lovec naproti. My bychom byli v roli lovců.

„Redaktorka první!“ zavelel Krejčí.

Květě zřejmě až teď došlo, že to, co se děje, není reportáž, ve které ona je pouhým pozorovatelem: tohle že je reportáž, v níž hraje jednu z hlavních rolí, a není vyloučené, že psát ji nebude ona, ale některý její kolega. Pro novináře jistě může být povznášející, když se stane hrdinou velké story: jenomže taková pocta je k ničemu, když už nikdy nebudete mít příležitost si ten článek přečíst.

„Já? Co bych tam dělala? Koukejte mě pustit, já s tím nemám nic společnýho!“ zaječela Květa.

„Padej, krávo, nebo ti pomůžu!“ zařval Krejčí a zapíchl jí hlaveň škorpiona do zátylku.

Z druhé strany se opět ozval megafon: „Krejčí, vzdej se, je to beznadějný!“

„Vyližte mi prdel, sráči vylízaný!“ zakřičel Krejčí. „Jestli se pohnete, tak je tady postřílím všechny, rozumíte?“

„Prosím vás, nepleťte se do toho! On je schopný všechny nás zabít!“ vykřikl Starý.

Květa už byla vevnitř, posadila se na zadní sedačku.

„Teď ty, a fofrem!“ popostrčil mě Krejčí. „Kufřík polož mezi sedadla.“

„Připoutej se, a důkladně, rozumíš?“ pošeptal jsem Květě, když jsem se šplhal do kokpitu ke kniplu.

„Co chceš…,“ špitla.

„Mlč.“

Po nás se do kabiny nastěhoval sám Krejčí.

„Nakopni to,“ zaječel.

Zmáčkl jsem startér, motor zakašlal a pak se rozeřval. Stroj se zachvěl jako šelma před skokem.

„Nasaďte si přilby,“ vykřikl jsem, abych přehlušil hvízdavý řev motoru a rotoru. Krejčí nereagoval, dvířka měl stále dokořán a počkal, až se vrtulník zhoupne na lyžinách a potom začne stoupat.

Starý stál metr dva od něj a pořád se tvářil ne snad už vyděšeně, ale poněkud vyjeveně, jako by stále nevěřil, že z toho vyklouzne tak snadno. Snad doufal, že to všechno, co se v jeho tvrzi během necelé hodinky odehrálo, byl pouhý sen.

Krejčí zvedl škorpiona a vypálil krátkou dávku. Starý rozhodil ruce, trochu jako by nadskočil a pak se zhroutil k zemi.

19.

Nestříleli po nás. Jednak jsem stoupal co nejstrměji a nejrychleji a měl jsem vypnuté reflektory, takže jsme ve tmě tvořili těžko zasažitelný cíl, jednak určitě měli příkaz neohrozit rukojmí, tedy Květu a mne.

Hlavně nepochybovali, že Krejčího stejně dostanou: jak jsem se mu snažil vysvětlit, vrtulník je na rozdíl od auta tak hlučný, že ho nelze přeslechnout a přehlédnout, zvlášť když na něj pořádám lov.

A to Krejčí nevěděl, že můj mobil je stále zapnutý, sledovaný a vede jeho pronásledovatele jako po niti.

Ve dvou stech metrech, asi kilometr od Jestřábí, které pro mne tvořilo orientační bod, jsem se zastavil.

„Kam teď?“ zeptal jsem se Krejčího přes interkom v přilbách.

„Na jihozápad.“ Udal mi souřadnice.

„Jseš blázen. V tyhle tmě nic nenajdu. Budeme rádi, když přistaneme někde u silnice a nezabijeme se.“

„Neměj strach. Čekají na nás. Všechno je ošetřený. Se vším se počítá a všechno běží podle plánu,“ zasmál se tím svým odporným studeným smíchem. Vzpomněl jsem si na naši debatu s Květou: ne, tohle nebyl obyčejný vrah. Měl jsem pravdu, je to zabiják, který v krvi nachází potěšení. Ale je i vrah, protože zabíjí účelově. Každého, kdo mu překáží.

„Musel jsi Starého zastřelit?“ zeptal jsem se. Letěl jsem pomalu a v duchu přemýšlel, jestli je pro nás lepší, aby na nás čekali jen Krejčího kumpáni, anebo zásahová jednotka. Ať jsem to probíral jak probíral, pokaždé to vycházelo palcem dolů.

„Musel. Přestal být užitečný. A byl by nebezpečný. Stačilo by, aby pět minut po našem odletu vydal příkazy a změnil přístupová hesla ke kontům a všechno zablokoval a…“ Krejčí zvedl ruku a potřásl zaťatou pěstí, aby předvedl, jak by všechna jeho námaha byla marná.

„Musel jsi včera večer zabít i ty dva chlapíky z Ireniny ochranky?“

„Tam se mi to pomotalo. Kdyby ses tam neobjevil ty, tak jsme toho idiota vlákali do chalupy, odstřelili ho a dali mu do ruky tu bouchačku, kterou jsme ty dva sejmuli.“

„Jaký by to mělo smysl?“ podivil jsem se. Krejčí mi přikázal, abych se teď orientoval podle silnice pod námi a letěl nad ní. Včas mi řekne, kdy a kterým směrem mám odbočit.

„Byl to perfektní plán,“ pronesl Krejčí pyšně. „Tobě se Irena svěřila, že se skrývá před manželem, který ji chce zabít. Ukázalo by se, že ji opravdu zabít chtěl, že zjistil, kde se skrývá… no a on odstřelil ty dva její bodyguardy, ale než stačil zabít i ji, vlítli jsme tam my a odpráskli ho. Jenže…,“ povzdechl si.

„Mohli jste zabít i mne.“

„To nešlo. Tebe Irena potřebovala jako svědka toho, že se tam skrývala, že ji manžel ohrožoval na životě. Kromě toho jsi nezapadal do plánu. Jakmile jsme viděli, že jsi se objevil na scéně, museli jsme fingovat únos, rozumíš? Ti dva už byli po smrti a… koneckonců, zamotali jsme vám všem hlavu.“

„Kdo vám prozradil, že s Květou pojedeme dnes po obědě podívat se na chalupu?“ zeptal jsem se, jako bych to nevěděl.

„Ty,“ zasmál se Krejčí. „Měli jste oba v pokoji štěnice.“

„Já vím,“ řekl jsem.

„Cože? Co víš?“

„Že tam byly odposlechy. Myslíš, že jsem takový pitomeček?“ zasmál jsem se pro změnu já. „Hrál jsem si s tebou jak kočka s myší.“

„Pořád jsem Ireně říkal, že jsi nebezpečný. Desetkrát jsem tě mohl oddělat i s tou tvojí kurvičkou,“ řekl Krejčí trpce.

„Kdo je u tebe kurvička?“ ozvala se Květa.

„Mlč!“ řekl jsem.

„Jen ať si povídá, co chce,“ řekl Krejčí lhostejně.

„Proč jsi nás neoddělal?“

„Irena nechtěla. Ne že by se do tebe zabouchla,“ řekl pohrdavě, „prostě pořád myslela, že tě potřebuje. Že se budeš hodit. Měla ještě nějaký plán a ten mi nechtěla prozradit.“

„Budiž,“ řekl jsem. Jestli se mnou má Irena Stará nějaký plán, mohl bych dnešní noc přežít. „Proč jsi ale tak odporně zmasakroval paní Šedivou a její dceru?“

„Já? Tak bacha!“ pohrozil mi škorpionem. „To já na svědomí nemám. Michal byl můj nejlepší kámoš. To byla práce tý svině Lakatoše. Taky dostal, co mu patřilo.“

„Proč je zabíjel?“

„Prosím tě, copak takovej vymaštěnej primitiv potřebuje nějakej důvod?“

„Potřebuje,“ řekl jsem. „Lakatoš sice byl primitiv, ale hodně mazaný primitiv, a pokud šlo o některé věci, jako jsou peníze a podobně, uvažoval racionálně.“

„Věra… Michalova manželka, po něm chtěla prachy. Miliony za to, že pomlčí o jejich kšeftech.“

„To ti řekla ona, nebo on?“

„On. Tehdy, tam v lihovaru, než jsme to s ním vyřídili. Tak jí ty peníze slíbil. Byla to lakomá kravka, kdyby se mi svěřila, tak bych si Lakatoše ohlídal a mohla bejt i s holkou živá. No nic, komu žalovat…“

„Věřím ti,“ řekl jsem. „Ty si dokážeš svoje lidi ohlídat, viď? A postarat se o ně.“

„To dokážu.“

„Jako ty dva, Salabu a Kotrče.“

„Radím ti, abys držel hubu.“

„Irenu si taky ohlídáš?“ zeptal jsem se, jako bych ho neslyšel.

„Irenka má strašně peněz a bude jich teď mít ještě víc. Odjedeme někam, kde nás nikdo nebude hledat, a já se postarám, aby jí už nikdy nikdo neubližoval, rozumíš? Je to moje malá sestřička a…,“ hlas mu zadrhl. Tak jsem radši mlčel.

Blížili jsme se k malému městečku a Krejčí mi přikázal, abych změnil kurz na severovýchod. Po pár kilometrech jsme před sebou viděli oheň.

„Tady je to,“ řekl Krejčí spokojeně. „Je tam rovná louka, nebude problém přistát.“

„Dobře,“ přikývl jsem.

Byli jsme ve stometrové výšce, nečekaně jsem zvedl stroj prudce vzhůru. „Pozor! Vpravo!“ zařval jsem. Krejčí mechanicky otočil hlavu doprava. Ve stejném okamžiku jsem provedl dvě věci: pravou rukou jsem uvolnil pojistku jeho pásů a kniplem jsem vrtulník naklonil doprava, doslova na bok.

Krejčí něco vykřikl, uvolněný pás ho nepodržel a on se plnou vahou opřel o dvířka. Otevřela se a nadporučík se zoufalým řevem vypadl z kabiny. Kufřík byl naštěstí položený tak, že zůstal na svém místě.

Květa ječela, ale protože mě poslechla a byla pevně připoutaná, nic se jí kromě leknutí nestalo.

V uších mi dozníval Krejčího smrtelný řev, radši jsem si nepředstavoval, co z něj po tom stometrovém pádů zůstalo. Ranec kůže a roztříštěných kostí. A ten škorpion, který už na nás dva – jak měl v plánu – nestačil použít. Mrtvý Krejčí, dobrý Krejčí. Nevidím důvod, proč by ho z mých daní měli nadosmrti hlídat a živit na Mírově nebo ve Valdicích.

„Co se mu stalo, proboha?“ vykřikla Květa.

„Vypadnul a zabil se,“ řekl jsem. „Asi se špatně přikurtoval a nedovřel dvířka.“

Mlčela a myslela si svoje. Bude si to myslet vždycky, ale bude mlčet.

Otočil jsem se a naletěl jsem v malé výšce nad oheň. Nebyla to vatra jako na čarodějnice, spíš to vypadalo, že si tam čundráci opékají buřty. Tomu by napovídal skromný dřevěný srub opodál. Ale vedle stálo velké luxusní terénní auto a takovým autem čundráci nejezdí: u ohně jsem viděl jen jednu postavu.

Irenu Starou.

Vrtulník dosedl trochu tvrdě, kdybych měl umělý chrup, asi bych ho hledal na podlaze, ale zůstal celý, a když jsem vypnul motor a listy rotoru se zastavily, skoro jsem si vychutnával ten pocit jistoty a bezpečí, který se mě zmocnil.

„Co teď?“ ozvalo se mi ve sluchátkách přilby.

„Teď si sundej přilbu a potom mlč. Jen se dívej a hlavně nic neříkej. Nech všechno na mně.“

Odepnul jsem pás, ujistil se, že mi při těch krkolomných manévrech pistole zůstala v pouzdru, a vystoupil jsem. Květa se hrabala za mnou.

„Dobrý večer, paní doktorko,“ pozdravil jsem.

„Vy… Kde se tu berete?“ vyděsila se.

„Inu, řekli jsme si, že není nad krásný noční výlet vrtulníkem,“ odpověděl jsem. Pokud jsem mohl dohlédnout, byla tady kolem rovinka, travnatá placka mezi mírnými kopci. Les byl vzdálený pár set metrů a místo připomínalo jakousi náhorní plošinu, mnohem příhodnější a opuštěnější, nežli byla chalupa, ve které se Stará skrývala původně.

Paní Irena popošla ke mně, chtěla něco říct, ale potom se pokusila nahlédnout do kabiny vrtulníku.

„Jestli hledáte pana nadporučíka Krejčího, tak ten tu není,“ řekl jsem.

„A kde… totiž, koho myslíte?“

Potřásl jsem hlavou. Snad tu jsme sami, snad Krejčímu žádní další společníci nezbyli, protože jinak nás tady měl i mizerný střelec jak na talíři. Stačilo by jen mačkat kohoutek. Za předpokladu, že by se Stará včas schovala.

„Krejčího. Vašeho bratra, paní doktorko. Víte, on se nemohl dostavit. Něco mu do toho přišlo, tak mi řekl, kudy a kam mám letět. Mám vás tady vyzvednout.“

„Já…,“ zmateně se rozhlédla. Květa stála poněkud nezúčastněně u vrtulníku a myslím, že se pokoušela vzpamatovat. To, co v posledních hodinách zažila na vlastní kůži, by vydalo ne na celostránkovou reportáž, ale na docela slušnou knížku. Jestli ji napíše, budu ji muset předem zcenzurovat: nerad bych byl odsunut na nějakou boční kolej. Po slávě netoužím, ale komu čest, tomu čest, pastuchovi bejkovec.

„Tak co, poletíme? Auto si tu můžete nechat, jistě pro něj někdo přijede. Nebo můžeme zůstat i tady, je hezká vlahá noc. Jako stvořená pro příjemný rozhovor bez zábran, při kterém si nám můžete vylít srdce. Máte toho v duši jistě mnoho a věřte zkušenému – nic vám tak nepomůže, po ničem se vám tolik neuleví jako po otevřeném popovídání si. Postarám se, aby nás nikdo nerušil.“ Už ve chvíli, kdy jsem Krejčího vyklopil – pardon, kdy vypadl – z vrtulníku, jsem vypnul mobil. Když nás budou hledat, chvíli jim to potrvá: a já si chtěl se Starou pohovořit, chtěl jsem se dozvědět těch pár maličkostí, které mi ještě nebyly jasné.

Doktorka Stará stála nepohnutě, neměla se ani k tomu, aby nastoupila do vrtulníku a nechala se odvézt… kam bych ji odtransportoval? Na policejní stanici v Jestřábí? Těžko. Sestřenice o ni měla větší zájem a sestřenice by s ní na rozdíl od policie mohla uzavřít nějaký obchod. Výměnu. A pak se postarat, aby zmizela z oběhu. Ne, nemám na mysli fyzickou likvidaci. Prostě by jí mohla zařídit jinou identitu, jiné doklady včetně pasu a postarat se, aby bezpečně opustila republiku a odletěla někam, kde by jí nic nehrozilo.

Co jí může hrozit?

Jediní dva svědkové, kteří by o ní mohli něco nepříjemného prozradit, byli po smrti.

Byl jsem tady ale já.

Takže bude lepší, když ten obchod uzavře se mnou. Květa snad nebude protestovat: v nejhorším ji pošlu na procházku. Může dojít na konec louky, lehnout si do trávy a dívat se na hvězdy.

„Měli bychom uhasit ten ohníček,“ řekl jsem. „Je tam někde voda?“

„Kde?“ trhla sebou Stará.

„V té chatě.“

„Je tu studna.“

„Tak naberte do okovu vodu a doneste ji sem. Dělejte!“ zařval jsem.

Poslušně odešla, slyšel jsem charakteristický zvuk pumpy, pak se objevila s kbelíkem. Vzal jsem ho a zalil oheň. Zasyčela pára, zajiskřily uhlíky a bylo po ohni.

„Můžeme jít,“ řekl jsem.

„Kam?“ zeptala se Květa. „Kam chceš jít?“

„Do chaty. Doufám, že tam mají aspoň petrolejku, abychom si viděli do tváře a do očí. Bude to totiž rozhovor z očí do očí, pěkně na rovinu. Jděte napřed, paní Ireno.“

Chata byla zařízená spartánsky; stůl, kamna, dvě lavice. Žebřík, vedoucí do podkroví, kde se spalo. Stará měla baterku. Posvítila na stůl, kde opravdu stála petrolejka, a já zapálil knot.

„Tak,“ řekl jsem, když jsme se posadili, já s Květou na jednu stranu, paní Irena proti nám. „Můžeme začít.“

„Pořád nechápu, co tu děláte,“ řekla Stará. Už se trochu vzpamatovala a vrátila se jí sebejistota bohatého, mocného člověka. „Kromě toho mám nepříjemný pocit, že se mnou zacházíte jako s nějakým… jak bych to řekla, jako s někým podezřelým.“

„Svoje pocity nechte stranou. Nejdřív chci slyšet, jak to bylo s tím vaším údajným únosem.“

„Jakým údajným?“ naježila se. „Víte, jakou hrůzu jsem prožila? Seděla jsem v pokoji, tam co jsme si povídali spolu, a najednou se rozlétly dveře, dovnitř vtrhli dva zamaskovaní chlapi, hodili mi přes hlavu nějakou kuklu, která byla nasáklá chloroformem nebo čím, a pak už se dál na nic nepamatuju. Dvakrát jsem se probrala, pokaždé mě znovu uspali. Nakonec jsem se probrala tady. Někdo mi zavolal na mobil a řekl, abych se odsud nehnula… jako bych se pokoušela v noci jezdit po nějakých krpálech a přizabít se! A že mám zapálit hranici, připravenou na louce. Tak jsem to udělala.“

Nevěřícně jsem kroutil hlavou. „A to vám mám věřit?“ zeptal jsem se ironicky.

„Musíte,“ řekla klidně. „Dokažte, že to není pravda.“

To jsem samozřejmě dokázat nemohl, ale ona zase nevěděla, že její manžel i bratr jsou po smrti.

„Víte, že vaši strážci z B-security jsou mrtví. Že byli zavražděni? Každý jedním výstřelem. Ze zálohy. Tam na chalupě.“

Otřásla se. „Nepovídejte mi takové šílené, odporné věci. I bez toho jsem úplně na dně. Doktorům bude trvat celé měsíce, než se z toho dostanu.“

„Čas a klid jsou nejlepší lékař. Doufám, že se vám dostane obojího,“ řekl jsem zlověstně. „Ale nezdržujme se. Celou dobu jste byla v bezvědomí, a přesto jste – zřejmě pod vlivem hypnózy – se mnou hovořila o těch fotografiích. Nebo jste byla tak omámená, že si na to už nevzpomínáte?“

Stará zavrtěla hlavou, pak se podívala na Květu. „S váma, mezi čtyřma očima, se o některých věcech snad bavit dokážu. Tady před slečnou…“

„Jen si neberte servítky. Je to reportérka a je na ledacos zvyklá,“ ušklíbl jsem se. „Tak jakpak to tedy bylo?“

„Snad jsem to vysvětlila jasně, ne? Probrala jsem se až tady. A za chvíli mi na mobil přišly ty fotky.“

„Vy jste měla mobil celou dobu u sebe?“ zeptala se Květa.

„Nepleť se do toho,“ řekl jsem rychle, protože Stará se nasupila a chystala se něco odseknout. „Seď a buď ráda, že můžeš poslouchat. Tohle je moje benefice.“ Pak jsem se otočil k Ireně. „Ale otázka je to správná. Měla jsi… promiň, minule jsme si tykali, ale minule není dnes, takže budeme zachovávat zdvořilostní odstup. Měla jste mobil u sebe?“

„Ne. Donesl mi ho jeden z těch únosců. Měl sprostý poznámky, ale dovolil mi, abych vám zavolala.“

„Jak ten únosce vypadal?“

„Panebože, jak to můžu vědět! Byl zamaskovaný!“

Lhala, jako když tiskne, ale nemohl jsem s tím nic dělat. Neexistoval svědek, který by její pohádky dokázal vyvrátit: a pokud by se někdy dostala před soud, jen trochu obratný advokát by ji vysekal ze všeho. Protože to, co říkala, mohlo znít věrohodně. Já ale věděl víc a s báchorkou pro děti jsem se nemínil spokojit. Ne snad že by mi na tom nějak zvlášť záleželo – jenom z principu.

„Dobře, dejme tomu, že vám věřím. Co ty fotografie? Do telefonu jste tvrdila, že to jsou falza, montáže.“

„Co jinýho?“ vykřikla. „Myslíte si snad, že já jsem nějaká šlapka?“

„Nemyslím. Já vím, že šlapka, když už jste to tak nazvala, jste kdysi byla. Za studií jste si přivydělávala jako callgirl a taky v nočním klubu. V bordelu. Identifikoval vás taxikář, který vás vozil, nějaký Václav Rout. A Lakatoš, kterému ten bordel tehdy patřil, vás nechával tajně fotit se zákazníky a fotografie si uschoval a chtěl jimi vydírat vašeho manžela.“

Vytáhl jsem svoje dvě fotografie a položil jsem je na stůl. „Naši experti mohou místopřísežně potvrdit, že se nejedná o montáže, že to jsou zcela autentické snímky.“

„Vy jste to někomu ukazoval?“ vyděsila se.

„Jenom těm specialistům na fotografie,“ ujistil jsem ji. „Nemají ponětí, o koho se jedná. Podobných fotek dostávají do ruky stovky, nebo aspoň desítky. Paní Ireno, není čas, abyste nalila čistého vína?“

Sklopila hlavu, jako kdyby byla přemožena buď studem, nebo aspoň výčitkami svědomí. Nebo prostě uznala, že jí nic jiného nezbývá a že to možná bude nejlepší řešení.

„Máte pravdu,“ řekla tiše, „ty snímky jsou pravé. Byla jsem mladá, dostávala jsem z domova peníze jen na to nejnutnější, chtěla jsem si kupovat hezké šaty, jako nosily moje spolužačky z bohatých rodin, chtěla jsem… prostě chtěla jsem žít a ne živořit.“

Mně se zase chtělo zívat, protože tyhle banální a sentimentálně znějící historky prostitutek o tom, jak se dostaly na scestí, jsem znal zpaměti. Nebyla však vhodná chvíle usměrňovat ji, bylo by to i zbytečné, protože tuhle pohádku nalhala už tehdy sama sobě a za ta léta, která od té doby uběhla, se v ní změnila v jednu jedinou pravdu.

„Prostě jednou mi jeden muž navrhl, abych se s ním vyspala. Nabídl mi za to dva tisíce korun. To bylo hodně. A byl docela hezký, příjemný… vyspala jsem se s jinými zadarmo. Víte, jak to na koleji chodí,“ podívala se na Květu a ta přikývla. Věděla, jak to na vysokoškolských kolejích chodí.

„Ten člověk pak přišel podruhé a nabídl mi víc. Nejenom za to, že s ním půjdu do postele znovu, ale že mi zajistí zákazníky a postará se o mne. Hovořil o desetitisících, které si můžu za měsíc vydělat. A ujišťoval mě, že to budou samí slušní pánové na úrovni. Dokonce že si můžu vybírat. Byla to pravda. Ten taxikář mě vozil do klubu, jinak jsem si pronajala garsonku.“ Vzdychla si. „Potřebujete vědět nějaké podrobnosti? Byla bych radši, kdybyste si je odpustil. Mně se na to nechce vzpomínat, natož o tom hovořit.“

„Ne. Zajímá mě jen Lakatoš.“

„Viděla jsem ho v tom klubu jen jednou dvakrát. Nezajímal mě, s cikánem bych do postele nešla. Ani jsem netušila, že mu klub patří. Tady jsem ho později nikdy nepotkala, do Jestřábí jsem nikdy nechodila, znala jsem se jen s inženýrem Karabem. To snad rozvádět nemusím, že ne?“

„Ne,“ řekl jsem. „Jisté je, že když vy jste se na Lakatoše nepamatovala, on se pamatoval na vás. Snad vás jenom zahlédl, snad vás viděl v nějakém časopise. V každém případě zjistil, že těch několik vašich snímků, které měl doma, má větší hodnotu nežli akcie Standard Oil.“

Zvedl jsem se a prošel se po místnosti. Z dlouhého vysedávání mě začínala bolet záda a zadek. „Krejčí o těch fotkách věděl?“ zeptal jsem se zády ke Staré.

„Co to pořád melete o Krejčím. Vykládal jste, že to je můj bratr… jaký bratr? Jaký Krejčí, proboha? Kdo to je?“

Otočil jsem se. „Paní Ireno, jako právnička jistě víte, že je naprostý nesmysl zapírat fakta, která se dají snadno ověřit. Nadporučík Josef Krejčí z jestřábské policie je váš nevlastní bratr.“

„No a co?“ zaječela. „Nesmím snad mít bratra? Je to snad zločin?“

„Můžete mít třeba deset bratrů. Na nich mi nezáleží. Já se ptám jen na toho jediného – toho, kdo zorganizoval váš údajný únos a předtím zavraždil dva vaše strážce.“

„Nesmysl,“ řekla klidně. „I kdyby to byl Pepík, jako že tomu nevěřím, tak já ho neviděla. Byli tři, neviděla jsem ani jednoho. Navíc nechápu, proč by mě unášel. Máte v hlavě pěkný zmatek, Bebe.“

„Nemám zmatek. S Krejčím jsem hovořil a on nám dvěma všechno prozradil. A dneska jste mu poradila, co má od vašeho manžela chtít, a on si pro to dojel. Původně mě jel zabít, měli jsme schůzku u vaší oblíbené benzinové pumpy, jak jistě víte, ale poslal jsem esemesku, že budu čekat u vašeho manžela. Tak tam přijel a váš manžel mu vydal všechno, co jste chtěla.“

„Cože?“ Ovládala se, ale vítězný tón v hlase zakrýt nedokázala.

„Ano. Čísla kont, přístupová hesla, čipové karty… prostě všechno. Byl toho téměř plný kufřík.“

„Kde… kde je?“

„Kdo? Krejčí, nebo kufřík?“

„Oba!“ vykřikla.

„Víte, paní Stará, tohle je taková drobná záležitost, kterou si budeme muset probrat. A budeme se při tom muset vrátit k našemu minulému rozhovoru. Tvrdila jste, že vás manžel chce zlikvidovat.“

„Zabít,“ řekla. „Nazývejme věci pravými jmény.“

„Ano. Tvářila jste se, že máte strach. Z čeho jste měla strach?“

„Z něj? Jste snad tak tupý?“

„Proč?“

„Protože…,“ zarazila se. „Kde je ten kufřík?“

„Na všechno dojde. Teď mi řekněte, čeho jste se bála. Já totiž začínám věřit, že jste strach opravdu měla. Otázka je, jestli z manžela.“ Vrátil jsem se ke stolu a posadil se na své místo. Od stropu zaútočila na petrolejku můra: třepetala křídly a zoufale dorážela na světlo, skryté za rozpáleným sklem, dokud nepadla na stůl.

„Vidíte, taky si spálila křídla. Lákalo ji něco zářivého, ale nedostupného,“ řekl jsem. „A zbytečného. Ten plamen by jí k ničemu nebyl. Jako vám by k ničemu nebylo všechno to bohatství, kdybyste neustále žila na útěku.“

„Proč bych měla utíkat?“ zeptala se.

„Aby vás někdo nezabil. Buď manžel… nebo váš bratr.“

Květa na mne vrhla udivený pohled. Stará se zachvěla. „Bratr…,“ zašeptala.

„Ano. Byl do vás zamilovaný, viďte?“

„Ach, byli jsme téměř ještě děti, když jsme se poznali. Nebyli jsme sourozenci v biologickém smyslu slova…,“ zarazila se.

„Takže se nemohlo jednat o incest,“ řekl jsem tiše.

„Bože,“ zamumlala Květa a rozšířenýma očima se podívala na Starou. „Bebe, to snad přeháníš.“

„Nepřeháním. Ti dva byli milenci. Krejčí těžce nesl, že jeho doslova milovaná sestřička dala přednost luxusu a vzala si Starého. O jejích spádech na koleji, o prostituci nevěděl, viďte, Ireno,“ řekl jsem.

Pomalu, jako kdyby ten pohyb vyžadoval nejvyšší úsilí, zavrtěla hlavou. „Zabil by mě.“

„Ano. Musel být skoro nepříčetný, když viděl ty fotografie. Uvěřil vám, že se jedná o falzifikáty?“

„Ano. Přísahala jsem mu, že s tím nemám nic společného, že to je prostě dílo mého manžela, že mě tím chce dostat na kolena, zničit, když se mu nepodařilo zlikvidovat mě fyzicky.“

„Inu, vymyslela jste to dobře. Musím uznat, že mozek vám funguje perfektně a chladně. Váš bratr byl dokonalý nástroj na zabíjení, vraždil nemilosrdně každého, kdo stál v cestě vašim plánům. Chtěl, abyste byla volná, volná jenom pro něj. Byl ochotný učinit cokoliv, jen aby znovu získal svoji milovanou sestřičku. Když jste mu řekla, že fotografie, které ho musely nesmírně zranit, jsou dílem vašeho manžela, zabil i jeho.“

„Zabil? Pepík ho zabil?“ vykřikla.

„Před našima očima. Rozstřílel ho samopalem, když jsme nastupovali do vrtulníku. Předtím ovšem od něj na váš příkaz dostal všechno, co jste potřebovala, abyste mohla převzít celý jeho majetek.“

„Náš majetek!“ vykřikla. „A nechtěla jsem ho pro sebe, ten bude patřit…“ Najednou se zarazila, jako kdyby toho řekla moc.

„Synovi? Nebo dceři?“ zeptal jsem se tiše.

„Synovi,“ hlesla.

„Josefovi?“

Přikývla.

„Ach bože,“ zašeptala Květa znovu. „To je strašné. Odkdy to víš?“

„Ode dneška,“ řekl jsem. „Každé, i sebezamotanější klubko má svůj konec, a když si dáš práci, tak se k němu dostaneš. My jsme si prověřili pro jistotu i matriky a… Inu, stalo se, stalo se. Podrobnosti neznám, ale ani je nepotřebujeme. Kolik vám bylo, když se narodil?“

„Sedmnáct,“ řekla Irena.

„Starý o něm věděl?“

„Ne. Já potom nemohla mít další děti. Vyoperovali mi vaječníky a…,“ mávla rukou. „Vlastně, co vám je do toho. Šlo mi jen o Pepíčka, o to, aby mě Starý časem neodkopnul, aby si s nějakou milenkou nepořídil vlastní dítě a všechno mu neodkázal.“

„Kde váš syn žije?“

„U tety. Jezdila jsem k němu sama. Ani neví, že jsem vdaná. Vlastně neví, že jsem jeho matka. Teta ho adoptovala.“

„A Krejčí, váš nevlastní bratr…“

„Museli jsme zatajit, že mi to udělal on, naši, tedy moje máma a jeho otec, by to nepřežili. Svedla jsem to na nějakýho vojáka, se kterým jsem se vyspala po diskotéce a kterého neznám. Bylo to hrozný, ale pořád lepší než říct pravdu. Pepíkovi jsem pak namluvila, že jsem dítě hned po porodu přenechala k adoptování. Že bychom se vzali, až se vrátí z vojny, stejně nepřicházelo v úvahu. A já jsem nakonec zjistila, že… že už ho prostě nemiluju. Měla jsem jiné… jiné…“

„Ambice.“

„Ano. Je na tom snad něco špatného? Kdyby se tu brácha neobjevil, kdyby se se mnou nezkontaktoval, tak by možná ledacos dopadlo jinak.“

„Jistě. Přinejmenším by nezemřelo tolik lidí,“ řekl jsem.

„Kde je?“

„Krejčí?“ zeptal jsem se.

„Jistě. A přestaňte už kličkovat. Slyšel jste všechno, co jste chtěl slyšet. Je mi to jedno. Já nikomu neublížila, nic mi nikdo nemůže dokázat.“

„Jedině on. Krejčí.“

„Nemějte starost,“ řekla s úsměškem, jako by jí už otrnulo.

„Nemám,“ přikývl jsem, „Taky je mrtvý. Byl neopatrný a vypadl z vrtulníku.“

Otevřela ústa. „S tím kufříkem?“ zašeptala.

„Ne. Ten zůstal uvnitř. Pořád ještě tam je.“

Nadechla se a pak zhluboka, táhle vypustila dech. Sáhla pod stůl a náhle zvedla ruku. Držela v ní revolver.

„Tohle je bráchova zbraň,“ řekla. „Je řádně registrovaná. Máte smůlu. Nikoho jsem nikdy nezabila, ale nic jiného mi teď nezbývá. Ale můžete si myslet, že vás zabil on. Taky mu to přišijou. Jestli je mrtvý, tak už mu to může být jedno. Teď jde o mne a o jeho syna.“

„Neblázněte,“ řekl jsem. „Na to, abyste zmáčkla kohoutek a dívala se, jak umíráme, jste příliš zbabělá. Vy jste vraždila jen cizíma rukama. Kromě toho je řada svědků včetně policajtů, kteří nás viděli nastupovat do vrtulníku.“

„S bráchou,“ řekla vítězně.

„Jistě. Jenže vašeho bratra najdou kilometr odsud a věřte, že nebudou muset ani dělat pitvu, aby zjistili, že se zabil pádem z velké výšky. Takže nás potom nemohl zastřelit – chápete?“

„Nikdo neví, že tady jsem. Věděl to jenom Pepík. A teď vy. Budete mrtví jako on, takže to taky neprozradíte. Mne za den dva najdou na jiném místě, řeknu, že jsem byla celou dobu držená v zajetí a že se mi podařilo oklamat svého strážce a uprchla jsem. Konec. Kde je ten kufřík? Ve vrtulníku?“

„Děkuju,“ řekl jsem.

„Za co?“ zeptala se udiveně.

„Za to, co jste tady řekla. Celou dobu jsem měl zapnutý mobil. A celou dobu ho policie a i naše agentura odposlouchávali. Takže mají vaše kompletní přiznání. Navíc vědí, kde jsme. Tak za deset minut tu můžou být. Za dvojnásobnou vraždu a za některé další záležitosti můžete počítat s doživotím. Zvlášť když bude existovat mimořádný zájem, abyste to doživotí dostala.“

„Zájem?“ potřásla hlavou.

„Jistě. Když přestanete s tímhle tyátrem a když se půjdeme projít, aby nás nikdo neslyšel, tak vám něco navrhnu.“

„Kašlu vám na vaše návrhy! Mně stačí, co je v kufříku, rozumíte?“ Zvedla revolver a zamířila mi na čelo.

„Poslouchají nás, paní Stará,“ řekl jsem.

„Nevěřím vám,“ ušklíbla se. „Myslíte si, že si nějakým trikem zachráníte život, ale už vám nic nepomůže.“

„Podívejte,“ řekl jsem a chtěl sáhnout do kapsy pro mobil.

„Nehýbejte se,“ vykřikla.

„Neblbněte.“ Vytáhl jsem mobil, předtím jsem ho ještě v kapse aktivoval. Držel jsem ho před sebou, dokud jsem na displeji neviděl, že spojení bylo navázané. Stará se na něj dívala jak zhypnotizovaná.

Napřáhl jsem ruku přes stůl. „Můžete si s tím člověkem na druhé straně popovídat, paní Stará. Můžete se s ním dohodnout, jestli vás máme odvézt k němu, anebo tady počkáme a oni si pak přijedou pro vás. Není to tak daleko, jak jsem odhadoval podle letu, jsme pár kilometrů od Jáchymova. No tak, pozdravte toho pána. A hlavně přestaňte mávat tím revolverem, ať si neublížíte.“

Položil jsem mobil na stůl před Starou. Chvíli váhala, pak ho levou rukou vzala a přiložila k uchu.

„Haló!“ řekla tiše a najednou ho odtrhla, jako kdyby ji spálil.

Konečně pochopila, že neblufuju. Že jedna hra je u konce – a druhá zřejmě začíná.

„Proč jsi vypnul mobil? Ztratil ses nám zničehonic, zbytečně jsi riskoval.“ Ve dvou vozech, kterými přijeli lidé od sestřenice, byl i „bratranec“, který s námi seděl na schůzce v Agentuře.

„Chtěl jsem si s ní v klidu popovídat.“

„Řekla něco zajímavého?“ zeptal se podezíravě.

„Je to dlouhé, dostanete to ode mne písemně mailem. A Květa vám předá nahrávku, kterou si tajně dělala na diktafon.“

„Ale jenom my. Tohle není ani pro vašeho šéfa.“

„Je dost chytrý, aby se o záležitosti takové povahy nezajímal. Jinak, aspoň pro oficiální policejní verzi, máte všechno jako na dlani: zabíjel Krejčí, byl to paranoidní vrah, Starou držel jako rukojmí, našli jsme ji tady svázanou,“ recitoval jsem, co jsem s Irenou předtím dohodl. „My se slečnou redaktorkou jsme poté, co Krejčí zastřelil Starého, fungovali jako rukojmí. Během letu se chtěl přesvědčit, jestli jsme skutečně nad cílem, otevřel dvířka, vyklonil se z kabiny a protože se nepřipoutal, vypadnul a zabil se. To je všechno. O kufříku nikdo nic neví.“

„Myslíš, že bude ochotná spolupracovat?“

„Zatím je poněkud v šoku,“ řekl jsem. „Teď asi ano, zvlášť když jí slíbíte, že může bez problémů převzít všechen manželův majetek – o to jí konečně šlo.“

„My na jeho majetek kašleme. Kromě té záležitosti s uranem.“

„Možná vám to předá za symbolickou jednu korunu,“ řekl jsem zamyšleně.

„To bychom jí za to museli něco opravdu hodně důležitého nabídnout.“

„Když se proberou všechny otisky prstů, které se v domě Šedivých našly v pokoji, kde došlo k vraždě, najdete tam i její. Kromě toho existuje záznam o spojení z jejího mobilního telefonu z místa, kde ten dům stojí, v době krátce po vraždě. K tomu všechny detaily, které Květa natočila – i když chápu, že to je jen pomocný materiál, který by u soudu neobstál. Ale když se všechno šikovně smotá, bude jí z toho ouzko.“

„Chceš říct…,“ bratranec překvapeně zamžikal.

„Nic říkat nechci. Podle mne to měl na svědomí buď Lakatoš, nebo Krejčí. Ale tímhle ji můžete sakramentsky přitlačit ke zdi. Samozřejmě bude lepší, když o tom kriminálka nebude vědět.“

Starou naložili do jednoho z vozů a zamířili do Prahy. Mě s Květou odvezli druhým do tvrze, kde jsem měl auto. Vrtulník jsme nechali na místě, postarají se o něj jiní.

Do hotelu jsme se dostali pozdě v noci a šli jsme rovnou spát.

Každý sám. Ani jeden z nás neměl na milostné hrátky sílu a hlavně chuť. Zažili jsme toho ten večer příliš.

Ráno Květa potila reportáž, ve které musela lavírovat mezi polopravdami, zamlčovat a obcházet všechno, co nesmělo spatřit světlo světa. Ale zbývalo dost, z čeho se čtenářům budou příjemně ježit vlasy.

„Nech si tam místo ještě na jedno překvápko,“ řekl jsem. Byl jsem vysprchovaný, oholený a po snídani.

„Na jaké? Ty někam jdeš? Mimochodem, nemáme se stavit na policii u Červeně?“

„Všechno je vyřízené, později jen podepíšeme výpověď.“

„Výpověď? Nic jsem zatím nevypovídala.“

„Ani nebudeš. O to se postarali jiní. Vyšetřování skončilo, na všechno zapomeň. Jdu. Vrátím se k obědu, odpoledne můžeme vyrazit domů.“

Za půl hodiny jsem seděl ve stejné kanceláři jako první den. Karab měl ještě nějaké šrámy a ruku v gypsu, ale jinak už vypadal k světu a čile.

„Přišel jsem se rozloučit,“ řekl jsem.

Nevyzval mě, abych se posadil, tak jsem zůstal stát uprostřed místnosti proti jeho stolu. Podíval jsem se z okna, na náměstíčku žádní bezdomovci dneska nebivakovali a nepopíjeli. V posledních dnech tady nebylo moc bezpečno, tak se stáhli do klidnějších míst.

„Účet jsem uhradil předem, žádné požadavky na vás už nemám,“ řekl Karab. Nepochybně toužil, aby mi už neviděl ani ty příslovečné paty.

„Zato já ano,“ řekl jsem.

„Vy? Na mne? Požadavky?“

„Ano. Jeden. Teď hned, okamžitě, oznámíte, že svoji kandidaturu ve volbách stahujete.“

„Zešílel jste? Já? Proč bych takovou pitomost dělal? Volby mám v kapse, milý pane. Uznávám, že jste na tom měl maličkou zásluhu, i když jste svoji aktivitu trochu přehnal. Ale nepřijel jste proto, abyste mi radil, co mám dělat. A tohle, co jste teď vypustil z huby, to je…,“ vyprskl smíchy. „To považuju za nepovedený žert a následek určitého psychického šoku. Prý jste včera byl při tom, když ten policajt Krejčí zešílel a zastřelil pana Starého.“

„Ano.“

„Hrozné. Předpokládám, že to byl ten Krejčí, kdo měl na svědomí jestřábské vraždy.“

„Jistě,“ řekl jsem. „Přesně jak to nazvala paní redaktorka na tiskovce u policejního ředitele: vedl komando smrti. Na pravdě boží jsou už všichni tři.“

„Vidíte, to je další důvod, proč bych nikdy, za žádných okolností, z voleb neodstoupil – tohle město se dostalo do takového stadia rozkladu, že trojice dobrých, kvalitních a jinak naprosto bezúhonných policistů z toho zešílí a nevidí jiné řešení, nežli vzít právo do svých rukou.“ Povzdechl si. „Bohužel to přehnali. Pořádek musí mít systémový a právní grunt. Žádná hurá akce jednotlivců, ale cílevědomá a neutuchající činnost volených zástupců lidu.“ Zřejmě si na mně zkoušel, co chtěl pronést před zástupci tisku a na posledním předvolebním mítinku.

„Souhlasím s vámi. Ale vy mezi těmi volenými zástupci, pane inženýre, rozhodně nebudete.“

Teď už se naštval. Vztyčil se za stolem a napřáhl ruku ke dveřím.

„Ven, vy drzoune!“

„Pane Karabe,“ řekl jsem, sáhl do kapsy a vytáhl obálku s fotkami, na kterých se miloval s Irenou Starou. „Tohle vám paní Irena posílá na památku.“

Ukázal jsem mu je. Zrudnul, chtěl něco říct, ale zaskočilo mu a začal se dusit. Obešel jsem ho a dal mu herdu do zad.

„Kde jste to vzal?“ zachraptěl.

„Dostal jsem je. Říkám vám to jasně – vaše milenka vám je posílá na památku. Jistě by vám je ráda předala osobně a rozloučila se s vámi, ale musela po svém osvobození od únosců urychleně odjet, a jak se zdá, už se sem nikdy nevrátí.“

„Strašné,“ mumlal. „Kolik jich máte?“ Málem se mu kouřilo z uší, jak mu mozek jel na plné obrátky.

„Několik. Jestli nestáhnete svoji kandidaturu, dostane je vaše manželka. A pak taky tisk. A dostanou se na internet. I s podrobnou informací o tom, jak jste společně nejdřív se Starým a potom s jeho ženou připravovali výprodej celého Jestřábí. Za babku. Až byste se stal starostou, tak byste jistě zařídil, aby Serio group dostal všechno. Lidé by z města zmizeli, takže byste cikánskou otázku opravdu vyřešil. Už by tu nebyli. Vy taky ne, ale na tom by nezáleželo. Poslancem byste zůstal a za peníze, které jste měl dostat, byste si pořídil hezkou vilku někde v okolí, v krásné přírodě. Že je to tak?“

„Ta mrcha,“ zašeptal a v očích se mu objevily slzy. „Celou dobu mě jen využívala. A já ji miloval.“

„Ano. Ji, peníze a moc. Takže jsme dohodnuti – odstoupíte?“

Neřekl nic, jen sklonil hlavu.

„Můžete to svést na těžké zdravotní potíže. Máte snad nějakého známého doktora, který to potvrdí. Jestli ne, jsme vám k službám.“

„To není třeba,“ zamumlal. Tak jsem se otočil a vypadnul.

No, za své peníze – přesněji řečeno, za Ireniny peníze – se mu dostalo té nejhorší služby, jakou si lze představit. Dostal nakládačku a jeho politická kariéra šla k čertu.

V hotelu na mne čekali Prófa s Kingem. Seděli v pokoji u Květy a klábosili.

„Vida, vrátil se. Už jsme mysleli, že po tobě budeme muset vyhlásit celostátní pátrání,“ řekl King.

„Po mně? Proč?“ podivil jsem se.

„Přišli jsme tě totiž sebrat, milý Bebe,“ řekl Prófa. „V tom vrtulníku se ve skrýši pod podlahou našly dva kilogramy heroinu.“

Květa vyjekla a já nějak nemohl najít slova.

„Inu, je to tak, kamaráde.“ Prófa vstal a z kapsy vytáhl pouta. „Tak ruce hezky k sobě a žádný hlouposti.“

„Ale to je přece blbost!“ vykřikla Květa a King s Prófou se začali smát.

Prófa pouta zase schoval.

„Měl jsi nahnáno, viď?“ řekl mi přátelsky. „Ona je to totiž pravda.“

„Chceš říct, že Starý kšeftoval s drogami?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„Ne. Jeho tajemník a pilot. Tajemník byl hlava celého gangu. Převáželi perník a héro do Německa. To víš, dneska už na hranicích žádný letecký hlásky pohraniční stráže nejsou a přízemním letem mezi kopci tě žádný radar nezachytí. Na hranici je to čtvrthodinka letu.“

„Pan tajemník se sesypal,“ dodal King, „všechno položil. Pro pilota si dojeli naši lidi do Varů. To by bylo všechno. Mějte se dobře a někdy na shledanou.“

Odešli.

Rozhlédl jsem se po pokoji. U zdi stála Květina cestovní taška.

„Kde jsi byl?“ zeptala.

„Připravit ti to překvápko, co jsem slíbil.“

„Mám dojem, že snad už ani o žádná překvapení nestojím. Užila jsem si jich za těch pár dnů víc než dost.“

„Tohle je překvápko, ze kterého žádné nebezpečí nehrozí. Pro nikoho. Právě naopak. Navštívil jsem pana inženýra Karaba a popovídali jsme si.“

Květě se rozsvítily oči a na tváři najednou měla úsměv. „Hleďme. O čempak jste si panem budoucím starostou povídali?“

„Ale… o tom, že vlastně nikdy starostou ani ničím podobným být nechtěl. Že to byl jen takový chvilkový rozmar, ze kterého se vyléčil. Prostě – dnes oznámí, že ze zdravotních důvodů odstupuje z kandidatury a stahuje se do nejpřísnějšího soukromí. Do politické a veřejné klauzury. Paní doktorka Stará je prý mrcha a nechce o ní už nikdy slyšet. Myslím, že přinejmenším tohle přání se mu splní.“

„Takže to můžu pustit?“

„Určitě,“ ujistil jsem ji.

„Kdo myslíš, že Beránkovi ty fotografie poslal?“

„Nejspíš tajemník. Myslím, že byl do Staré taky zamilovaný. A že je chodil šmírovat. A že se mu vysmála a on se urazil a chtěl se pomstít. Na tom ostatně už nezáleží. Ty už chceš jet?“ podíval jsem se na brašnu.

„Ano. Pomůžeš mi s tím k autu?“ Podíval jsem se na ni a Květa odvrátila oči.

„Myslel jsem, že si zajdeme aspoň na oběd. Nebo na kávu. Nebo jen tak… prostě se projít a chvílemi mlčet a chvílemi si říct pár slov. Těch pár slov, která jsme si v noci nedořekli. Myslím, že jsme si nestačili říct mnoho věcí. Hlavně já… vždycky říkám, že nejsem velký mluvka; je to pravda, ale tím víc ve mně těch nevyřčených slov leží. Ty to máš snadnější – můžeš psát a můžeš do toho, co píšeš… vkládat i kus sebe. Ale já?“ Hořce jsem se pousmál a mávl rukou.

Zavrtěla hlavou. „Musím… musím už jet.“

„Čeká na tebe někdo? Tam… myslím v Praze.“ Zastyděl jsem se, hned jak jsem ta slova vypustil z úst. Chovám se jak malý kluk! Jak zamilovaný puberťák.

„Ach, Bebe, nedělej mi to těžší. Ber to tak, že se naše dva životy na jednom místě na pár dnů střetly… nebo spíš setkaly, prolnuly. Byla to mimořádná situace, která je neopakovatelná, a teď se zase vracíme tam, odkud jsme přišli. Do svého světa. Oba ho máme nějak zabydlený a…“

„Ano,“ řekl jsem. „Chápu tě.“

„Když jsme se spolu seznámili a sblížili, tak jsem ti říkala, že mám ráda opravdové chlapy,“ vyjela na mne. „Tím jsem myslela chlapy, kteří nejsou ani sentimentální, ani žárliví.“

„Žárlivý skutečně nejsem a co je to sentiment, nemám potuchy,“ ušklíbl jsem se. „Pokud ti jde jen o tohle, pak myslím, že tvá kritéria na mužského splňuju na sto procent.“

„Prosím tě, Bebe, nechytej mě za slovíčka.“ Podala mi tašku. „Pojď.“

A pak jsme stáli před hotelem a já věděl, že se stane, co se musí stát. Že padnou slova, která jsem slyšel už mnohokrát a která jsou téměř vždy stejná.

„Bylo to s tebou moc hezké, Bebe,“ řekla Květa. „Ale nejsi muž pro mne. Totiž… já se obávám, že bych nebyla žena pro tebe.“

Lehce mě políbila na tvář a pak jsem se díval, jak odjíždí.

Nebylo to poprvé.

Ostatně… ne že by mi na tom příliš záleželo.

KONEC

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai