Pavel FRÝBORT

Karneval trpaslíků

Grafická úprava Mirko Pašek.

Vydalo nakladatelství M. Švarce

ŠULC A SPOL.

jako svou 107. publikaci

Praha 1998

Vydání první

(c) Pavel Frýbort, 1998

ISBN 80-85636-85-9

1

SE DĚJOU VĚCI!

Rajman z uhelnejch skladů zase pořádá závody. Ve skokách na lyžích. Poněvač lyže nemaj, tak se hodnotí provedení. Telemark a jestli si někdo nehrábne.

Skáčou ze sedumdesátky. Padesátka je ze židle. Sedmdesátka ze stolu. Když si na stůl dá i židli, tak je to devadesátka. Prej jestli ve volbách vyhrajou republikáni, předvede lety z mamutího můstku. Mamut jsou dvě židle na stole. To bych chtěl vidět. Jak má deset piv a pár nástřelnejch rumů, nezvládne dopad ani ze sedmdesátky a jde na hubu. Prej za ty pády může boční vítr, když někdo otevře dveře do lokálu nebo pustí ventilátor. Já myslím, že na vině jsou spíš ty rumy. Takhle blbne, protože je sportovec. A když se mu něčeho zachce, tak to udělá.

Můj táta to samý. Jednou v noci se vracel od Řehánka kolem náhonu a že se vykoupe. S Kalcem, co mu dělal přidavače, se vsadil, že uplave stovku za minutu. Prohrál. Ale funus měl krásnej. Metelka, ředitel komunálu, povídal, že fotr byl vzorný pracovník, otec a manžel. Metelka hrával u ochotníků a dneska je starosta.

Kouckej, předseda eróhá, se před rakví úplně rozbrečel. Prej: Cos nám to, Véno, cos nám to udělal? Kde najdeme takovýho druhýho, jakos bejval ty? Kouckej byl strašná svině. Aspoň lidi to říkali. Kalec pak mámě řek, že tu stovku, co vyhrál, už nechce, že by ho pálila v hrsti.

Já taky celej funus probrečel. Musel jsem sedět a na zadnici jsem měl jelita po řemenu. Táta mě den předtím, než se utopil, děsně zřezal. Kvůli prkotině. Dostal jsem ve škole poznámku, že o přestávce nějaký holce omakávám prsa. Nevím, proč kvůli tomu všichni dělali takový dílo. Když ještě žádný neměla.

Od tý doby jsme s mámou sami dva. Bydlíme ve starejch fabrickejch barákách vedle textilky. Táta chtěl stavět, abysme šli do vlastního, ale nějak mu to nevyšlo. Taky do toho přišlo to koupání.

Máma si nenaříká. Jenom by ráda, abych se oženil a vypad. Máme jen dvě cimry a je nám trochu těsno. Já bych se ženil, holku mám. Haničku. Šije s mámou v plínkárně obruby.

Jo oženit, to se snadno řekne. Ale co pak? Kam jít? Nemám kvartýr a její rodiče taky bydlej v barákách u fabriky ve dvou cimrách. Ale k tomu mají kuchyň.

Aspoň že flek mám dobrej. Dělám pingla u Nádraží. To je hospoda a taky vedou pokoje pro hosty. Mám čtyry tisíce čistýho na ruku. K tomu jídlo, co sním. A ještě si donesu domů. Pak tuzéry. Kolikrát stovku za šichtu. Ve Smrčí nejsou hosti moc rozdávačný. Máma v plínkárně dostává pět hrubýho. My vyjdeme. Jenom na ženění to není. Hanička ale říkala, že počká. Že se do chomoutu nehrne. Chce si užít, dokud je mladá. Pak přijdou fakani a je po užívání. Děti jsou radost, ale taky starost, Vendo, říká mi, když spolu… tohle.

Tak jsem se zamyslel, že mi spadla pěna na pívech. Hosti budou mít kecy. Hosti maj vždycky kecy. Jednou je píviště moc studený. Potom teplý. Jednou má moc pěny. Prej je pod míru. Když výčepák pívo našlape jak zelí do sudu, je pěny málo.

Zanesl jsem lokál. “Poslední píva, pánové!” Sud je vytočenej. Další narážet nebudem. Beztak zavíráme.

“Pane vrchní, mohu dostat ještě sedmičku červeného?”

Seděl u stolu pod věšákem. Sám. Celej večír. Dal si večeři a k tomu víno. Bejvaj hosti, co nepijou pivo. Třeba Kocián. Ten se piva nedotkne, protože má vysokej cukr a musí si i píchat. Nosí injekci s inzulinem s sebou. Kdyby to s ním seklo. Tak pije jenom kořalku. Ale málo. Pět sedm panáků.

Tenhle host nevypadal, že má cukr. Vypadal, že není ze Smrčí. Musel bych ho znát, já znám skoro každýho. Příkladně Krbce neznám, protože se teprve na podzim přiženil odněkud z Moravy.

Dělal jsem, že neslyším, a kasíroval. Když kasíruju, neslyším. Abych se nepoplet a nevokrad. To bych pak musel doplatit ze svýho. Musí počkat, až na něj přijde řada, host jako host. I když je to asi lepší host. Měl oblek s vestou. Šlajfku. Celý večer si prohlížel místní noviny Hlas hor. Vejral, jak Rajman skáče skoky, a dělal, že neposlouchá. Bejt to dřív, řek bych - je to fízl. Dneska prej fízlové nejsou. Taky nevím, co by se tu mohli dovědět. Když se v novinách píšou horší věci, než se povídaj v hospodě. Rajman furt říká, že ty redaktoři by od hodiny mohli dělat ministry. Poněvač všecko vědí nejlíp a poněvač ministra dneska může dělat každej vůl.

“Končíme, pane.” Podal jsem mu účet.

“Já bych chtěl tu láhev s sebou na pokoj.”

“Vy tu bydlíte?” optal jsem se.

“Ano. Já zde bydlím,” povídá.

“Ale nejste vocaď, že ne?”

“Když bydlím v hotelu, tak asi nejsem zdejší! Nemyslíte?”

“Na dvojce bydlí Nosek, už tři tejdny. Stará mu vylila perka z kvartýru, nemá kam jít. A je ze Smrčí. A loni u Nádraží bydleli Stejskalovi. Půl roku. Vyhořel jim barák. Platila to pojišťovna.”

“Tak tedy - já místní rozhodně nejsem. Můžu dostat tu láhev?”

“Vodkaď jste?” Flašku mu dám ve výčepu. Aby ostatní neviděli, že ještě obsluhuju. Podáš jednomu prst a sežerou tě celýho.

“Nejste moc zvědavý, pane vrchní?”

Zvědavej? Proč? Co je špatnýho, zeptat se? Od toho nám pánbů hubu dal, abysme se ptali.

“Přijel jste šestsetdvacítkou?” Do hospody přišel v šest. Šestsetdvacítka je ve Smrčí ve tři čtvrtě na šest.

“Čím?” vykulil se. No jo, Smrkovák fakt nebude, když neví, v kolik jezdí šestsetdvacítka.

“Rychlíkem z Prahy. Vy jste z Prahy?”

“Z Prahy. Nechcete ještě vědět, co tady dělám?”

Povídám, že ne. Jestli tu pár dnů ostane, stejně se to dozvím. Tak jsem mu ve výčepu dal flašku červenýho. Nechal mi búra tuzéra. Valil se do schodů a funěl. Asi se přejed. Nebo funí, protože je tlustej a navíc prtavej. A plešatej. Takovej Budulínek.

Spočítal jsem tržbu. Tuzéry dneska hodily sto dvacet. Fajn den. Kuchař mi zabalil tři porce uzenýho. Budou na neděli. K tomu zelíčko a chlupatý knedlíky. Ty jsou nejlepší. Nechám to na mámě, vařit ona umí. Jsem žádostivej, jak vaří Hanička. Na oběd mě ještě nepozvali. Hanička chtěla, jenže její máma řekla: palici mu urazím, jestli v neděli přeleze přes práh.

Vzal jsem s sebou tři lahváče. Sice se to nesmí, ale ono se nesmí víc věcí. Noční dvanáctka na nádraží je dlouhá. A potom: jedno pívo nikomu neublíží. Fanda Klápště není vejprava. Vozí balíky a zavazadla k vlaku a od vlaku. Já to dělal před vojnou rok. Tak vím, jak ten čas při šichtě neubejvá.

Sedli jsme si do úschovny zavazadel a kecali. Fanda ráčkuje a zadrhává. Lidi si z něj dělaj srandu, že je blbej. Ale Fanda není špatnej, jenom trošku pomalej. Zato čte knížky a pamatuje si. Já ho vždycky zkouším, aby se moh předvíst.

“Fando,” povídám zrovna teď. První píviště jsme už vyžahli. Co bych mu neudělal ještě jednu radost. “Fando, kdy byla bitva u Lipan?”

“Třřřicátýho kvě… května čtrrrnácet třřicet čty… čtyrrry.” Fakticky má palici nacpanou zbytečnostma. K tomu, abyste kočárek naložili do vlaku na Prahu a ne na Liberec, nemusíte vědět, kdy se narodil Komenskej. Fanda to ví. Jenomže občas kočárek naloží opačným směrem. Lidi pak řvou.

Počkal jsem s ním na staosmadvacítku ve třiadvacet a pomoh mu odtáhnout ke druhý koleji čtyřkolák. Byly na něm dva kufry a jeden balík. Mohli jsme je vzít do pazourů. Čtyřkolák je těžší. Jenomže to by Fanda nedopustil. Předpis je předpis. Co kdyby z hytláku vyložili deset beden? Ze stanice by sice hlásili dodávku předem, jenomže… co kdyby? Fanda už je takovej. Předloni ho dali k závorám. Přednosta si asi říkal, že když je Fanda mladej, je i perspektivní. Přednosta byl totiž novej. Fanda chodil jako páv a tejden študoval předpisy. Pamět má dobrou, jak jsem už předeslal. Jenom má maličko zpřeházený veksle. Spustil závory a nechal je spuštěný půldruhý hodiny. Lidi a šoféři nadávali. Další den se to opakovalo. Fanda totiž nějak vyčet, že mezi dvěma vlakama musej závory zůstat dole. Kdyby ten druhej vlak jel až za půl dne, nechal by je Fanda spuštěný půl dne, protože předpis je předpis. Třetí den dostal dvakrát nafackováno a čtvrtej den byl už zase u balíků.

Dožahli jsme poslední píviště. Před půl dvanáctou jsem se zved. Že jdu domů. Fanda si teď natáhne hřbet. Do rána žádnej osobák nejede a všichni mu můžou drbat záda. Nakonec to není tak zlej šolich. To já mám za šichtu nohy ušoupaný až u zadnice. Doma si hnáty máčím do kýble s horkou vodou. Máma mi nadává, že jsem se měl líp učit. Byl jsi blbej, tak teď trp, říká.

Domů jsem ještě nešel. V lipový aleji jsem se posadil na lavičku. Vidím odtamtud na zadní vchod do hospody. A sám jsem ve tmě. Čekal jsem na expresní náklaďák z Ostravy před dvanáctou. Jenom projíždí. Ten rachot! Vlastního slova byste neslyšeli. Dlouhej je jak Lovosice.

Přijel načas. Ty dva stíny, co už chvíli okolkovaly u zadního vchodu do hospody, měly dveře vylomený raz dva. Náklaďák ještě celej neprofrčel a byli vevnitř. Toho menšího jsem poznal. Jmenuje se Imro. Ten druhej byl nejspíš jeho brácha. Nebo bráchanec. Oba jsou Dezideři a bydlej hned za rohem. Zved jsem se. Je to snad moje hospoda? Hlavně že zejtra si můžu přispat. Tenhle měsíc je to už třetí vloupačka. Tak vím, že policajti budou celý dopoledne vyšetřovat. Stačí, když přijdu na dvanáctou.

2

VE SMRČÍ JE KRASNĚ. VŠICHNI LIDI TO ŘÍKAJ. HLAVNĚ Pražáci, protože nemusej vstávat na šestou. A nejsou tady, když je blbý počasí. Když je blbý počasí, není vidět na krok. Každej topí mourem. Mour je lacinej. Kolem samý kopce a hory. Smrčí je v údolí. Tak si umíte představit, jaký dílo ten mour dělá.

Posledně před volbama slibovali plyn. Že se radnice postará. Nějak jí to nevyšlo nebo co. Tak slibujou znova. Sliby chyby, říká máma. Taky vstává na šestou. Naštěstí to má tři minuty. Vzbudí mě. Ve dvou cimrách to jinak nejde. Nemá ráda, když mladej člověk hnípá v posteli. Vstanu, i když nemusím. Aspoň se najím. Máma nejí. Až ve fabrice si dá chleba s kunerolem. Za komunistů dostávali sváču za korunu. Jenomže za komunistů brala o tisícku míň. Na druhou stranu stál salám tři kačky. Pívo taky. Člověk si nevybere. Jak říkám, my naštěstí vyjdem. Jsou lidi, co na tom jsou hůř. Třeba když mají malý děcka a bydlej v paneláku. Jeden plat jde jenom na nájem. Taky jsem už přemejšlel, jak bych vyšel, kdybysme do toho s Haničkou praštili.

Jak máma vypadne, zase si lehnu a poslouchám rádio. Ve Smrčí máme svoje rádio Smrk. Nic jinýho se tu chytit nedá. Rádio Smrk hraje největší hity jako v Praze. Aspoň lidi, co do Prahy jezděj, to říkali.

Já do Prahy moc nejezdím. Tahat se po ulicích a čumět na orloj mě nebaví. Viděl jsem Hradčana, Národní divadlo a Karlův most. A byl jsem na Václaváku na hamburgru u Mekáče. Úplně mi to stačilo. Pětadvacet kaček za housku s kouskem fašírky! Ještě že to máma neví, ta by mi zvedla mandle za takový hejření!

Rádio Smrk jsou Fany Větrnice a Dany Dromedár. Tak si říkaj, i když se jmenujou jinak. Fany se jmenuje Božena Capouchová. A Dany je Bartoš od starýho Bartoše inštalatéra. Dan byl v Praze na vysoký. Předtím se mnou chodil na základku. V tý Praze mu to nějak nešlo, tak se vrátil a namluvil si Božku. Její máma má u fabriky samošku, na náměstí druhou, za nádražím třetí. Ta nemá starosti, jestli vyjdou. To rádio jim platí. Asi myslí, že si Dan Božku vezme a bude mít holku z baráku. Barák má hezkej. Taky má meďoura. To všecko stojí takovejch peněz, že neví, kde jí hlava stojí. Aspoň to pořád říká.

Tak jsem se zamyslel, že jsem se znova probudil až v devět. Sluníčko svítilo. Pingl si sluníčka moc neužije. Pořád v kouři a smradu. Bejt máma doma a vědět, že nás vykradli, hnala by mě na luft. Šel jsem tedy okouknout lidi. Může se zdát, že jsem mezi lidma imrvére, ale co vás vede. Hosti jsou něco jinýho. Bud ty samý, nebo cizí, co čekaj na vlak. Ty neznám. Lidi z města znám. Třeba Bubeníkovou. Táhne nákup ze samošky. Má odpolední. Nebo pana Hnízda. Ten má bavoráka, brejle, kozí bradku a hotel Hvězda na náměstí. Čtyry patra obložený mramorem. Tomu říkám hotel, ne jako ta naše blechárna. Pan Hnízdo dřív míval jenom škodovku, poněvač je knihovník. Pak přišla demokracie, a tak má hotel po dědečkovi.

Starej Rabas má zase mlejn. Já bych ho nechtěl ani zadarmo. Střecha se už propadla, v oknech nemá skla. Má tam jenom kozu a asi deset koček. Rabas si s tím nedělá starosti. Peníze na opravu stejně nemá a je starej. Došourá se sotva na náměstí. Dřív chodil až ke kostelu, ale tam vyžebral málo. Kostel stojí bokem a taky do bufáče je kus cesty. V bufáči dycky někdo nedojí a Rabas se neštítí.

“Helou, Vendy!”

No jo. Džony už zašel na svý dopolední. Každej den chodí na jedno do bufáče v hotelu. V přízemí. V patře je restaurace. Tak špičková, že mají jenom prázdno. Dokud nepřijedou Němci. Dole je bar. Nejvíc lidí chodí do bufáče. Na restauraci nemaj. Džony by na restauraci měl a stejně chodí do bufáče. V restauraci je takhle brzo zavříno. Dá si píviště a chlebíček. Potom začne malej okruh. To jsou dvě hospody kolem náměstí. U Řehánka. A Na Poště. Tam si dá gábl. Pak si schrupne. Večer dělá velkej okruh. Když je ve formě, zvládne za den všecky lokály, co jich ve Smrčí máme. Džony je sám. Byl v Americe, vydělal fůru prachů a na starý kolena se vrátil. Má za náměstím barák po matce. Už je po smrti. Jeho táta taky. Umřel, když Džony utek do Ameriky.

“Helou, Vendy,” opakuje a křiví hubu. Vono to není Vendy. Zní to jako Uendy. Já to tak neumím. Džony mluví normálně česky. Ráno. V poledne taky. Když končí velkej okruh, míchá do toho cizí slova. A někdy mluví už jenom americky. Pan učitel Vorážka se s ním jednou zkoušel americky domluvit, ale pak to vzdal a povídal, že Džony má bud šíleně texaskej přízvuk, nebo je úplně vožralej.

Taky jsem si dal malý píviště. Pingl nesmí moc nasávat. Ve službě je to konec.

“Cože, chlapče, cože tady? Máte dneska zavřeno? Nebo máš fraj?”

Povídám, že otvíráme pozdějc. Neptal se proč. Není moc zvědavej. Radši mluví. To je tím, že je sám. Nemusel by. Bab, co by voblízly všech deset, je u nás dost. Džony si ale chce už jen užívat. Byl ženatej dvakrát. Na jeden lidský život je to prý víc než dost. Tak si s každou jen zašpásuje a čau. Všecky ale věří, že zrovna do ní se udělá, a až natáhne brka, zdědí po něm miliony.

Koukali jsme na Rabase. Když neprší, sedí na rantlu u kašny. Má klobouk a do něj mu lidi házej drobný. Policajti ho nechávaj. Za co starýho člověka zavírat? Neublíží. A do domova důchodců ho dát nemůžou. Neměl by čím zaplatit. Taky by mu nedovolili přivíst si s sebou kozu a kočky. Máme novej domov důchodců. Dřív se tomu říkalo starobinec. Teď dům seniorů. Vezmou tam každýho, kdo pustí kvartýr. Rabas by moh dát jenom svůj mlejn a o ten nikdo nestojí. Má k němu i kus potoka, rybník a velkej pozemek. Jenže o ten taky nikdo nestojí, protože je podmáčenej.

“Pošlu mu pívo. Připaluje, musí mít jazyk na vestě, chudák stará,” povídá Džony. “Doneseš mu ho?”

“Jasně.”

“To je od Džonyho,” řekl jsem. Nikdy se nechlub cizím peřím, učila mě vždycky máma. Rabas něco zabručel, ani se na mě nepodíval, jenom si dal loka. Loktem si utřel pěnu. Napil se podruhý a pak napotřetí dožah zbytek.

“Co maj na vobědy?” zakrákoral. Má hlas, jako by ho škrtili.

“Zatím guláš, vepřoknedlozelo a španělskej, ptáček,” povídám.

“Guláš…,” pokejval hlavou. “To by šlo. Asi si dám guláš.” Vepřoknedlozelo lidi spucnou, zbyde leda knedlík. Španěl to samý. V bufáči se šetří omáčkou. Ne jako u Nádraží. Tam španěl plave jako v moři. Zato guláše dávaj v bufáči plnej talíř. Aby nebylo vidět, že kuchař šidí na mase. Taky se musí uživit. Guláše zbyde na každým druhým talíři. Rabas obejde dva tři pulty a je nadlábnutej. Moc nepotřebuje. Chleba dostane zadara. Vlastně by mě zajímalo, co dělá s těma vyžebranejma prachama. Nikdy nic nekupuje. Koza se napase sama. Trávy má habaděj. Mlíko má od ní. I na kočky se dostane. A kočka se uživí. Určitě tam je myší a hrabošů jak blech.

“Jak Kristus… Kristus!”

Otočil jsem se. Stála za mnou bába v šátku a vejrala na mě.

“Napájí žíznící,” povídá. Chtěla mě pohladit. Taktak jsem ucuknul. Asi bláznivá. Tady je plno takovejch bláznivejch. Jezdí z hor nakupovat na trh. Blouznivci našich hor, říkaj lidi. Rabasovi ale nedala nic. Stačilo jí, že jsem ho napojil já za Džonyho peníze.

Vzal jsem prázdnej půllitr, že ho vrátím. A někdo za mnou povídá: “Vida, tak vy jste změnil podnik? Dopoledne provozujete živnost zde?” Budulínek! Úplně jsem ho pustil z hlavy. Vestu si svlíknul. Fakt je teplo. Kravátli měl. Některý lidi nosej šlajfku i do postele. Já mám dvě. Jednu po tátovi, druhou mi dala k Vánocům Hanička. Je na ní pes s vyplazeným jazykem. Jeden pes vedle druhýho. Musela stát nejmíň 50 Kč.

“Kdepak,” zasmál jsem se. S hosty se musí vycházet po dobrým. “Já jenom dones z bufáče starýmu Rabasoj píviště.”

“Tady je bufet? Dá se tam slušně jíst? V tom vašem hostinci…”

“Chodí sem celý Smrčí. Taky lidi, co čekaj na autobus a tak. Fakt vařej dobře. A lacino,” jsem dodal. Jenže jestli je doopravdy z Prahy, tak mu určitě na kačce nesejde.

Budulínek si dal párek. Viděl, jak stojím s Džonym, a přišel k nám.

“Nebude vám vadit, když ve vaší společnosti posnídám?” zeptal se. Páni, půl jedenáctý a on teprve snídá! Kdy vstával?

“Pán bydlí u Nádraží,” povídám Džonymu. “Je z Prahy,”

“Helou,” řekl Džony.

“Koukni, Džony,” strčil jsem do něj. “Javůrek už chodí.” Javůrek, dělá v autoservisu, za sebou táhnul nákupní tašku na kolečkách. Druhou ruku měl zafačovanou.

“Copak se mu stalo?” optal se Budulínek. Chňapnul po zbytku párku. Rohlíkem vytřel zbytek hořčice. Se mi zdá, že s ním by si Rabas nácka nenacpal.

“Přece uklouz u nich v dílně na oleji. Rozříz si ruku o nějakej plech a k tomu si natlouk koleno. Dva tejdny nemocenský. Asi má vycházku,” povídám.

“Aha.” Napil se píva a chviličku koukal na náměstí. “A kdo je ona svěže vyhlížející osůbka v květovaných šatech s kabelkou přes rameno?”

Zašklebil jsem se na něj. No jo, Pražák! “To máte marný, šéfe,” povídám. Džony se taky šklebil a kejval, jako že to má fakt marný. “To je přece naše paní lékárníková. Fajtlová. Táhne to s doktorem Slavíkem.”

“Doktor? Místní lékař nebo…”

“Lékař! Vy jste dobrej! Advokát. Paní lékárníková asi jde na rande.”

“Takhle veřejně?”

“Né! Voni jezděj na chatu pod Smrkem.”

“Poslyšte, mladý muži, když všechno víte, můžete mi taky říct, kdy bude váš podnik U Nádraží opět zprovozněn? Pokud jsem vypozoroval, došlo tam k nějaké kriminální události, protože hostinec je plný policistů i se služebním psem.”

“Nejspíš nás vykradli,” povídám.

“Zase?” utrousil Džony.

“Jak to myslíte, zase?” zeptal se Budulínek.

“Valek.” Džony k němu natáh ruku. “Džony Valek.” “Já jsem Kroupa,” zamumlal Budulínek a potřás mu rukou. Mně ji nepodal. Jsem jenom pingl z hospody, ve který bydlí.

“Myslím tím, že to není prvně.”

“Potřetí tenhle měsíc,” povídám. Budulínek se zatvářil vytřeštěně.

“Chcete říct, že k takovým událostem tam dochází v pravidelných intervalech?”

“Podle toho, kolik si odnesou. Jestli jenom pití, anebo i jídlo.”

“Prý byl podnik vybílen do mrtě,” řekl Budulínek. Poškrábal jsem se na hlavě. Fasovali jsme předevčírem, takže Deziderům by mohlo žrádlo a chlast vydržet i dva tejdny. Kdyby na to byli sami dva. Jenže oni mají fůru příbuzných. Je jich asi patnáct.

“Počítám, že do tejdne se to zopakuje.”

“Panebože, co kdybych se probudil a šel se podívat dolů… to bych dopad!” chytil se Budulínek za hlavu.

“To asi jo,” kejvnul jsem. “Já bych řek, že by vás vzali přinejmenším něčím po palici.” Nebo břitvou. Deziderové nosí břitvu. Proto maj u nás v hospodě plot. Někdo jednou napsal na dveře sprejem Cigánům a psům vstup zakázán. Byl to Rajman. Já ho viděl. V noci po zavíračce. Večír na něj na WC Deziderové vytáhli břitvu kvůli kartám. Dal jim přes hubu, z toho nakládání uhlí má páru. Taky dřívávejc boxoval. Dezider Imro taky boxuje. Jenže uklouz po chcankách. Starosta pak v rádiu povídal: Chraňme své mysli před rasismem. Deziderové jsou také naši spoluobčané.

Já jsem taky proti rasismu. Ale Dezidery radši vidím zdálky. Jenže hospoda není moje. Je pana majitele, tak mu musíme říkat. Dřív se prej majitelovi hospody říkalo pane hostinský. Jmenuje se Vízner. Do podniku jezdí jen pro tržbu. Takový hospody má v okolí ještě tři nebo čtyry. Má taky bavoráka jako pan Hnízdo. Jenže staršího. Z Německa. Kradenýho. Aspoň lidi to říkali.

“Štěstí, že spím, jako když mě do vody hodí. Zvlášť po cestě.”

Džony se na Budulínka shora pohrdavě podíval. Je přece jenom milionář a měří o třicet čísel víc než Budulínek.

“Já, kdyby se mi stalo, že by mi někdo vlez do baráku nebo na pozemek, odprásknu ho jako psa!” zařval. “Ani bych okem nemrk!” A bouchnul pěstí do pultu, až sklo a prázdnej talířek od párků poskočily. Tak jsem je vzal a odnes. Ještě to Džony v rozčilení shodí na zem a bude škodnej.

“Ty máš bouchačku, Džony?” povídám, když jsem se vrátil. Nikdy se nezmínil, že by měl bouchačku.

“Měl jsem. Ve Státech. Tady jsem mizernej strejndžr a nedali mi pasport. Zbrojní pas,” zabručel mrzutě.

“Jste reemigrant?” Budulínek si dal kafe. Jen ať se nafutruje. U nás se pár dnů vařit nebude.

“Já jsem americkej občan. Jenom jsem si odskočil na čas domů.”

Džony někdy plácá blbosti. Když je americkej občan, tak je doma v Americe, ne? Jednou jsem se ho na to ptal. Kde je vlastně doma? Džony přemejšlel a pak řek, že podle toho, kde právě je. Že pokaždý myslí, že tam, co není, je líp. A tím pádem by tam byl doma. Pak tam přijede a začas zjistí, že líp bylo tam, co byl. Tak se tam vrátí a všecko se začas opakuje. Prej je to v lidech. Všude je stejná verbež.

“Koukej, Vrba jde,” strčil jsem do Džonyho a vyběh ven.

“Tak co, rostou, rostou?” zavolal jsem. Vrba se otočil. Je mu padesát a už je v důchodu. Vyběhal si invaliďák na páteř. Dělal v truhlárně a po tchyni zdědil nějaký lesy na Moravě, prodal je a teď je ve vatě. Od jara do podzimu buď chytá ryby, nebo houbaří. Nosí takovej starej celťák a ruksak. Člověk by řek, že Vrba i Rabas jsou z jednoho hnízda. Že žijou z ruky do huby. Kdepak, pohled někdy mejlí. Rabas chodí v hadrech, co lidi vyhoděj, protože na jiný nemá. Vrba je jak šupák, protože se mu to líbí. Lidi i tak vědí, že by si moh dovolit víc. Uznávaj ho, že je skromnej. Jak říká máma, neprdí vejš, než má zadek.

“Je to bída, Vendo,” zabručel Vrba, když šel kolem. “Potřebovalo by zapršet. V lese je sucho jak na poušti. Jestli nesprchne, uschne všecko. Jak v sedmačtyřicátým. Někdy mi připadá, že se nám ta příroda zbláznila. Jeden rok úpaly, druhej zase zimy jak v Rusku. Jojo, hochu, co jsme si zasloužili, to máme.” Mávnul rukou a šel dál.

“Jel dvěstětrojkou v pět nula pět,” hlásím, když jsem se vrátil. “Říkal, že je sucho. Jenže ruksak měl dost plnej. Jezdí na Hůrku, nikdy nikomu neřek, kam tam chodí. Některý ho zkoušeli stopovat, ale Vrba se jim pokaždý ztratil jak pára. Zná tam každej strom. Ale kdyby vopraudu rostly, tak by přijel až v poledne.”

“Povídals ale, že měl plnej ruksak.” Džony děsně rád vykládá o houbaření. Chystá se na houby od tý doby, co se vrátil z Ameriky. To už jsou dva roky. Zatím mu to nějak nevychází. Asi jako mýmu tátoj s tím barákem.

Ale tuhle prohlásil, že příští tejden určitě vyrazí a všecky nás oslní.

“Ruksak nic neznamená,” vysvětlil jsem. “Vrba dycky nese plnej ruksak, i kdyby ho měl prázdnej. Nevím, co do něj strká.”

Budulínek se nafouknul a povídá, že houby se nemaj dávat do uzavřenýho prostoru, aby se nezapařily. “Houba potřebuje dýchat!” Halt Pražák. Pražáci všecko vědí, všade byli a všemu rozuměj. Jenom nevědí, že ruksak není igelitovej pytlík.

“Přijel jste snad taky na houby?” optal se Džony a podal mi půllitr, abych mu skočil ještě pro jedno. Já mu rád posloužím, když má chuť. Nic mi to neudělá a on už je přece jenom starej člověk. Jednou měl nachumelíno a chtěl mi za to dát tringelt. Sem mu vysvětlil, že by mě urazil. Omluvil se. Jenom chtěl vědět, jestli bych se taky urazil, kdyby to bylo u Nádraží. Kdyby tam seděl jako host a já obsluhoval. Sem mu řek, že bych se urazil, kdyby mi tuzéra nedal, kdybych ho obsluhoval jako pingl. Protože na něj má. Máma mi někdy říká, že nikdy nic mít nebudu, poněvač jsem blbej jak punštok. Jenže já mám rád ve věcech pořádek.

“Přijel jsem vypřáhnout a odpočinout si od pražského blázince,” řekl Budulínek. “Známí mi toto hnízdo doporučili jako oázu poklidu a nezkažené přírody, jako místo, kde se téměř zastavil čas. O pravidelném přepadávání ubytovacích hostinců nehovořili. Zřejmě bydleli jinde, anebo u Nádraží spali o pauze mezi dvojím vyloupením.”

Vejral jsem na něj s hubou dokořán. Některý lidi uměj mluvit jako na divadle. I bez papíru. Já bych takhle mluvit nesved. Fany a Dany taky ne. Mluví v rádiu, ale koktaj a přeříkávaj se. Někdy, když je poslouchám, mám co dělat, abych nezačal koktat a zadrhávat taky. Jako Fanda Klápště.

“Pán je podnikatel?” zeptal se Džony.

“Z čeho tak soudíte?” optal se Budulínek.

“Jak jste mluvil o shonu. A taky že si můžete dovolit vypřáhnout. Kdyby se můj zaměstnanec rozhodl zničehonic vypřáhnout, tak bych mu to sice dovolil, ale pro vejplatu by si už chodit nemusel. Poslední šek by mu přišel poštou domů.”

“Ty jsi platil lidi šekama?” Jak se v Americe dává vejplata, ještě nikdy nevyprávěl.

“Jo. Hotový peníze mají jenom gangsteři.”

“Jsem soukromník,” povídá Budulínek.

“Já jsem dneska soukromník taky, takže jsme skoro kolegové. Jenom vás musím varovat. Pokud jste hledal oázu poklidu, kde se zastavil čas, tak jste se seknul. Vybral jste si prostě bedtajm.”

“Myslíte? Je přece nádherné počasí.”

“Nádherně je. Jenomže za tejden se budou ve Smrčí konat mimořádný obecní volby a právě vrcholí volební kampaň.”

“Neříkejte, opravdu?” Budulínek se tvářil, jako by se divil. Jenomže jsem viděl, že se nediví. Bodejť! Je snad Smrkovák? Volby mu jsou putna. Mně je taky šumafuk, kdo dělá starostu v Praze. Tak co jemu je po tom, jestli na radnici zůstane Metelka. Nebo jestli se vokáže, že si na jeho flek právem brousil zuby pan hoteliér Hnízdo a další. Mně je to ukradený taky. Chleba lacinější nebude, říká máma. A na radnici kradou všichni, Pavel jako Šavel. Já k volbám nechodím. Byl jsem jednou. Máma mi řekla, abych volil komunisty. Prej za komunistů bylo líp. Já to moc nepamatuju, ale hodně lidí to říká taky. Hlavně u nás v hospodě. K Nádraží choděj spíš obyčejný lidi, co nic nezdědili. A neměli co ukrást. Musej makat jako dřív. Volil jsem komunisty a prohráli. Tak jsem si řek, že když někdo vyhraje bez mýho hlasu, nepotřebuje mě ani k tomu, aby prohrál.

“Opravdu. Kdybyste měl zájem, tady je jeden z hlavních aktérů.”

Na parkoviště před hotelem přijel bavorák. Pan hoteliér Hnízdo vylez, dal si ruku před oči a rozhlídnul se po obloze. Asi koukal, jestli se nemračí. Že by si dal auťák do garáže. Má ho pokaždý čistě umytej a nablejskanej. To přijde líto, když je pak za hodinu jak prase. U nás se přižene bouřka a lijavec raz dva. Jak se z kopců ozve rumplování, je už pozdě hnát na louku dát seno do kupek.

“Pan Hnízdo byl ve vodárně. Prej má za poslední kvartál děsný účty za vodu. Potkal jsem ho, když jsem šel sem.”

Dneska je voda pomalu dražší než pívo. Hochu, snad abys nosil domů slivky z hospody a budeme se mejt v tom, povídala tuhle máma.

“Já mu to přeju,” zabručel Džony. “Tady si lidi myslej, že podnikání je něco jako Klondajk. Stačí kopnout a narazíš na zlatou žílu. Klajm neklajm. Že to je dřina a že musíš otočit dolar, abys vydělal deset centů, to ještě nikomu nedošlo.”

“Když pan Hnízdo je knihovník, a ne hoteliér, Džony,” řekl jsem.

“Tak si má číst knížky a nesrat se do byznysu!” Zase praštil do pultu. Se mi zdá, že jsou dneska ňáký skvrny na Slunci. Se asi budou dít věci! Možná dřív, než Džony vyrazí na velkej okruh.

“Pardon, o kom je, prosím pěkně, řeč?” přerušil nás Budulínek. Pan hoteliér ještě stál a nemoh se rozhodnout. Fakt, nad Smrkem visel pěknej bouřňák. Kdyby nebyl pan Hnízdo pan Hnízdo, tak by věděl, že z bouřňáku nad Smrkem dopoledne nikdy neprší. Jedině kdyby se tam objevil po čtvrtý.

Jenomže pan Hnízdo toho o světě moc neví. Prostě přečet moc knížek. Já taky rád čtu. Však mi máma furt nadává, že si zkazím voči. Nejradši čtu detektivky a potom cestopisy. To je aspoň k něčemu dobrý. Kluci, co se známe, zase čtou knížky z války. Mně stačila vojna. Vzpomenu si na lampasáky a bliju. Hanička zase čte nejvíc zamilovaný knížky. Někdy si o nich povídáme, když není kam jít. My většinou nemáme kam jít. Když je hezky, tak jo. V lese to je moc pěkný. Voní při tom mech a jehličí. Ovšem zase koušou brabenci a breberky. Domů nemůžem a k nim nesmím překročit práh. A u nás je doma máma. Hančina máma to zrychtovala tak, aby Hanička chodila na šichtu s mou mámou. Džony mi nabízel, že můžeme k němu, když dělá velkej okruh. Já bych to bral, ale Hanička povídala, že by se musela hanbou propadnout. Skoro tejden se mnou nemluvila, když jsem s tím jednou přišel. Zrouna pršelo a mě už všecko bolelo. Že prej by si připadala jako nějaká taková. Z É pětapadesát.

“O kom je řeč, pánové?” opakoval Budulínek.

“Pan hoteliér Hnízdo. Tady u toho bavoráku, jak přijel. Tenhle hotel mu patří,” vysvětlil jsem Budulínkoj.

“Protikandidát pana starosty. Oba jsou nezávislý,” řekl zase Džony.

“Jo, nezávislý,” řekl jsem. “Voni oba dědili.”

“Pan starosta je též hoteliérem?”

“Hoteliér! Vy jste fakt dobrej!” zasmál jsem se. “Holič. Teda dřív. Už dávno.” Tohle Džony nezná. Utek, když mu bylo sedmnáct. Já bych si za takovej čas ani nepamatoval, jak se Smrčí jmenuje a jak se tam dostanu. “Potom byl ředitelem komunálu. Teď maj butik a kadeřnictví. A zdědil nějaký polnosti.”

“Jeho paní je divadelní star,” povídá Džony a šklebil se.

“Proboha, tady taky?! ” Oba se zasmáli.

“Paní starostová je pouze místní umělecká veličina. Hvězda zdejšího ochotnickýho souboru Máj. Kdybyste měl zájem, v sobotu dávaj Lucernu. Chtěli Audienci, jenomže tam by prý paní Adélka nezazářila. Tady hraje samozřejmě…”

“Paní kněžnu,” řekl jsem, protože jsem byl už moc dlouho zticha. Když se Džony pustí do vejkladů, je k nezastavení. “Moc jí to sluší.”

“Nevyprávějte mi, že chodíte na zkoušky,” povídá Budulínek.

“Já ne. Ale lidi to říkali. Nejvíc jí to prej sluší z desátý řady. Z jedenáctý prej taky, ale už není slyšet, co povídá.”

“Tak tohle je pan Hnízdo,” povídá Budulínek zamyšleně, jako kdyby o něm už slyšel. Možný to je. Oba jsou z Prahy. Pan Hnízdo tam chodil na vysokou.

Pan Hnízdo se konečně rozhoupal. Na náměstí zastavil autokar. Z Němec. Němci se valili ven a hladově řvali. Já bych toho tolik nezdlábnul za tejden, co Němci dokážou na posezení. Hrnuli se do hotelu. Hnízdo něco vykřikoval a hnal před nima.

“Má kšeft,” povídám smutně. Kdyby nás nevykradli, třeba by přijeli k nám. Kšeft bych měl já. A kuchař. A provozní. Ten nejvíc. Ale káplo by. I když jsou Němci držgrešlové. Juknul jsem na hodiny. Půl dvanáctý. Pomalu abych šel. Ani jsem se nestačil naobědvat. Zvyk je železná košile, říká máma. Jsem zvyklej jíst v prácí. Mám to k platu. Peníze si netisknu. Jenže když je špajz prázdnej a lednice vymetená, vařit se nebude.

“Budu se muset jít kouknout, kdy otevřeme.”

“Žádnej spěch. Četníci se ještě nevraceli.” Džonymu to někdy fakt zapaluje! Policejní stanice je za náměstím a museli by jet kolem nás.

“Tak si dám smažák.” Po chlebu s vaječným řízkem bych se utlouk. Jednou jsem se zmínil před mámou a máma se křižovala. Osm kaček! Osm kaček za krajíček suchýho chleba s jedním vajíčkem! To bych si radši nechala ruku useknout, než bych jim takový peníze zaplatila. No, není tady, a co oči nevidí, to srdce nebolí. Mně osm kaček moc nepřipadá, když mi to chutná. Rajman taky furt remcá, jak je draho. Pak vypije deset piv po sedmi padesáti. Někdy i víc. A ještě mi dá dýško. Pívo mu chutná. Mně zase chutná smažák. Četníci ještě nejeli, jenže si taky mohli dát pívo a kafraj. Jestli je s nima Patočka, psovod, můžou kafrat do odpoledne. Provozní chce otevřít a řve, kde jsem. Půjdu.

Jenomže pak jsem uviděl Danyho Dromedára. Metelil přes náměstí, jako by mu za patama hořelo. Tak se ohlížel, až málem vlítnul do Pepy Coufala. Pepa prodává hifi. Teď jde na oběd. Dany mu něco vykládal. Mával při tom rukama. Najednou se utrhnul a hnal dál.

“Jak to, že Dany nevysílá?” Fakt jsem se divil. “Já se optám.” Pepa šel sice do bufáče, jenomže před lidma se vyptávám nerad. Vypadá to, jako bych byl zvědavej.

“To je hlína,” povídám Džonymu, když jsem se vrátil. Budulínek poslouchal taky, i když z toho nic neměl. Danyho vůbec nezná. “Dromedár měl v rádiu ňákou soutěž. Jednou a dost. Jako že nebudou opakovat žádnou písničku za den dvakrát.”

“On dělá v rádiu Kiss?” zeptal se Budulínek.

“Kys? Ne. S Fany Větrnicej. Rádio Smrk. No a že prej kdyby to pohnojili, tak kdo první zavolá, vyhraje deset tisíc. A pohnojil to třikrát. Něco se prej stalo s mašinou, povídal Pepa. Stará Capouška řekla, že když je blbej, musí to zaplatit ze svýho.”

Třicet tisíc. Ježišmarjá! Tohle se mi stát, musím se voběsit. Máma by mě zabila. Máme na knížce sedmadvacet tisíc. I s prachama po tátoj. Vyjdeme, to jo. Jenomže taktak. Z vejplaty nám nezbude ani halíř.

“Já se domníval, že takováhle soutěž je záměrný reklamní trik na přilákání pozornosti posluchačů,” řekl Budulínek.

“Tady není New York, pane,” povídá Džony. “Tady nezuří konkurenční boj. Tady se dá chytit jenom jedna místní stanice. Dany má smůlu. Paní majitelka není moc rozhazovačná.”

“Tak já poletím.” Začal jsem pospíchat. Tohle je novinka. Na tý si v hospodě pošmáknou. Do večera bude o čem kecat.

“Počkejte, mladý muži.” Budulínek mě stáhnul za ruku nazpátek. “Vy, jak se mi zdá, víte o tomhle hnízdě všechno, co stojí za řeč. Nevíte taky náhodou, jestli tu není nějaký slušný, čistý, nepříliš drahý penzion, kde bych měl jistotu, že v noci nebudu ohrožován na životě?”

Naďová, vyhrknul jsem málem. Zrouna tuhle se zmiňovala, že začala v baráku pronajímat dva pokoje a nemá tam ani nohu. Než jsem to stačil povědít, Budulínek dodal, že se mám pozeptat, a kdybych na něco přišel, nebudu prej škodnej. Tak jsem sklap zobák. Okolkovat se někdy vyplácí.

3

ZAJÍMAVÝ. FAKT ZAJÍMAVÝ DŽONY ANI NEMUK. KVARTÝR má sám pro sebe. Nevím, jak velkej ho má. Určitě velkej, když byl barák jejich. Stojí stranou za náměstím. Skoro u řeky. Tři patra. Tři partaje tam bydlej. Kromě Džonyho. Panečku, tohle bejt moje, tak nebydlím ve dvou cimrách! S Haničkou bysme měli ložnici sami pro sebe. Pro malý by byl extra pokoj. Velikej obejvák s obrovskou televizí. A kuchyň s jídelnou. Tam by taky byla televize. Pro Haničku. Aby se při vaření neotravovala. Jako jsem viděl v jednom časáku. Já bych chtěl velikou televizi. My máme starou Teslu. Stačí. Cimra je taky malá. Z velký by mě bolely voči, říká máma. Máma kouká na televizi pořád, jak nemá co dělat. U nás je kabelová televize, jedenáct programů. K tomu navíc kanál Smrk. Tam vysílaj inzeráty a zprávy z města. Taky tam vystupuje v neděli po obědě starosta. Hovory od krbu. Pravej krb tam není. Jenom starostka. Sedí vedle Metelky a usmívá se.

Džony na televizi nekouká skoro vůbec. Že v Americe se nakoukal na krávoviny nadosmrti. Padesát programů tam měl! Lidi, to musí bejt síla. Jak si může někdo vybrat? Vemte si takový hosty, když prohlížej jídelníček. Mají problém vybrat si z deseti jídel. Kdybysme vařili tři, měli by to jednodušší. A bejt jenom guláš, taky by ho sežrali. Ještě by řekli zaplaťpánbů. Kdyby byl dobrej nebo měli hlad.

Já jsem nejradši, když si nemusím vybírat. Vždycky mám strach, že jsem vybral blbě. Co je, to je. A hotovo. Jakýpak štrapáce. Vybírání jsou vejmysly pro ty, co na to maj. Mně když máma kupovala boty, nekoukala, jakou maj barvu. Jestli jsou špičatý nebo šišatý. Takový nebo makový. Hlavně aby byly laciný a vydržely. Na mně boty jenom hořely. Džony taky nekouká na módu, spíš na pohodlí. Povídal, že nájemníci v baráku pohodlí nejsou. Furt něco chtěj. Nejradši by je vypověděl. “Dal bych ti pak jeden ten volnej kvartýr, Vendy,” sliboval. “Abys do toho moh praštit, když už jsi takovej trouba a chceš se mocí mermo ženit.” Někdy na to myslím. Jestli si jen tak nepouští pusu na špacír. Určitě ne. Džony je férovej chlap.

Jenže vyhodit nájemníky není jen tak. Kam s nimi? Na ulici? Kdepak, to nejde. Jo, mohli by si postavit sami. Jenže to by byli pitomý. Taky na to nemaj. Dneska je stavění drahý. Ne jako za komunistů. To si postavil skoro každej. Jenom táta to nestihnul. Babkovi z přízemí dělaj v hračkárně. Vyjdou asi jako my. Panákovi jsou důchodci. U Krásnejch bydlej mladý s děckem. Pro nájemníky je dobrý, že je nikdo nemůže vyhodit. Pro Džonyho je to blbý, protože furt aby něco platil. Opravoval. Hádal se. Ale má velkej barák. Každá hůl má halt dva konce, říká máma. Lidi zase říkaj, že Džony má dost prachů, aby si postavil vilu a byl v klidu ve svým. Kdyby si ji postavil, třeba by mi nechal svůj kvartýr. Někdy na to zavedu řeč. Nenápadně. Aby nemyslel, že na něj tlačím. On rád klid. Proto asi neceknul, když se Budulínek ptal na bejvání. Taky dobře. Budulínek by zaplatil Džonymu a já bych na tom byl bitej.

Pan Parus má řeznictví za mostem. Bejval řezník odjakživa. Jeho fotr taky. I dědeček. Mohli by o nich napsat seriál. Dynastie nebo tak. Jenom řeznictví měli pokaždý jinde. Co má řeznictví teďka, bejvala mlíkárna. Místo starýho Parusova řeznictví je banka. Banka je i místo agitačního střediska. Taky místo textilu. Taky máme jednu fungl novou banku. Postavili ji předloni. Starosta povídal, že to je chlouba města. A že můžeme být pyšný. Já tam nikdy nebyl. Chodíme s mámou jenom do spořitelny. Byli jsme tam už dvakrát. Zlobí nás sporák, takže bysme potřebovali novej. Jestli by nám půjčili. Nepůjčili. Ta banka je ale fakt hezká. Pan ředitel Kalousek bere šedesát tisíc měsíčně. Říkaj lidi. Ten si na sporák u spořitelny půjčovat nepotřebuje. Taky by byl blázen. Půjčí si u sebe.

U řezníka byl bohatý výběr masa a uzenin včetně domácích specialit z vlastní udírny. Tak to mají napsaný před krámem na tabuli. Uvnitř čtyry ženský nakupovaly. Obsluhovala je paní Stárková. Její starej je u hasičů náčelník. Jinak dělá mistra v textilce.

“Není tu paní Naďová, paní Stárková?” optal jsem se. “Copak jí chceš, Vendo? To by ti nešmakovalo, kdybych tě obsloužila já sama?”

Ženský se smály. Taky jsem se smál. Já mám srandu rád. Co z toho lidi maj, když se mračej? Sranda je zadarmo. Řekněte mi, kolik věcí je dneska zadarmo? V sobotu večer k nám chodí nějakej pan inženýr z Liberce. Maj tu chalupu pod lesem. Vokřánek se jmenuje. Velký zvíře, říkaj lidi. Prachů jak smetí. Paničku jako lusk. Jednou si pro něj byla, tak jsem ji viděl. Má takovýho velikýho renaulta. A bolavej žaludek. Dá si dvě píva a je mu blbě. Kořalku nemůže vůbec. Furt je našňupnutej. Chlapi řeknou fór a Vokřánek jedinej se nesměje. Karty nehraje, aby neprohrál. Tláču si nedá. Nesmí. Tak co má z peněz? Veselou mysl a čistý svědomí si za peníze nekoupíš, říká máma.

“Copak mi neseš, Vendo? Prej vás zase vybrali. Je to pravda?” Paní Nadová přišla zezadu. Měla bílou zástěru s krajkama. Takže dneska obsluhovala u uzenin. Kdyby měla červeně pruhovanou jako paní Stárková, tak je v mase.

“Já tam ještě nebyl, ale potkal jsem jednoho hosta. Moh bych vám něco…”

Šli jsme stranou. Paní Naďová je moc pěkná. Štramanda. Skoro ani nevadí, že je tak stará. Ke čtyřiceti. Je vdova. Naď se loni uchlastal k smrti. Dělal v Jizerským pivovaru. Na parte stálo, že zemřel po dlouhým a těžkým utrpení. To jejich pívo se fakt nedá pít. Ani my ho neberem, i když je nejlacinější. Hosti by chodili jinam. Rajman to řek jasně: Zkuste to a osobně vám celej sud vyleju na hlavu a všici jako jeden muž kolektivně jdeme k Řehánkům nebo k Novotnejm.

Čím to může bejt? Že někde vařej pívo jako křen a jinde patoky? A že v Jizerským pivovaru vařej patoky už sto let a vařej je furt?

“Poslouchej, Vendo, není to divný, že vás vybíraj takhle pravidelně? Nebudou to ty samý lidi?”

“To já nevím, paní Naďová,” řekl jsem. “Já se o tyhle věci nestarám. To by musel pan majitel.”

“Stačilo by nechat tam někoho hlídat přes noc…”

“A voni ho zabijou. Já bych to teda neudělal, ani kdyby mi za to Vízner zaplatil.”

“Ten těžko,” zasmála se paní Naďová. Taky jsem se zasmál. Pan majitel fakt nerad pouští peníze. Dvakrát už chtěl hygienik zavřít hospodu. Že WC jsou proti předpisům. Hosti se na nich broděj v moči po kotníky. Taky kuchyň se má každej rok vymalovat. Ani provozní nepamatuje, kdy malovali naposledy. A dělá u Nádraží už patnáct let. A co? WC zůstalo, jak bylo, a v kuchyni se nemaluje. Vízner pokaždý hygienika uplatil. Lidi říkaj, že to přijde lacinějc než vrážet peníze do hospody.

“Paní Nadová, sháníte ještě nájemníka?” Na hodinách nad pultem už bylo dost po poledni. Tak jsem šel k věci.

“Copak snad nějakýho máš?”

“Jo. Pán z Prahy. Takovej… trochu starší. Nóbl. Bydlí u nás. Ňák se mu nezdaj ty noční návštěvy. Tak by chtěl něco klidnýho, čistýho.”

“U mě čisto je!” povídá paní Naďová.

“Proto taky jdu za váma a ne jinam. Tak já mu odpoledne, až se vrátí na pokoj, povím. Kdy by se moh stavit?”

“V pět zavíráme. Tak třeba o šestý. Ví vůbec, kde bydlím?”

“Kdepak. Já mu o vás ještě neřek, paní Naďová. On se mě jenom ptal, jestli bych o něčem nevěděl.”

“Týý!” pohrozila mi paní Naďová prstem. “Se mi zdá, že jsi pěkně vykutálenej.”

“A to né, paní Naďová. To mě špatně znáte. Já si jenom myslel, že mu nemůžu nic slibovat, když to není můj barák. Že se vás nejdřív musím optat. Co kdybyste už měla hosty. Jak bych pak před ním vypadal, Bude se k vám vláčet, spolíhat na to a…”

“Co je to za člověka?” přerušila mě.

“Kroupa se jmenuje: Nevím, co dělá. Prej je podnikatel. A vypadá fakt slušně. To víte, že nějakýho ludráka bych vám neposílal.”

“Dobře, Vendo. V šest ho budu čekat. A pozdravuj mámu. Jakpak se má? Taky to nemá lehký, viď?” Nemá. Naďová jakbysmet. Samotná ženská s holkou.

Má dceru, Světlanu. Je na zdravotce. Taková mladá holka na intru, to leze do peněz. To se má Naďová fakt co ohánět. Jeden by si myslel, řeznice, pche, tý se to žije. Peníze se jí jenom hrnou. Bejvávalo! Dokud byl Parus vedoucím v Masně, šábovali se, říkaj lidi. Roupama nevěděli, co by. Jiný řeznictví ve Smrčí nebylo. Ty fronty! Pro kousek flákoty. Máma se Parusovi klaněla, zdravila ho první, i když on je mladší. Měli, nač si vzpomněli. Lidi jim strkali prachy horem dolem. Dneska je masa habaděj. Jen na něj mít. A Parus je majitel. Už se s personálem nedělí. Chodí jak vostříž a kouká, aby mu personál neukrádal. Personál nejdřív myslel, že všecko bude při starým. Pak Parus vyhodil jednoho bourače. Rudla Lipskej se jmenuje. Teď jezdí za prací až do sousedního okresu. V okolí ho žádnej řezník nechtěl vzít. Znaj se a držej spolu. Každej hned druhej den věděl, že Rudla z bourárny vynášel maso. A loni ze stejný příčiny musela odejít Jitka Myslíková. Ale tý je to jedno. Je po svatbě, ten její tady má zastoupení pojišťovny. Jemu to moc jedno nebylo a v baru v hotelu si pak s Parusem nafackovali. Řezníci mívaj páru, jenže Myslík hrál na škole ragby. Myslíka to pak mrzelo, protože pojistku Parusovi sjednával on sám. Pojišťovna mu za přeraženou čelist musela vysolit pěkný prachy.

Ženský na krámě teď maj strach. Bojej si vzít i deset deka salámu ke sváče. A to Naďová ještě nemá splacenej barák. Postavili si před revolucí. Dva tři roky. Myslela, že to utáhnou, když byl ten socialismus. Taky dejvó si koupili. On sládek v pivováře, ona řeznice. Teď taky říká, zlatý komunisti. Moc lidí na tu revoluci doplatilo. Nechtěl bych bejt na jejím místě. Zbláznil bych se jenom z tý představy, co mi holka může na intru vyvádět. Fůra mám by se zbláznila, kdyby viděly, co ty jejich holky, hůďata šestnáctiletý, večer na diskoškách vyváděj. Dřív jsem chodil na dýzy s Haničkou. Teď už na to jsem starej. I když Hanička by ráda. Dokud je mladá, chce si užít. Ale máma ji drží zkrátka. Do půlnoci musí bejt doma. Jinak je mazec.

Do půlnoci se toho moc nestihne. A já mám v sobotu většinou šichtu. Tak spíš zajde k nám. Ucucává bavoráka, v jedenáct vypadneme a máme pro sebe ještě hodinu. Když venku neprší a je teplo. A když prší a na nádraží slouží Fanda, pustí nás na tu hodinku do úschovny zavazadel. Za dva lahváče. Ani se neptá, co tam budeme dělat. Moc rozumu nepobral, ale sem tam ho trkne.

Na koho se myslívá, nedaleko bývá. Fanda sedí před nádražím u kiosku. Vedou tam párky, koňskej točeňák, tejden starý chlebíčky, limču, lahvový pivo. Každej druhej, kdo utíká na poslední chvíli na vlak, si něco dá. K nám choděj lidi spíš posedět. Fanda mě zahlíd a zamával na mě.

“Va… Vašku! Pocem!” No, spíš bych už měl zaběhnout do hospody. Ale z pár minut se snad nestřílí.

“Už jsi slyšel, co vyved Dany Dromedár?” optal jsem se.

“He… hele. Kde jsi byl? Víš, že vás vybrrrali?” “Jasně. Tak poslouchej: Dany slíbil, že když budou ňákou písničku vysílat dvakrát, tak…”

“Sháněl tě i doma.” Podíval se na mne. Zaklonil hlavu a nalil do sebe zbytek píva. Pak si krknul.

Sháněl? Kdo mě sháněl? Moc lidí mě neshání. Kolikrát jsem si představoval, že bych měl ten mobilní telefon, jak je v reklamách. Malý pokrytí, velký výdaje… nebo tak nějak. Co s ním choděj důležitý lidi. Mají ho u ucha a povídaj. Třeba pan Kalousek z banky. Pan ředitel Nachtigal z fabriky. Ivan Veverka, co šmelí z vrakama z Německa. U nás v hospodě ho má pan majitel. Hosti moc ne. Lidi, co choděj na pívo za sedum pade a jezděj vlakem, nenosej mobilní telefony. Zavolal by mi někdo? Možná Hanička. Jenže proč? Co by měla tak důležitýho? Když chce, tak mě vidí. Taky je to prej drahý telefonování. Když funguje. Každej mobil není stejnej. Některý u nás fungujou skoro všude. Některý prakticky nikde. Jindra Saska, co má pokrejvačskou firmu, si ho taky koupil. V hospodě se vytahoval, jak lacino ho koupil. Za pár stovek. Pak zjistil, že se dovolá, jenom když zajde na hřbitov. A musí se tam postavit k hrobu starýho Musila. Jak udělá krok nalevo k Novotnejm nebo napravo k Burjánkům, mobil je hluchej němej. Od Musila se dovolá třeba i do Prahy. Saska se teď bije do hlavy, že byl pěknej vůl. Všichni mu to potvrdili.

“Mě sháněl? Kdo?” divil jsem se.

Fanda mávnul rukou dozadu.

“Jo z hospody. Máme zavříno, ne?” povídám.

“U… u… už ne.” Vykoktal Fanda a nadechl se. “Už jste měli vo…. vo…” Nečekal jsem, až se probreptá, a hnal jsem k hospodě.

4

FANDA KECAL. VŽDYCKY KECÁ, POKUD SE HO NEOPTÁTE, kdy Kolumbus objevil Ameriku. Otevříno jsme neměli. Jenom okna. Viděl jsem jima, že ve výčepu seděj všichni. Provozní pan Koukal, kuchař Zdenda Dlask a výčepní Pavlíček. Stáňa, která pomáhá v kuchyni, tu nebyla. Taky co by tu dělala, když se nevaří. S nimi seděl pan Myslík, před sebou nějaký papíry. A pan poručík Salaba. Ten před sebou měl pívo. Jiný četníci tu už nebyli. Asi jeli jinam. Jinudy. Proto jsem je neviděl a myslel, že se v hospodě pořád ještě vyšetřuje.

Před hospodou stál Rajman. Pokaždý si touhle dobou skákne na jedno na stojáka. Místo oběda. Udělá čtyry. Kvůli kaloriím. Čtyry píva maj stejně kalorií jako svíčková s knedlíkem. Já radši svíčkovou. Rajman čtyry píva. Moh by si dát oboje, jenže to by se prej přejídal. To není zdravý.

“Máš průser, mladej,” povídá Rajman.

“Ani sem nechoď, flinku!” zařval na mě pan Koukal skrz okno, když mě uviděl. Tak jsem se otočil, že se vrátím. “Kam, kam, kam? Ještě ani nepřišel, a už by šel domů?” řval pan Koukal. Vyklonil se z okna a hulákal na celý okolí. Byl mrtvičkovatej v ksichtě. Po jednom infarktu už je a nedá si pokoj. Ví, že se nesmí rozčilovat. A chlastat. Stejně se rozčiluje zbytečně. Já se nerozčiluju nikdy. Nepomoh bych si tím. Co se stalo, už se neodestane. A nechlastat v hospodě je těžký. Moc těžký. Ledaže by si Koukal našel jiný zaměstnání. Jenže tam by neměl chlast zadarmo.

“Ste povídal, že sem nemám chodit,” řekl jsem. “Stejně je zavříno. Tak jdu domů.”

“Zavřeno je, protože personál bulá! Nebo si snad myslíš, že budu s platem lítat po place já?” Myslel jsem si, že by mu to neuškodilo. Je tlustej jak prase před zabijačkou. To má z toho věčnýho vysedávání v kanceláři. A z dobrýho bydla a těch osmi piv, co denně za šichtu udělá. Sám mu je nosím. Za tu dobu, co u Nádraží dělám, jsem mu jich odnes už celej vagon. Neubylo by ho, kdyby mi to oplatil.

“Přece nás vykradli, ne?” Pořád jsem stál venku. Nikdo mi nešel odemknout. Bavili se se mnou přes okno jako s cizím. “Posledně, když nás vykradli, tak tu pan poručík vyšetřoval do tří odpoledne. Otvírali jsme až kvečeru.”

“Vyhodnocovali jsme stopy,” povídá pan poručík Salaba. “Tentokrát jsme měli úlohu lehčí. Už víme co a jak.”

“Jestli víte co a jak, tak jděte a seberte je!” zařval pan Koukal. Utíkala mu tržba. Mně taky utíkaly tuzéry. I když dopoledne bejvá plonkový. Jenom obědy mě mrzely. Dneska měly bejt vepřový kotlety se salátem. Kotlety já moc rád. Taky jsem moh ušetřit za smažák.

“Pane Koukal, vědět a dokázat jsou dvě různý věci. Seberu je a budu muset pustit. Zatím nám chybí přímý důkazy,” povídá pan poručík takovým učitelským tónem. “Budou varovaný. Vyplaším je. Příště si dají pozor.”

“To jako chcete říct, že příště si vyberou jinou hospodu? Jestli jo, tak je jděte vyplašit. Buďte tak hodnej.” Hádali se jako kluci při fotbale. Jenom pan Myslík seděl a furt něco sepisoval do těch svejch lejster. Já stál venku. Rajman už dopil a šel hákovat.

“Můžu dovnitř?” optal jsem se, když na chvíli na sebe přestali hulákat.

“Můžeš,” odseknul pan Koukal. “Jen co otevřem. Jako host.”

“Jak to?” Srdce mi najednou začalo skákat jako vyplašenej vrabčák.

“Byl tady pan majitel, a když jsi nebyl tady ani doma, řek, že máš padáka. Už jsem poslal pro Mlejnka. Aby to za tebe vzal.”

Udělalo se mi blbě. Přece mě nemůžou vyrazit, jako když se vylejvá kýbl. Co řeknu mámě? Co budu dělat? Půjdu na pracák žebrat o podporu? Musel bych se hanbou propadnout. Mladej, zdravej, obě ruce má a nechá se živit z našich peněz, řekli by lidi. Připadal bych si jako Křapka. Ten je na podpoře už tři roky a vůbec mu to nevadí. Dycky když mu končí nebo mu něco najdou, zaonačí si to tak, že ho za tejden vylejou. Na pívo mu podpora stačí. Jenomže já nejsem Křapka. Nemůžu všechny lidi ve Smrčí obcházet a říkat: Já bych dělal, jenže pan majitel mě vyhodil. Protože jsem nepřišel, když bylo zavříno.

“Co jsem tu měl dělat, když bylo zavříno?” vylítlo ze mě. “Čumět?”

“Uklízet! Byl tu takovej bordel, podlaha poblitá, že i pan Vízner musel přiložit ruku k dílu, ty lemple vychcanej!” zařval zase pan Koukal. “Máš tady prachy za ty dva tejdny. A máš se jít naložit!”

Tak jsem počkal, až otevřou, a šel si sednout. Pan Koukal mi přinesl dva tisíce a pívo. Mlejnek zatím nepřišel. Koukal musel obsluhovat sám.

Dva tisíce. Najednou jsem viděl, jak je to málo. Napohled je to dost. Jenže jen napohled. Kdybych k nim měl dneska stovku a zejtra taky stovku a oběd a večeři a vejslužku domů, bylo by to jiný kafe. Ale dvě tisícky dlouho nevydržej. Musí se koupit chleba a máslo. Mlíko. Mouka. Vajíčka. Prášek na praní. Zaplatit nájem. Elektrika. Plyn. Voda. Brambory. Kousek salámu. Nějaká flákota na neděli. Sádlo. Potřebuju nový boty. Trenky. Košili. Tričko. Bundu na zimu. Taky chci s Haničkou jít i jinam, než jenom krmit labutě na Smržovce. Když seděla u nás, neplatili jsme nic. Pozornost podniku, říkal pan Koukal. A pan Pavlíček jí dycky posílal bavoráka z toho, co ušetřil. Do bijáku nás taky zadarmo nepustěj. Pohár v cukrárně stojí majlant. Dřív mi to tak nepřipadlo. Teď vidím, že všecko stojí majlant. Máma mě prostě zabije. Radši ani nepůjdu domů. Radši uteču. Sednu na nákladní vlak, vím, jak se to dá udělat, aby na mě nepřišli. Můžu dojet, kam chci. Kde bude mít konečnou. Tam… Tam pak můžu skočit do vody. Aby doma nebyla vostuda. Před dvěma lety se oběsil Franta Babouchů. Doma. Jeho máma z toho klempíruje a chodí po doktorech doteď. Porád o tom lidi mluvěj. Litujou ho, jaký musel mít doma peklo, když se k takovýmu činu odhodlal. To bych nerad. Aby to bylo na mámu nebo nedejbože na Haničku. Naštěstí mě máma zabije sama. Já sice nekrad jako Lipskej nebo Myslíková. Vykládejte si to ale lidem. Udělaj z komára velblouda.

Měl bych jít za Džonym a vyložit mu, co se stalo. Aby sám moh říkat těm pomlouvačům: Nelžete, já náhodou moc dobře vím, jak se věci mají. Je v tom nevinně. Pan majitel byl ve špatný náladě. Tak si vylil zlost na klukovi.

Upíjel jsem pívo a přemejšlel, jak si pomoct. Moh bych třeba jít za panem poručíkem Salabou a říct: Pane poručík, já vím, kdo v hospodě krade. Já je viděl. Jsou to Deziderové. A potvrdím to, když mě pan majitel vezme zpátky. Třeba by mi dal i odměnu.

No.., to ne. Stačilo by, kdyby mi odpustil. On možná. Deziderové nikdy. Zejtra by mě našli v lipový aleji podříznutýho od ucha k uchu. Četníci můžou nakrásně Imra zavřít, až zčerná. Pořád jich je ještě dost, aby se se mnou vypořádali. To budu radši bez práce a na podpoře živej.

Taky se může stát, že Mlejnek nepřijde. Ještě tady není. Mlejnek není na práci dvakrát říčnej. Dělával výčepáka v bufáči, jenomže se pohádal s vedoucím. Pak šel na plac k Řehánkům, jenomže se pohádal s hostama. Tak dělal za barem v hotelu, jenomže se pohádal s panem Hnízdem. Mlejnek je prej moc dobrej pingl. Jenomže není člověk do hospody. V hospodě nesmíte bejt urážlivej. V hospodě má dycky pravdu host. Já třeba kejvnu, že je pátek. I když bude čtvrtek. Když se to hostoj líbí, proč bych se s ním hádal. Já vím, že je čtvrtek! Tak co? Mlejnek mu řekne, že je blbej. Nebo vožralej. A je oheň na střeše.

Tak jsem trpělivě upíjel pívo a čekal, jestli Mlejnek přijde. V tom bufáči se totiž pohádal kvůli Dlaskovi. Ten tam tenkrát dělal kuchaře. Mlejnek měl hubu, že do kysela se nemá dávat smažená cibulka. Dlask mu řek, aby se držel pípy a neplet se do věcí, kterým nerozumí.

Mlejnek mu odsek, že Dlask by nemoh vařit ani šlichtu pro prasata. A už to jelo! Vedoucí na Mlejnka vlítnul, že nemá v kuchyni co dělat. Mlejnek mu řek, že je vůl. Všici jsou volové. Von už je takovej. Když ho chytí rapl, jsou všici volové. Některý nad tím mávnou rukou. Znaj ho. Jsou ale lidi, co nemaj rádi, když jim zrovna Mlejnek říká, že jsou volové.

Já kdybych byl Mlejnek a někdo si pro mě poslal, pošlu ho do háje. Copak to jde, takhle mírnyx dýrnyx? Nech všeho, seber se a na plac! Tůdle! bysem jim řek. Počítám, že Koukalovi něco takovýho už taky vrtá v palici. Je nervózní jak pes. Čumí na hodiny a z okna, jestli už Mlejnek valí. Potí se jak dveře od chlíva. Aspoň vidí, jaká je to makačka. Pobíhat s pívama. Sedět hezky na zadku v kanceláři je lepší. To nohy nebolej. Já bysem to nevydržel. Jen koukat do papírů a počítat. Radši se proběhnu a pokecám s lidma. Koukal s lidma nekecá. Teď se ho ptá ňákej pán, kdy jede vlak na Liberec. Třistapatnáctka. V patnáct dvacet. Koukal to neví. Bodejt, když je imrvére zalezlej v kanclu. A jezdí jen autem. Utrh se na chlapa, že jízdní řád maj naproti na nádraží. Že jsme hospoda a ne informace. My jsme ho tu měli vyvěšenej, ale někdo ho ukrad. Koukal byl línej zajít pro novej. Proč taky, když já ho umím zpaměti. Tolik vlaků tu zase nejezdí.

Tak jsem počkal, až Koukal zmizí ve výčepu. Zved jsem se a šel tomu člověku říct, kdy mu vlak jede. Poděkoval mi. A poručil mi pívo. Sednul jsem si u něj. Měl ještě přes dvacet minut času a votravoval se. Já taky nerad sedím v hospodě sám. Kdybych si nemoh pokecat s lidma, radši bych ani nikam nešel. Pán mi povídal, že vlakem nejel už dávno. Jezdí jen autem. Ale má ho v servisu. Tak musel vlakem. Ze Smrčí to není do Liberce lán cesty. I pěšky by se dalo dojít. Nebo na kole. Vlakem je to pravda pohodlnější. Optal jsem se ho, co ho do Smrčí přivedlo. Jsou lidi, co by mi odsekli: Co ti je do toho? Tenhle pán ne. Ukázal na tašku, takovej koženej kufřík. Že prej je inženýr. Má se tu stavět, bral ňáký vzorky.

“Stavět? Kde se bude stavět?” divil jsem se.

“Na zelený louce,” povídal. “Bude tu golfový hřiště.”

Pane jo! To jsou věci! Golf hrajou jenom milionáři. Co maj dost času, aby mohli zbůhdarma chodit po hřišti. Pinkat do míčku a kafrat. Pak si daj frťana a plácnou si. A vydělaj novej milion. Viděl jsem to v jednom filmu. Černoušci jim sbírali míčky a nosili hole. U nás žádný černoušci nejsou. Jedině malý Deziderové. Jenže to by pak neměli čím hrát. Tak jsem to panu inženýrovi řek a ten se smál. Prej si s tím nemám dělat hlavu. Optal jsem se ho, jestli to hřiště bude na zelený louce za vodárnou nebo pod hřbitovem. Jinde o žádným prázdným placu nevím. Že by chtěli hrát do kopce, se mi moc nezdá. Do kopce se blbě leze, natož hraje golf. Prej ani tam, ani tam. Objevili veliký nevyužitý pozemek. Jenomže má jeden problém. Je podmáčený. Tak teď podle těch vzorků, co má v tašce, chtějí zjistit, jestli se s ním dá něco udělat. Potom tam navrtaj díry. Potom to odvodněj a potom tam budou hrát milionáři. Nevím jaký. U nás nikdo golf nehraje. Ne že by tu nebyli prachatý lidi. Třeba pan Daníček. Začínal tak, že vozil dílo lidem, co doma brousej korále. Teďka má dvě fabriky na sklo. A obchody až v Praze a v Německu a vozí zboží i do Afriky. Možná tam má taky obchody. Jenže pan Daníček nemá na golf čas. Věčně rajzuje po světě. Když nejezdí za paní doktorovou Fajmontovou. Pan doktor Fajmont je celej den zavřenej v zubárně a večer sbírá známky. Nepřijde mezi lidi, je abstinent. Tak neví, že mu manželka zahejbá, i když to ve Smrčí ví každej. Nikdo mu to ale neřekne. V zubárně maj lidi jiný starosti. Taky se bojej, že by se pan doktor moh rozčílit. Když se vám někdo vrtá v hubě a rozčílí se, může to skončit šeredně. Tak před ním každej mlčí. A on se hrabe ve známkách a je spokojenej. Co oči nevidí, to srdce nebolí, říká máma.

“Je tam starej mlejn. Počítáme, že ho zrekonstruujeme na krásnou klubovnu. Nebo ho postavíme celý znova. Je to troska,” řekl pan inženýr. Málem jsem spad ze židle. Tuhle zelenou louku myslí? Mělo mě ťuknout hned, jak začal, že je podmáčená. To bude Džony mrkat, až mu to povím. To se starej Rabas nabalíkuje! Přeju mu to. Přej a bude ti přáno, říká máma. Já přeju každýmu, ale přáno mi není. Ani ta mizerná práce za čtyry tisícky měsíčně. Ale Rabasoj to fakt přeju. Panu Koukalovi bych to nepřál. Ani panu majiteli Víznerovi. Jenže oni maj prachů dost, ať jim je přeju nebo ne. Vízner jenom jezdí a kasíruje. A Koukal mu sice jeho prachy dá, ale co si nakrad, to strčí do kapsy. Nakrade si dost. Pan Vízner neví, kolik flašek ve výčepu je jeho a kolik Koukalovejch. To by musel mít oči jak vostříž a bejt tu od rána do večera. Byl by blázen. I takhle je to zlatej důl. Dlask dělá to samý. Ovšem musí se s Koukalem šábnout. Pavlíček taky. Ale Rabas nikoho nevokrádá, a bude bohatej. Může si klidně koupit i nějaký fáro. Třeba Ford Mondeo. Nebo co si vzpomene, a vozit se jak pán. Kdyby uměl řídit. Takhle asi bude dál chodit pěšky.

Pan inženýr kouknul na hodinky. Ze už je čas. “Jo, ale kam starej Rabas půjde?” povídám najednou, protože mi to v tu chvíli došlo.

“Kdo?”

“No Rabas. Ten žebrák z náměstí. Co mu mlejn a louka kolem patří.”

“Ono to má majitelé? Já myslel, že to je opuštěný. V tý zřícenině přece nemůže nikdo bydlet.”

“Starej Rabas jo. Není náročnej.”

“To není moje starost, příteli,” řekl pan inženýr. “Dostane dost peněz, aby si pořídil něco lepšího.”

Starobinec. Za peníze ho tam určitě vezmou, jenže bez kozy. A bez koček. Nevím, nevím, jestli se s tím Rabas smíří. Ale to jsem tomu inženýrovi neřek. Už tady stejně nebyl. Upaloval na vlak. Měl nejvyšší čas.

Pan Koukal přišel pro prázdný sklo. Položil plato na stůl a kouknul na mě.

“Co kdyby ses převlíknul a šel makat?”

“A Mlejnek bude dělat co?” optal jsem se.

“Mlejnek dneska nemá čas.” Jo takhle je to! Mlejnek dneska nemá čas. Tak mám jít hákovat. Zejtra čas mít bude a zase mi vylejou perka. Co se vleče, neuteče.

“Ste povídal, že sem propuštěnej.”

“Dělal jsem si srandu. Měl jsem vzteka.”

“Ste povídal, že mě vyhodil pan majitel. Když mě vyhodil pan majitel, tak vy to přece nemůžete zrušit. On je tady pán.”

“Panu Víznerovi je ganc egál, kdo roznáší pívo!” Pan Koukal zase začínal rudnout. “Jeho zajímá, jestli všecko klape a podnik jede! O personálu si rozhoduju já sám. Když ti povídám, že máš jít makat, tak půjdeš makat. A žádný odmlouvání!” Sebral plato a metelil do výčepu. Tak jsem dopil a začal se zvedat. Dělal jsem trošku ramena, házel patky. Aby si nemyslel, že jsem vonuce. V duchu jsem se ale tetelil blahem. Lepší bejt za vonuci než bez práce.

“Tak jakpak jsme dopadli, mládenče?” ozvalo se za mnou. Otočil jsem se a stál tam Budulínek. Na čele pot. Šlajfku povolenou. Ale nesundal ji a nesundal.

“Je to dobrý, pane Kroupa,” řekl jsem. “Je to v cajku. U paní Naďový. Má dva pokoje volný. Můžete si vybrat.”

“Má tak velký byt?”

“Né,” zasmál jsem se. “Má barák. Je vdova. Holku má přes tejden na intru v Liberci. Chodí prvním rokem na zdravotku. Manžel jí předloni umřel.”

Už jsem chtěl říct, co se mu stalo. Pak jsem nechal jazyk za zubama. Co je Budulínkovi po tom? Je cizí. Kdyby byl ze Smrčí, klidně bysem mu to řek. Jenže tady to každej ví. “Paní Naďová prodává u řezníka. U pana Paruse. U mostu. Šel jste kolem.”

“Ano, všiml jsem si, že tam je řezník a uzenář. Uvnitř jsem nebyl. Takže říkáte, že vše je domluveno? Dohoda jistá?”

“To já nevím. Dohodnout se s ní musíte vy, kolik budete platit. Já se jí neptal. Třeba by nerada, aby každej věděl, kolik vydělává. Já s ní jenom promluvil, jak jste mi řek. A paní Naďová řekla, že jo. Povídal jsem, že jste slušnej pán. Z Prahy. Ona si hosty vybírá.”

“Velmi správně. To jí chválím. V dnešní době člověk nemůže být nikdy dost opatrný.”

“V šest máte přijít. Dělá do pěti.”

“Kdepak ona dáma bydlí, mladý muži?”

“Já vás tam dovedu.”

“Báječně.” Doopravdy mluvil takhle divně. “Mimochodem… jak to, že nejste v pracovním? Že tady vysedáváte?” Než jsem mu stačil vysvětlit, co se stalo, přilítnul znova pan Koukal. Řval, proč ještě nejsem převlečenej a na place. Budulínek se na něj podíval a potom povídá. Takovým ostrým tónem. Bylo vidět, že je zvyklej poroučet. A je zvyklej, aby ho lidi poslouchali.

“Máme zde s panem Václavem jednání! Nevidíte? Když už tady jste, přineste mi kávu a nechte nás o samotě. Alou!”

Pan Koukal chtěl něco odseknout, není zvyklej na takovýhle jednání, protože nemaká na place mezi lidma. Kdyby mu nějakej host, třeba Rajman, zkusil říct alou, jel by jak namydlenej. Ale Budulínek ho zpražil očima, Koukal srazil kufry a vypadnul. Něco si žbrblal. Tak jsem mohl Budulínkovi objasnit, k čemu došlo. Chvíli mlčel. Mnul si bradu. Asi přemejšlel. Fůra lidí si mne bradu, když přemejšlí. Taky se tahaj za ucho. Nebo si drbou nos. Prostě něco dělaj, aby každej viděl, že přemejšlí. Přemejšlení totiž není vidět.

“Vás tady ta práce baví?”

“No… je to lepší než bejt mámě na obtíž.”

“Hm. Pozoroval jsem vás včera a dneska taky. Měl bych pro vás návrh. Má to ovšem jeden háček.”

“Jakej?” Byl jsem zvědavej.

“Musel byste se mi zavázat absolutním mlčením.” Vejrám na něj a nevím, co si myslet. Copak já si někdy cintám pentli? Popovídám si rád s lidma, to jo. Že bych drbal jako stará Krajclová od nás z baráku, tak to prrr! Já říkám jen to, co vím. Co mi řekli jiný. Krajclová si vymejšlí.

“A co za to?” povídám, aby viděl, že nejsem dnešní. “Pakliže dokážete být diskrétní, můžete pro mne pracovat. Kolik vám tady platili?” Máma sice říká, že se má mluvit prauda, ale nemusím každýmu vykládat, kolik beru. Chytrej člověk si váží sám sebe.

“Šest tisíc.”

“Dám vám sedm.”

Ježiši! Sedm tisíc! To prej kdysi míval ředitel fabriky, co v ní máma dělá. To bych si jako ředitel skoro připadal. Ruce se mi klepaly, když jsem si tolik peněz představil. Pak jsem si ale uvědomil, že vlastně taky sedm tisíc vydělávám. S tuzérama. A k tomu vejslužka z kuchyně každej den.

“No jo,” podrbal jsem se na hlavě, aby zase on viděl, že taky přemejšlím. “Jenomže k tomu tuzéry, pane Kroupa. A taky dostávám stravu zadarmo. Obědy. Večeře. Jak mám hlad, zajdu si do kuchyně. Já mám pořád hlad. A ještě si každej den odnesu jídlo domů.”

“Devět na ruku, ale sociálku ani zdravotní pojištění za vás platit nebudu. Počítám, že pan hostinský to taky nedělal. Mám pravdu?”

Měl. Pan Vízner za mě neplatil nic. Ani daně. Já taky ne. Z čeho asi? Kdybych zaplatil daně, nevyšli bysme. Protože mámě daně strháváj. Já si platil ty dvě stokoruny měsíčně, co jsou minimum. Podle mě to byly vyhozený prachy, protože nemocnej jsem nebyl od tý doby, co jsem měl angínu. To mi bylo devět. A do důchodu mám daleko. Jestli se ho vůbec dočkám.

“Dohodnutý?” Dopil kafe. A hodil na stůl desetikorunu. Kafe u nás stojí sedm kaček. Škoda. Kdybych byl na place, měl bych tři kačky dýško. Takhle se nabalíkuje pan Koukal. Člověk halt nemůže mít všecko.

Kejvnul jsem hlavou, že dohodnutý. “Jasně. Nikomu nic nepovím. Budu držet jazyk za zubama.”

“To po vás nikdo nežádá, mladý muži. Nebude vám vadit, když vám budu říkat Václave?” Povídám, že ne, ale lidi že mi říkaj Vendo. “Mně naopak povíte, co se dozvíte. Protože vy, jak jsem už stačil vypozorovat, se dovídáte všechno, co se v tomhle hnízdě šustne. Jasný?” Mně bylo jasný jenom jedno. Devět tisíc měsíčně. To si u nás vydělá málokdo. Jo, chodí štěstí dokola, někdy sedne na vola, říká máma.

Koukal nestačil koukat. Něco i vykládal. Jako že hospoda není holubník. Že se mnou zacvičí. Ale já se na něj podíval. “Pane Koukal. Nejdřív jste mě vyhodil. To jsem měl za všecku tu dřinu. Jenomže já nejsem vonuce, pane Koukal. Tak si ty píva roznášejte sám.”

A šli jsme!

5

ODNESL JSEM BUDULÍNKOVI KUFR K PANÍ NAĎOVÝ. UŽ nás čekala. Kufr byl dost těžkej. Ještě že mě Budulínek má. To by se prones, táhnout ho sám! Je to přes řeku. Samý rodinný domky. Lidi si je postavili za komunistů. Dneska taky stavěj. Ale jiný. Lepší. Maj halt větší prachy. Za komunistů měl prachy jen málokdo. Tak lidi museli dostávat od státu půjčky. Dneska se o sebe musí každej postarat sám, povídal tuhle pan starosta, když mluvil v kanále Smrčí od krbu. Paní Adélka seděla vedle a kejvala. Oni se už postarali. Nejdřív za těch komunistů, když dělal ředitele komunálu a ona vedoucí kadeřnictví. Teďka se staraj znova. Je starosta a ona má kadeřnictví a butik. Tak je to správný. Některý lidi říkaj, že líp bylo dřív. Jiný zase, že líp je teďka. Z toho soudím, že líp je furt. Jenom ne pro každýho. Máma povídala, že aby bylo pro jednoho líp, musí bejt pro druhý hůř. Já myslím, že to tak není. Pro pana starostu je líp porád.

Pro Naďovou už je hůř. Ale na hadry má. Každá ženská má na hadry, dokud jí jde vo muský. Mámě je to už fuk. Naďová ještě po muskejch kouká. Oblíkla si takový růžový šaty s kytičkama. S výstřihem, kterej byl plnej. Fakt jí to seklo. Hlavně ten výstřih. I Budulínek to asi uznal. A že je z Prahy zvyklej na jiný dámičky! Políbil jí ruku. Taky jsem chtěl, ale byl jsem udejchanej a ulepenej od toho kufru. Krom toho bych se styděl.

Paní Naďová Budulínkoj ukázala oba pokoje. Jsou v patře. Je k nim koupelna. My koupelnu nemáme. Ve starých barákách se koupelny nedělaly: Lidi tehdá nebyli tak zhejčkaný. Byli rádi, že mají střechu nad hlavou. Máme jen sprchovej kout. Táta ho postavil ze špajzu. Budulínek pokoje obhlídnul a vybral si rohovej. S oknem do zahrady. Večír může vejrat na hvězdy a psát básničky. Pokud je píše. Řek bych, že spíš nepíše. Je na to tlustej. Tlustý večír většinou seděj v hospodě nebo koukaj na televizi. Básničky píšou hubený lidi jako pan učitel Svátek. Učí děják, má vousy a takový zvláštní oči. Vypadá jako šílenej. Napsal básničky, který otiskli v okresních novinách. Byly ve škole na nástěnce. Taky napsal dvě knížky. Já je nečet, jenom jsem je viděl v knihkupectví u pana Vocloně. Byla u nich fotka pana učitele. Na tý fotce vypadal ještě šílenější. Jedna knížka se jmenovala Dějiny Smrčí v obrazech a druhá Zeman Kryšpín, příběh z doby husitské. Prej ho to stálo majlant, aby ty knížky vyšly. Já dycky myslel, že spisovatelové píšou knížky za peníze. A ono to je jinak. Musej si zaplatit, aby knížka vyšla.

Rád bych věděl, kde na to pan Svátek bere. Nic nezdědil, nic mu nevrátili. V televizi se vypráví, že učitelé maj malý platy. Jestli jim stačej na psaní knížek, tak zase tak malý nebudou. Já bysem na to neměl. I když by se mi líbilo být ve výkladě.

Budulínek řekl, že se ubytuje zatím na týden. No co! Když maj některý lidi na dovolenou na Kanárech, proč by jiný neměli na Smrčí. Mně pan Vízner loni dovolenou nedal. V létě jsou největší kšefty. Že si ji budu moct vybrat v zimě. Když chumelí a je samec a lidem se nechce vystrčit nos z baráku a lejt do sebe studený pívo.

Rozhlížel jsem se a Budulínek se v koutě domlouval s paní Naďovou. Jako kolik bude platit za pokoj a kolik za stravu. Snídaně, večeře. Nic mi po tom nebylo. Nejsem zvědavej, abych poslouchal cizí hovory. Pak se optám paní Naďový a ona mi to řekne sama. Abych příště moh hostům předem říct, na co maj bejt připravený.

“Tak, Václave,” povídá Budulínek, když nás paní Naďová nechala, aby mu připravila véču. Vybaloval si kufr. Měl tam samý hadry a šlajfky. Aspoň čtyry. K čemu čtyry? Když si stejně může uvázat na krk jenom jednu? Pan učitel Svátek a pan učitel Dolejška taky ve škole nosili jednu a tu samou. Sako a kalhoty taky. Asi byla jiná doba. Možná ani tolik kravat v obchodě nebylo.

“Tak, Václave,” opakoval a posadil se do křesla. Už vybalil. Nechal mě stát. “Zde máš zálohu, abys viděl, že s tebou mám vážné zámysly.” Sáhnul do kapsy a položil na stůl tři tisícovky. Šmankote. Takovejch peněz za jeden den! Za to, že jsem mu vodnes kufr. Takovejch hostí kdyby bylo!

“Sedni si,” povídá konečně. “A teď to hlavní. Já jsem specialista na volby. Takový manažer. Víš, co to je?” Mlčel jsem, protože nemám rád, když ze mě někdo dělá blbce. Noviny čtu, v hospodě jsme brali troje, rádio tam je zapnutý celej den a na televizi se taky koukám. Když nesloužím. Menažéři jsou všude. V bankách. Ve fabrikách. I ve škole je menažér. Pan Bouzek. Dřív bejval školník. V autoškole je zase trenažér. Na vojně jsme ho měli taky. Tam jsem si udělal papíry. Byly zadarmo. Tady bych se nedoplatil. A můžu jezdit i s náklaďákem. V nejhorším se uživím. Jenom bych musel najít někoho, kdo by potřeboval šoféra. Ve Smrčí jich je momentálně pět nezaměstnanejch, poněvač v ČSAD zrušili skoro všecky linky. Bojím se, že kdyby někdo potřeboval šoféra, chmátne radši po nich. Já od vojny za volantem neseděl. Tam jsem toho taky moc nenajezdil. Nebyl benzin a náhradní díly. Tak většina auťáků stála. Klika, že nás tenkrát nikdo nepřepad. Ani bysme ho nemohli zahnat na útěk, protože bysme se za ním neměli v čem hnát. Jedině pěšky. To bysme nepřítele daleko nezahnali.

“A koho jste menažér, pane Kroupa?” optal jsem se. To mě docela zajímalo. Kdo tady potřebuje menažéra z Prahy, když ho budou volit místní lidi, který ho maj přečtenýho?

“Kdo asi tak mysliš, že je nevhodnějši kandidát na starostu?” zeptal se mě.

“Mně je to jedno. Sou to darebáci jeden vedle druhýho. Aspoň lidi to říkaj.”

“Vida.” Zase si začal mnout bradu. Přemejšlel. Vstal a rázoval po pokoji. Že se mu chce! Za den se na place naběhám víc než fotbalista. Ten běhá po hřišti půldruhý hodiny za těžký prachy. A některý víc stojej, než běhaj. Pan Čepička z áčka našeho FC Sokol taky většinou stojí. Uprostřed hřiště a křičí: Přihraj! Jenže pan Čepička je údržbář a taky se za celej den naběhá. Budulínek se asi moc nenaběhá. Tak to dohání takhle kvečeru v pokoji.

“A pročpak lidé říkají, že jsou darebáci?”

“Nahrabali si a teď roupama nevědí, co dělat. Tak chtěj bejt starostové a radní a tak vůbec.” Vzpomněl jsem si, že jsem v hospodě četl nějaký ty lejstra, co se lidem posílaj. Psalo se v nich, že kromě politických partají kandidujou hlavně nezávislí kandidáti. Každej ten nezávislej měl vlastní plakát. Na každým stálo: Volte tváře, a ne anonymní strany. Nejhlavnější tváře jsou čtyry.

“Pan starosta Metelka, pan hoteliér Hnízdo. Pak pan knihkupec Vocloň. A pan Nachtigal. To je ředitel fabriky, co v ní dělá moje máma. Jenže zrovna předevčírem lidi povídali, že prej do toho nepůjde. Že se s někým spojí. Chce bejt něco víc. Senátor. Prej v novinách vypadá líp, když je tam napsaný senátor než obyčejnej starosta Smrčí.”

“Vskutku rozumná myšlenka, hodná průmyslového giganta. A s kýmpak se chce pan Nachtigal spojit? Jestli to ovšem není tajemství?”

“S panem starostou. Pan starosta se v neděli opil u Soudku. To je vinárna nahoře na horním konci. A pustil si hubu na špacír. Hostil lidi, aby ho volili, a pak chtěl, aby outratu zatáhnul pan Vejvoda. Tomu Soudek patří. Pan Vejvoda nechtěl. Že volí lidovce. A starosta mu měl říct, že taky může přijít o licenci. Pan Vejvoda povídal, že do voleb už to pan starosta nestihne a pak mu může bejt ukradenej. Poněvač starosta bude Vocloň. To je ten nezávislej knihkupec, co je u lidovců. Pan starosta se prej jenom děsně smál a povídal, že jim všem vytře zrak. Že za ním stojí největší síla ve Smrčí. Kapitál. Lidi říkaj, že ten kapitál musí bejt Nachtigal.”

Nachtigal se starostou to maj dobře spočítaný. Nejvíc lidí ve Smrčí je odvislejch na fabrice. Lidi se bojej o práci. Nachtigal se už párkrát nechal slyšet, že to tady taky můžou zabalit. Že Češi jsou líný a drahý. On to ví. Dělal náměstka ředitele, už když to byl národní podnik. Mají fabriky někde v Rusku. Na Ukrajině. Tam prej lidi dělaj skoro zadarmo. To Nachtigal ví taky. Chodil tam čtyry roky na vysokou školu. Tam vždycky dělali skoro zadarmo. Nic neměli, a tak jim nepřijde, že zase nic nemaj. Našim lidem by to přišlo. Aspoň líto. Ale já myslím, že fabriku nezavřou. Co by s ní dělali? A co by dělali všichni ty lidi, co v ní dělaj? Pásli by se? To by se pan Nachtigal nemoh ve Smrčí ani objevit. Já na jeho místě bych se musel stydět do smrti.

“Nu dobrá,” řekl Budulínek, když se už dost napřemejšlel. “Tak o pana starostu máme postaráno. To rád slyším. Ten Nachtigal by byl skutečně nepříjemný sok. A co Vocloň? Za ním stojí lidovci?”

“No jo. Taky pan farář Douděra prej v neděli na kázání povídal, že každý skutečný křesťan si určitě uvědomuje svou svatou povinnost. Že jeho povinností je volit pana Vocloně. Poněvač je zbožnej a dal do vejkladu tu rezoluci a sbíral podpisy.”

“Moment, moment, Vendo. Jdeš na mne moc zhurta, já přijel teprve včera kvečeru. Jsem tady poprvé a moc se v místním dění neorientuju. Jaká rezoluce? Jaká podpisová akce? Jak to, že se černokabátník plete do politiky? Žijeme snad v době temna, aby faráři z kazatelen určovali, kdo se má volit?”

Budulínek asi nemá faráře rád. Možná mu nějak ublížili. Láďa Pátků taky musel chodit do náboženství, protože jeho máma si doma dupla. Jeho fotr z toho prej měl těžkosti, byl v Lidových milicích. Chtěli ho vyloučit, ale byl nejlepší střelec. Měl z vojny zlatej odznak. Tak ho tam nechali. Prej na schůzi, když ho chtěli vyloučit, povídal, že Láďa je taky v Pionýru. Tím že se to vyrovnává. Tak to uznali. A Láďa nakonec do roka stejně přestal na náboženství chodit, protože pan katecheta je mlátil rákoskou přes dlaň, když neuměli všecky svatý. A desatero. A otčenáš jako když bičem mrská. Dneska si Láďa před panem Douděrou klidně na ulici odplivne. Vstoupil kvůli farářům dokonce ke komunistům. Po revoluci. Jedinej ve městě. Ostatní většinou vystoupili a vstoupili jinam. Hlavně do ódées. Já nikam nevstoupil, protože jsem předtím nikde nebyl. Tak jsem to neměl zapotřebí.

“Pan farář možná ani nijak nic nemyslel, natož aby se plet do politiky. Je totiž úplně senilní, říkaj lidi, co choděj do kostela. Prej je tak senilní, že už dávno měl bejt biskupem nebo aspoň kardinálem. Jenomže nemaj náhradu. Dokud nedoštuduje mladej Plch od kostelníků. Je v ňákým semináři. Učí se na faráře. Jeho máma dělá na faře hospodyni.”

“Kvůli němu knihkupec zorganizoval podpisovou akci?”

Musel jsem se smát. Ten Budulínek vopraudu nic neví! Vůbec snad neslyšel, že proti kostelu otevřeli před měsícem hernu. U Piráta tomu lidi říkaj. Majitel je cizí. Ze Smrkováků by se to nikdo neodvážil. Ten člověk, jmenuje se Rychtařík, si pronajal barák od města. Dřív v něm bydleli Kocourovi. Už byli starý. Holka se jim provdala do Německa, má se dobře a pozvala rodiče, aby se k ní na starý kolena nastěhovali. Co s barákem? O barák se musí někdo starat, jinak vám spadne na hlavu. Tak ho radnice pronajala. Ten Rychtařík neříkal, co tam bude. Řek jenom, že bude podnikat. Otevřel hernu a prodává tam čuňárny. A nahoře jsou dva pokoje, kam choděj slečny. Lidí to děsně odsuzujou. Ale každej den je tam celou noc plno. Až do rána. A s těma slečnama nahoru na pokoje taky nechoděj horáci vodněkud z Kořenova. Místní chlapi s nima choděj. Stojí to tisícovku. Povídal Rajman. Už tam byl. Je hrozně zvědavej. Všecko ho zajímá. Dřív chodil dokonce na kurzy astronomie v knihovně. Tenkrát halt ve Smrčí ještě žádnej bordel nebyl. Když se zpumprlíkuje a neskáče zrovna telemarka, vykládá nám o kometách.

Panu farářovi by to bylo jedno, ten bordel. Ani by o něm nevěděl. Bydlí na faře až na druhým konci hřbitova, tak nic neslyší. Stejně je skoro hluchej. To Plchová a ostatní svíčkový báby začaly dělat dílo. Zhanobení! hulákaj. Že to radnice neměla dovolit. Jenomže starosta to dovolil. Protože se s lidovcema nesnáší. Jdou mu po krku. A prosadil v radě, že Rychtařík může mít hernu. O bordelu řeč nebyla. Ty holky tam vlastně jako nejsou.

Je to jejich dobrá vůle, že si s někým zaskotačej. A od zákazníka je dobrá vůle, že jim dá jako pozornost tisícovku. Kdyby nedal, dostal by nakládačku. Na to tam má Rychtařík tři kluky, co dělali karate.

Kvůli těmhle naschválům, co si starosta s panem knihkupcem dělají, jsou ve Smrčí nový volby. Protože se rozhádali a půlka členů městský rady dala výpověď. Že už je nebaví ty hádky poslouchat. Na ničem se nedokázali shodnout. A když se lidi nedokážou shodnout, je lepší, když jdou od sebe. Jako Kulíkovi z vedlejšího baráku. Kulík byl na ženský. Jeho stará zase nenechala na pokoji nic, co nosí kalhoty. On ji tlouk. Ona nedbala o domácnost. Neklapalo jim to spolu. Jinak to jsou hodný lidi. Šli od sebe a maj pokoj. Kulíková se odstěhovala k jednomu vdovci ve vedlejším městě a Kulík se znova oženil. Na cizí ženský se ani nepodívá. Jednou to zkusil a dostal takovejch facek, že druhej den se musel hodit marod, aby se mu chlapi nesmáli. Stejně se smáli. Ta jeho to všade roztroubila.

“Poslední ve hře je tedy hoteliér Hnízdo,” povídá Budulínek, když jsem mu všecko podrobně vysvětlil.

“Z nezávislejch,” řekl jsem.

“Víc zazobaných lidí ve Smrčí není?”

“Jé, tady je prachatejch lidí! Nejvíc pan Daníček. Ale ten už tu nebydlí. Má moc práce. Dvě fabriky, to musí bejt ňákejch starostí. Já bych je mít nechtěl. Taky tady je pan lékárník. Teď jsou medicíny drahý. Pan doktor Slavík je taky při penězích. No, fůra lidí má dneska peníze. Jenom nemaj čas dělat starostu. Musej dělat, aby vydělali peníze. Starosta dědil. Paní Adélka má ty…”

“Já vím,” přerušil mě. “Butik a kadeřnictví. Pan starosta má prostě na politiku čas.”

“Nemaj děti,” povídám. “To dělá to, že nemaj děti. Pak by měl sakra jiný starosti než starostovat.”

“Pan Hnízdo také nemá děti?”

“Pan Hnízdo děti má. Kluka. Jednoho. A moc hezkou paničku. Taky má provozního pana Kuděje. Ten dělal v hotelu vedoucího dvacet let. Myslel, že ho koupí, jenomže se přepočítal. S tím nepočítal, že Hvězda spadne do klína panu knihovníkovi. Nejdřív chtěl ze vzteku odejít, ale už mu je padesát. Tak tam vostal. Prej ho pan Hnízdo přeplatil. Nebejt pana Kuděje, už by zkrachoval. Pan Hnízdo nemá buňky pro kšeft. Ale je sečtělej. Umí moc hezky vykládat. Nic jinýho vlastně neumí. Ten by se za starostu hodil. Hodně lidí říká, že by Smrčí povznes.”

“Sponzoroval by knihovnu?”

“Né. Povznes by cestovní ruch. Jemu jde o cestovní ruch. Pan starosta na cestovní ruch dlabe. Turisti si přece nepojedou do Smrčí udělat trvalou.”

“Tobě jde také o cestovní ruch?” optal se Budulínek. “Cestovní ruch je dobrej. Turisti dávaj větší tuzéry. Jenomže mně jsou prdlačku platný. K Nádraží turisti moc nechoděj.”

“Hlavu vzhůru, Václave!” zvolal Budulínek. Podíval jsem se na strop a nic jsem tam neviděl. Jenom lustr. Asi to myslel jinak. “Teď už nejsi u Nádraží. Teď seš můj asistent. Pustíme se hned zítra do práce. Takže říkáš, že pan hoteliér je perspektivní člověk…,” dodal a zase si mnul bradu.

“Já neříkám, jestli je perspektivní. Já jenom povídám, co říkaj lidi. Jenže říkat a volit je rozdíl.” Zase jsem si vzpomněl, jak jsem poslech mámu a volil komunisty. Teda neprohráli úplně, volilo je víc lidí. Dokonce víc než komunistů ve Smrčí je. Jenže nevyhráli. Maj na radnici menšinu. Asi proto, že je vedl pan Kopřiva. Lidi mu nezapomněli, jak dělal předsedu jézédé. Dělal ho tak blbě, že když ho po revoluci rozpouštěli, nebylo už co dělit. Všecko rozkradli za něj. Jezedáci scípali hlady. Tady na kopcích se nic jinýho než erteple pěstovat nedá. A Kopřiva chtěl pšenici. Že prej hodně sype. Nesypala. Ale zase jezdili každej rok někam k moři. Na to měli. U mámy ve fabrice taky jezdili každej rok na rekreaci do Bulharska. I máma tam dvakrát byla. Se mnou. Za pár kaček. Že jsme byli chudý, tak nám to doplatili. A fabrika prej prodělávala. Dneska vydělává a nikdo nikam nejezdí. Jenom pan Nachtigal. A náměstci. Inženýři. Prostě páni. Jenže už nejezděj do Bulharska. Jezděj na Kanáry, na Mallorku a do Afriky. I v zimě, aby chytili bronz.

Komunistům po volbách došlo, že s panem Kopřivou štěstí neudělaj, že jim pšenka nepokvete. Tak ho svrhli. Teď je u nich předseda pan Jirásko. Má cukrárnu a pekařství. Je u lidí oblíbenej, poněvač má dycky prima zboží. Na rohlíky a na čerstvej chleba stojej lidi ráno frontu. Ten nekandiduje. Nechce bejt starosta. Nemá na starostování čas. Lidi by ho ani nezvolili. Mohlo by se pak stát, že by už rakvičky, rohlíky a chleba nebyly tak dobrý. A dobrej chleba je důležitější než nějakej starosta. Starostu může nakonec dělat každej vůl.

Paní Naďová volala, že večeře je na stole. Tak mi Budulínek řek, abych přišel ráno v devět. Prej si do zejtřka promyslí, jakými úkoly mě pověří. Už na odchodu se mě najednou optal. “Poslyš, Václave, jak se vlastně jmenuješ?”

“Vendelín,” řekl jsem a styděl se. Myslel jsem, že se bude smát. Nesmál se.

“Vida! Můj dědeček byl také Vendelín. Takové staročeské jméno. Jenže já myslel, jaké máš příjmení. Každý ti říká jen Vendo…”

“Kejval,” povídám a šel jsem domů.

6

MÁMA JEN SPRÁSKLA RUCE. MUSELA SI SEDNOUT NA štokrle, když jsem jí vypravoval, jak to se mnou teďkonc je.

“Ty troubo troubovitá! Takovýho klacka teď budu mít na krku! On se nechá vyhodit!”

“Šel jsem sám,” povídám. “Nejsem vonuce.”

Máma zase spráskla ruce. Dycky spráskne ruce, když se jí něco nezdá. Dřív spráskala mě. Teď už jsem velkej, tak spráskne ruce.

“Vonuce! Von si bude hrát na pána! Ty máš držet hubu a bejt rád, že máš dobrý místo. No jo, pána pálilo dobrý bydlo. Víš, kolik dneska stojí jídlo? Kolik jsem ušetřila, že ti dávali jídlo z kuchyně?”

Věděl jsem. Jenom jsem to nechtěl poslouchat. Tak jsem šáhnul do kapsy a položil před mámu ty tři tisíce od Budulínka.

“To je jenom záloha,” řekl jsem pyšně. Chmátla po nich. Než jsem se nadál, měla je v zástěře. Už je neuvidím. Ještě že jsem jí neukázal ty dva tisíce z hospody. Jako Budulínkův asistent musím trošku reprezentovat. “A nikdo mě na krku mít nebude. Jsem teďka asistent menažéra z Prahy.”

Mámě došla řeč. Někdy se jí to stává. Ne moc často, ale někdy jo. “Ty ses dal k cirkusu? Panenko bozkovská, čeho jsem se to dočkala! Dyť se pro samou hanbu nebudu moct ani ukázat mezi lidma!”

“Jakej cirkus?” Koukal jsem na ni s otevřenou hubou.

“Povídals přece, že budeš pomáhat v menažérii.”

Tak jsem musel mámě objasnit, že menažér není menažérie. Že to jsou dvě různý věci. A že budu dostávat devět tisícovek měsíčně. Tolik peněz najednou snad ani neviděla. Mlčela. Asi se z tý radosti nemohla vzpamatovat. Mámy jsou dycky pyšný, když se jejich klukovi něco povede. Když se ukáže, co v něm vlastně je. Že jsou na světě lidi, co to dokážou ocenit.

“Ty troubo,” povídá pak máma. “Že někomu můžeš takhle skočit na lep. Ach jo. Ty to nebudeš mít v životě lehký.”

“Co je?” Málem bych brečel. Nemůže mi radost aspoň trochu osladit? Musí do ní furt míchat ňákej utrejch? “Co se ti zase nelíbí? Kdybys viděla, co má ten pán kravatu!”

“A medovejch řečiček, co? Vytáh tě z dobrýho místa. Dal ti tři tisícky. A co potom? Jak dlouho mu budeš toho asistenta dělat? Povídals, že přijel na volby. Ty budou za tejden. Co pak? Odveze si tě do Prahy? Ty trulante! Já ti povím, Vendo, co uděláš. Ty pudeš hezky pokorně za panem Koukalem a vodprosíš ho. Aby tě vzal zpátky. A tomu čloujekoj z Prahy se budeš vyhejbat velkým vobloukem.”

Natáh jsem ruku. “Co zas?” utrhla se na mě máma. Vstala a šla přiložit. Vařila kyselo se štouchanejma bramborama. Já se můžu po kyselu utlouct. V kyselu musí bejt hodně hub. Máme nasušeno. Máma celou dovolenou loni chodila na houby, abysme měli zásobu. Někdy do kysela přidá i smažený vajíčko. Podle toho, v jaký je náladě. Když ji naprdnu, tak je kyselo bez vajíčka. Máma myslí, že mě tím trestá, jenže já mám kyselo rád i bez vajíčka.

“Ty tři tisíce,” povídám. A máma hned, na co je chci? Na co? Přece je musím Budulínkovi, chci říct panu Kroupovi, vrátit. Jestli s ním ruším smlouvu.

“Nic nevrátíš,” utrhla se na mě máma. “Dal ti je? Dal. Odnes jsi mu kufr? Odnes. Našels mu bejvání? Našel. Slíbil ti, že nebudeš škodovat, když mu najdeš slušnej privát? Slíbil. Tak jakýpak co! Peníze jsou tvoje.”

Přemejšlel jsem o tom, ještě když jsem se ládoval kyselem. Máma koukala na Dynastii. Nenechá si ji ujít. Ani Dallas. To by muselo bejt, aby nekoukala! Kdyby trakaře padaly, tak kouká. Všeho nechá. V práci pak mají celej den o čem povídat. Jaký měla šaty. Jestli mu zahejbá. Jestli bude, když ještě nezahejbá. A s kým. Jestli on za to stojí. Jakej je Džejár lump. Co by dělala moje máma, kdyby byla na jejím místě. A jakej měli krásnej bejvák. Vilu. Rozebíraj, jestli měla správnej účes. Prostě se vyblbnou. Jednou jsem se mámy optal, proč kouká zrouna na tohle, když sama bydlí ve dvou cimrách a dělá v plínkárně. Povídala, že si při tom aspoň odpočine.

Mě tohle nebaví. Já vím, že nikdy nebudu mít mercedesa ani vilu s bazénem. Mně by stačilo, kdybych měl kde bydlet. S Haničkou. A měl práci. Protože máma uhodila hřebík na hlavičku. Nějak mi to v tu chvíli u Naďové nedošlo. V hospodě, když mě Budulínek lákal, taky ne. Tam jsem ovšem ještě nevěděl, že se do Smrčí nestěhuje nafurt. Že je volební menažér. Že volby budou za tejden. Mně stačila devítka za měsíc. Budu se ho na to muset optat. Protože ať si máma povídá, co chce, k nám do hospody už nemůžu. Koukal by mě hnal jak financ kozu. To si spíš hosti budou muset chodit pro pívo a pro obědy sami. Já ho znám. Takže stejnak musím s Budulínkem zůstat v zápřahu, abych dostal ty zbejvající peníze. A taky mě docela zajímá, co vlastně budu dělat.

“Husa hloupá,” rozčílila se máma. Seriál končil. Na obrazovce se nějaká mladá holka objímala s nějakým dědkem. Měl motejlka a zlatej prsten. “Ty holky na všecko nalítnou. Jen když jim chlap umí mazat med kolem huby. Zrouna dneska jsem jim povídala: Káči pitomý, jestli na to kejvnete, poděkujte pak samy sobě.”

“Kdo?”

“Ta tvojé má naštěstí rozum. Já si ji umím ohlídat. Hanička ví, že mám zkušenosti a že nikomu na lep neskočím. Má ke mně ouctu. Ale ostatní? Škoda mluvit. A kdyby jenom holky! I mámy od rodin!”

Trpělivě jsem poslouchal. Jak se máma rozhovoří, není k zastavení. Jenže v půlce zapomene, co vlastně chtěla říct. A pak najednou kouká, že mluví, mluví a neví co.

“Taky byl odněkud z Prahy. Takovej oulisnej. Řeči. Řeči. O solidaritě. Jó! Túdle! To známe! To už tady jednou bylo. Pak přišli strážný a vyvedli ho. Toho kluka, co ho pustil do fabriky, určitě ho znáš, Ferda Burjánek, hned na hodinu vyhodili. A pan náměstek pak všecky obešel, co s nima ten oulisa mluvil, a řek, že kdo tam vstoupí, nemusí už druhej den chodit do práce.”

“Kam?” optal sem se. Ferdu Burjánka jsem znal. Tak má po srandě. Byl už u městský policie, jenže pak ji zrušili, že na ni nejsou peníze. Taky se ukázalo, že jejich velitel ve službě vykrad dva obchody. Ferda šel dělat strážnýho. Dostal uniformu a říkal, že je černej šerif. Jenže byl strážnej. Jemu bylo jedno, jak se mu říká. Jen když moh dělat důležitýho. Ruce na zadnici. A čumět. Hnípat celej den někde u vokýnka a pak jít na pívo. Měl za tu zašívárnu víc než moje máma v plínkárně. Patří mu to! Já mu to přeju.

“Kam kdo vstoupí?”

“Přece do těch jejich odborů. Pan Nachtigal řek, že si žádný odbory ve fabrice nepřeje. Že dělaj jenom zmatky a odváděj lidí od práce. Že kdyby někdo zkusil stávkovat, zavřou celou fabriku a všecky půjdeme na dlažbu. Tak ať si to pětkrát rozmyslíme, než takovou nerozvážnost podnikneme. Lidi s ním souhlasej. Ještě do odborů prachy strkat. To tak!”

Někdy se v mámě fakt těžko vyznat. Na Klause nadávala, kudy chodila. Doma. Před sousedkama. Nevím, jestli v prácí. Asi ne. Tam se bavěj o Dallasu. A o vaření. O drahotě a která ženská je v jiným stavu a s kým. Vzpomíná, jak bylo dřív líp. Ale u komunistů nebyla. V eróhá jo. Kvůli bonboniéře. Na Vánoce. Na MDŽ. A kvůli rekreaci. Moc si to pochvalovala. Kolikrát jsem slyšel, jak si s ženskejma před barákem stěžuje, že už rekreace nejsou. Že se o ně nikdo nestará. Že jsou bez zastání. Nachtigal si může dělat, co chce. Za Němců prej taková svévole nebyla. Povídala Cingrovka. Už jí je sedmdesát. Tak ví, o čem mluví. A potom poví, že je dobře, když nějakýho člověka, co chtěl ve fabrice založit odbory, vyvedli za bránu.

Prostě se bojí. Všici se bojej. Nebo lžou. Jako Horáček z hračkárny. V každý hospodě ho znali. Všade vysedával a nadával na bolševiky. Bejval úředník a velkej straník, a potom když přijeli Rusové, tak ho z tý jejich strany vyhodili. To by přežil, jenže ho taky vykopli z židle v kanclu a šel vozit dříví k mašinám. A kluka mu nevzali na školu. Tak byl nenávistnej. Lidi ho litovali a kejvali, že komouši jsou pěkná banda. A to neměli. On je za to vždycky udal estébákům. Byl spolupracovník. Jenže tehdá to nikdo nevěděl. Až po revoluci. To už ale bylo málo platný. Estébáky zrušili. Nikdo to nechápal. Kluka mu na školu nevzali. Do kanclu se už nevrátil. A stejně lidi udával. Možná ho těšilo, když taky měli maléry. Dneska už je po smrti. Má štěstí. Nikdo by si s ním ke stolu nesed. Umřel hanbou, když to o něm někde napsali. Říkaj lidi. Já ho neznal. Jen od vidění. Tehdá jsem ještě do hospody nechodil. Chodil jsem do Pionýra.

“Třeba ten člověk chtěl, abyste zase jezdili na rekreaci. Do Bulharska. Do Špindlu.” Ve Špindlu měla fabrika rekreační středisko. Na Mácháči taky. Už je nemaj. Po revoluci se řeklo, že majetek komunistů patří státu. Tu chatu ve Špindlu koupili Němci. Na Mácháči z ní je noční klub s bordelem. Patří ňákýmu Rusovi. Lidi remcali, že to nebyl majetek komunistů. Že patřil fabrice a eróhá. Že tam dvacet let jezdili každou sobotu neděli na brigády a dřeli jak barevný. Taky se některý ptali, kam přišly peníze, za který se střediska prodaly. Nikdo jim neodpověděl. Jen Matlas, poněvač šel druhej den do důchodu a bylo mu všecko jedno, zašel za panem Nachtigalem. A optal se ho na rovinu, kam se ty prachy poděly. Nachtigal řek, že je malej pán, že je jenom ředitel. Že fabrika nepatří jemu, Nachtigalovi, ale ňáký správní radě. Tý ať se optá. Matlas, jak byl kvůli tomu důchodu kurážnej, chtěl vědít, kde radu najde. Pan Nachtigal povídá, že v Kyjevě. Teďkonc právě. Někdy taky v Liberci. Jindy v Praze. Tak Matlasovi konečně došlo, že je za kašpárka, a šel do důchodu. Kdyby ten důchod stihnul za starýho režimu, dostal by hodinky a rekreaci u moře. Nebo peněžní odměnu. Poněvač ve fabrice dělal seřizovače od vyučení. Jenomže se narodil o pár let pozdějc, tak nedostal nic. Prej se s ním nikdo z vedení ani nerozloučil. Jenom chlapi z dílny. A všecky ženský, co jim celej život dával mašiny do rychtyku, aby neměly prostoje.

“Čerta rekreaci. Provokatér to byl. Měl brejle a takovej fešáckej knír. Seladon jeden! Ženský chtěl voblbovat řečičkama.”

Zasmál jsem se, ale jenom tak uvnitř. Aby to máma neviděla. Moh bych dostat pohlavek.

“A vůbec. Majitelé si odbory ve fabrice nepřejou. A basta. Páni se musej poslouchat. Tak to bylo dycky a tak to dycky bude!” No jo. Má recht. Lidi ve fabrice jsou už zvyklý. Pana Nachtigala museli poslouchat dycky. Je marný se vzpírat. Kdo se vzepře, dostane po hubě. Šmíd se vzepřel za komunistů. Strkal lidem na dílně nějakou kartu. Nebo chartu. Tak ho vyhodili a byl rád, že nešel sedět, poněvač pobuřoval. Po revoluci se do fabriky vrátil. Jak byl z toho převratu zdivočelej, ved divný řeči. Ze teďka bude fabrika konečně patřit lidu. Že národní podnik byl podvod. Že za každým národním podnikem byl ústřední výbor. Teďka za tím teda bude lid. Jenomže pan Nachtigal se rozhod, že chce fabriku sám. On a jeho kamarádi z tý rady. Šmída vyhodili znova. Za pobuřování. Jel až za panem prezidentem. Ten na něj neměl čas, ale mluvil s ním nějakej kníže. A prej mu poklepal po rameni. Že jsou na jeho občanskou odvahu a statečnost hrdý. Hlavně se nemá bát. Tak se vrátil do Smrčí. Všem vykládal, že už se nebojí. Že strach nemá. Jenom prachy na žrádlo mu chyběj. Pak dostal od toho knížete nějakej diplom za odboj. A podporu v nezaměstnanosti. Rok trvalo, než sehnal práci. Ve Smrčí ho nikdo nechtěl vzít. Báli se, že se nebojí. Už se prej taky bojí.

Šel jsem si brzo lehnout. To se číšníkovi často nestává, že si může jít brzo lehnout. Chtěl jsem si prokoumat co a jak. Jenomže já jak si lehnu, zavřu oči a spím, jako když mě do vody hodí. Ani se mi nic nezdá. Možná zdá. Ale ráno se na nic nepamatuju. Takže to vychází nastejno.

7

“PAMATUJ, CO JSEM TI RADILA.” MÁMA MĚ JESTĚ VZBUDIla, když šla ráno do fabriky, aby mi mohla připomenout, že nemám bejt blbej. Nejsem blbej. Už vím, jak to provedu. Do hospody nepůjdu. Mámě ale povím, že jsem tam byl a že už měli místo mě náhradu. A že se mnou Koukal ani nechtěl mluvit. A ještě povím, že o nás říkal, že jsme nenažraná fabrická holota. To mámu naštve. Jak se na někoho naštve, nemluví s ním do smrti. Někdy i tejden. S Fidlerkou, když o ní roztrušovala, že má děravý cejchy, neprohodila slova měsíc. Ani ji nezdravila. Dělala, že ji nevidí. Dokud Fidlerka nepověsila za barákem na bidlo zašlý prádlo. Tak jí to šla říct a přivedla si k tomu všechny ženský z baráku. Od tý doby s ní zase nemluví Fidlerka. Máma ji zdraví. Hodně nahlas, aby všichni slyšeli.

Takže když mámě povím, co o nás měl Koukal říct, naštve se a nepůjde za ním. Jinak by byla schopná kleknout si před ním na kolena.

Dělat asistenta Budulínkovi mi připadá zajímavější než nosit píva a hádat se s vožralejma. I kdyby to mělo nakrásně trvat krátce. Hezký věci beztak nikdy nemaj dlouhýho trvání.

Pustil jsem si rádio. Když přestali hrát, ozval se Dany. Takže ho Capouška přece jenom nevyrazila. Povídal, že odpoledne zve všecky posluchače k přijímačům na frekvenci sto jedna. Že bude mluvit pan starosta. Přednese svůj volební program. Zejtra další kandidáti. Kdybych byl starosta a chtěl, aby mě zase zvolili, tak bych v rádiu mluvil poslední. Všichni budou slibovat to samý. Hory doly, zlatý parohy, takže si lidi nejspíš zapamatujou toho posledního. Potom Dany povídal, že mají novou soutěž. Čekal jsem, jestli zase za deset tisíc. Už ne. Kdo jim jako pátej zavolá z mobilního telefonu, tomu zahrajou písničku. Zadarmo. Tak jsem rádio zase vypnul a šel za Budulínkem.

Musel jsem zvonit a klepat málem hodinu. No, pět minut určitě. Otevřel a vykouknul. Byl v pyžamu a měl kruhy pod očima. “Nevím, jestli vás nemám na hodinu propustit,” řekl. Udělalo se mi slabo. Byl bych moc nerad, kdyby máma měla pravdu hned první den.

“Já jsem nic neproved, pane Kroupa,” povídám nešťastně. “Jestli jsem vás vzbudil, tak se moc omlouvám. Já jenom nechtěl, abyste myslel, že nejsem dochvilnej.”

Mávnul rukou. “Čert vem probuzení. Ale včera! Kde jsi byl včera večer?”

“Doma. Fakticky jsem nikde nebyl. A nikomu jsem nic neřek!”

“To je právě ono. Že jsi byl doma. A že jsi mě předtím seznámil s tím Američanem. Ten člověk má játra vlastní, nebo transplantovaná?”

“Já nevím. O játrech nikdy nic nepovídal.”

“Podle tempa, jaké včera nasadil, je už nemá mít vůbec. Nebo jako zvon. Pojď dál. To jsi mě nemohl varovat?”

“No jo,” řekl jsem radostně, že mě už nechce vyhodit. “Džony dost nasává. Nemá celej boží den do čeho píchnout, tak nasává. Jestli jste s ním byl na velkým okruhu, tak vás potěš pánbů. Kde jste všade byli?”

“Neznám zdejší podniky. Pamatuji se pouze na nějakou vinárnu a pak bar v hotelu.”

“Tak to byl hodně velkej okruh. Možná vám chtěl udělat radost. Seznámit vás s lidma, abyste se tu dokázal orientovat.”

Budulínek se na mě divně podíval. Posadil se v kuchyni ke stolu, kde měl nachystanou snídani od paní Naďový. Šunkovej salám. Vajíčka natvrdo. Rajčata. Chleba s máslem. Dva krajíce. Kafe už bylo studený. Budulínek koukal a šklebil se.

“Nemáš chuť, Vendo? Já mám pocit, že se dneska spokojím s kávou. A nerad bych, aby si paní domácí myslela, že mi u ní nechutná.” Trochu jsem se upejpal. Máma vždycky říká: když někde seš a nabídnou ti, musíš se trošku upejpat. A ne se na to vrhnout jako vlk. Lidi by si ještě mysleli, že ti doma nedám najíst. No ale když Budulínek řek, že to mám sníst, tak jsem to spucnul. Pil kafe a vázal si při tom zase šlajfku. Jenže dneska měl jinou. A povídal, že pan Hnízdo je docela příjemný člověk. Takový kulturní.

“Kulturní von je,” kejvnul jsem.

“Ženy po něm musí být celé divé, co?” plácnul mě do zad a zkřivil ksicht. Asi ho bolela hlava. Nemoh dělat prudký pohyby. Jako Cerman. Když to přežene, naříká druhej den jak stará bába. Prej se ani pořádně napít píva nemůže. Jednou jsme mu museli dát brčko. Vypil s ním dvě desítky a měl ji jak z praku.

“To já nevím, pane Kroupa. Kdyby to byla prauda, určitě by si to lidi povídali. A určitě by se to doneslo paní Hnízdový. Měl by doma vočistec. Ona je to moc hezká panička, prej je doma pod pantoflem.”

“A neslyšels náhodou, Véno… poslyš, já ti budu říkat Véno. Jsi jako můj syn, takže ti můžu tykat. Nevadí ti to, že ne?” Povídám, že nevadí. Že jsem zvyklej. Že mi tady vlastně každej tyká stejně jako on. “Tak výborně. Neslyšels, Véno, že by pan Hnízdo byl… když není na ženské. Rozumíš?”

“Ne. Já neříkám, že není na ženský. Určitě se mu líbí. Jenom se bojí následků. Třeba paní lékárníková Fajtlová se následků nebojí, protože pan doktor Slavík je rozvedenej. A kdyby je někdo dal do řečí, Slavík s ním zatočí. Z advokátů mají lidi strach. Kromě toho paní lékárníková ví, že pan lékárník Fajtl má nemanželskou holku a platí na ni. Tak ho utáhne na nudli a může si dělat, co chce. Pan Hnízdo ne. Paní by s ním pěkně zametla, kdyby měl nemanželskýho parchanta. Ona mu kontroluje i servírky, jestli nejsou moc hezký nebo chytlavý.”

“Nerozuměl jsi mi. Měl jsem na mysli, jestli Hnízdo nemá divný sklony. Zvrácený choutky?”

Zamyslel jsem se. “No, jednou v hotelu zkoušeli dělat žabí stehýnka a prej je sněd. Já bych to do huby nevzal. Navyk si to ve Francii. Byl tam už dvakrát.”

“Ježíši, jsi snad natvrdlý?” rozčílil se Budulínek a zase zkřivil ksicht. Rozčilovat se není zdravý, když má někdo po flámu hlavu jako včelín. “Ptal jsem se, jestli není na chlapečky.”

“Pan Hnízdo?” vykulil jsem na něj oči. “Že je teplej? Vy jste něco takovýho slyšel?”

Ve Smrčí je jenom jeden teplej. Evžen Novák. Má zastoupení na náhradní díly na škodovky a žigulíky. Taky hraje divadlo a paní Štrausová ze stánku na náměstí mu musí objednávat Soho. Všichni mu říkaj Evžene a je oblíbenej. Lidi ve Smrčí mají nejvíc starý škodovky a žigulíky.

“Mám uši, abych slyšel, a oči, abych viděl,” povídá Budulínek záhadně. “Něco jsem prostě včera zaslechl. Koukám, že jsi dojedl, paní domácí bude mít radost, chudinka, že mi chutnalo. Mám nepříjemný pocit, že jsem ji v noci svým příchodem vzbudil. Nějaký člověk mě odvedl domů, obávám se, že bych těžko trefil. Ty domky tady jsou všechny stejné a v noci není na čísla vidět. Tak se snad rehabilituji dobrým trávením. Dnes večer jí pochválím stravu. A asi koupím nějakou květinu. Kde se tady prodávají květiny?”

“Za náměstím. Ale paní Naďová má kytek plnou zahradu. To jsou vyhozený prachy, pane Kroupa.”

“Chlapče, víš sice téměř vše o Smrčí, ale o ženách ani co by se za nehet vešlo. Paní Naďová je šaramantní mladá dáma a jako k takové je nutné k ní přistupovat. Džentlmen ví, jak se chovat. Dobrá. Já mám za hodinu jednání u pana starosty. Ještě si chvíli odpočinu. Radnici snad najdu.”

Vysvětlil jsem mu, kde je radnice, a Budulínek mi přikázal, abych vyrazil do ulic a položil prst na tep města. Tak to povídal. A prej, kde si mě má po konferenci se starostou vyzvednout? Povídám, že budu v bufáči. A že bych jenom potřeboval vědět, co po mně vlastně chce.

“Od této chvíle jsi mýma očima a mýma ušima. Rozumíš? Tady máš na útratu. Nech si to vyúčtovat a přines mi potvrzení s razítkem, abych si to mohl zahrnout do výdajů.” Dal mi padesátikorunu a pak se zamyslel a přidal dvacku. “Tady se žije lacino. Nemusíš zbytečně hýřit.” Odcházel jsem a říkal si, že až tak lacino se ani ve Smrčí nežije. Ale že se za sedmdesát kaček přece jenom najím a napiju. Jsem pouhej asistent a do baru nechodím. Dělat volebního menažéra není snadný. Jestli po mně taky bude chtít takovýhle oběti, mohl jsem zůstat u Nádraží. Jenomže něco jinýho je bejt v noci v hospodě v práci a něco jinýho je nechat se obskakovat za cizí peníze.

Jo, dějou se věci! A mně se to začíná líbit.

8

STAREJ RABAS UŽ SEDĚL NA SVÝM MÍSTĚ U KAŠNY. PŘED sebou klobouk. Ruce položený na kolenech. Koukal do země. Vždycky kouká do země. Asi hlídá, jestli mu z klobouku někdo neukrádá. Jednou to zkusili fakani ze školy. Hrábli mu po drobnejch. Lidi je pak honili až k řece. Naši lidi mu sice moc peněz nedaj, ale okrádat ho taky nenechají.

Jak jsem Rabase uviděl, hned jsem si vzpomněl na toho pana inženýra z Liberce, co u něj zkoumal půdu.

“Tak kdypak si zahrajete golf, pane Rabas?” zeptal jsem se. Zvednul hlavu a kouknul na mě. Něco zažbrblal. Moc toho nenamluví a golf taky nehraje. Možná ještě nic neví. Vsadím se, že ani Džony nic neví. Ten by to přitom vědět měl. Je přece jenom Američan.

“Hraješ golf, Džony?” optal jsem se ho. Byl už u svýho pultíku a baštil drškajdu.

“Moc ne. Je to nuda. Pořád chodíš a mydlíš do toho míčku. A vůbec, proč se ptáš? Chtěl bys vstoupit do klubu? To je drahá věc, Vendy. Taky to zabere čas. Tady by ses s golfem nechytil. Ještě na to není ta správná sosajty.” Napil se píva a chvíli na mě koukal. Vypadalo to, že si něco nemůže v hlavě srovnat. “Poslouchej, Vendy, nemáš ty bejt v práci? Nebo jste tu putyku už definitivně zavřeli?”

“Seš jako moje máma, Džony.”

“Mámy mívají rozum. Na to přijdeš, až bude pozdě. Tak povídej a přeháněj.”

“Dějou se věci, Džony,” povídám. “Já ti to teda řeknu, ale upozorňuju tě, že to je všecko děsně tajný. Nesmíš nikomu proláknout ani slovo.” A pak jsem mu všecko řek. Jak mě vyhodili z Nádraží a jak mi Budulínek nabídnul, abych mu dělal asistenta na volby. Že dostanu devět tisícek měsíčně. Džony mě poslouchal, občas si lehce krknul, protože ho po včerejšku ta polívka s pívem štosovala. A když jsem dovykládal, povídá jako máma: “Devět tisíc měsíčně? To je hezký. Jenomže volby budou za tejden. Co budeš dělat potom?”

Podrbal jsem se na bradě stejně jako Budulínek. “Ty ses s ním skamarádil, Džony. Dneska ráno o tobě mluvil. Moc hezky.” Lhal jsem, ale nevadí. “Co kdybys s ním příště dal řeč, jak to se mnou zamejšlí?”

“Nou problem, Vendy. Ukecanej je dost. Jenže tys povídal něco v tom smyslu, že to nesmím živý duši říct. Že to je tajemství. A když se s ním začnu o tobě vybavovat, tak mu bude jasný, žes mi všecko hned zatepla vytroubil.”

“On se o mně včera nezmínil, když jste pařili?”

“O tobě? Nene. Asi nechtěl, aby se o tom vědělo, že pro něj pracuješ. Jinak se zajímal o všecko možný. Je zvědavej jak vopice. Kdo, kde, s kým a tak. Nejvíc ho zajímal pan Hnízdo. Jenom neřek, že je menejdžr přes volby. Představoval se jako odborník přes pablik relejšn. Přes reklamu.” Pak se zamyslel. “Ono je to vlastně jedno. Volební kampaň nic jinýho než reklama není. Tady to ještě nemá tu sílu. V Americe je to větší sranda. Tam musí každej kandidát obcházet lidi osobně. S každým pokecat, jak se mu vede, a co potřebuje, to mu slíbí. Jedno jestli kandiduje na starostu, na šerifa nebo na koronera.”

“Koho?” optal jsem se.

“Ohledávače mrtvol. To je v Americe vážená funkce. Dobrej džob. Tam je každou chvíli nějaká mrtvola. Při bouračce, přepadení. Vražda. A tak. Američani si to můžou dovolit. Amerika je veliká země. Ale ten tvůj Budulínek, jak mu říkáš, to je zajímavej člověk. Budu o něm přemejšlet.”

Džony pokaždý, když se s někým seznámí, po pár pívech řekne, že to je zajímavej člověk a že o něm bude přemejšlet. Pak se s ním vožere a druhej den se mě zeptá, jak se jmenuje a odkud ho znám. Ale co povídal, to zajímavý bylo. Asi Budulínkovi navrhnu, aby pan starosta obcházel všecky lidi ve Smrčí a každýmu něco slíbil. My bysme potřebovali sporák a taky novou pračku. Když mu Budulínek dělá menažéra, mohli bysme u něj mít protekci. Džony sice povídal, že ani v Americe nesplněj všecko, co slíběj. Nepočítám proto, že bysme dostali oboje. Stačil by sporák. Pan starosta by se ukázal a ani by se nemusel plácnout přes kapsu. Ze svýho dává nerad.

Jednou tady byla sbírka na nějaký děti. Nevím, jestli od nás nebo z Afriky. V okresních novinách pak psali, kolik kdo dal. Pan starosta s panem Nachtigalem byli na prvním rnístě. Každej dal pět tisíc. Jenomže pak se ukázalo, že pan starosta to dal z nějakýho obecního fondu na sociální potřeby. Potom se hájil, že myslel, že to je jasný, že to v těch novinách jenom zapomněli napsat. A když jde na nějakej koncert nebo na představení, má lístky zadarmo. Telefon má taky zadarmo. Povídal Šlajs z pošty. Auták dostal od pana Nachtigala. Octavii. Dostala ji radnice, psali. Jenomže s ní jezdí jenom pan starosta. Benzin mu platěj. Barák si postavil, když dělal ředitele komunálu. Prej je to nejlacinější barák v celým Smrčí, říkaj lidi, a je velkej jako hrad.

Když jde sám nebo s paní Adélkou někam do hospody, nic většinou neplatěj. Někdy jo. Jako tuhle u Soudku. Každej ale není tak neodvislej jako pan Vejvoda. Většina drží s těma, co jsou u vesla. Tak za něj zaplatěj nebo to daj na účet podniku.

Někdy jde i na kontrolu. To hlásí hned ve dveřích. Lidi si na vás chodí stěžovat, že máte špatnou míru, že svíčková za nic nestojí. Nebo vepřoknedlozelo. Nebo řízek. Podle toho, na co má zrovna šmak. A hostinskej mu hned servíruje protekční porci, aby se přesvědčil, že vaří dobře. A pan starosta se napucne. Napije. Utře si bradu a řekne: Já těm pomluvám sice nevěřil, ale není nad to, přesvědčit se osobně. Gratuluju. Bylo to vynikající. Všem vás doporučím. Kolik jsem dlužnej? A dělá, že hledá šrajtofli. Hostinskej hned mává rukou, že nic. Že přece byl na kontrole. Že to nejde, aby pan starosta byl za svý povinnosti ještě škodnej.

Takovej starosta vlastně vůbec nic nepotřebuje. Jenom bejt starostou. No a to je jediný, čím si momentálně není jistý. Kdyby tím starostou přestal být, nemůže vlízt do jediný hospody ve Smrčí. Všade by ho oholili bez břitvy. Za trest. Za všecky ty kontroly. Štrapáce na účet podniku a tak.

Z hotelu vyšel pan Hnízdo. Nasedl do bavoráka a odjel. Ani dneska mi nepřipadal teplej. Budulínek si ho nejspíš poplet s Evženem. “Džony, nebyl s váma večír Evžen?”

“Ten gej?”

“Co? Evžen, co je na chlapy.”

“Říkám gej. Nebyl… nebo byl? Sakra, tam bylo lidí! Já už si na každýho nepamatuju. A možná že byl. Chodívá do báru.” Tak je to jasný. Budulínek si ty dva poplet. “Proč tě to zajímá? Snad ses…” Kouknul na mě, až jsem zrudnul.

“Co si myslíš! Tohle teda nikdy. Ptám se jenom tak ze zvědavosti. Kdo všecko do baru chodí.”

“Každej, kdo na to má. A taky hromada těch, co na to nemaj,” zabručel Džony. Jasný. Jak je vláčnej, nalepěj se na něj lidi, nechávaj si vypravovat o Americe a Džony platí za všecky. Má na to. Ale ráno ho mrzí, že byl vůl. A zapřísahá se, že už nikdy. S výjimkou starýho Rabase.

“Nedoneseš mu malý pívo? Jazyk má z toho vedra na vestě. A do kapsy hluboko.”

“Možná že za pár dnů nebude vědět co s penězma,” povídám a pak jsem Džonymu řek, jak jsem se seznámil s tím inženýrem z Liberce, co bude stavět golfový hřiště.

“V kopcích? Golf? Zbláznili se v týhle zemi už úplně všichni?” povídá Džony.

“Ne. Na Rabasový louce za mlejnem. Má to stavět nějaká mezinárodní společnost pro cizince. Mlejn chtěj postavit znovu. Že z něj udělaj nóbl klubovnu.”

Džony na mě koukal a pomrkával očima. Takhle vykulenýho jsem ho ještě neviděl. “S Rabasem o tom už mluvili?” zašeptal.

“Ty trulanti ani nevěděli, že tam bydlí. Mysleli, že mlejn je opuštěnej, když je to skoro zbořeniště. Koho by to mohlo napadnout, že jo?”

“Vendy,” Džony furt šeptal a opatrně se rozhlížel, jestli nás nikdo neposlouchá. “Říkals to někomu kromě mě?”

“Kdepak. Já na to včera úplně zapomněl. Ňák se mi to vykouřilo z makovice, hned jak ten člověk šel na vlak. To akorát přišel Budulínek a já měl jiný starosti.”

“Tak poslouchej, Vendy. Nikomu ani muk. Rozumíš? Ale doopravdy ani muk, kamaráde! Ne abys to roztroubil jako všecko.”

“No dovol, Džony!” Skoro jsem se urazil. “Copak já někdy něco roztroubil?”

“To víš, že ne, Vendy. Ale dej mi čestný slovo, že o tom živý duši nepovíš! A věř, že nebudeš škodovat.” Tak jsem mu to čestný slovo dal. Že nebudu škodovat, jsem včera slyšel taky. Takový řeči mi jdou jedním uchem dovnitř a druhým ven. Sliby se slibujou, blázni se radujou, říká máma.

Džony pak došel pro pívo a šel ho osobně odnýst Rabasovi. Už nechtěl, abych ho dones já. Nechtěl ani, abych s ním šel. Chce si s Rabasem popovídat o samotě. Třeba má ňákej plán. Jestli při něm starej Rabas nepřijde zkrátka, pánbů mu ho přej. Nerad bych, aby dědka někdo vožulil. Doteď o něj nedbali. Rabas taky a žádnou lítost nestál. Počítám, že nebude stát dál. Ale Džony to zvládne. Říká, že jsme málo dravý. Že nám chybí pravej pionýrskej duch. Nejspíš chybí. Asi je to tím, že on chodil do Pionýra dřív než třeba já. Máma taky povídala, že tenkrát bylo všecko jiný. Že to lidi ještě mysleli dovopraudy. Že se tak nekradlo a dělníci byli fakt páni. Všici o ně dbali. Pak už všici dbali jenom vo sebe.

Džony seděl na kašně vedle Rabase, oba pívo vedle sebe. Džony něco Rabasoj hučel do hlavy. Lidi koukali, ale ani se nedivili. Džonyho nikdo kór vážně nebere. Sám kolikrát říkal, že kdyby přešel náměstí po hlavě a odstrkoval se ušima, nikdo se nepodiví. Všici řeknou: No jo, halt Američan. Je zvyklej na neomezený možnosti. Nebo budou myslet, že je vožralej. Někdy se to nedá poznat. Takže když klábosí s Rabasem, nikomu to podezřelý není. Dělá to obden. Prej si s ním nejlíp popovídá. On Rabas většinou mlčí.

Nechal jsem ho klábosit. Jestli se z toho něco vyvrbí, Džony mi to poví sám. Jestli nepoví, taky dobře. Já se ho vyptávat nebudu. Aby neměl hemzy, že jsem ukecanej a zvědavej. Víc než Rabas se svou loukou a celým golfem mě ale zajímalo, co si na druhý straně proti hospodě U Pošty můžou vykládat pan doktor Slavík s Rambouskem. Rambousek jezdí s traktorem. Dřív v jézédé, teďka u lesů. Taky chlastá. Hodně. Policajti ho už ani nestavěj. V lese by to taky byla blbost. Na silnici se Rambousek odváží málokdy. Když už musí, dá volant Tóthovi. Tóth je Slovák, dřevorubec. Taky chlastá, jenže nemá řidičák. Tak o něj nemůže přijít.

Rambousek třese se Slavíkem a ukazuje si na hubu. Slavík by rád zmizel. Jenže Rambousek má páru. Když někoho vezme do pazourů, jen tak nepustí. Jednou se porvali s Rajmanem a skončilo to nerozhodně. Od tý doby mají vyndávací zuby. Slavík se konečně vytrhnul. Mávnul na Rambouska, jako že jo, a upaloval pryč. Rambousek se taky otočil a uviděl Myslíka. Chytil ho a zase si ukazoval na hubu. Jenže Myslík zavrtěl hlavou. Rambousek na něj chvilku koukal, jako kdyby mu chtěl jednu ubalit. Myslík se jenom šklebil a krčil rameny. Rambousek mávnul rukou a odtáh. Myslík šel do bufáče.

“Co se stalo, pane Myslík?” optal jsem se, když si dones pívo. “Rambousek byl celej říčnej! Před váma hučel do pana doktora Slavíka.”

Myslík mi to řekl. Chechtal se při tom. No nevím, mně by na Rambouskově místě do smíchu nebylo. Jenže Myslíkovi jo. Rambousek se včera u Novotnejch napil trošku víc a hodil vikslajvantový čelo. Hlava mu spadla na stůl. A jak chrápal, falešný zuby mu vypadly z huby. Pod stolem se vochomejtala doga hostinskýho. Novotnej si potrpí na takový bestie, protože od tý doby, co si ji pořídil, se mu hosti v lokále neperou. Doga myslela, že to je kost, a zuby sežrala. Rambousek teď šišlá a musí bejt na tekutý stravě. Ale to byl dycky. Pivo prej zasytí. Jenomže hostinskej mu nechce zuby zaplatit. Právě naopak. Že prej jeho psa krmil nevhodnou stravou. Jestli bude psoj blbě, Rambousek zaplatí veterináře.

Slavík by to prej bral. Pokavád Rambousek vysolí deset tisíc zálohu. Že to je komplikovanej případ. Kde by Rambousek vzal deset tisíc? Všecko prochlastá. A Myslík se mu vysmál, protože když jednou za Rambouskem přišel, aby ho pojistil, Rambousek mu chtěl rozbít hubu. Řval, že pojišťováci jsou skvrna lidstva.

“Teď jsem mu tu skvrnu lidstva osolil,” liboval si pan Myslík. “Hele, Vendo, máš ty vůbec pojištění?”

“Jaký? Zuby mám svoje. A neperu se.”

“Nejde jenom o zuby, chlapče. Jde i o zdraví. Nebo co když vyhoříš?”

“My toho stejně moc nemáme.”

“A co když tě někdo přejede? Když ti udělám dobrou životní pojistku a budeš mít štěstí a zabijou tě, dostaneš milion.”

Přemejšlel jsem. “Na kolik by to přišlo?” Milion jsou pěkný peníze. Ani si nedokážu představit, jak takovej milion vypadá.

“Kolikpak ti je?”

“Dvaadvacet.” Za milion se dá postavit barák. Nebo koupit. Chalupy v okolí se prodávaj lacinějc. Ještě by nám s Haničkou zbylo na horší časy. Lidi říkaj, že brzo nastanou.

“To můžeme snadno spočítat.” Vytáh kalkulačku. Cvakal a cvakal, až to vycvakal. “Za dva tisíce měsíčně. A i kdyby ses nezabil; o ten milion bys nepřišel. Dostal bys ho i s pěknou prémií, až by ti bylo šedesát. Tak co říkáš? Plácneme si?” A už tahal z aktovky papíry. Pan Myslík se bez svý aktovky nehne. Co kdyby se někdo chtěl dát pojistit? A daj se. Nejvíc na pohřbech. Pozůstalí viděj smutnej případ, vdovu s dětma, jak se trápí, co s nima bude, když odešly pracovitý ruce otce živitele. Jde mu to, jako když kachnám hází. Já ho párkrát slyšel. Leze za smutečníma hostama i do hospody. A má vostrej a dravej start. Dokud jsou ještě měkkosrdcatý. Jak si daj dvě píva a dva panáky, začne jim bejt všecko fuk.

“Kolik?” Skoro jsem se polil, jak jsem se leknul. Dva tisíce! Za měsíc! Z čeho bych pak žil? To bysme nevyšli. Jo, kdybych měl u Budulínka těch devět tisícek jistejch nafurt, dalo by se uvažovat.

“Chlapče, milion! Kdybys měl kliku, seš po smrti třeba zejtra. A ten milion by byl tvůj.” Koukám na něj a najednou mi to došlo.

“A co bych z něj měl, kdybych byl po smrti?”

“Ty už nic. Ale rodina. Máma. Máš přece mámu, ne? Ty bys snad nechtěl, aby měla šťastné a zajištěné stáří?” “Chtěl. Jenomže já bych taky chtěl ještě nějakej ten rok vydržet, pane Myslík. Taky myslím, že takovejhle milion by mámu moc neutěšil.” Pan Myslík se zasmál a zase ty papíry schoval.

“Dobrá, Vendo. Počkám, až zbohatneš. Víš, čistě mezi náma - chudý lidi na pojišťovny moc nedaj. Mají starost o dnešek. Nejvejš o zítřek. Až když je někdo ve vatě, dostane strach. Spočítá si, o co by mohl přijít. Myslí na budoucnost. A žene za námi sám.” Dopil a šel. Odnesl jsem jeho půllitr k výčepu, aby nepřekážel. Džony zatím taky dopil a asi už s Rabasem domluvil.

“Je to v cajku?” optal jsem se ho. Málem jsem si dal jednu přes pusu. Přece jsem se zařek, že se nezeptám. Halt jsem nevydržel. Zvyk je železná košile a starýho psa novejm kouskům nenaučíš, říká máma. Džony po mně kouknul a povídá, abych šel ven. Myslel jsem, že mě vyhazuje. Džony to ale myslel jináč a šel taky.

“Je tam moc uší. Jdeme do parku,” utrousil koutkem huby. Za náměstím je park, stojí v něm socha rodáka. Prej byl slavnej skladatel. Já od něj nic neslyšel, ale ve škole jsme se učili, že je slavnej. Kolem jsou lavičky a záhony s kytkama. I nějaký roští tam kvete. Posadili jsme se a Džony si zapálil cigaretu.

Kousek dál seděli Deziderové. Imro s bráchancem. Byli už pěkně zkárovaný. Měli s sebou flašku vizoura s takovou zvláštní vinětou. Je na ní americká vlajka a pod ní je napsaný Bourbon State Whisky. Ve Smrčí tuhle kořalku nikde nevedou. Vyrábí se v Jelení Goře z dřevnýho lihu s trestí. Vím to od Ivana Veverky, který ji z Polska pašuje. Přivez k nám na Nádraží celej karton a pan Pavlíček se chystal, že ty flašky přeleje do flašek od Johny Walkera. Už to nestih. Veverka povídal, že to ochutnal a že takový svinstvo v životě nepil. Prej bysme k tomu měli přidávat slepeckou hůl a poukaz na vlčáka. Ale Dezidery žádná polská kořalka nezabije. Jenom jim bude blbě. Kdybych hned ráno vypil flašku kořalky, tak by mi bylo večer blbě určitě.

“Bude to komplikovaný, Vendy,” povídá Džony, když vykouřil půlku cigarety.

“Co bude komplikovaný, Džony? Všim sis támhle Deziderů? Chlastaj vizoura, kterýho ukradli u Nádraží. Poznal jsem flašku. Je pašovaná z Polska.”

“Čert vem černý huby. Nádraží není můj podnik. Jestli zloděj okrad jinýho zloděje, mně po tom nic není. Já mám v hlavě velkej byznys, Vendy. Jenomže je to komplikovaný.”

“Ty bys chtěl to golfový hřiště postavit sám? Já myslel, že tě takovýhle věci už nezajímaj.”

“Vendy, pamatuj si, pro dolar, kterej leží na ulici, se musíš ohnout a sebrat ho. Jinak bys moh dolárky urazit a ony by od tebe utekly. Chápeš?”

Rozhlídnul jsem se. Na asfaltových cestičkách leželo smetí a vajgly. Na radnici tvrdí, že nemůžou metaře sehnat. Nabízeli to nezaměstnaným, ale každej si přines potvrzení od doktora, že takovouhle práci nemůže dělat. Deziderové řekli, že taky nemůžou. Mají stavební firmu na kopání. Fakt je, že když dostanou zakázku, třeba plyn, jedou jak krtci. Starej Dezider, kterej jim dělá mistra, na ně řve. I Imro musí máknout. Fotr každýho, kdo se fláká, na místě zkope do zadku. Lidi si je pochvalujou. Přes den. Večer se Deziderové vožerou a vymlátěj hospodu. Nebo ji vybílej jinak. A starosta pak říká, že musíme být tolerantní. Vyhnat rasismus ze svejch myslí. Máme to prostě ve Smrčí složitý. Metaři nejsou. Tak se na cestičce válej mastný papíry a vajgly a psí hovínka. Dolar jsem tam neviděl.

“Já žádnej nevidím.”

“Já to myslel symbolicky. Obrazně. Tohle by nebyla žádná velká práce. Dva podpisy. Dva bankovní převody.” Začalo mi svítat. Já se v těchhle obchodech nevyznám, ale úplně z mísy taky nejsem. “To jako bys od Rabase tu jeho louku a mlejn koupil?” Džony se usmíval. Mlčel. Jen potahoval z cigarety. “A pak bys jim vypálil rybník a postavil to hřiště sám. A prodal jim ho.”

“Nebuď blázen. Copak vím, jak se staví golfový hřiště? Mám já nějaký kontakty na kluby, hráče, byznysmeny… nesmysl. Přemejšlej. Je to jednoduchý jak facka.”

“Aha. Až by chtěli stavět, tak bys jim teda prodal ten pozemek.”

“Chytrej, Vendy. Chytrej.” Zasmál se.

Zamyslel jsem se nad tím. Džony by určitě těm pánům z Liberce neprodal louku a mlejn za stejný peníze, za jaký je koupil od Rabase. Nemělo bý to smysl. Prodal by dráž a vydělal by. Jenže by okrad Rabase. Je hezký, že mu posílá pívo zadarmo. Jedno dvě píva za den, co mu pošle, nepřijde draho. V bufáči stojí desítka sedum kaček. Před lidma je pak hezkej. A Rabas ho má určitě rád. Moc lidí se k němu takhle hezky nechová. Už by se asi nedozvěděl, že nalítnul. Že ho Džony nakonec oholil třeba o milion. Nebo víc. Nevím, kolik ten pozemek může stát. Vím jen, že když si paní Capouchová chtěla stavět barák na stráni, vodkaď je nejhezčí výhled na Smrčí a na hory, musela sáhnout hodně hluboko do kapsy. Pozemek patřil panu Burešovi. Zdědil ho syn, co je v Praze. A ten to nechtěl prodat. Že ne a ne. Že peníze nepotřebuje. Asi potřeboval, poněvač nakonec prodal. Jenomže paní Capouchovou ten pozemek stál skoro tolik co celej barák. Říkaj lidi.

“Ty, Džony,” povídám opatrně. Přece jenom jsem se ho nechtěl dotknout. “A ty bys jim louku prodal za ty samý peníze, za který bys ji od Rabase koupil?”

Vejral na mě tak, že zapomněl hulit. Retko mu viselo z pysku jak žížala kosákoj ze zobáku.

“Zešílel jsi?! Jsem snad Santa Klaus? To bych si musel nafackovat, udělat tak stupidní byznys! Tohle může vynýst nejmíň sto procent, Vendy!”

“No jo, jenom jestli by ti to nebylo blbý vůči starýmu Rabasoj. Mně by to připadalo, jako bych ho…,” radši jsem zavřel hubu, abych to slovo neřek.

“Okrad? Hochu drahej, takhle se byznys dělá. Nabídnul jsem Rabasovi slušný peníze. Víc, než takovej starej člověk potřebuje. Co by s prachama dělal? Ani je nepotřebuje. Nestačil by je utratit.”

“Ty je potřebuješ? Ty je stihneš utratit?” Džony neodpovídal. Pak hodil vajgla na zem. Zašlápnul ho. Jednou povídal, že se to takhle v Americe i jinde na světě dělá. Každej hází všecko pod sebe. Protože kdyby lidi byli pořádný a čistotný, metaři by přišli o práci. Kdo hází odpadky a vajgly do koše, je prej asociální. V Americe možná. Tam maj metařů dost.

“Kamaráde, koukám, že na člověka s minusovým kontem máš moc nepružný morální zásady. Takhle uvažovat si můžou dovolit jenom moc a moc bohatý lidi. Jenomže ty žádný morální zásady nemají. Jinak by nebyli bohatý. Ale abys měl klidný spaní, Rabas nic prodávat nechce. Zatím. Já taky zatím jenom sondoval. Ten inženýr si z tebe mohl dělat srandu. Nerad bych zplakal nad výdělkem. Představ si, že bych to koupil a oni by pak zjistili, že se tam vůbec stavět nedá. To byla byla bžunda, co?”

“Měl bys louku a mlejn.”

“Byl bych celýmu Smrčí pro smích.”

“Asi jo. Jenomže bys moh všem do očí vykládat, že ses už nemoh koukat, jak tam starej Rabas vegetuje. Žes mu chtěl helfnout, když na něj všici ostatní kašlou.”

“Vendy, tohle jsou jenom prázdný řeči. Poslouchej. Ty víš, co se kde šustne. Ohlídej toho inženýra, až zase přijede. A vytahej z něj rozumy. Tebe v podezření mít nebude. Tebe nemůže mít nikdo v podezření.”

Tak jsem mu slíbil, že budu mít toho inženýra v merku. Pokud přijede. Džony se pak zved a vrátil se do bufáče. Dopije druhý pívo a půjde na Poštu. Je doba malýho okruhu a Džony si potrpí na pořádek.

9

ZŮSTAL JSEM JEŠTĚ V PARKU. MĚL JSEM OČI OTEVŘENÝ. Moc toho ale k vidění nebylo. Kolem Deziderů, který už tu flašku dojeli a teď tam poklimbávali, obcházeli dva policajti a koukali se přísně. Deziderové na ně kašlali. Policajty to přestalo bavit a šli koukat jinam. Taky jsem se zved. Když jsem šel kolem pomníku, všiml jsem si, že sokl je pomalovanej číslicema 5. I skladatel měl na zádech namalovanou pětku. Jako nějakej závodník. Pětky byly i kolem na cestičkách.

“Hanba! Hanba! Co tomu říkáte, Vendo? Není to vostuda? Jak to, že je policie nepřistihne při činu!” Otočil jsem se. Stál za mnou pan Plch a holí třískal o zem. Pan Plch je kostelník. Dřív bejval i hrobník, ale už nemá sílu. Taky je v důchodu. Kopat hrob není sranda. Pozvou na to teď dycky starýho Dezidera. Je velikej. Má obrovskej hrudník a velikánskou hlavu s nosem jako vorel. A úplně bílý kudrnatý vlasy. Když je starej Dezider v černým s černou šlajfkou, moh by od hodiny jít do kostela. Taky tam při funuse chodí. Pak pomáhá spouštět rakev a hrob zahází. Ani se při tom neumaže. Říká dycky, že takovou práci by svejm klukům nikdá nesvěřil. Bere to jako projev důvěry od občanů a pozůstalých. Nikdo jiný, kdo by se dřel s kopáním hrobu, ve Smrčí není. A kdyby byl, Dezider by mu zvalchoval hřbet. Tenhle projev důvěry totiž přijde občana, který dal hrob vykopat, na hezkejch pár tisíc.

Pan Plch už teďka jenom zalejvá kytky. Dolejvá vodu do křtitelnice. Ošetřuje oltář. Oprašuje svatý. Píše na vývěsku před kostelem, kdo má mít funus a kdo svatbu. A mává kolem faráře kadidlem. Pohlavkuje ministranty. Pan farář je netluče, už je na to moc starej. Plch bydlí se starou Plchovou v baráku vedle hřbitova. Dřívávějc jsem myslel, že je to fara. Není to fara. Fara je na druhým konci hřbitova v zahradě a je veliká. Ten baráček, co v něm bydlí Plchovi, je mrňavej. Sotva poloviční, beztak moc místa nepotřebujou. Plch je furt v kostele nebo na hřbitově a Plchovka bud drbe s babama, co vysedávaj v kostele a votravujou pana faráře, nebo je na faře. Vaří. Uklízí. Štepuje panu farářoj fusekle a pere mu. A kluk se učí na faráře, takže doma není. Na faře bydlí pan farář sám. S kým taky, když se nesmí ženit a mít děti. Totiž může, ale nikdo o tom nesmí vědět.

Pan farář Douděra děti nemá. Už je jednou nohou v hrobě, říká máma. Prej to bejval fešák. Ženský na něm mohly voči nechat. Taková ženská, která se zaplete s farářem, taková to má těžký. Ani alimenty po něm nemůže chtít, jestli ho měla ráda. Zničila by ho. Vyloučili by ho a musel by si nechat zarůst to kolečko na hlavě.

Ovšem kdyby ho vyloučili, tak by si ji pak moh vzít. Jako paní Vařechová. Upletla si fakana s panem Kynčlem. Kynčl byl ženatej s paní Kynčlovou. Říkal paní Vařechový, že jestli se to jeho stará doví, zničí ho. Přitom byl ochotnej alimenty platit, když to nikdo nebude vědět. Když Vařechová neřekne, kdo je otec. Jenomže Vařechová to řekla, protože ji ujistili, že to je úřední tajemství. Paní Kynčlová se to úřední tajemství dověděla hned druhej den. Kynčl byl zničenej. Kynčlová se s ním rozvedla a musel si vzít paní Vařechovou. Teď platí na dva fakany z prvního manželství. Kdyby ho Vařechová poslechla, přišlo by ho to o polovinu lacinějc. Pan Kynčl na to ale má. Opravuje televize, rádia, videa a teď i pračky. Zaměstnává čtyry lidi. Má hondu. Ten jeho fakan se jmenuje Jirka a chodí už do první třídy. Jo, ten čas letí jak blázen. Kdyby kvůli nemanželskýmu fakanoj vyloučili pana faráře, tak je namydlenej. Umí jenom kázat. Kdyby uměl opravovat auťáky nebo byl pokrejvač, lidi mu utrhaj ruce. Jenže on je má obě levý.

“Hanba, hanba!” Pan Plch se mnou třás a bušil holí do země. Povídám teda, že má recht. Skladatel teďka vypadá jako fotbalista. Jako Patrik Hovadů, levej obránce. Pan Plch mě pustil a kouknul na sochu. Odplivl si. Pak má bejt v parku čisto. Když lidi flušou na zem. Já bych si to nedovolil. Hned by přiletěl záhlavec od mámy. Máma dbala, abych byl vychovanej.

“Tohle je určitě dílo stejných darebáků!” zařval pan Plch. “Pakáž jedna! Kdo má pětku?”

“Patrik Hovado,” povídám.

“Hovada. Kdo jinej!”

“Hraje levýho beka. Za áčko.” Plch koukal. Pak mu to asi došlo.

“Todle není fotbal, Vendo,” řek už klidnějc, aby si vydech. Zadejchal se. Já se taky zadejchávám, když se rozčílím. Proto se radši nečílím. Co bych z toho měl. Jenom vysokej tlak. Někdy mám fakt dojem, že praudu má Rajman. Říká, že když ho někdo rozčílí, dá mu rovnou přes držku. Aby ho neklepla pepka. Teď se musí uklidňovat bez přesdržkudávání. Je v podmínce. Uklidňoval se a ten člověk, co ho rozčílil, skončil na dva tejdny v nemocnici. Předloni byl taky v podmínce. Rozčílil se ňák moc, tak seděl půl roku.

“Pětku maj sládkovci.”

“Já myslel, že sedmičku.”

“Tu měli minule. Teďka maj pětku.” Tak je to jasný. Sládkovci jsou u nás velmi agilní, jak říká Jindra Saska. Je u socanů. Minule taky kandidoval. Dával u Nádraží zadarmo guláš a každýmu tři píva. Všem sliboval, že nebude nic slibovat. Prej - zvolte mě a uvidíte. Chlapi sežrali guláš, napili se a pak zvolili někoho, kdo sliboval, že bude líp. Sládkovci taky slibovali, že bude líp, když je zvolí. Kvůli tomu pomalovali celý Smrčí. A porvali se s Dezidery. Chtěli by, aby Deziderové a všichni cikáni táhli, odkud přišli. Ale to by šlo těžko. Deziderové bydlí ve Smrčí už tak dlouho, že nikdo nepamatuje, jak dlouho. Dýl než pan inženýr Kaloš, co dělá vedoucího městskýho kamenosochařství a předsedu sládkovců. Ten je novej. Přistěhoval se před deseti lety. Jiný cikáni ve Smrčí nejsou. Tak sládkovci aspoň na všecko malujou to svý číslo. A přelepujou plakáty ostatním partajím. Posledně se kvůli tomu prali skoro každou noc, až pan kapitán Tajchman, náš velitel policie, dal rozhlásit, že jestli s tím nepřestanou, osobně zakročí. Jenže když chtěl zatknout pana Drbohlava, který měl vzrušenou politickou debatu s panem inženýrem Kalošem, dostal od obou z každý strany takovou facku, že mu sletěla služební čepice. A protože měli tu debatu u mostu a foukal vítr, čepice slítla do vody. Pan velitel měl ostudu a pan Drbohlav a pan Kaloš dostali každej podmínku. A ještě museli zaplatit tu čepici, poněvač uplavala.

“Já si taky myslím, pane Plch, že na sochy by se malovat nemělo. Je to vandalství. A hanba.”

“Tahle socha je hanba!” zabouchal pan Plch holí. “Byl to neznaboh. Vysmíval se církvi svaté. Ta socha je dědictví totality. Jenomže to by na radnici museli bejt jiný lidi, aby se s tím vypořádali. V noci co vyváděli, Vendo! Opilci! Hampejzníci! Kostel znesvětili! Taková ostuda! Jenomže jiný konce to nemohlo vzít, když pan starosta dovolí bordel hned vedle stánku Božího.”

No tohle! Jenom jsem mrkal. “Co se stalo, pane Plch? O tom ještě nic nevím.” To je tím, že klábosím s Džonym na lavičce, místo abych se bavil s lidma v bufáči. Že nedělám u Nádraží. To bych už věděl všecko. Tam choděj hosti, co chodívaj v noci k Rychtaříkovi do herny. Některý pak jdou rovnou do bufáče nebo k Nádraží. U Nádraží a v bufáči je otevříno od rána kvůli vlakům a autobusům.

“Co se stalo? Hrůza! Ani vyslovit to nedokážu. Takový znesvěcení!” Pokřižoval se. Vypadalo to vážně. Jenomže Plch se křižuje při každý příležitosti. Plchovka ještě víc. Někdy pana faráře pomlouvá, že je vlažnej ve víře. Co zestárnul, je mu všecko šumafuk. Zajímá ho jenom jeho revma a aby měl dobrý trávení. Kdyby Plchovku pustili na kazatelnu, ta by to tu rozsvítila, říkaj lidi. Jenže ženská na kazatelnu nesmí. Tak aspoň štve mezi lidma.

“Jdi se podívat k Vocloňovi, Vendo. Tam tu Sodomu Gomoru uvidíš,” povídá pan Plch. Otočil se a pajdal pryč. Musí to bejt pěkná síla, když o tom ani nechce mluvit. Možná nemá čas. Musí zalejvat kytky nebo dolejvat svěcenou vodu a zamést před oltářem.

Vocloň má krám dvě ulice za náměstím. Naproti je banka. Ta, co je místo agitačního střediska. Není moc velká. Agitační středisko taky nebylo veliký. Ani Vocloňův krám s knížkama není žádnej obchoďák. Lidi knížky moc nepotřebujou. Když jdu někdy kolem, bejvaj tam dva tři lidi. Víc s panem Vocloněm kecaj a prohlížej si knížky, než by kupovali. Se nedivím. Za knížku chce sto padesát kaček. Taky sto osmdesát. I dvě stovky. Za to se dá koupit pár kilo bůčku. A knížku si můžu půjčit. Bůček vám nikdo nepůjčí.

Před Vocloňovým krámem stál houf lidí. Taky dva četníci tam měli zaparkovaný auto a obcházeli kolem jako mlsný psi. Mluvili do vysílačky. Zrouna když jsem přišel, ten jeden zabouchal na dveře a zakřičel: “Jménem zákona! Otevřte, pane Vocloň!” Potom se otočil, protože nikdo neotvíral. Povídá lidem, aby neblbli a rozešli se.

Jenom jsem vejral na drát. Že by Vocloň dával knížky zadarmo? Moc bych se divil, že by se seběhlo tolik lidí, aby na ně museli přijít četníci. Maso kdyby dávali, to jo. To by lidi vymáčkli vejlohu. Nebo boty. Hadry. Šminky. Seběhly by se všecky baby ze Smrčí. Mladý, starý. I máma by určitě šla. Ne že by se šminkovala. Určitě by ale řekla, že je škoda nevzít si, když je to zadarmo. Kvůli knížkám by ale takovej lán přes celý město neběžela.

Protlačil jsem se lidma, abych viděl, kvůli čemu se mačkaj. Měli natažený krky a koukali do výkladu. Nejblíž stáli malí kluci. Škola je hnedka za rohem. Chechtali se a ukazovali si. Policajt se postavil před výlohu a roztáh ruce.

“Odveďte ty děti!” křičel. “Rozejděte se! Pane Vocloň, okamžitě jménem zákona otevřte,” řval, jako když hluchej tluče do vrat.

To by moh mluvit do kamene. Tohle si nikdo nechtěl nechat ujít. Ve výkladě byly plakáty a barevný fotky. Z kostela. Ze schodů před kostelem. Taky od oltáře. Pane jo! To se nedivím, že starej Plch byl na mrtvici. Že mi ani nechtěl povědít, co se vlastně stalo. Poblitý schody, to by nebylo to nejhorší. Mohly se svíst i na babky, co ráno choděj na mši. Že se nějaký udělalo slabo. Babky ale neměly na svědomí čuňačiny u oltáře. Všude kolem něj normálně hoří svíčky. Místo nich tam ale byly postavený takový prasárny. Prodávaj je v pornošopech. Chlapí to párkrát ukazovali v hospodě. Chechtali se, že ho koupili starý, aby si mohla užívat a oni měli klid a mohli se zdržet v hospodě. Vibrátor se tomu říká. Tyhle čtyry kolem oltáře byly asi největší, jaký se dělaj. Jako od hřebce.

Na plakátech pan Vocloň psal, že toto jest následek zanedbání náboženské výchovy a rozkladu společnosti. Že jde o dílo bolševiků, socanů, republikánů a starosty Metelky. A že v poledne bude na náměstí zahájena podpisová akce. Petice za potrestání starosty, zákaz komunistů a zavedení povinného náboženství od první třídy a na všech stupních škol. Nade dveřma, tak vysoko, aby tam četníci ani starosta nedosáhli, byl transparent: Pryč s Metelkou!

A druhej: Bojíte se o své děti? Volte lidovce! Vocloň na radnici! Metelka je zkorumpovaný blb!

Vocloň se objevil ve dveřích. Otevřel nahoře větrací okýnko a skrz něj se bavil s policajtem. Ten nevěděl, co má dělat, poněvač lidi se furt nerozcházeli. Ještě jich přibejvalo. Vypadalo to už skoro jako na Prvního máje.

“Pane Vocloň, okamžitě odstraňte transparenty a fotografie z výkladu. Jménem zákona!” poručil policajt. Druhej porád pobíhal kolem, telefonoval a tvářil se jako uštvanej honicí pes.

“Sním snad, či bdím!” zařval Vocloň. “Ruka zákona je placeným pohůnkem zkorumpovaného šaška na radnici? Čí zájem hájíte? Metelkův, nebo občanské společnosti? Kdo vás platí? Onen tajtrdlík, nebo my z našich daní?” Lidi vyli nadšením a četník mlčel. Nevěděl, co říct. Možná ani nevěděl, kdo ho vlastně platí a kolik pan Vocloň platí těch daní. Taky nevěděl, jestli náhodou pan Vocloň volby na starostu nevyhraje. Pak by se mu moh mstít. Starosta sice nemá četníkům do jejich práce co mluvit, jenomže četníci nejsou blbý. Vědí, jak to chodí. Zvlášť ve Smrčí.

“Pane Vocloň, prosím vás.” Četník už škemral. “Je tady stížnost. Mám pro vás předvolání kvůli pobuřování, urážce na cti a ohrožování mravní výchovy mládeže. A veřejný propagaci pornografie.”

“Lidi, držte mě!” volal pan Vocloň. My bysme ho drželi, jenomže on měl zarýglovaný dveře. “Držte mě, sic se neovládnu. O mravnosti mluví ten nemrava starý!” Někdy takhle blábolí jako ve starejch knížkách. Nikdo neví, jestli mu na mozek lezou knížky nebo griotka. Pan Vocloň pije jenom griotku. “Zloděj volá chyťte zloděje. Ochránce bordelů a hracích doupat chce karatele přibít na kříž!”

Někdo zatleskal a lidi se přidali. Taky jsem tleskal. Vždycky dělám co ostatní. Je to nejjistější. Nemůžu se splíst.

“Pane Vocloň, nezlobte se, ale ty fotografie z kostela naplňují skutkovou podstatu trestného činu…,” drmolil četník.

“Mlč, zbrojnoši pochablý!” zařval Vocloň.

Nerad bych se mejlil, ale tohle vypadalo aspoň na čtyry velký griotky. Asi má pod pultem flašku. A nasává, když je v krámě prázdno, poněvač přes den do hospody nejde. “Vinen je ten, kdo se činu dopustil. Ne, kdo na něj ukázal prstem. I kdyby se ti ten prst nelíbil!”

“Ale ty fotky…,” četník na ně ukázal. “A jsou tady děti.”

“V kostele byli věřící uraženi a popliváni ve svých nejsvětějších citech. To vám nevadí? Víte už, kdo ten mrzký čin spáchal?”

“Vyšetřování není doposud ukončeno,” řekl četník potichu.

Nějaká ženská chtěla těm klukům zezadu zakrejt oči. Kluci se lekli a jeden ji kopnul a druhej kousnul do ruky. Poněvač mu zmáčkla místo očí pusu. Ženská zaječela. Byla to ta samá, co mi včera na náměstí říkala, že jsem jako Kristus. Četník chtěl ty kluky odtáhnout, ale začali brečet. Lidi četníkům nadávali. Hanba! Zatýkat nevinný děti. Křičeli, ať jdou radši zavřít tu hernu. Rychtaříka můžou vzít s sebou. Můžou ho cestou hodit do vody. Kdyby se utopil, žádná škoda. Nejvíc řvaly ženský.

Ženský vždycky křičej, že se maj hospody pozavírat, aby v nich chlapi nevysedávali. Ty ženský, co jsou mámy od rodin. Svobodný holky proti hospodám nic nemají. Ty do hospod choděj, aby ulovily muskýho a pak mu zakazovaly chodit do hospody. Jenomže do herny choděj všici. I malí kluci, co tam ani nesměj. Mámy od dětí. Chlapi. Ženatý, svobodný i rozvedený. I důchodci. A starý babky. Všichni chtěj vyhrát. I paní Naďová povídala, že by klidně do herny šla, kdyby se tam dal vyhrát milion. Potřebuje nejmíň milion. Jenže tolik z hracích automatů nevypadne. Tak tam paní Naďová nechodí a sází sportku. Pět sloupců dvakrát tejdně. Čtyry stovky za měsíc. Vím to, protože jednou zapomněla. Šel jsem kolem řeznictví, tak mě poprosila, jestli bych nezaběh na počtu. Sází porád stejný čísla. Už párkrát vyhrála. Jednou dokonce osmnáct stovek. Já bych se na to už vykašlal, strkat jim čtyry stováky měsíc co měsíc. Paní Naďová věří, že to jednou vyjde.

Lidi, co choděj do herny, zase věřej, že vyhrajou deset tisíc. Víc se na automatu nedá. Ještě nikdo nevyhrál. Všici říkaj, že to má Rychtařík šikovně seštelovaný. Ale chodí dál. Rychtařík má mercedesa. Dědek Vrbatů zase dluhy. Prohrál důchod, pak šáhnul na vkladní knížku, pak na druhou po nebožce. Pak si začal půjčovat. Teďka mu už nikdo nepůjčí. Jeho dcera Rychtaříka prosila na kolenou, aby dědka nepouštěl dovnitř. Rychtařík se jí vysmál, že automaty mají v každý hospodě. Když dědek bude chtít, prohraje peníze jinde. Ale není to pravda. Od Novotných, z Pošty i od Řehánka už dali automaty pryč. Hostinský říkali, že lidi hráli a nechlastali. Proto tam taky nemaj televizi. Jenom když je mistrovství ve fotbale a v hokeji. V hospodě se má žvanit a pít pívo. Blbnout. Ale při pívu. Ne u automatu. Mají ho jenom u Nádraží kvůli hostům, co čekají na vlak. Aby si zkrátili dlouhou chvíli. Pan Vízner tam dal i druhej. Povídal, že když má někdo dvacet minut času, vypije jedno, nanejvejš dvě píva. Z toho se nezbohatne. Ale když si takovej host, co má jen dvacet minut, zahraje, prohraje stovku, jen to fikne. Jenže k Nádraží dědek Vrbatů nesmí. Na futru má aspoň tři stovky. Dělával to tak, že obešel všecky hospody ve Smrčí. Všude řek, že sebou nemá šrajtofli, aby mu to napsali. No a když dostal důchod, zase je obešel a zaplatil. Moc mu nezbylo. Tak znova chodil na sekyru. Hostinský byli zvyklí. Teď všecko prohraje a nemá na zaplacení. Takže nesmí do žádný hospody. Jeho dcera pak řekla, že Rychtařík je gauner. Že přived do neštěstí desítky lidí. Rychtařík se jí smál do očí. Že prej se ti blbci přivedli do neštěstí sami.

“Pane strážmistře, předměty, které jsou na fotografiích zdokumentovány, se inzerují v časopisech, volně přístupných v každé trafice. Dokonce jsem je zahlédl na celostránkových inzerátech v bulvárnějších denících. Za to mne chcete popotahovat? To je vskutku směšné! Podám stížnost pro porušení zákona.”

Lidi zase zařvali. Jako že to je pravda. Taky je. Sám jsem takový reklamy viděl. Nabízeli tam umělý panny a vibrátory všech rozměrů i na motorový pohon. Něco jako příklepová vrtačka. Hanička, když je viděla, tak zrudla. Jeden vibrátor, nějakej Big, byl dlouhej skoro čtvrt metru. Tlustej jak hadice od vysavače.

“Takový čuňárny,” řekla a hodila ty noviny na zem. “Co si o mně myslíš, že mi to ukazuješ?” Skoro mi nafackovala.

Já jí ty noviny neukazoval. Koupila si je sama a listovali jsme si v nich v lese. Já bych v nich nelistoval, nešel jsem si do lesa číst noviny. Jenomže Hanička si odsedávala, odstrkovala mě, ať prej mám rozum a neblbnu. Co kdyby někdo šel. Kdo by chodil? Na houby bylo ještě brzo. A já neblbnul. Já si chtěl pošpásovat. Pak už jsem nechtěl. Když viděla ty vibrátory. Proti bigovi bych si připadal jako nedochůdče. Nakonec si ale dala říct, poněvač fakt nikdo nešel. Když jsme to dělali, tak koukala stranou. Asi na fotku toho biga. Sice povídala, že to jsou čuňárny, jenomže jí nějak ležely v hlavě.

Ženský samy mezi sebou o těch čuňárnách mluvěj furt. Když se nebavěj o dětech nebo o vaření, povídali chlapi v hospodě. Chlapi se o tom bavěj taky, jenže ještě o fotbale a o politice.

Když bylo po všem, Hanička mi povídala, že jí stačím, tak jak jsem. Že by nic takovýho nechtěla. Že to musí bejt pro ženskou utrpení. Kocourová od nich z plínkárny takovýho chlapa má a je z toho celá nemocná.

Nejhorší je, povídala Hanička, že když to na něj přijde, tak se nezná. Kocourová už kvůli tomu byla dvakrát u doktora. Taky byla u doktora přes tyhle záležitosti. Protože žádnej sexuolog ve Smrčí není, jela kvůli tomu až do Liberce. Ten doktor jí prej doporučil něco takovýho, aby se jejímu starýmu ulevilo, že to Hanička ani nedokáže vyslovit. Ani mi neřekla, jestli to Kocourová na starým vyzkoušela.

Ženský si halt před chlapama hrajou na stydlivky. Jednou seděly u Nádraží dvě takový paničky. Brejlatý. Asi nějaký profesorky nebo tak. Čekaly na vlak a povídaly si. Kroutily při tom pyskama a vočima. Vohrnovaly nos. Jako že tam je nahuleno a že chlapi vedle u stolu vedou sprostý řeči. V hospodě to jináč nechodí. Komu se to nezdá, musí jít do cukrárny. Nebo do knihovny. Ty paničky se ale rozčílily a stěžovaly si. Nejdřív mně. Abych ty pány vokřik. Povídám, že nemůžu, že by mi taky mohli dát přes hubu. Šly si stěžovat panu Koukaloj. Pan Koukal přišel a něco chlapům řek. Rajman se pak zved a šel do výčepu. Paničky si zrovna objednaly každá sklenici mattonky. Rajman mi povídá: “Dej mi tácek, Véno, a nějakej ubrousek. Já s nima vyběhnu, že jim nebudou stačit dveře.”

Pak si postavil sklenky s minerálkou na tácek, rozepnul si poklopec, položil si šulína na tácek doprostřed a zakryl ho ubrouskem. Rajman má skoro velikost big. Šel do lokálu k těm paničkám a postavil se před ně.

“Vomlouváme se, dámy,” povídá. Ten tácek furt držel před sebou u poklopce. Kdyby k nám paničky chodily častějc, už by je trklo. Netrklo. Rajman řek, že na omluvu si jim dovoluje nabídnout pozornost podniku. Jedna ta panička byla zvědavá a ubrousek zvedla. Ježiši, ty řvaly! Rudý jak prápor vylítly z hospody. Ani nezaplatily. Rajman to pak za ně zatáh. Stejně měly každá jen jedno kafe. Koukal pak Rajmanoj vynadal. Ze taky mohly zavolat četníky a byl by malér. Nezavolaly. Jel jim za chvilku vlak. Taky by se asi styděly policajtům vyprávět, co jim Rajman nabídnul jako pozornost podniku.

Tohle jsou srandičky a chlapi jsou chlapi. Nikomu to neublíží. Pinďoura ty dvě určitě neviděly prvně. A na tácku je nepokouše. Jenže strkat čuňárny do kostela k oltáři, to je na pováženou.

Zajímalo by mě, kdo to může mít na svědomí. Tak jsem se zase protlačil ven. Lidí přibylo. Už tam bylo druhý auto policajtů. Museli dělat pořádek na ulici, aby tam ještě ke všemu někoho nepřejeli. Lidi stáli i na druhým chodníku. Ty před bankou toho moc neviděli. Jenom ty transparenty, že starosta je blb. Kejvali hlavama, že to jsou zlatý slova.

“Todle pro Metelku dobře nedopadne,” povídal pan Vrba, který se tam taky přichomejt. “Žádný stromy nerostou do nebe. Ještě se tu dočkáme věcí! Uvidíte, že na mý slova dojde.”

10

VRÁTIL JSEM SE DO BUFÁČE. SNÍDAL JSEM, PRAVDA, DVAkrát. Stejně mi ale vyhládlo. Dal jsem si moravskýho brabce s osmi a pívo. A řek jsem, že si dám ještě. Aby mi to pak spočítali naráz a nemuseli se otravovat s razítkama dvakrát. Ťukali si na čelo. Ať. O to nedbám. Když se můžu nadlábnout a napít zadarmo.

Džony byl už na Poště. Taky Rabase jsem neviděl. Ani u kašny, ani v bufáči. Optal jsem se Pepy Coufala, kterej si dal taky brabce, kde je Rabas? Prej ho zahlíd, jak táhne domů. Už předpolednem. To jsou mi věci! Nepamatuju, kdy si starej Rabas nechal ujít oběd. Byl guláš. Polívka se jím taky moc nepovedla. Měli knedlíčkovou. Hosti ji nechávali nedojedenou. Dneska by si Rabas nacpal teřich! A místo toho táhnul domů.

“Před Vocloněm je pěknej virvál,” povídám, když jsem polknul knedlík. S plnou pusou se nemá mluvit, říká máma. Stačí maličko, sousto vlítne do koláčový dírky, a než se člověk vzpamatuje, je zadušenej.

“Slyšel jsem. Zákazníci něco povídali,” řekl Pepa. “Zaskočím tam po jídle. Vocloň prej šílí.”

“Vyvěsil transparenty, že starosta je vůl. A že chce bejt starostou on. A dal do výkladu fotky z kostela. Policajti ho chtěli sebrat, jenže jim nechce otevřít. Bavěj se skrz dvéře.”

“Rozestavili kolem oltáře umělý ptáky. To je teda prča!” zasmál se Pepa. “Plchová musela bejt na mrtvici.”

“Mluvil jsem s Plchem. Povídal, že to byli chlapi z herny.”

“Jo, Vojta Babků a Rudla Lipskej. A ještě asi čtyry další. Plch zapomněl kostel zamknout. Už má vymaštěnou palici. Když k ránu táhli domů, tak si udělali černou mši. Měli s sebou Rychtaříkovy holky. Dovedeš si asi představit, co se v kostele dělo.”

“A co na to pan starosta?” Pepa na mě kouknul, jako že se diví, proč se ptám po starostoj. “Vocloň totiž všem vykládá, že to zpunktoval starosta. Ten že je všeho původa.”

“Blbost.” Pepa dojed a vyzunknul pívo. “Metelka v herně v životě nebyl. Kluci se prostě napili a byli veselí. Kdyby do nich pořád farář s Plchovejma nerejpali a kdyby včera večír nekázal, že kdo nebude volit Vocloně, přijde do pekla, tak by se na celej kostel vykašlali.”

Takovej vopatrnej člověk pan farář bejval! Nikdy se do ničeho neplet. Když byl mladší, chodíval na taroky k Řehánkům. Tenkrát se to jmenovalo RaJ. Proto pan důstojnej pán Douděra taky vždycky povídal, že mu pánbíček nemůže mít za zlý, když si třikrát tejdně odskočí do ráje. Panbíček snad ne, ale Plchová mu to za zlý měla. Dělala mu kázání. Chlapi se tehdá pana faráře taky vyptávali, co říká komunistům a socialismu a tak. Pan farář se dycky jenom smál. Že je jenom přes posmrtnej život. Náš obyčejnej nechává těm, co ho mají na starosti. Císařovi se má dávat, co je císařovo, a Pánubohu, co je Pánaboha. Ale to si nejspíš poplet. Tady žádnej císař už dávno není.

“Taky si to kázání nenapsal sám. Napsal mu to mladej Plch. Včera přijel ze semináře. Šel za Rychtaříkem. Ten ho vyrazil. Rvali na sebe. Starosta měl zrovna nějaký zasedání. Plch sednul a napsal ten štvavej pamflet. Douděra, chudák, ani nevěděl, co čte. Už je úplně z mísy. Plchová s mladým si s ním dělaj, co chtěj. Utáhnou ho na vařený nudli. Plch byl vždycky hajzlík záludnej. Křivák už ve škole. Na nic jinýho než na faráře se fakt nehodí. Letím. Čau, vejrostku.”

Koukejme na mladýho Plcha! Tak ten to zpunktoval. Pepa má pravdu. Taky Plcha ze školy pamatuju. Seděl v první lavici a furt se hlásil. Dycky měl udělaný úkoly.

A opsat nikdy nikoho nenechal. Zato žaloval. Jenže úplně svatej taky nebyl. Koukal s náma, jak se holky převlíkají na tělák. Vymejšlel lumpárny, co províst učitelům. Jenomže vždycky někoho naved. A když to prasklo, tvářil se jako svatoušek. Když šel do semináře, máma povídala: “Ten ví, na který straně je krajíc namazanej. Černoprdelníci maj zas moc. A majetky. Ten se k nim hodí. Všichni černoprdelníci svatý žerou a čerty serou.”

Máma měla recht. A to ani neví, jaký se dějou věci! Ve fabrice jim to určitě nikdo neřek. Beztak jim to je putna. Takhle kdyby jim stovku dvě přidali, to by brali. Jenomže flanďáci ani pan starosta jim nepřidaj. Mají vážnější starosti než nějaký lidi. Volby nejsou sranda. Pan starosta v kanále Smrčí povídal, že to je závažné rozhodnutí, které ovlivní život každého smrkovského občana po celé příští období. Tak aby každý vážil, než se rozhodne. Nakonec řek, že o svých nedostatcích ví. Že je taky jenom člověk. Ale že kdyby byl na jeho místě někdo, koho nebude jmenovat, bylo by ještě hůř. Katastrofa je na obzoru. Ale hlasy voličů ji dokážou zahnat.

Pan Vocloň, bylo to minulou neděli, chtěl taky v kanále vystoupit. Jenomže mu řekli, že nemají prostor a že pan starosta mluvil k občanům od krbu. Tak Vocloň křičel, že tohle není žádná svoboda tisku a projevu. Povídali, že právě takhle svoboda vypadá. Až bude starostou on, může si od krbu v kanále vykládat do alelujá. A pan Metelka se na to bude muset jenom koukat. Jako teď on. Ale protože máme tu svobodu, tak se na to koukat nemusí. Může si pustit desátej kanál, tam dávaj Toma a Jerryho.

Budulínek povídal, že se sejdeme, jenomže neřek v kolik. Můžu na něj čekat taky do soudnýho dne. Kdybych byl neodpovědnej jako třeba Rajman, tak mě najde pod stolem. Budulínek s tím možná i počítal. Proto mi dal na outratu jenom sedmdesát kaček. Koukám teda na náměstí, jako bych moh Budulínka vykoukat. Jen postávat a celej boží den nic nedělat se mi zajídá. Asi bych neuměl bejt milionář. Co vlastně dělaj lidi, když nemaj co dělat? Džony podniká svý okruhy. Pan Vrba chodí na ryby a na houby. Některý důchodci krmí labutě a kachny. Chovaj králíci. Maj zahrádky. Taky podnikaj. Pan Hajskej si příkladně pořídil trafiku. Je v ní od půl šestý ráno do pěti odpoledne. Naši důchodci jsou čilí. Pan Cvrček od nás z baráku, co dělal seřizovače, povídal, že ve fabrice se tak nenahonil jako teď v důchodu. Nabízí po domech šampony a prací prostředky. Taky má zahrádku a tři králíkárny. Tohle ale nejsou milionáři, co se neuměj zastavit. Pan Hnízdo určitě milionář je. Jenom ten hotel jakou musí mít cenu! Pan Hnízdo má na práci lidi a manželku, co ty lidi a pana Hnízda hlídá. Lidi aby moc nekradli a pan Hnízdo aby neblbnul a nezhuntoval firmu. Pan Hnízdo by tedy moh hrát celej den tenis a v zimě lyžovat. Nebo si jenom číst ty svý knížky. Myslíte, že hraje tenis? Lyžuje? Kdepak! Míhá se celej den jako štika a porád se do něčeho plete. Kdepak, jedinej pravej milionář u nás je Džony. Ten prostě odmítá dělat cokoliv. Jenom chodí po hospodách. Já bych se z toho zbláznil. Nejsem prostě zvyklej.

Vyběhnul jsem z bufáče, ani jsem nedopil. Ostatní hosti taky. Z Benešovy ulice, co vede ke knihkupectví, se hnali lidi, co postávali před krámem pana Vocloně. Vpředu pomalu jely auťáky policajtů. Musely jet pomalu, poněvač před nima se schválně krůčkama šouraly tři ženský. Policajti na ně troubili a chtěli je objet, jenomže šly roztažený přes celou ulici. A když auta dojela k nám, viděli jsme, proč to dělaj. V druhým auťáku seděl pan Vocloň, měl napůl spuštěný okýnko, z něj vystrčený ruce a hlavu. Policajt vedle něj s ním cloumal a chtěl ho stáhnout nazpátek. Pan Vocloň se nedal a policajt se před lidma neodvažoval rázně zakročit. Pan Vocloň měl ruce v želízkách a kynul jima, aby všichni viděli. A volal, že je vězeň svědomí. Ta ženská, co si mě popletla s Kristem, klopejtala vedle auta a líbala mu ruce. Možná je příbuzná Plchovejch. Nebo je jenom cáklá. Ostatní lidi šli za autem. Vypadalo to jako demonstrace, jak je ukazujou v televizi. Já ještě nikdy žádnou opravdovskou demonstraci neviděl. Ve Smrčí lidi nedemonstrujou od tý doby, co nemáme socialismus a nejsou První máje. Tenkrát se chodilo demonstrovat za mír. A pro dietní párky. Ty jindy na krámě nebyly. Taky měli pomeranče a banány. Ty máma nekupovala, že mi musej stačit jabka od pana Cvrčka. Dneska je banánů dost. Máma je ale stejně nekupuje. Jabka musej stačit.

Přidal jsem se k lidem. Četník, co hlídal Vocloně, ho už netahal zpátky. Vzdal to. Sundal si čepici a obličej měl v dlaních. Nejspíš si představoval, co mu poví pan kapitán Tajchman. Může se hájit, že on lidi nezval, aby je doprovázeli. Otázka je, jestli mu na to pan kapitán skočí. Jestli mu rovnou nenafackuje. Já bych mu zved mandle!

Auta zastavila před policejní stanicí. Četníci vostali sedět uvnitř, lidi je obklopili a bouchali jim na střechu. Báli se vylízt. Nebo na něco čekali?

Okno v prvním patře se otevřelo a objevil se pan kapitán Tajchman. Jak ho lidi uviděli, začali hlučet a pískat. Pan kapitán zved ruku, jako že maj mlčet. Ale lidi řvali a hvízdali ještě víc. Lidi když se chtěj vyhulákat, tak nemají rádi okřikování. To bysme žádnou demokracii nemuseli mít. Džony jednou povídal, že jsme ještě nedorostli. Že tu demokracii neovládáme. V Americe si prej každej může vyvádět, co chce. Říkat, co chce. Demonstrovat. Politikové ho nechaj. Nakonec si stejně udělaj, co chtěj oni. Jenže lidi maj dobrej pocit, že mohli říct svoje ne. A že to bylo v televizi a v novinách. Pan kapitán Tajchman asi taky ještě nedorost. Možná to je tím, že je u policajtů celej život. Nebo že je zvyklej jen poroučet. Tak chvilku počkal a potom mu někdo za ním podal tu troubu, co se do ní mluví na stadionech.

“Občané!” zvolal. Teď jsme ho slyšeli. A lidi, jak viděli, že je přeřve, tak zmlkli. “Občané, vyzývám vás ke klidu, pořádku a dodržování zákonnosti!” křičel pan kapitán. “Okamžitě se rozejděte! Dejte průchod spravedlnosti!”

“Jestli chceš pořádek, Franto, tak začni v herně!” zařval někdo za mnou. Pan kapitán se zamračil. Nelíbilo se mu, že mu člověk z ulice tyká. V hospodě by mu to nevadilo. Chodí hrát k Řehánkům mariáš. Dělal, že to neslyšel, a dál vyzýval ke klidu. Abysme se rozešli. Někdo vykřik, co se stane, když se nerozejdem. Pan kapitán se zase zamračil a řekl do toho megafonu: “Použiju všech prostředků, který mám k dispozici.”

Lidi se začali smát. Věděli dobře, že má jenom tři auta a osm četníků. Z toho čtyři sloužej v noci. “Utlučeme ti je čepicema. Dostanou na zadek!” Vtom se protlačila dopředu ženská, vzala za kliku policejního auťáku, co v něm přivezli Vocloně, a otevřela dvířka.

“Kadle, okamžitě domů! A nepřej si, co jich slízneš. Já ti ukážu, dělat nám takovou vostudu!” Zoufalka! Takže je to Kája Zoufalejch, ten policajt, co měl hlavu v dlaních. Já ho málem nepoznal. Z vojny šel rovnou na policejní akademii a pak rok sloužil někde na Šumavě. Teď se teda vrátil. A zrovínka když má zákrok, narazí na mámu. Lidi se váleli smíchy. Kája byl rudej jak rak. Pan kapitán řval megafonem na Zoufalku, ať se neplete do výkonu služebních povinností. Nebo ji nechá sebrat.

“Ty si utři nos a hlídej si radši Božku,” sekla po něm Zoufalka. “Ať si nechodí pučovat mouku k sousedoj, když máš noční! Ty moulo!” A pan kapitán byl takhle maličkej. Zajel za okno a Zoufalka vytáhla Káju z auta. Bránil se, ale stejně mu dala pohlavek. Mlasklo to, že i mně kříslo v očích.

“A hnedka pana Vocloně pusť, ty syčáku. Tohle vás na tý vaší slavný akadémii učili? Šikanovat slušný lidi? Koukej ho pustit a upalujte sebrat toho darebáka z tý herny! Takový doupě! A vy ho krejete!” Ten druhej policajt, co řídil, chtěl něco říct. Taky byl mladej, ale ne místní. Jinak by držel hubu a nedostal by lepanec. Zoufalka je známá po celým Smrčí. Každýmu řekne, co si o něm myslí. Jednou nafackovala i tajemníkovi z radnice, panu inženýru Pulkrábkovi. Vytýkal panu drogistovi, že dodávka se zbožím špatně parkuje. Zoufalka mu něco odsekla. Pan tajemník jí řek, aby se do toho nepletla, a už ji měl! Sypal tam vocad a dodnes se drogerii vyhýbá obloukem.

Lidi se tetelili blahem. To se taky denně nevidí, aby policajt dostal od mámy nabančíno. A aby pan velitel zalez jak spráskanej pes. Teď ani na mariáš nemůže. Má vostudu až na půdu. Každej o něm bude povídat, že si neuhlídá ani vlastní starou. Zoufalka sice neřekla přímo, že mu zanáší. Jenom že si chodí půjčovat mouku k sousedoj, když Tajchman v noci slouží. Neřekla, ke kterýmu. Neřekla, že se spolu mrouskaj. Zoufalka není úplně blbá.

“Votoček,” povídá někdo v houfu za mnou. “Je vdovec. Bydlí v kvartýru naproti.” A je to venku. Jen aby pan kapitán neudělal masakr, až přijde domů. Aby služební pistolí nezastřelil nejdřív ženu, potom Votočka a nakonec, pokud mu zbydou náboje, taky sebe. Tuhle bylo něco podobnýho v Blesku. O Smrčí se v Blesku ještě nikdy nepsalo. Možná že kdyby pan kapitán spáchal hromadnou sebevraždu, že by se Smrčí konečně zviditelnilo, jak po tom touží pan starosta. Určitě by přijela i televize Nova. Byli bysme v Televizních novinách. Ale takhle to nedopadne. Pan kapitán je sice velitel na oddělení, ale doma poroučí paní Tajchmanová. Kdyby mu vlezlo do šišky něco takovýho jako střílení, rychle by mu z ní podobný nápady vyhnala. Ta by nic takovýho nedovolila. Hrozně si potrpí na čistotu. Tajchman musí doma chodit jen ve fuseklích, říkaj lidi. Aby nenašpinil. Ta by řádila, kdyby podlahu nebo dokonce tépich zasvinil od krve!

Zoufalka se naklonila do auta. “Polezte ven, pane knihkupec.” A pan Vocloň se začal hrabat ven. Tam na tý straně, co seděl, se totiž nedaj dvířka zevnitř otevřít, aby delikventa při převozu nenapadlo vystoupit za jízdy. V tom samým momentě někdo Zoufalku odstrčil a zařval.

“Ne, jenom zůstaňte, kde jste, pane kolego. Tento zrůdný akt svévole se musí zdokumentovat. Jen ať celé město, jen ať celá naše země vidí, jaké poměry vládnou ve Smrčí!”

Pan Hnízdo! Pan Vocloň teda zůstal, kde byl. Pan Hnízdo chytil Káju Zoufalýho za rameno, cpal ho zpátky do auta jednou rukou a v druhý držel videokameru. A když se úplně zmatenej Kája zase posadil, pan Hnízdo začal točit. Nejdřív trochu zdálky. Lidi odstoupili od auta. Obešel ho a pan Vocloň zase vystrčil spoutaný ruce z okýnka. Pak se pan Hnízdo naklonil a strčil kameru Kájovi do ksichtu. Moc vidět nebude, poněvač Kája se zakrejval čepicí. Ten druhej četník taky.

“Komentář připojím později,” volal pan Hnízdo. “Večer to celý město uvidí na našem kanále. Od sedmi hodin. Můžete, pane doktore.”

A skrz lidi se protlačil pan doktor Slavík. Vytáh nějakou legitimaci a strčil ji Zoufalýmu před voči. “Jsem doktor Skřivan. Jsem člen advokátní komory a právní zástupce zde přítomného pana Vocloně. Zaprvé protestuji proti jeho bezdůvodném zadržení, zadruhé proti brutálnímu nakládání s ním. Zatřetí žádám, abych byl přítomen jeho výslechu. Začtvrté vám oznamuji, že na vás a další příslušníky policie České republiky, kteří se zadržení a provokační akce u knihkupectví zúčastnili, jakož i proti osobám, které k tomu daly rozkaz, podávám trestní oznámení pro zneužití pravomoci veřejného činitele a omezování osobní svobody. Další paragrafy připojím podle okolností. Zaveďte mého mandanta do služebny!”

“Rozkaz!” zakoktal Kája a začal tahat pana Vocloně ven. Šlo to blbě a vypadalo to, jako kdyby ho vláčel. Pan Hnízdo točil a točil a volal, že to je skvělé, že pan Vocloň je mučedník a bojovník za pravdu. A že i když je jeho konkurent, v tomto boji jsou na stejné lodi.

“Pravda zvítězí!” vykřikl pan Vocloň, když ho Kája vytáh ven. “A s tím pacholkem…”

“Nic neříkejte!” přikryl mu pan daktor Slavík pusu. “Od tohoto okamžiku sdělte orgánům činným v trestním řízení pouze své nacionále. Dál za vás budu odpovídat výhradně já. A to si pište, že z toho panu veliteli narostou nový vlasy.” Lidi se smáli. Pan kapitán Tajchman má fakticky pěknou bleskovku.

Jen zašli do dveří oddělení, přihrnul se Dan Dromedár. Měl takovej maličkej magnetofonek a na něm červenej štítek Rádio Smrk. “Co se děje, co se děje?” točil se kolem dokola a strkal lidem ten magnetofonek k puse. “Hnízdo se ti směje!” vykřik někdo. A pan Hnízdo se na všecky usmíval a pořád natáčel. A taky se lidí vyptával, co tomu všemu říkaj. A lidi říkali, že to je hrůza. Že starosta je lump. Pacholek. Zkorumpovanej. Že jestli Rychtaříka ze Smrčí nevyženou policajti, vyženou ho sami.

“Snad byste ho nechtěli lynčovat,” říkal pan Hnízdo a tvářil se vážně. Jenže všichni viděli, že by mu to nevadilo. Pokud by při tom byl s tou svou kamerou. Někdo křiknul, že se jde k herně. Pověsit Rychtaříka za koule a udělat pod ním vohníček. Nějakej kluk nabízel, že přivalí z garáže starou pneumatiku. Nasaděj mu ji na tělo, polejou benzinem a zapálej. Jako si to mezi sebou dělaj v Jižní Africe černoši. Dva policajti z druhýho auta, který hlídali, aby nikdo nelez na oddělení nebo nechtěl začít házet šutry, po sobě vyděšeně koukali. Jako jestli to lidi fakt myslej vážně. Potom se jeden zavřel v autě a mluvil do vysílačky. Lidi po sobě taky koukali a chechtali se, poněvač to vážně nemysleli. My nejsme takoví magoři jako černoši.

“Takhle veselo je u vás pořád, Vendo?” ozvalo se za mnou tiše. Otočil jsem se. Budulínek! No, oddech jsem si. Že mu to ale trvalo!

11

“POVÍDEJ A PŘEHÁNĚJ, VENDO.” BUDULÍNEK DO HOSPODY nechtěl. Půjdeme do cukrárny. Tam choděj jenom zamilovaný párečky, co si koukaj do očí. Držej se za ruce nebo za kolena. Neviděj, neslyšej. Neposlouchaj, jen sebe. Jak jim buší srdce. Sem čet v jednom sešitku, co si čítá máma. Červená knihovna se to jmenuje. Ale obálka je zelenožlutočernočervená. Budulínek si poručil pohár se šlehačkou. Mně poručil taky. A kafe.

“Co znamenají ty lidové bouře? Ono pozdvižení?” optal se Budulínek, když zblajznul pohár. Tak jsem mu všecko vylíčil. Co se v noci dělo v herně a potom v kostele. Kdo to podle všeho má na svědomí. Jak pan Vocloň udělal agitační výklad a vyvěsil transparenty. Jak ho četníci odvezli. Zbytek Budulínek viděl.

“Ten pán s videokamerou byl pan hoteliér, pokud se nemýlím.” Řekl jsem mu, že se nemýlí. Viděl ho včera před bufáčem a pak v noci v baru. Jestli si ještě teď nebyl jistej, je mi už jasný, proč ráno neměl chuť na snídani. “Myslel jsem, že je protikandidátem pana knihkupce.”

“To jo. Povídal ale, že teďka jsou na jedný lodi.” “Hm. Ano. Mají společného nepřítele. Až ho zlikvidují, poperou se mezi sebou. Jenže to je ještě vzdálená perspektiva. Prozatím jsou skutečně na jedné lodi. Poslyš, Vendo, kdyby byly volby zítra, volil bys pana Metelku?”

“Ne,” povídám. A Budulínek se ptal dál. Jestli bych teda volil pana Vocloně. Tak jsem řek, že taky ne. A že bych nevolil ani pana hoteliéra Hnízda. Budulínek na mě překvapeně čučel.

“Znamená to tedy, že je zde ještě další horký kandidát? Sociální demokrat? Komunista? Nebo že bys byl přívržencem ódy?” Zasmál se.

“Já nebudu volit nikoho. Jsou to vykukové jeden vedle druhýho.” Řek jsem a objednal si ještě rakvičku. Nedá se svítit, pan Jirásko je fakt cukrář nad cukráře. Dělat starostu může každej vůl, ale na rakvičky musí bejt pan Cukrář.

“Ty jsi vskutku perla mezi perlami,” povídá Budulínek naštvaně. “Nechat si od tebe radit, je cesta do hrobu.” Jaký radění? Nepovídal, že mu mám radit. Já bych se ani neodvážil. Radit menažérovi z Prahy. Ptal se mě, koho bych zejtra volil. Tak jsem mu to řek.

“Dobrá. Zeptám se jinak. Kdyby byly zítra volby, koho by podle tvých informací volili zdejší občané?” No, tohle je jiná. Na to se odpovědět dá.

“Jak kterej. Třeba Rajman bude volit republikány, i kdyby trakaře padaly. Pan inženýr Kaloš taky. Je tady jejich předseda. Pan Jirásko, co mu tahle cukrárna patří a co dělá rakvičky a má taky pekárnu, ten bude volit komunisty. Je předseda komunistů. Pan Vocloň bude volit sebe a pan hoteliér taky sebe.” Budulínek měl otevřenou pusu jako kapr. Asi chtěl něco říct. Tak jsem rychle pokračoval. “Takovej Ruda Lipskej, co prej má na svědomí tohle pozdvižení, ten bude volit určitě republikány. Pan Parus ho vyhodil z řeznictví, že krad. Ruda od tý doby nesnáší všechny podnikatele a zloděje. Prej jenom Sládek s nima udělá krátkej proces. Jenže Ruda se asi vožere a nebude volit vůbec, protože ho nepustěj dovnitř k urnám jako minule. Moje máma a ženský z fabriky k volbám moc nepůjdou. Když půjdou, budou volit komunisty. Protože za komunistů se měly líp. Nebo někoho, kdo se jim líbí. Takže je to různý. Těžko říct. Já jenom vím, že ty, co dneska byli před knihkupectvím a před policajtama, ty pana Metelku volit nebudou. Dnešek mu hodně ublížil. Hodně.”

Budulínek si chvíli drbal pleš. “Tohle jsem chtěl slyšet,” řekl nakonec. “Že bych si udělal soukromý průzkum tady v cukrárně, zřejmě nemá po tvém vysvětlení valný smysl.” Rozhlídnul jsem se. Seděly tam nějaký hůďata a olizovaly zmrzlinu. Ty ani nevěděly, že volby jsou. Janička Krahulíková, která obsluhovala, se na mě usmála. Je prodavačka a usmívá se na každýho. Personál musí s hosty vycházet. Tý se taky nemá cenu vyptávat, protože má před svatbou. Myslí na jinačí věci, nevěsta!

“To nemá, pane Kroupa. Neměl byste to panu starostoj říct?”

“Co?” optal se Budulínek. “Že to má prohraný.”

“Zaprvé bych se tak připravil o zakázku. A tebe o plat. Zadruhé volby nebudou zítra. Zatřetí nikdy ráno nevíš, co bude večer. A začtvrté jsou volby prohrané, až když se sečtou všechny hlasy. Jak jsi říkal, že se jmenují ti mládenci, co zneuctili kostel?”

“To já nevím. Já u toho nebyl, pane Kroupa. Já jenom povídal, co lidi říkaj. Že Rudla Lipskejch s Vojtou Babkovým a asi čtyřma dalšíma při tom měli bejt. Taky dvě holky z herny tam byly. Nějakou špinavou mši…”

“Černá mše? V kostele? Na oltáři?” vyjevil se Budulínek.

“Jo. Černá mše tomu říkaj. Myslíte, že s nima skotačili na oltáři? To je ta černá mše?” Pane jo, ty klucí už roupama nevědí, co dělat!

“Vendo, jestli je to pravda, tak je to skandál. Víš, co to znamená? Kostel se musí znovu vysvětit! On by se nejspíš měl vysvětit už kvůli těm umělým penisům kolem oltáře. Ale tohle je opravdu silné kafe! Co jsou zač, ti dva?”

“Babka s Rudlou? Rudla byl bourač u Pa…” Přerušil mě, že jsem to už povídal. Nezajímá ho, co dělal, ale co dělá. “Dojíždí do masokombinátu. Tady v okolí ho žádnej řezník nechtěl vzít. Parus je poštval proti němu. A Babka je na podpoře.”

“Práci nemá, a na hernu má? Netušil jsem, že moje daně jsou takhle dobře investované. Mám dojem, že tento systém sociální sítě je poněkud nedomyšlený. Kde není kontrola a sankce, tam bují bordel. Lidé se mají o práci bát, a ne mít jistotu, že když se budou flákat, stát jim dá dost na chléb i na hry.”

Vysvětlil jsem, že Babka by se nebál, i kdyby podporu neměl. Stejně by ho nikdo nezaměstnal. Babka byl už třikrát trestanej. A to mu je teprve sedmadvacet. Za krádeže. A jednou i za loupežný přepadení. Naštěstí měl polehčující okolnosti, tak dostal málo. Seděl jen dva roky. Byl totiž úplně vožralej. Tři dny nasával a prakticky nic nežral. Cestou domů ho přepad tak šílenej hlad, že přepad nějakou ženskou s nákupem na neděli. Sežral jí půlku tašky. Pak v pangejtě usnul. Ženská zavolala četníky. Probral se až v cele druhej den. Babka by nedělal, ani kdyby mu nabízeli místo ředitele banky. “Ty ostatní neznáš?”

Zavrtěl jsem hlavou. Možná jsem neměl Budulínkovi vytroubit, kdo v kostele byl. Jenže kdybych to neřek já, dozvěděl by se to odjinud. Jak jednou něco praskne, je zbytečný držet to pod pokličkou. Jenom bych nerad, kdyby Budulínek někde řek, že to má ode mě. Babky se nebojím. Tomu jsou takovýhle maličkosti šumafuk. Ale Rudla by se moh zlobit.

“Vendo, co bys na mým místě teďka dělal?” optal se Budulínek. Zaplatil. I za mě. A dal Janičce pětikačku dýško. Dělá haura. Číšnice se maj dycky líp než pinglové. Chlapi se před nima vytahujou.

“Já bych šel za panem starostou a řek mu, že lidem se ta herna doopravdy nepozdává. A kdybych byl pan starosta, tak ji zavřu.”

“Hochu, to by pan starosta rád udělal. Není tak hloupý, slepý a hluchý, aby neviděl, že radnice v tomto případě šlápla vedle. Ovšem pokud není zákonný podklad, těžko jednou uzavřenou smlouvu zrušit. Podle mých informací se s povolením nočního klubu u kostela jednalo o politický tah.”

“Nevím, jestli tah. Lidi ale říkaj, že chtěl naštvat opozici. Hlavně pana Vocloně. A taky faráře. Lidi u nás nemaj flanďáky rádi. Tak si myslel, že když je naštve, lidi mu budou fandit. Lidi by mu fandili, kdyby to nebyla herna a hanbinec. Moc zdejších lidí už tam přišlo o úspory. Já bych řek, že pan starosta šlápnul vedle. Myslel to snad dobře, jenom se mu to vymklo z ruky. Říkaj lidi.”

Budulínek kejval hlavou. Zvedli jsme se. Cestou povídá, že mu mluvím z duše. Tak jsem řek, že já o tom moc nevím, protože mě to netanguje. Ale poslouchám, co říkaj lidi. Budulínek na to, že hlas lidu je hlas Boží a že pan starosta bohužel nemá moc silnou hlavu. A že by nerad, kdybych jeho výrok někde vyžvanil. Už mě s tím votravoval. Kromě Džonyho jsem nikomu neřek ani slůvko. A pokud hledá někoho, kdo má silnou hlavu, můžu mu doporučit Celera. Ten dokáže udělat na hlavě stojku. Jenom nevím, jestli by stál o starostování. Má lepší kšeft. Dělá u pohřebáků. Proto se mu říká Posmrtnej život. Pohřebáci maj o práci vystaráno. Já ještě neslyšel, že by někdo jednou neumřel.

Rozhlížel jsem se, jestli někde neuvidím Džonyho. Neviděl jsem ho. Jenom auto městskýho úřadu s tlampačem na střeše. Jelo pomaličku po náměstí. Když dojelo doprostřed, zastavilo.

“Vážení spoluobčané,” ozval se z tlampače pan starosta. Vystrkoval jsem krk, jestli pan starosta sedí v autě osobně. Neseděl. Nahrál si to na magneťák. “Vážení spoluobčané. V posledních hodinách došlo v našem krásném městě, blízkém jistě srdci každého z nás, k politováníhodným událostem. Skupina politických avanturistů se pokusila zneužít posvátné city věřících k útokům na volené orgány našeho města. Je mi líto lidí, kteří si nevidí ani na špičku nosu a jsou pro své politické ambice ochotni do své špinavé hry zatáhnout loajální spoluobčany. Chápu jejich bezmocnou zlobu, neboť jim je jasné, že náš volič je člověk s velkým politickým rozhledem a před volební urnou si uvědomí, že jeho hlas nepatří hazardérům, ale těm, kdo to s ním myslí dobře a kdo, jako například já, už dokázali, co všechno dokážou.”

“Uf!” vyrazil ze sebe Budulínek. “Slyšel jsem už hodně a jsem z politiky na ledacos zvyklý, ale aby si někdo dělal takovouhle reklamu, to jsem ještě nezažil. To ani Klaus nesved!”

Chtěl jsem mu říct, že to nic není. Pan starosta takhle o sobě povídá v kanále každou neděli. Ale neřek jsem to, poněvač odněkud přilítlo vajíčko a rozkřáplo se o přední sklo toho auta s tlampačem. A potom hned druhý. A taky rajče. Nedalo se poznat, kdo to měl na svědomí. Na chodníku stálo, koukalo a poslouchalo hodně lidí. A všichni hvízdali a hrozili pěstma. Šofér z těch vajec a rajčat usoudil, že tady mu pšenka nepokvete, tak přidal a ujížděl pryč. Ale pomaličku. Přes zamatlaný sklo neviděl na cestu. Zajel za roh náměstí, takže jsem z toho projevu pana starosty zaslech už jenom, že dneska v půl sedmý večer občanům všecko vysvětlí v kanále. Hnízdo chce taky do kanálu. Pouštět, co natočil. Asi se dneska výjimečně na televizi kouknu. Může to bejt docela zábavný. A poněvač mi něco vrtalo hlavou, zeptal jsem se:

“Ste povídal vo tom vysvěcení, pane Kroupa. Kolik taková sranda může koštovat? Je to drahý?” Budulínek se zase podrbal.

“Abych pravdu řekl, hochu, sám nevím. Nikdy jsem se s tím nesetkal. Ono jde spíš o samotný fakt znesvěcení. Počítám ale, že zadarmo se to nepořídí. Vysvěcení je obrovská sláva, je u toho světící biskup z Prahy, ostatní biskupové a já nevím jací ještě preláti. A procesí a slavobrány. Prostě obrovská šou. Proč se ptáš?”

“No, jestli to budou muset zaplatit ty chlapi, co tu skopičinu vyvedli, tak se prohnou,” povídám. “Teda pokud to z nich někdo dostane. Maj dost hluboko do kapsy.”

“Z nezaměstnaného zřejmě nic nevyrazí. A já ani netuším, jak v takových případech církevní úřady postupují. Vím jenom, že ti mládenci mají nesmírné štěstí, že se nenarodili o pár století dřív.”

Optal jsem se, proč maj štěstí, a Budulínek povídal, že by je za to buď upálili, nebo rozčtvrtili. Fuj! To bych nechtěl zažít na vlastní kůži. I kdyby mi dali na vybranou. Pěkně bych se zapotil, než bych se rozhod.

“Véno, víš, co teď uděláme? Ty půjdeš do kostela.” Povídám, že to je asi zbytečný, poněvač nevěřím. V kostele jsem byl jenom jednou, když měl funus starej Fidler. Budulínek na mě tak zvláštně kouknul. Asi bude lepší, když mu nebudu odporovat a prostě udělám, co mi poručí.

“Tak jo. Pudu do kostela.”

“Správně. A taky zajdeš do herny. A všechno okoukneš, vyslechneš. Taky se sem tam poptáš. Chápeš mě?” Povídám, že chápu. “Výborně. V šest se u mne stavíš a podáš mi hlášení. Buď připraven na to, že večer možná vyrazíme do ulic.”

“Večer je u nás na ulicích prázdno. Všichni koukaj na televizi nebo sedí v hospodě. Co by dělali venku? Ještě tak jsou lidi před barákama na zahrádce. Pokavád je hezky.” Budulínek si vzdychnul, že to prej myslel obrazně. Jako že si někam vyrazíme. Dost mě tím naštval. Já si chtěl večír vyrazit s Haničkou. Tak jsem to Budulínkovi řek. Povídal, že proti tomu nic nemá. Že se s Haničkou rád seznámí. Bude to vypadat přirozenějc. Lidem můžeme říkat, že je náš strejda a že mu ukazujeme noční život ve Smrčí.

Řehtal jsem se ještě před kostelem. Budulínek je fakt veselá kopa. Strejda! Myslí, že lidi tady jsou úplně padlý na hlavu. Jo v Praze, tam může věšet bulíky na nos, komu chce. Lidi se tam určitě neznaj. Kolikrát ani ty, co bydlej ve stejným baráku. Tam si můžete přivíst cizího chlapa a říkat, že to je váš strejda. Tady ví každej o každým všecko. Strejdu mi nesežerou. Ale jestli mu to udělá radost, budu mu říkat třeba i dědečku.

12

NA KOSTELE TAKY VISEL TRANSPARENT. TOLIK JAKO dneska jich nebejvávalo ani na Prvního máje. Nebo v listopadu, když vystřelila Aurora. Na transparentu se psalo, že Smrčí věřit nepřestane. A že Bůh vidí všecko. Schody už nebyly poblitý. Když je pan Vocloň vyfotil, tak je asi umyli, aby na ně Pánbůh nemusel koukat a nenaštval se. Mě by taky štvalo, mít schody od baráku zblitý. Byly posypaný kytkama. Takže se nedalo jít dovnitř. Stejně byl kostel zamčenej. Trochu pozdě si starej Plch vzpomněl, že má zamykat. Kdyby včera neměl děravou hlavu, nemuselo tohle všecko bejt. Kdybych já byl farář, tak mu řeknu: Pane Plch, vy byste si už měl odpočinout. Jenomže pan farář je starej dobrák. Moc starej. A taky mu asi neřekli, že kostelník nezamknul. Jestli tohle všecko kočíruje mladej Plch, určitě mu neřek ani půlku.

Na nejdolnějším schodě kostela seděly tři babky v černých šátcích. Držely ňáký ohmataný knížky tlustý jak špalky, koukaly do nich a zpívaly. Hlasy se jim třásly. Moc jsem jim nerozuměl. Jak jsem přišel blíž, jedna vstala a napřáhla proti mně tu bichli. “Vari, Satanáši!” vypískla. A oči jí za těma brejlema blejskaly. Celá se klepala. Vztekem, nebo strachy. Protože kdyby do ní někdo strčil, rozplácne se o zem jak žába: Hlídaj. Nemaj nic lepšího na práci, baby svíčkový, než čuchat farářoj k tý jeho černý sukni, říká máma. Tak jsem se otočil a šel k herně. Ty báby jsem neznal. Do hospody ani mezi lidi nechodí a já zase nechodím do kostela a na hřbitov.

“Budou prej hlídat celou noc. Udělaly si výbor a vylosovaly hlídky,” povídá mi Jindra Saska. Asi byl volat mobilem na hřbitově od hrobu starýho Musila. Nebo je taky zvědavej. Jinak hernu nenavštěvuje. Ani hospodě moc nedá. Když člověk leze po střechách, nemůže bejt nametenej. To dá rozum. Skočí si až po šichtě na jedno dvě k Nádraží nebo do Pivovaru. Tam už žádnej pivovar není, hospoda se teď jmenuje Krakonošova zahrádka. Ale stejně všici říkaj U Pivovaru. Pak jde domů. Má tři děti a barák. A nemocnou mámu. Má se co otáčet. “Chtějí zítra udělat mítink na náměstí. Za odvolání starosty.”

“To si vymyslel farář, nebo Vocloň?” optal jsem se. V herně měli otevříno, slyšel jsem cinkat hrací automaty.

“Douděra si toho už moc nevymyslí. Ten by byl nejradši, kdyby mu dali svatej pokoj. Mladej.” Ukázal bradou ke hřbitovu, co maj Plchovic baráček. Optal jsem se, v kolik má ten mítink bejt. Prej v šest večír.

“Tak to tam moc lidí nepřijde. V televizi je Risk. Na Nově. Od čtvrt na sedm.”

“Máš pravdu, to mi nedošlo. Tak to maj smůlu. To je tím, že mladej Plch je blbej. V tom semináři pro samý modlení asi na bednu moc nečuměj.” Povídám, že asi ne. Nebo čuměj, ale myslej, že normální lidi nečuměj. Že maj stejný starosti jako oni. Kdyby chodil míň do kostela a víc do hospody, třeba by byl chytřejší. Jenomže mladej Plch by do hospody nestrčil nos. Štítil by se. Mě ani nepozdraví. Jenom pana starostu nebo pana Vocloně. Lepší lidi. No, bude mít smůlu. Na Riskuj se koukaj všichni. I v hospodě. A hádaj se, jestli ten soutěžící odpověděl správně. Fanda Klápště taky párkrát zašel na pívo, akorát když byl Risk. Věděl všecky otázky. Jenomže než je vykoktal, tak už bylo pozdě. Soutěžit by nemoh. Možná by byl nejchytřejší, jenže by to nestihnul v limitu. Kdepák, o Riskuj se kvůli farářům nikdo nepřipraví! To maj marný! Přijdou jenom svíčkový báby, co už na televizi neviděj. S těma si mladej Plch nepomůže.

“Stejně ale bylo zbytečný dělat takovej bugr v kostele,” povídám Saskovi a on na to, moje řeč. To samý říkal svý starý. Kostel je jednou kostel a ožralové v něm nemaj co dělat. A tahat tam holky a provádět s nima bůhví co na oltáři! Odplivnul si.

“Co s nima na oltáři prováděli?” optal jsem se zvědavě. Saska po mně kouknul, jestli nejsem úplný máčo.

“Co by prováděli? Co asi myslíš, že prováděli?”

“No…,” řek jsem. “Mohli se třeba modlit.”

“To si piš, že se nemodlili. Babka, jak byl ráno ještě navátej, se nechal slyšet, že když už nemohli, tak si vypomohli svíčkou z oltáře.”

Když jsem byl na funuse starýmu Fidleroj, viděl jsem, že svíce tam maj dlouhý a děsně tlustý. Možná ta Babkova byla ohořelá.

“To jsou důry. Ty jsou na všecko zvyklý,” povídá Saska a zase si odpliv. “Jenom se klukům musím divit. Já bych si o takovou flundru neopřel ani vidle.” Pokejval jsem hlavou, že ani já, protože kdybych si s takovou nedej bože něco začal, nemoh bych se Haničce podívat do očí. Jak bych se bál, jestli jsem nechytnul nějakej ajds. Nebo něco ještě horšího.

“To je z toho chlastu. Na člověka to pak přijde a je mu jedno, na co leze. Jenom když má díru. Některý chlapi by v opici vlezli i na kozu. Jenomže tohle všechno je dílo flanďáků. Tak dlouho proti herně rejpali, tak dlouho všechny štvali, až se chlapi nakrkli a bouchly v nich saze. Kdyby si jich farář s Plchem a Vocloněm nevšímali, nic by se nestalo. Když jsem chodil za mou starou a neměli jsme kam jít, taky jsme kolikrát zašli do kostela. Bylo tam prázdno. Šero… Jo, Vendo, kdyby se to bralo přísně a pánbů doopravdy všecko viděl, jak tam píšou, tak ten kostel musel bejt za ty léta, co stojí, znova vysvěcenej už aspoň tisíckrát. Jenomže tady nejde o kostel, že jo. Ani o hernu. Tady jde o radnici. Rychtařík se všem hodí jenom k tomu, aby na něj kydali bláto. Jenomže Rychtaříkovi je to jedno. Ten má jiný starosti.”

“S těma holkama? Nebo se bojí, že bude muset platit to svěcení kostela? Prej na to přijede arcibiskup až z Prahy!”

“Platit? Rychtařík?” Jindra se zachechtal a kouknul na hernu. “Vendo, Rychtařík nikdy nic neplatí, to si pamatuj. Ten dluží, kam se koukneš. A někam ani nedohlídneš.”

“Já myslel, že vydělává majlant na tý herně. Víš, kolik tam už lidi prohráli?”

“Vydělává nevydělává, nic mu nepatří. Co mu tady ty blbci nasypou do automatů, to jde na jeho starý dluhy. Jinak by to s ním moc špatně dopadlo. Zapletl se, chlapec. Bůhví co je zač. Starostovi to nevadilo, dokud platil…” Jindra najednou zmlknul a povídá, že se zakecal. Že na něj čekaj chlapi. Byl objednávat materiál. Musí pádit. Pádil. Já šel do herny. Před barákem stálo Rychtaříkovo fáro. Mercedes. Ať mi Jindra nevykládá, že Rychtařík nemá prachy. Kdyby neměl prachy, bude chodit pěšky jako já. Nebo si koupí starou škodovku. V herně moc lidí nebylo. Dva chlapi, který jsem neznal, hráli. Dva seděli s Rychtaříkem u baru a nasávali vizoura. Balantajnsku. Taky ji u Nádraží vedeme. Panák za čtyřicet pět. Karton, je v něm šest flašek, pan Vízner koupil v samošce skoro před rokem, aby měl dodák. Dal nám jenom dodák a k tomu tři flašky, který byly pašovaný. Když se vypily, pan Koukal mu zavolal o nový. Kdyby přišla obchodní inspekce a divila by se, že nám ty flašky vydržely tak dlouho, měli jsme říkat, že to lidi nepijou. Že to na ně je moc drahý.

Rychtařík se otočil a kouknul na mě. Počítám, že mě neznal. “Je zavřeno! Seš slepej?” Povídám, že bylo otevříno. A on znova, že je zavříno. “Jestli neumíš číst, ty řepáku, tak tě to naučím!” Ty dva, co hráli, přestali. Taky se otočili. Nesmáli se. Ty, co seděli s Rychtaříkem, se taky nesmáli. Jenom koukali a koukali tak, že jsem za sebou radši zavřel. Zvenčí. Fakt. Na dveřích byla maličká cedulka. Dnes mimo provoz. Když je herna mimo provoz, tak co v ní ty čtyry chlapi dělali? A co jsou vůbec zač? Ze Smrčí nejsou. V životě jsem je neviděl. Asi nějaký Rychtaříkovo kámoši. Přijeli za ním na návštěvu. A chtěj se pobavit sami mezi sebou.

Kouknul jsem na hodinky. Podle toho, jak mi začalo škrundat v břiše, bych řek, že budou už skoro čtyři. Bylo půl. Otočil jsem se a šel zpátky. V bufáči jsem si dal obloženej chleba za osum kaček. Je na něm troška másla, kousíček sejra a dvě kolečka salámu. A čalamáda. Kdybych si koupil buřta a rohlík u Paruse, stálo by mě to polovic. Jenomže já ten obloženej chleba rád. Optali se mě, jestli na něj chci stvrzenku. Povídám, že ne. Vyhodit jednou za den osum kaček ze svýho si ještě dovolit můžu. Aspoň mi zbude víc pro Haničku. Už je doma. Dělaj do dvou. Normálně. Teď maj exportní zakázku, tak dělaj do tří. Prej dostanou odměnu. Stovku. Na svatýho Dyndy, říkala máma.

Myslel jsem, že nakouknu k Vocloňovi, jestli sundal plakáty a fotky. A jestli už ho policajti pustili, nebo je zavřenej. Pak jsem si ale vzpomněl, že pan hoteliér Hnízdo povídal, že se všechno dozvíme v kanále Smrčí. Zrouna přijel a vylejzal z bavoráku. Tak jsem se ho optal, kdy se bude to všecko, co natočil, vysílat, a on povídá, že v šest. A ať prominu, že spěchá. Neví, kde mu hlava stojí. Do šesti to vydržím.

K Haničce domů nesmím. Tak jsme domluvený, že vždycky venku zahvízdám. Její máma pak má řeči, že se se mnou tahá. Jenže Hanička se nedá. Odsekne jí, že venku si může dělat, co chce, poněvač je plnoletá. A jde si. Ale doma musí bejt včas. To by jí rodiče nestrpěli. Dokad tady bydlíš, budeš poslouchat, řekli jí. Její táta proti mně nic nemá. Je elektrikář ve fabrice. Do hospody nechodí, pije doma lahváče. A vyřezává z překližky takový blbosti. Baráčky, větrnej mlejn. Když byla Hanička malá, vyřezal jí celej betlém. Taky lidem v baráku opravuje elektriku. Nic za to nechce. Oni to už vědí. Tak říkaj, u píva se srounáme, pane Vokatej. Dobře vědí, že do hospody nejde, jak je rok dlouhej. Je hodnej až moc. Nechá na sobě pařezy štípat. Paní Vokatá ne. Je ve fabrice kantýnská. No, aspoň jim nehrozí, že umřou hlady. Ta je u nich doma generál. Pan Vokatej byl dřív taky u komunistů. Teď už není a je rád, že nemusí chodit na schůze.

Hanička jukla z okna a zavolala, že hnedka je dole. Přišla za čtvrt hodiny. S nákupní taškou. Prej musí ještě do samošky. A jak to, že nejsem v hospodě? Jako na place. A jestli je pravda, co povídala moje máma v plínkárně. Že jsem od Nádraží odešel. Že jsem se pohádal s panem Koukalem. A co budu dělat? A kdo je ten z Prahy a co s ním mám? A jestli jsem už byl doma. Že mě máma sháněla. Byla i u nich, jestli jsem tam nebyl. A jestli pana Vocloně policajti zavřeli. A kdo udělal tu ostudu v kostele. Prej tu byla televize. Viděl jsem je? Odkud byli? Z Novy?

Hanička je hodná. Jenomže je ženská. Ženský jsou zvědavý. Všecko by chtěly vědět naráz.

“Víš, kdo podle mýho, a ženský říkaly v plínkárně to samý, kdo zpunktoval tu vostudu v kostele?” Já to věděl, jenom jsem si říkal, že ženským v plínkárně po tom nic není. Hanička by jim to hned zatepla vyslepičila. “Já bych se vsadila, že to udělal ten tvůj Džony. Ten je všeho schopnej. Ničeho si neváží. Myslí, že když má fůru peněz, tak si může všecko dovolit. Neměl bys s ním kamarádit, Vašíku. Mně se to vůbec nelíbí. Ženský v plínkárně taky říkaly, že to není kamarád pro tebe. Jak se o něm zmíníme, tvá máma hned brečí. Chudák stará. Neměl bys jí dělat starosti. I tak to nemá lehký.”

“Prosím tě, já nevím, proč ty báby posloucháš,” povídám naštvaně. Mám Haničku rád, jenomže bych nechtěl, aby už teďka poroučela, s kým se můžu kamarádit a s kým ne. Pan Pavlíček říká, že každá baba nenávidí všecky kamarády svýho muskýho. Ty jsou prej příčinou všeho zla. Tahaj ho do hospody a kazej ho. Tak mu je zakazuje. Pan Pavlíček ví, o čem mluví. Je ženatej už podruhý. Prej se dal na výčepáka jenom proto, aby mu stará nemohla zakázat chodit do hospody. “Džony v ničem nejede. Táhnul to včera celej večír až do noci s panem Kroupou. Džony je náhodou fajn. Ženský mu záviděj, že nemusí nic dělat. Nadřel se za celej život dost. Až budou v důchodu, taky nebudou chodit do práce.”

“Z toho důchodu tak akorát scípnou hlady,” řekla Hanička. A prej jestli s ní půjdu nakupovat. Povídám, že počkám venku. A že by bylo lepší, kdyby si nakoupila, až půjde zpátky. Prej proč? Chci někam jít? Dneska se mnou nikam nechce. Je ňáká utahaná. Myslela asi, že chci do lesa. Povídám, že do lesa nechci. Že ji zvu na zmrzlinovej pohár. Po zmrzlinovým poháru se může utlouct. Někdy ji pozvu. Ne moc často. Pan Jirásko za něj chce třicet kaček.

Hanička na mě koukla. “Ty ses nějak rozfofroval,” povídá. “Přeci seš bez práce. Nebo ti ten Pražák taky platí?” Povídám, že devět tisíc. Myslel jsem, že jí to povím při nějaký lepší příležitosti. Třeba při tom poháru. Ne takhle na ulici před samoškou.

“Devět! ” Hanička si dala ruku k puse. “Vašíku, tomu nemůžu věřit. Takovejch peněz! Nedělá si z tebe ten člověk blázny?”

“Dal mi zálohu,” řekl jsem jakoby nic. “Tak pojď. Je málo času. Já s ním mám v šest poradu. To víš, začaly se dít věci. Tohle není sranda. S tím Vocloněm a tak vůbec. Večír jdeme někam do podniku. Zve tě taky. Asi do Hvězdy.”

“Do baru? Vy jste se zbláznili oba!” Spráskla ruce a málem si pokecala triko zmrzlinou. To už jsme seděli v cukrárně. Dala si pohár s ananasem. Já si dal jenom minerálku. Z těch sedmdesáti kaček už toho moc nezbejvalo. Počítám, že něco budu muset přidat ze svýho. Jestli si Hanička dá navrch kafe nebo kolu. Ne že by to u nás stálo majlant. Pan Jirásko má lidový ceny. Jináč by ho lidi pomluvili, když je ten komunista. Jinde je dráž. Lidi říkali, že v Praze se v takový cukrárně zaplatí dvacka jenom za minerálku.

“Vám opravdu straší. Co si vezmu na sebe? Copak můžu jít takhle?” Měla na sobě džíny a tričko s anglickejma nápisama. Džony se dycky chechtá, když někoho vidí popsanýho anglicky. Prej jsme blbci, když děláme někomu reklamu zadarmo. Že za reklamu se platí. A kolikrát prej tam jsou nápisy, že bysme to na sebe nenatáhli, kdybysme věděli, co tam stojí. Asi to bude tím, že tohle všecko vyráběj a prodávaj Vietnamci a Číňani. Dvakrát tejdně sem jezdí a prodávají ve stánkách za náměstím. U řeky. Taky tu maj obchod. Maj tam stejný zboží jako v drahejch krámech. Jenomže pro naši kapsu. Třeba ty rifle Levis, co stojej půldruhýho tisíce, prodávaj za čtyři stováky. Nevím, jak to dokážou. Ale lidi u nich nakupujou rádi. Hanička taky. Tak jsem řek, že jí to sluší. Já si taky neberu šlajfku. Nejdeme plesat, jdeme tam pracovně. Půjde s námi, abysme byli nenápadný. Budulínkoj máme říkat strejdo.

“Já žádnýmu cizímu chlapovi strejdo říkat nebudu. Nějakej volezlej dědek si pak na mě bude dovolovat. Kolik mu je?”

“No… dost. Už je starej. Tak se nemusíš bát. Takovýhle dědci už myslej na jiný věci.”

“To by ses divil!” vylítlo z ní. “Chlapi u nás ve fabrice…” Mávla rukou, jako že škoda mluvit. Trochu mě to zarazilo a optal jsem se, jestli si k ní dovolujou. A kdo? Ne že bych se chtěl prát, ale hubu bych mu rozbil, kdyby si dovoloval. Hanička řekla, že nemusím mít starost. Vědí, že má známost. A že s náma stejně do baru nepůjde. Máma by ji nepustila. Poradil jsem jí, aby řekla, že jde od osmi do bijáku. Vrátí se v půl jedenáctý. Do bijáku snad může. Hanička vrtěla hlavou, že se jí to nezdá. Máma se dozví, že byla v baru. Holky z fabriky tam choděj. Vykecaj, že ji viděly se mnou a s dědkem z Prahy, a bude malér. “Hlavně, Vašíku, já ráno v půl šestý vstávám. Já nemůžu hnípat v posteli do osmi jako některý.” Tím myslela mě. Což nebylo spravedlivý. Poněvač když má odpolední, taky hnípá. Do osmi. Najednou do mě drcla.

“Koukej, to je on. Kde se tu asi bere?”

“Budulínek?” Otočil jsem se. Ve dveřích stál s panem Jiráskem nějakej pán. Měl knírek a brejle. Nebyl moc starej. Tak o deset let víc než já. Hanička se ke mně naklonila. To prej je ten člověk, co u nich ve fabrice chtěl zakládat odbory. Ten oulisa, jak říkala máma. Mně jako oulisa nepřipadal. Připadal mi jako obyčejnej ouředník.

“Co tady asi chce?” divila se Hanička.

Asi si přišel popovídat s panem Jiráskem. Možná dostal chut na rakvičku nebo na věneček. “Nebo chce u pana Jiráska založit odbory.”

Hanička vyprskla. Prej s kým? U pana Jiráska dělá jeho žena a oba synové. Taky jsou pekaři. Maj to v rodině. Jejich manželky prodávaj. No a potom Janička Krahulíková. To je na odbory dost málo.

“Spíš chtěj něco zpunktovat.” Hanička pokejvala hlavou. “Pan Jirásko je přece komunista. A odbory, říkal náměstek, jsou samý bolševici. Náměstek to ví, když u nich tak dlouho byl. No, ať si ty dva dělaj, co chtěj. My se do toho zatáhnout nedáme. To není nic pro obyčejný lidi.” A taky mi řekla, že právě proto se jí nelíbí, že jsem si začal s panem Kroupou. “Ty jsi moc důvěřivej, Vašíku. Oni se tady budou před volbama prát. A on tě jenom využije. Zmizí si pak do Prahy a ty si to odskáčeš. Doopravdy se mi to nelíbí.”

“Já se do ničeho nepletu, Haničko. Já jenom dělám asistenta. A když s panem Kroupou někomu pomůžeme vyhrát ve volbách, zlobit se na mě nebude. Ještě na tom vydělám.”

Pokejvala zase hlavou a povídá, že už musí běžet. A že bych měl poslechnout mámu. Ta už ví, jak to na světě chodí.

“Tvoje máma hned toho člověka z Prahy prokoukla. Holky, řekla, ten nám chce mazat med kolem huby.” Prohlídnul jsem si ho zblízka, když jsme odcházeli.

Jestli maže med kolem huby, to se na první pohled nepozná. Olda Zámečník, co krad v autoservisu gumy, se taky jednou v hospodě seznámil s jedním příjemným pánem. Pili pívo. Kecali. Ten pán sháněl pneumatiky na škodovku. Že v krámě jsou děsně drahý. A Olda, jak byl navátej, hned jestli chce letní. Nebo na zimu. A kolik? Dostal pak tři roky. Ten pán byl policajt z Liberce. Hrozně sympatickej člověk na první pohled.

Pomoh jsem Haničce s nákupem. Měla v tašce jen pár věcí a stálo to přes dvě stouky. V krámech je draho. Lidi říkaj, že dráž než třeba v Liberci. Tam je samošek fůra. Konkurujou si. Tady samošky patřej paní Capouchový a ta si nekonkuruje. Paní Capouchová říká, že má děsnou réžii. Holka na vdávání. Velkej barák. Obě mají auťáky. A rádio Smrk taky není zadarmo. Jo, nemá to lehký. Podle mýho je všecko špatný k něčemu dobrý. Kdyby bylo v samošce lacino, lidi by utráceli za zbytečnosti. Takhle se dvakrát rozmyslej, než něco koupěj. Neplejtvaj. U nás se chleba ani zbytky do popelnic neházejí jako někde v Praze. Když už je chleba doopravdy tvrdej, že se nedá ukrojit, tak ho máma naláme do polívky. Nebo z něj uvaří chlebovku. Kdo má králíci a slepice, tak zkrmí všecko.

Hanička řekla, ať s ní nechodím až k baráku, že máma nemusí vědět. A že na ni mám počkat v půl osmý před kinem. Jenom se nemůže rozhodnout, jestli si má vzít tu černou sukni nebo kytičkovaný šaty. Štěstí, že Hanička není nějaká milionářka. Co má tři skříně plný hadrů. A sto bot. To by se nikdy nikam nevypravila. Jenom by seděla před zrcadlem a bulila, že neví, co si na sebe má vzít.

13

OTEVŘELA MI PANÍ NAĎOVÁ A USMÍVALA SE. MĚLA NA sobě moc hezký šaty a moc voněla. Hanička má taky voňavky. Nejradši mám tu, jak jsem jí koupil k Vánocům od Poláků. Byli v hospodě a měli jich plnou tašku. Stála sedumdesát kaček! Za to by od pana Cvrčka dostala celýho králíka. Staženýho. Kůže pan Cvrček prodává. Posílá je do Trutnova a tam z nich šijou norkový kožichy, říkal pan Cvrček. Kdybych měl kožich, chtěl bych berana. Vevnitř. Navrch semiš. V tom je teplo! Takovej kožich by se mi v zimě hodil. Tady bejvá pořádnej samec. Ta voňavka se jmenovala Dior. To se nedivím, že byla tak mastná.

Paní Naďová vypadala úplně jináč než v krámě, když mi otevřela. Asi že neměla zástěru. Koukla na mě a už se neusmívala.

“Jsem tu přesně, paní Naďová. Půjdu nahoru, jo?” “Ale pan Kroupa ještě není doma. Já už mu přichystala večeři. Přinesla jsem čerstvý jaterničky.” Sakryš, jaterničky já rád. U Paruse je dělaj moc dobrý.

“Bílý, nebo černý?” optal jsem se. Paní Naďová neodpověděla. Stála ve dveřích, pak se konečně rozhoupala a řekla, ať jdu dál. A abych se nezlobil, že se mnou na večeři nepočítala.

“To nevadí. My stejně večer jdeme do hotelu. Dám si tam véču.”

“Vy už zase budete dneska flámovat? To nestačilo včera? Vendo, slibovals, že to je slušnej pán!” Měla takový smutný oči. Bylo mi jí líto. Počítala s večeří. Jaterničku dostala za deset kaček. Udělá k ní brambor a trošku zelí a napočítá ji Budulínkovi za… co já vím. Třeba za pětadvacet. V každý hospodě se nejvíc vydělá na jídle. Na pívu moc ne. K pívu si nemůžete přirazit tolik jako ke stravě. U Nádraží stojí vepřoknedlozelo devětatřicet kaček. Od pana Dlaska vím, že maso přijde na sedmdesát pět korun kilo. Z toho kila nadělal patnáct porcí. Čtyry knedlíky přišly na dvě kačky a zelí na korunu. Možná ani ne. Nosil si svoje ze sudu. Takže i s pracej a plynem ten oběd nestál víc než deset kaček. K pívu se přiráží koruna. To je rozdíl, panečku! Paní Naďová pívo nečepuje. Musí se hojit na jídle.

Sednul jsem si nahoře do křesla a pustil televizi. Všude dávali seriály, jenom na našem kanálu vysílali reklamy. Pan Bouchal - má autobazar - nabízel svoje služby. Bohatej výběr. Ceny pro každýho. Vozy všech značek. Ty značky pak ukazovali na fotkách. S cenama pro každýho. Byl tam taky Ford Mondeo starý čtyři roky. A k tomu nápis: Mimořádně výhodná nabídka! Dvě stě tisíc. Podrbal jsem se na hlavě. Ještě nikdy jsem neviděl pohromadě dvě stě tisíc peněz.

“Omlouvám se, Vendo. Měl jsem jedno jednání za druhým.” Budulínek vpadnul dovnitř jako velká voda. “Vidím, že ses už zabydlel. Správně. Jako doma.” Povídám, že v televizi ještě nic nedávali. Jenom inzeráty a reklamy. A že paní Naďová koupila k večeři jaterničky. Jestli je už má opečený a Budulínek nebude jíst, v nejhorším to zvládnu. Bylo by škoda nechat je. Budulínek vzdychnul. Už si prej s paní Naďovou promluvil. Jaterničky nesmí. Má cholesterol. Máma ho má taky a jí na to tablety dvakrát denně. A když si dá v neděli k obědu bůček, tak si vezme jednu navíc. Pan Cajthaml měl taky cholesterol. Ten se šetřil. Máslo u nich doma před ním nejed nikdo. Sádlo se nesmělo ukázat ani za plotem. Z bůčku se mu dělalo blbě. Stačilo, aby ho viděl za vejkladem u řezníka. Jed jenom samý vařený ryby a chleba si mazal kunerolem. Stejně ho klepla pepka, když jsme dali vítěznej gól na mistrovství světa v hokeji.

“Zapomeň na jitrnice, Vendo. Máme práci.”

No nevím, nevím, jestli je to správnej přístup. Jak k jídlu, tak k dílu, říká dycky máma.

“Co je nového? Byl jsi v tý herně?” Řekl jsem mu, že byl. A že mě vyhodili. A taky jsem se zmínil o tom, co povídal Jindra Saska. Že Rychtařík je dlužnej, kam se podívá. Všecky prachy strká do těch dluhů. Budulínek poslouchal a usmíval se jak měsíček za úplňku. Povolil si kravatu a plácnul se do stehen.

“A to je mi skvostná novinka, Vendo! Všechna čest, vytáhl ses. Tak pan majitel herny je pochybná existence… Vida, vida. S tím se dá ledacos podnikat. Tak to prověříme.”

A Budulínek sáhnul do saka a vytáhl mobilní telefon. Menší, než má Jindra Saska. Začal do něj ťukat, tak jsem mu chtěl poradit, že kdyby nefungoval, zajdeme na hřbitov. Moh by tam jít i sám, jenomže neví, kde starej Musil leží, a zbytečně by ztrácel čas. Ale telefon fungoval. I když je menší než Saskův. Velikost asi fakt není všecko. Hanička to taky říkala, když jsme si jednou prohlíželi v železářství roboty do kuchyně.

“Karel Rychtařík. Napiš si ičo a ostatní data,” povídal Budulínek do telefonu. A potom diktoval nějaký čísla a jména, co měl napsaný na papírku. Bych rád věděl, kde k tomu přišel. A proč se o to vůbec zajímá, když je menažér. Nakonec řek, aby sebou hodili a brnkli mu hned, jak něco budou mít. Třeba o půlnoci. Pak zase telefon strčil do saka a posadil se vedle na židli. Chtěl jsem ho pustit do křesla, když tady bydlí, ale mávnul rukou. Prej ať sedím a nežinýruju se. A hlavně neruším. V televizi totiž přestaly reklamy a objevilo se, že za chvíli kanál Smrčí začne vysílat důležitou informaci. Abysme setrvali u svých přijímačů. Pak tam pustili takový ty fanfáry a fotku pana starosty. A nápis, že k nám promluví starosta města Smrčí.

“Já myslel, že budou vysílat, co pan Hnízdo natočil s komentářem.”

Budulínek se zasmál. Pan Hnízdo je prej řadovej občan a smrkovskej kanál mu nepatří. A když budu pozorně poslouchat a dívat se, dovím se možná víc.

Pak to na obrazovce zablikalo a objevil se starosta. Místo šlajfky měl motejla. Ještě nikdy jsem ho s motejlem neviděl. A měl bílý ságo. Vypadal, jako by šel na svatbu. Seděl v tom křesle, co v něm sedává, za ním stál krb. Plechovej. Půjčuje jim ho pan Králík z železářství, který vede i jízdní kola. V krbu jsou umělý polena na žárovku. Vedle pana starosty seděla paní Adélka. Usmívala se a měla dlouhý šaty. Na krku zlatej náhrdelník. Vypadala, že bude taky mluvit. Jenže nemluvila. Poručila panu starostoj, co má říkat, už předtím. Teď jenom dávala pozor, aby to nepoplet.

“Vážení spoluobčané. Ehm. Drazí bratři a sestry.” Pan starosta se na nás usmál a zved oči od papíru, co držel v ruce. Poněvač nevidí nablízko, má na nose brejle. Na chvíli přestal vykládat a jenom na nás koukal. Hladil sí při tom knírek. Má takovej malej. Ne jako starej Dezider. Ten má knír jak řídítka od bicyklu. Pan starosta si ho pohladil ještě jednou a dvakrát přitom řek ehm. Zmátnul mě s těma bratrama a sestrama. Nevěděl jsem, že tady má rodinu. Má bráchu v Tanvaldě. A sestru nemá stoprocentně. “Jsme tady ve Smrčí jedna velká rodina,” pokračoval starosta. “Máme se rádi, pomáháme si vzájemně a až na drobné rozmíšky mezi námi nejsou zásadní spory. Ehm. Víme, že co je dobré pro jednoho, je dobré i pro ostatní. A opačně. Že ano. V každé rodině se ovšem občas černá ovce vyskytne. I my takové v našem stádečku máme. Byl bych špatný pastýř, kdybych nechal nakazit i to zdravé jádro, kdybych nad jejich řáděním, ano, je mi líto, že musím veřejně vyslovit taková slova, ale jinak nežli řádění se některé činy nazvat nedají. Kdybych tedy nad jejich řáděním přivíral milosrdně oči. Kdybych se tvářil, že se nic nestalo. Že ano. Ehm. Je to tím smutnější, že některé z těch černých ovcí nejsou tak úplně bezvýznamné. Ještě donedávna jsme je považovali za pilíře našeho města. Těšili jsme se spolu s nimi z jejich úspěchů. Jenomže jím nestačilo, že jím město na vlastní náklady vybudovalo před hotelem veřejné osvětlení. Že ano. Jim nestačilo, že vydláždilo chodník kolem obchodu, který se až donedávna, a já to otevřeně přiznávám, pyšnil tím, že je stánkem kultury. Černé ovce chtějí víc. Ehm. Chtějí se zmocnit vlády nad námi všemi, drazí spoluobčané, bratři a sestry. To oni využili k tomu cíli politováníhodných excesů, které byly dílem několika nezodpovědných individuí pod vlivem alkoholu, a je důvodné podezření, že i z pohnutek, které nevyšly z jejich hlavy. Už staří Římané se ptali: Komu to slouží? Ze ano. I já se proto ptám: Komu sloužilo znesvěcení kostela? Nám, kteří zastáváme přísně nestranickou politiku a hájíme zájmy a práva všech našich spoluobčanů? Věřících i nevěřících? Ehm. Nebo někomu, kdo potřeboval ve svém zoufalství cokoliv, s čím by mohl zahájit špinavou hru? To rozhodněte vy sami. Já věřím ve zdravý rozum a úsudek každého našeho občana. Ve chvíli, kdy už orgány samosprávy i orgány činné v trestním řízení byly připraveny proti těm výtržníkům s plnou přísností zakročit a zjistit, které špinavé prsty je vedly, zmíněné černé ovce vyrazily do útoku. Věděly, že jde o minuty. Krátké zaváhání by je zkompromitovalo. Ze samozvaných žalobců by se stali obžalovaní. Tak došlo k nepokojům a výtržnostem, jaké naše poklidné město nepamatuje. Policii pak nezbývalo nežli konat svoji povinnost. Že ano. Nebylo snadné zadržet jednoho z předních občanů našeho města a zahájit proti němu trestní stíhání. Jenže zákon je zákon, padni komu padni. A to platí i pro vás, pane Hnízdo! Varujte se nepředložeností, víc vám snad říkat nemusím! Abyste nelitoval, až bude pozdě! Děkuji vám, bratři a sestry, vážení spoluobčané. Opakuju, ehm, že věřím ve váš zdravý úsudek, který jste projevili už jednou měrou vrchovatou - když jste mi odevzdali hlas v minulých volbách. Nepochybuju, že váš instinkt a zdravý úsudek vás neopustí ani tentokrát, že ano. A ujišťuju vás, že pana knihkupce Vocloně bude jeho sepisování a vyhrožování setsakramentsky mrzet. Ehm.”

Pan starosta složil papír a pohladil si knírek. Paní Adélka se zase usmála. “Zvu všechny smrkovské ženy a dámy do našeho kadeřnictví, kde po celý příští týden bude probíhat den otevřených dveří a kadeřnické a kosmetické služby budou poskytovány za poloviční ceny. I v butiku Růže je pro mé milé spoluobčanky připravený bohatý sortiment za skvělé ceny. Děkujeme vám. Jsme s vámi…” Paní Adélka se koukla na pana starostu. Ten sebou trhnul a honem povídá: “Buďte s námi, že ano.”

“Ta mrcha zlodějská!” zařvala odzdola paní Naďová. Asi taky koukala. “Před čtrnácti dny zvedla ceny o polovic! To se pak někdo dělá pěknej před lidma!” Třískala nádobím. Měla vztek, že Budulínek nechce jaternici.

“Tak co tomu státnickému projevu říkáš, Vendo?” optal se Budulínek.

“Pan starosta si ho psal sám? Von teda umí hovořit. To jo. Je starej ochotník.”

“Zlatá slova, chlapče. Zlatá slova. Do kamene taková tesat.” Budulínek pokejval hlavou. “Nevím, jak na jeho vystoupení budou reagovat občané. Co ty myslíš?”

“Vono je to každýmu jedno. Všici se dělaj před volbama hezký.” Jenomže odpoledne jsem viděl, že úplně tak jedno to lidem nebylo. Když policajti odvlekli pana Vocloně. Herna prostě vadí každýmu.

V kanálu Smrčí zase pouštěli reklamy a inzeráty. Nějaká paní hledala psa. Předevčírem se jí zaběh. Jmenuje se Mufík. Nálezce nemine odměna. “Kolik se tak může dát za psa?” optal jsem se Budulínka. Koukal do stropu a něco si mumlal. Optal jsem se ho znova. Prej tak stovka. Za obyčejnýho. Za drahýho víc. Stovka není moc. Takovej pes váží aspoň deset kilo. Taky patnáct. Dvacet. Za stovku je nanejvejš půldruhýho kila bůčku. Toho se moc lidí nenažere. Ze psa je porcí víc. Mufík byl asi na oběd a na večeři v kotelně ve fabrice. Chlapi tam jsou po psech celý divý, dělaj je na česneku.

“Už by mohli začít vysílat pana Hnízda,” řekl jsem, poněvač reklamy běžely furt dál. “Jestli ho nedaj teď hned, tak ho nemusej pouštět vůbec. Už začal Riskuj.” V tom momentě se na obrazovce objevil nápis, že kanál Smrčí lituje, že nemůže do vysílání zařadit reportáž pana Hnízda. Díky nekvalitnímu nosiči došlo při přepisu k poškození záznamu. Budulínek se začal smát.

“Co se to stalo?” povídám. “Jakej nosič? Jaký přepisování? Já myslel, že to je natočený na tý kazetě.”

“Milý chlapče,” Budulínek se chechtal, až mu tekly slzy. “Stala se taková nepříjemná věc. Někdo omylem, opakuju omylem, při přetáčení z té kazety, kterou donesl pan Hnízdo, na kazetu, ze které se měla reportáž vysílat, zapnul mazání, takže není co vysílat. Pan Hnízdo nemá nic. Kanál Smrčí se mu omluví. On bude protestovat a bude žádat náhradu za utrpěnou škodu. Ukážou mu papír, který podepsal. Stojí na něm, že jim záznam předal na vlastní žádost. Že oni za případné technické nebo mechanické porušení kazety neručí. Vymalováno.”

Moc se mi to nelíbilo. Připadlo mi to vůči panu Hnízdovi a panu Vocloňovi nefér. A taky jsem se těšil, že se uvidím v televizi, jak stojím vedle auta. Ještě nikdy jsem v televizi nebyl.

“To je ale dovopraudy smůla, sakra,” povídám. “To bude pana Hnízda mrzet. Lidi si budou myslet, že to pan starosta udělal schválně.”

Budulínek se zašklebil. A zeptal se, jestli si fakt myslím, že si to lidi budou myslet. Kejvnul jsem, že určitě. “To mu moc obliby nepřidá.”

“Tohle byl skvělý strategický tah. S tím zničeným záznamem. Myslel jsem, že starosta není takový blázen, aby mi to spolknul, ale ten chlap je tak samolibý, že si nevidí na špičku nosu.” Vykulil jsem na něj oči.

“To vy jste panu starostoj poradil? Já myslel, že on si vás pozval.” Budulínek se přestal řáchat a přísně se na mě podíval.

“Vendo, jestli jenom jedno jediný slovíčko z toho, co si tu říkáme, pronikne tvým prostřednictvím na veřejnost, roztrhnu tě jako hada! A starosta si to s tebou vyřídí, tím si buď jist!”

“Já nic nepovídám,” řek jsem uraženě. Furt mi jenom vyhrožuje, jako kdybych byl ňáká drbna. Jo, kdyby tohle vykecal starý Fidlerce od nás z baráku, to by bylo jiný kafe. Obešla by všecky partaje, i když naříká, že nemůže na nohy. Jak ji ale svrbí jazyk, běhá jak čiperka. “Já se jenom divím.”

“Koukej. Do pěti snad počítat umíš, ne?” Dělá si srandu? Jasně že umím počítat. “Tak si spočti. Co je víc? Když mi zaplatí za moje služby jenom starosta, anebo když mi zaplatí víc lidí?”

“Asi víc. Jenomže já kdybych byl pan starosta, tak by se mi to nelíbilo.”

“Pan starosta nemusí všecko vědět. Ti druzí o sobě taky nemusí vědět. Hlavní je, pořádně zamíchat vodu. Poštvat jednoho proti druhému. A pak lovit. Chápeš?”

Nechápal jsem.. Tohle na mě jsou moc složitý počty. Něco donýst, vyřídit, voptat se. Ale takovýhle kejkle nejsou pro mě.

“Tvoje odměna taky bude odviset od toho, kolik sponzorů, abych tak řekl, seženu. Tak co - bereš?” Napřáhl ke mně ruku. Stiskl jsem mu ji, jako že beru. Slíbit se může všecko. Hlavně když se budu držet stranou. Budulínek kouknul na hodinky. Že prej je pomalu čas vyrazit. Zjistit, co lidi. Optal jsem se ho, jestli je nutný, abych s ním chodil, poněvač když s ním půjdu, bude každej vědět, že patříme k sobě. Budulínek řekl, že to je bezpodmínečně nutný. Má plán. K tomu plánu potřebuje mě. Potom otevřel kufr a něco si strčil do aktovky. A zavolal na paní Naďovou, jestli nechce jít s námi. Paní Naďová celá zčervenala, ale řekla, že by se to nehodilo.

“Co by tomu řekli lidi, pane Kroupa? Nejsme v Praze. Dostala bych se do řečí na to tata.”

“Do jakých řečí? Proč by se mladá nezadaná dáma nemohla jít občas pobavit do společnosti? Nepůjdeme sami dva. Tady Venda jde taky. A taky s sebou bere slečnu. Vid, Vendo? Doufám, že tvoje děvče jde s námi.”

“Mám s Haničkou spicha před kinem. Doma řekla, že jde do bijáku. Aby nebyly řeči.”

“No ty jsi opravdu rafinovanej jak cukr.” Paní Naďová se začala smát. “Copak věříš, že se to její máma hned zejtra nedoví? Že jste byli v hotelu?” Jak ví, že jdeme do hotelu? “Ne ne, pane Kroupa. Jste moc laskavej. Ale raději ne. Aspoň zatím ne. A doufám, že dneska dorazíte včas. Počkám na vás a připravím vám něco malýho na zub,” povídá a šla. Ale od dveří se na Budulínka ještě ohlídla. Že by? No to jsou věci!

14

HANIČKA ČEKALA U KINA. BUDULÍNEK JÍ CHTĚL POLÍBIT ruku jako paní Naďový. Jenomže to si vybral tu pravou! Hanička mu ji vytrhla a celá zčervenala. Co kdyby nás někdo viděl. Zejtra by se jí smála celá plínkárna. Budulínek teda povídá, že bysme měli jít, a optal se Haničky, jestli viděla pana starostu. Řekla, že neviděla, že do města moc nepřijde a na radnici nechodí vůbec. Tak se dál neptal.

Já už v hotelu párkrát byl. V baru. Jednou jsem tam taky vypomáhal, když jsem měl na Nádraží volno a tady byla ňáká svatba. Pan vedoucí mi vzkázal, že dostanu tři stovky na ruku. A svůj díl z tuzéru. A flašku vína a vejslužku. Byl jsem spokojenej. Takovej kšeft bych bral každej tejden. Pak jsem tam byl jednou jako host. Jarka Říhů oslavoval u Nádraží třicátiny. Po zavíračce nás pozval ještě do hotelu. Všecko platil. Má zelinářství. Jednou jsme tam byli s Haničkou na diskošce. Jinak do hotelu nechodím. Džony je tam pečenej vařenej. Každej večír. Někdy tam i zavírá. Vymetaj ho s vajglama. To pak přitáhne do bufáče až před polednem a klepe se, ale pívo to spraví. Dneska tam seděl zase. U baru. Opíral se o něj zádama. V ruce měl sklenicí. Pije jenom vizoura. Je navyklej, to se nedá svítit. Jak si člověk na něco zvykne, jiný mu nechutná. Já třeba rád vratislavickou jedenáctku. Ani plzeň mi tak nejede. Nebo halušky. Tak říkáme sejkorám. Jinde tomu říkaj bramboráky. Koštnul jsem ho jednou v Liberci u stánku. Chtěli za něj deset kaček. Ještě že u toho nebyla máma. Ta by mi dala. Takhle vyhazovat peníze. Deset kaček za sejkoru! Jenomže ona byla jiná. Se salámem a s česnekem. Moc tlustá.

Děsně nasáklá olejem. Kdepak, to se nedá s máminejma ani srovnávat. Ta je dělá jenom ze syrovejch brambor, vajíčka a mouky. A peče je rovnou na plotně. Pak je omastí, aby klouzaly do krku. Když k tomu udělá kyselo, nacpu se tak, že můžu prasknout. Jednou jsem jich spolykal dvacet.

Džony nás uviděl a zamával na nás. Málem při tom upad. Pane jo! Ten ji má.

“Že se nestydí. Takovej starej člověk a takhle chlastá. Ne abys za ním chodil,” řekla Hanička, když jsme se posadili ke stolu. Budulínek objednával. Prej jestli si dáme kuře nebo roštěnku. Nebo řízek se sejrem. Nebo biftek. Pití objedná podle toho, co budeme jíst. Hanička povídá, že večeřela, než šla. Poněvač by mámě bylo podezřelý, kdyby se před kinem nenadlábla. Přitom se opatrně rozhlížela, jestli tam někde nesedí ňáká její známá.

Moc hostí neměli. Kromě dvou stolů Němců. Před hotelem stál autobus z Německa. U jednoho stolu seděl pan doktor Slavík s panem Hnízdem. Pan Vocloň s nimi nebyl. Asi je zavřenej. Jenže do baru nechodí, ani když není zavřenej. Jeho manželka to nerada vidí. Musí mu stačit griotka v krámu. Potom tam byl Pepa Coufal s nějakou kočkou. Taky seděli u baru jako Džony. Ale na druhým konci. Pepa jí sahal na koleno. U dalšího stolu byl pan ředitel Kalousek z banky. Byla s ním jeho stará a nějakej pán v černým obleku. Víc hostí zatím neměli. Ale jinak to je v hotelu hezký. Po zdech jsou obrázky. Vybírá je pan Hnízdo, a kdo chce, může si obraz koupit. Džony povídal, že jednou užuž koupil. Že prej byl v dobrým rozmaru. Jenom se mu zdálo, že z toho, co tam je namalovaný, maličko šilhá. Řekl, že si přijde druhej den, až bude mít jasnou hlavu. Druhej den ji jasnou měl. A z toho obrázku šilhal ještě víc. Taková to byla mazanice. U Nádraží taky máme obrazy. Od Slávka Zemana. Mezi lidma se mu říká Pikaso. To byl taky malíř. Jednou jsem v nějakým časáku viděl jeho obrazy. Teda povím vám, to Slávek maluje stokrát líp! Od něj poznáte, co to je. A není drahej. Po třech stovkách i s rámem. Lidi si od něj hodně kupujou. Daj mu fotku nebo pohlednici a Slávek namaluje, třeba jak zapadá slunce nad mořem, i když tam nikdy nebyl. Kdybysme měli s Haničkou kvartýr, klidně bych si od něj obrázek koupil, poněvač to je originál. Originál prej může mít za deset let mockrát vyšší cenu. A když malíř umře, tak ještě víc. Slávek určitě moc dlouho nevydrží. Pije jak o život. Kvůli inspiraci. To je u umělců normální.

U Nádraží taky máme ve výčepu všelijaký nápisy. Třeba: Choď včas, hospoda není holubník. Varování ministra zdravotnictví: alkohol způsobuje kocovinu. Rum doporučují čtyři z pěti opilců. Nebo další. Policistům ve službě naléváme přednostně. Osobám starším sedmdesáti let podáváme alkohol pouze v doprovodu rodičů. A pan Pavlíček, když se ho někdo na něco vyptává, ukáže na ceduli za sebou. Je na ní: Normální dotaz - 40 Kč. Vážný dotaz - 80 Kč. Dotaz, nad kterým se musí přemýšlet - 120 Kč. Blbej dotaz - 400 Kč. Lidi z toho maj srandu. Bavěj se. V hospodě má bejt sranda. Tady žádný nápisy neměli. Do baru choděj jenom lepší lidi a ty na srandu moc nejsou.

“Já bych si dal kuře.” Po kuřeti se taky můžu utlouct. Každej den bych byl schopnej splivnout půlku grilovanýho k obědu. Jenomže to leze do peněz.

“Kung pao? Nebo Rýbrcoulovo?” optal se pan Kopal. Měří skoro dva metry, má bílý vlasy, a když byl mladej, učil se na číšníka v Praze. Taky pobejval ve Vídni a v Paříži. Umí asi čtyři řeči. Pak se tu oženil a usadil. A pořád dělá vrchního v hotelu. Pan Hnízdo říká, že to je jedinej profík široko daleko. A pan Kopal zase někdy říkává, že kde moh bejt, kdyby nebyl blbej. Já ale myslím, že blbej není, když umí čtyry řeči. Já umím jenom česky. A německy se umím optat hosta, co si přeje. A jestli chce platit. A taky mu umím říct, když dá tringelt, danke, auf wiedersehn a gute reise. Na řeči musíte mít buňky. K Deziderům se přiženil ňákej Šmíd. Jezdil s cirkusama a s kolotočema. Nebo chodil po laně. Nevím. Prostě komediant. Lidi mu jinak neřeknou. Zlomil si nohu a je od tý doby belhavej. Tak se oženil s Deziderovou Margit. Maj tři fakany. Dvě holky a kluka. Že je Šmíd špatnej na nohu, nemůže dělat. Tak jezdí po okolí po hospodách hrát karty. Má audi. Do školy jestli chodil dokupy čtyry roky, tak je to moc. Lidi říkaj, že je rád, když se dokáže podepsat. Přitom umí fůru řečí. Německy. Italsky. Rusky. Polsky. Maďarsky. A domluví se i ostatníma. Tam všade totiž s tím cirkusem a kolotočema pobejval. Naučil se mluvit jejich řečí sám od sebe. Má na to hlavu. Na karty taky. Ve Smrčí by s ním nikdo nehrál, proto jezdí široko daleko, kde ho ještě neznaj.

“Nemáte grilovaný?” Pan Kopal na mě z tý vejšky kouknul. “Grilované kuře nevedeme, pane Kejvale. Musíte se spokojit s nabídkou našeho jídelního lístku. Dovolil bych si vám doporučit Rýbrcoula. Je s devaterem koření a drůbkovou nádivkou.” Tak teda jo. A Budulínek si dal biftek. Krvavej. U Nádraží taky dělaj biftek. Stojí osmdesát káčé bez přílohy. Pan Dlask ho dělá z předního hovězího. Ale musí bejt pěkný. Sám si ho chodí k Parusovi vybírat. Říká, že bifteček musí bejt pěkně šťavnatej a že mlaďoučký přední je nejlepší a nejšťavnatější maso. Že svíčková je proti přednímu bez chuti. A že na jídelníčku nikde nestojí, z čeho ten biftek je. Hlavně když lidem chutná.

Budulínek se nás ještě optal, co budeme pit. Řek jsem si vo pívo. Víno mi nešmakuje. Haničce doporučil koktejl. Pan Kopal povídal, že dělaj báječný míchaný nápoje. Třeba růžovýho pantera. Hanička se upejpala, tak jsme jí ho objednali. Budulínek si poručil červený víno. Vzpomněl jsem si na těch sedmdesát kaček a podal jsem mu účtenky s razítkama. Strčil je do kapsy, ani si je neprohlížel. A vejral kolem sebe, jako kdyby někoho hledal. Zajímalo by mě koho. Stejně tu lidi nezná. Pár jich přibylo. Evžen Novák. Myslíkovi s Fajtlovejma. Paní Fajtlová dělala, že pana doktora Slavíka nevidí. On se taky tvářil, že ji nezná. A všichni dohromady se pak tvářili, že neznaj pana Hnízda. Taky přišel mladej Ríša Daníček s nějakou holkou. Byla samý zlato. Hanička na ni koukala a vošklíbala se. Prej jestli jsem si všim, jak má křivý nohy. Nevšim. Daníček si s ní sednul stranou. Vypadal dost otráveně, ani se s ní nebavil. Dal si dvojitýho panáka a kopnul ho do sebe, jako kdyby to byla voda. Ta holka mu něco povídala, ale jenom mávnul rukou.

Rozhlížel jsem se. Pan Hnízdo si nemůže naříkat. Měli už plno jako v normální hospodě touhle dobou. Jenomže v normální hospodě jsou poloviční ceny. Já kdybych měl takovej hotel, taky si jezdím v BMW. A vo politiku se nestarám. Lidi by mě měli v oblibě. Ne aby na mě koukali a vyhejbali se mi, jako kdybych byl prašivej. Voni se ho prostě bojej. Jenom Daníček ne. Tomu jsou všichni ve Smrčí ukradený. Má tátu, kterej neví co s prachama, a Harleye Davidsona. Jezdí na něm v helmě, jako maj německý vojáci na fotkách z války. A v kožený bundě. Túruje motorku, aby všichni viděli, že má harleye. Jinak nic nedělá. Táta ho ani k ničemu nepustí, páč je úplně blbej. Nějak se jim nevyved. Maturitu udělal jen proto, že Daníček koupil profesorům zájezd k moři, říkaj lidi. Potom byl na vysoký v Praze. Jenže tam jeho táta žádný profesory neznal. Tak ho za půl roku vyhodili. Akorát stačil uplíst ňáký študentce haranta. Táta za něj platí alimenty. Já kdybych měl takovýho fracka doma, tak ho radši utopím. To se pak nedivím, že si starej Daníček narazil paní Fajmontovou, aby aspoň někde našel pochopení. Pro sichr ale jezdí k zubařoj do Liberce.

Jídlo furt nenesli a nenesli. To se dělá schválně. Oni to sice mají uvařený dopředu, stačí to strčit do mikrovlnky a hotovo. Ale to by nebylo ono. Host musí svoje jídlo vysedět. Jako slepice vejce. Aby si myslel, že to kuchař zrouna teďka pro něj upek. A nenadával pak při placení. Já bych se bez těchhle fíglů klidně obešel. Kručelo mi v břiše a taky jsem potřeboval čurat. Tak jsem šel na WC: Už tam byl Evžen. Postavil jsem se o dva pisoáry dál, aby mi nekoukal na pinďu, i když to nemá ve zvyku. Aspoň ne tady. Jenže příležitost dělá zloděje, říká máma. Evžen se optal, co je novýho, a já se taky optal, co je novýho.

“Hrůza, co se děje, Vendo,” povídá Evžen. “Tyhle volby jsou horší než sedm ran egyptských.” Nevím, co jsou egyptský rány, ale z hospody jsem zvyklej souhlasit s hostem. Kromě toho měl Evžen pravdu.

“Pan starosta to dneska v televizi rozčís,” řekl jsem. “Co se odpoledne dělo před panem Vocloněm a u policajtů, to byl fakt škandál.” Evžen si zapnul poklopec. Úplně se mnou souhlasil a umyl si ruce. Taky jsem si je umyl. Lidi si obyčejně na WC ruce nemyjou. Rajman vždycky říká, že žádnou nakažlivou chorobu nemá. A že se svýho pinďoura neštítí. Číšník a pekař si ale ruce mejt musej. “Pan Hnízdo má teďka hlavu v pejru. Koukal jsem, že sedí jak pecka. Jenom furt s panem doktorem Slavíkem něco špekulujou.”

“Nic se nemá přehánět, Vendo,” povídá Evžen. “Zaplet se do něčeho, po čem mu nic není. Kdyby byl chytrej, tak se smál, že se dva perou. A jenom by si mnul ruce. Jenomže on se chtěl dělat před lidmi populární. Taková hloupost! Jako kdyby nevěděl, jak to v politice chodí.”

“Pan starosta říkal, že bude litovat. Jenže pozdě.”

“On to už ví. Sázel na to, že když má jediný hotel ve městě, má monopol a může si vyskakovat. A teď mu začíná docházet, jak by dopad, kdyby měl konkurenci.”

Jakou konkurenci? Divil jsem se. Evžen se jenom zasmál. Tady se prej mají investovat velký peníze do turistickýho ruchu. Jsou lidi, co mají moc peněz a potřebujou je do něčeho strčit. “Moderní hotel s moderním zázemím a atraktivní nabídkou využití volného času by Hnízda položil na lopatky za půl roku. Už teď má na hotelu hypotéku. Musel opravovat střechy, dávat nový sociální zařízení, vybavit pokoje podle evropskýho standardu. Chytrý člověk by se spojil s těmi, co mají peníze a moc. Jako to udělal pan starosta. Hnízdo chce jít hlavou proti zdi. Bude litovat,” povídal Evžen. Neřek, koho myslí těma lidma, co maj peníze. Asi pana Nachtigala, přes kterýho je pan starosta nezávislej. U nás jsou nejvíc nezávislý ty, co na to maj. Nebo za nima někdo stojí. Já dycky myslel, že pan Hnízdo je nezávislej přes sebe.

Kuře bylo moc dobrý. Hanička si nakonec taky kousek dala. Přinesli mi celou půlku. Ne že bych to nespucnul. Jenom jsem nechtěl vypadat nepřejícně. Já se s jídlem nenimrám. Proti Budulínkovi jsem ale pomalej. Házel to do sebe jak uhlí do kamen. Však má taky hubu jak pošťák brašnu. Potom odstrčil talíř, rozvalil se na židli a začal se Haničky vyptávat, jak se jí líbí v zaměstnání. Hanička povídala, že to ujde. A Budulínek se zase optal, co dělá. Tak řekla, že šije pleny. Hanička je normálně ukecaná jako každá ženská, ale teď měla pusu zašitou. Ucucávala toho růžovýho pantera a koukala kolem. Taky jsem koukal. Pan Hnízdo se rozčiloval. Tlouk pěstí do stolu. Asi kvůli tý televizi. Ale nekřičel. Takže jsme nevěděli, co povídá. Ten by nás vynes v zubech, kdyby věděl, že všecko zpunktoval Budulínek. Džony najednou vstal a šel k nám. Pozdravil, protože se umí chovat, i když už má v hlavě. Prej abych se pak za ním stavil. Že se mnou potřebuje mluvit. Hanička mu ani na pozdrav neodpověděla. A když se Džony vrátil k baru, povídá najednou: “Já už musím jít. Já jsem si vzpomněla, že v televizi dávaj Dynastii.”

“Ježišmarjá, Haničko, co blázníš?” vyjevil jsem se. “Doma jsi přece nahlásila, že jdeš do kina.” Budulínek mlčel. Myslel jsem, že ji taky bude přemlouvat, ale nějak se k tomu neměl.

“Já řeknu, že jsem si to rozmyslela. Na shledanou. Děkuju za pohoštění.” Sebrala kabelku, a než jsem se nadál, vypadla. Ani toho pantera nedopila. Chtěl jsem za ní běžet, ale Budulínek povídá: “Seď! Pamatuj si, když ženský něco přelítne přes nos, musíš ji nechat, aby se z toho vyspala. Omlouvám se, asi to nebyl dobrý nápad, zvát ji. Necítila se dobře. Jenomže my jsme nepřišli flámovat. Máme opravdu práci.” Najednou mu začal zvonit ten jeho mobil, co ho nosí v saku. Tak si ho dal k uchu a chvíli poslouchal. “Seš si tím jistý?” Začal se usmívat jak měsíček. “Jestli ano, tak je to odjištěná bomba. Okamžik, já si to poznamenám.” Na kousek papíru si něco psal. “Tak fajn, já ti ještě v noci nebo ráno brnknu a spustíme to.”

Podíval se na mne. “Vašíku, ještě že tě mám, kamaráde. Ty jsi k nezaplacení. Ani to netušíš.” Bylo mi to šumafuk. Myslel jsem na Haničku. Fakt to nebyl dobrej nápad, brát ji s sebou. Jenomže to byl Budulínkův nápad, a já si to teďka odskáču. Hanička se mnou nebude mluvit. Kdyby na mě měla jenom hubu, to bych ještě snes. Máma na mě taky mívá hubu. Nechám ji vypovídat a je dobře. Jenomže tohle je nadlouho, to potrvá, než si Haničku udobřím. Navíc všecko vyzvoní mý mámě. Že ji tahám se starým dědkem po bárech. Že se punktuju s Džonym. I když mi předem říkala, abych s ním žádným kamaráčofty nedržel. Vrána k vráně sedá, rounej rounýho si hledá, řekne máma. A jestli se to doví Haniččina máma, je voheň na střeše. Měl jsem na Budulínka vzteka. Tak jsem radši koukal ke dveřím, abych nemusel koukat na něj. Dovnitř nahlídnul ten oulisa z odborů. Rozhlíd se a pak si šel sednout k baru. Objednal si panáka. Vejral před sebe a tvářil se otráveně. Asi myslel, jak všecky oblbne, a teďka vidí, že mu pšenka ve Smrčí nepokvete.

“Ten je taky z Prahy. Neznáte ho, pane Kroupa?”

Budulínek se ohlíd a zavrtěl hlavou. “Nebudeš tomu asi věřit, Vendo, ale já všechny Pražáky neznám. Kdo to má být?” Tak jsem mu to řek. Jak byl ve fabrice. Jak ho vyvedli. Jak za to vyhodili Ferdu Burjánka. Jak pan Nachtigal řek, že si odbory ve fabrice nepřeje. Kdo by tam vstoupil, nemusí už druhej den chodit do práce. A kdyby stávkovali, celou fabriku zavřou. Budulínek na mě koukal. Oči měl vykulený. “Žertuješ, Vendo? Já už sice pochopil, že tady jsou maličko jiný poměry než v Praze, jenomže tohle je, kamaráde, trošku silný kafe. To je devatenáctý století! To je málem feudalismus. Kde to žijete, člověče? Jak si to můžete nechat líbit?”

No jo, pan Pražák. Roupama nevědí, co dělat, poněvač maj fůru peněz. Lidi říkali, že v Praze se vydělává taky dvacet tisíc za měsíc. To si pak vyskakujou. “Tady by lidi scípli hladem, pane Kroupa. Tady si lidi vážej práce. Ne jako u vás v Praze. Co kdyby pan Nachtigal opravdu fabriku zavřel? Povídal, že v Rusku platí lidem já nevím o kolik míň. Za stejný dílo. To vám řeknu, to kdyby se stalo, tak se pan starosta může rovnou oběsit. Lidi by ho utloukli.”

“Starostu? Proč právě starostu? Patří snad továrna panu Metelkovi?”

“Pověvač jsou s panem Nachtigalem kumpáni. On ho přece podporuje. Všecko mu platí. I teď ty volby.” Řek jsem Budulínkoj, co mi na WC vykládal Evžen. “Pan starosta možná ani neví, že se tady tenhle člověk potuluje. Pana Vocloně nechal zabásnout. A přitom někdo buntuje lidi a pan starosta o tom nemá ani tušení. O tohle by se měli policajti starat!” Fakt. Máma by se zbláznila, zůstat mi na krku. Byli bysme na krku jeden druhýmu. Asi bysme se museli jít pást, pokud by bylo kde. Lidi by pěstovali králíci jak divý. Aby měli aspoň v neděli kousek masa zadarmo. Králíci jsou děsně žravý. Na lidi by moc trávy nezbylo.

“Tak ty se zcela vážně domníváš, že kdyby došlo k potížím v továrně a k propouštění, lidé by se obrátili proti starostovi?” optal se potichu Budulínek. Moh klidně řvát. Nikdo nás neposlouchal. A hrála muzika z magneťáku. V sobotu večer tu hraje kapela. Jsou čtyři. Pan učitel Vorážka na klavír. Taky zpívá. Anglicky. Někdy i česky. Pepa Coufal na kytaru. Taky zpívá, když nezpívá pan učitel. Nebo zpívaj spolu. Standa Bakeš na bicí. Jinak je účetní. Dřív bejval ve fabrice, teď se udělal pro sebe. Počítá lidem, kolik vydělali, a dělá jim daně. Vláďa Struhař hraje na saxofon nebo kládynet. Má servis na vrtačky a zahradní a domácí nástroje. Někdy přijde i Dany. To pak maj ještě jednu kytaru. Jmenujou se Horáci a hrajou hlasitějc než magneťák. Pan Kopal nemá řev rád, tak má v pátek a v sobotu večír volno.

“To si teda pište,” povídám. Ohlíd jsem se, kam Budulínek kouká. Na pana Hnízda. A když se pan Hnízdo zvednul, aby si zašel na WC, Budulínek najednou vyskočil. “Moment.” A taky hnal na WC. Jako kdyby v sobě měl čtyry píva. Jsou takový lidi, co si to nechávaj na poslední chvíli. Třeba Voborník. Ten už se za stolem kolikrát kroutí. Nohy křížem. Ale dokud to nemá úplně na krajíčku, nezvedne se. Chlapi se jednou složili a koupili mu plenky, co se do nich mimino počurá a pořád je v suchu. A jednou, když už viděli, že mu zbejvaj poslední vteřiny, šli napřed a zarýglovali dveře od WC. Voborník už nestačil doběhnout na dvůr a pomočil se. Pak se poprali a vyhodili jsme je všecky. Prvního pana Voborníka. I když v tom byl nevinně. Jenže smrděl.

Džony na mě zase kejval. Ukázal jsem mu, že ještě ne. Pak vylez z WC pan Hnízdo. Jenomže nešel ke stolu. Šel z baru ven. Pana doktora Slavíka nechal sedět samotnýho. Posadil se k němu mladej Daníček a začal mu něco vykládat. Hned potom se objevil Budulínek. Šel k baru k tomu oulisovi. Postavil se vedle něj a objednal si panáka. Vypadalo to, že se s ním nebaví. Ale já dobře viděl, že mu něco řek. Oulisa k Budulínkoj obrátil hlavu. Budulínek mu zase něco řek a oulisa začal dělat jakože nic. Že si nepovídaj. Budulínek dopil a mávnul na pana Kopala. Ukázal na mě. Pan Kopal kejvnul. Pak šel Budulínek ke mně. “Vašíku, já teď musím na chvíli pryč. Účet máš otevřený. Jenom to, prosím tě, nepřeháněj. Moje reprefondy nejsou neomezené.” Zasmál se. “Kdybych se nevracel moc dlouho a kdyby ses nudil, jdi klidně domů. Ráno se stav zase v devět.”

Tak jsem teda počkal, až odejde. Pak jsem šel k baru, aby se Džony nenudil.

“Vendy,” povídá Džony, “ty jsi vyhrál ve športce. Že jsi začal navštěvovat takovýhle podniky.”

“Já nesázím, Džony. Kde bych na to vzal. My tady máme s panem Kroupou nějaký jednání. Von mě pozval.”

“Já tě zvu taky.” Džony už chtěl začít objednávat. Byl na to celej říčnej. Asi se votravoval, že nemůže nikoho hostit. Tak jsem řek, že nechci. Že moc nepiju. Ale Džony, že bych ho naštval. On taky nepije, a že by někoho sváděl ke kořalce, to už vůbec. Jeden panáček přece není žádný pití. Tak jsem si dal a maličko si loknul. Do toho zazvonil telefon, co maj na baru. Pan Kopal ho zved a přišel ke mně. Prej je to pro mě. Připadal jsem si jako v ňákým televizním seriálu. Byl to Budulínek. Mám říct tomu oulisovi, aby šel nahoru do kanceláře k panu Hnízdovi. Tak jsem mu to vyřídil. Oulisa se ani nedivil. Z toho jsem poznal, že se s ním Budulínek opravdu domlouval. Jenom bych rád věděl o čem.

“Co pečete?” optal se Džony, když oulisa odešel. Řek jsem, že nevím. Džony se zaškaredil. Že před ním mám tajnosti. Jenomže já je neměl. Jemu bych klidně všecko řek, kdybych něco věděl. Džony nic nevykecá. Aspoň ne schválně. Jenom když se namete. Ale něco jsem mu říct moh. To, co mi vykládal na WC Evžen. O nějakým hotelu, co chce pan Nachtigal stavět s panem starostou.

“Tak tohle je, Vendy, skutečně cenná informace,” řekl Džony. “Kamaráde, já porád říkám, že seš nedoceněnej. Tebe je škoda. Cos mi tedka prozradil, přesně zapadá do mých vlastních informací. Tady někdo připravuje pěknou boudu. Podraz. A ten pan někdo bude mít svinskej pech, poněvač netuší, že my o něm víme. Kdežto on o nás nemá ponětí.” To měl pravdu. Pan Nachtigal docela určitě nemá ani páru o tom, že existuju. Moji mámu taky nejspíš nezná. Jako pan Vízner. Ze začátku mi říkal Franto, až jsem mu musel objasnit, že Franta nejsem. On na mě totiž volal, poněvač potřeboval pomoct odnýst z auta kartony s cigaretama. A já ho neslyšel, když nejsem Franta. Pan Vízner mi pak řek, že mu je úplně šumafuk, jak se jmenuju, hlavně když na mě bude spolehnutí. A poplácal mě. Těmhle pánům je prostě jedno, jak se lidi, co na ně dělaj, jmenujou.

Přišel k nám pan doktor Slavík. Tvářil se vážně, ale když se otočil a nebylo na něj od stolů vidět, začal se tlemit. Tekly mu slzy. Džony se taky rozchechtal, když nám řek, čemu se směje. A co mu mladej Daníček celou dobu vykládal.

Mladej Daníček měl toho harleye už celej rok. Tak ho vomrzel a chtěl nějakou novou motorku. Dal si inzerát do Annonce. Dávat inzerát do rádia Smrk nemá cenu. U nás lidi nemaj na harleye peníze. Odpoledne přijel nějakej chlápek v pěkným fáru, a že by motorku koupil. Jen si ji chce nejdřív vyzkoušet. Nechal před Daníčkovic barákem auto a odjel na motorce. Když se dlouho nevracel, mladej Daníček dostal strach, jestli se mu něco nestalo. Zavolal policajtům, aby se optal. Řek, jak ten chlap vypadal. A jakým autem přijel. A policajti mu oznámili, že to auto bylo odpoledne ukradený. Motorku ani toho člověka ještě nenašli. Ze Smrčí není do Polska daleko, taky do Německa je kousek. Moc lidí myslelo, že se k nám teď Němci pohrnou. Peníze potečou proudem, říkalo se. Budeme se topit v markách. Nějak to nevyšlo. Pana Daníčka zachránilo jen to sklo. Když postavil krásnej penzion a vzal si na něj půjčku z banky, nic z toho neměl. On si ale může dovolit pár milionů prošustrovat. Pro něj je milion jako pro mě stovka. Ty Němci, co k nám jezděj hlavně pro flaškový pivo a pro mlíko v krabicích, do penzionu nechoděj, protože se večír vracej domů. A ty, co na penziony maj, tak ty jezděj až do hor. My jezdíme do Polska. Do rajchu moc ne. V Německu je pro našince draho. V Polsku je lacino. Hlavně benzin. A boty. A džíny. Skoro všecko. Poláci zase kvůli tomu nejezděj k nám. Taky moc peněz nemaj. Ty, co peníze maj, jezděj na Mallorku jako pan Nachtigal. Nebo Daníčkovi. Nebo paní Capouchová. Jenom nevím, jestli mladej Daníček někam letos pojede. Kdyby byl můj kluk, tak ho ztřískám domodra. Půl milionu ta motorka stála. A pojišťovna mu za ni nedá ani vindru, povídal pan Myslík. Poněvač ji tomu člověku půjčil dobrovolně, povídal pan doktor Slavík. Nakonec říkal, že paní Capouchová chtěla Danyho za ty písničky, co zahrál víckrát, vyhodit. Fany ji pak uprosila, že Dany bude dva měsíce dělat zadarmo. A pan doktor Slavík jim nabízel, že je z toho vyseká. Prej má vymyšlenou fintu. Když mu zaplatěj třicet tisíc, tak to maj v suchu. Paní Capouchová na něj byla sprostá.

Chtěl bych bejt advokát. Džony taky říkal, když pan Slavík odešel, že by chtěl bejt advokát. V Americe to prej jsou nejbohatší lidi. Asi jsem se fakt měl líp učit.

15

MÁMA MI RÁNO CHTĚLA NAFACKOVAT. PREJ JSEM FLINK flinkovatej. Že si to na starý kolena nezasloužila, aby jí kluk zlumpačil. Ještě štěstí, že zaspala a neměla čas. Ale hubu na mě měla. Hanička si jí přišla večír postěžovat. Bulila, že vysedávám po barech s Džonym. A s tím plešatým dědkem z Prahy. Z toho máma zjistila, že už opravdu u Nádraží nedělám. Byl jsem moc rád, když musela utíkat do fabriky. Teď mě tam budou s Haničkou a se ženskejma rozebírat.

Tohle nebylo od Haničky pěkný. Nevím, proč se naštvala. Kdybych dál pingloval, jsem v hospodě imrvére, někdy až do půlnoci. To jí nevadilo. Asi proto, že tam jsem běhal po place s pívama. Tady jsem seděl a nechal se obskakovat.

Ale ženským se někdy věci těžko vysvětlujou. Rajman říká, že maj jinou logiku. Stará, když byl ještě ženatej, ho poslala nakoupit nějaký prášky na praní. A řekla mu, jaký má koupit. Když Rajman ty prášky dones, tak dostal vynadáno, že chtěla jiný. Bránil se, že tyhle. A vona na to, že když říkala tyhle, tak myslela ty druhý. Že ho to mělo trknout.

V rádiu hráli nějakou divnou muziku. Symfonie. A potom dechovku. A potom přestali hrát a ozval se Dany. Prej vzhledem k událostem promluví velitel policie pan kapitán Tajchman.

Pan kapitán? Události? Že by chtěli zakázat tábor lidu na náměstí?

“Vážení spoluobčané. Události, ke kterým došlo a které se naprosto vymykají běžným událostem, nutí každého, aby zachoval klid a rozvahu. Policie a další orgány činné v trestním řízení prošetřují všechny okolnosti těchto zrůdných a podlých činů. S výsledky šetření vás včas seznámíme. Současně upozorňuju, že policie použije všech prostředků, které jí zákon dává, aby udržela klid a pořádek. Neboť tento zbabělý a podlý čin nesmí zůstat nepotrestán.”

Pak zase hráli pochody. Tak jsem skoro ani nedojed, hodil na sebe džíny a tričko a mazal ven.

Prej se dějou věci. Povídala to hnedka Fidlerka na schodech. Prej je to hrůza. Dřív nic takovýho nebejvalo. Aby se házely bomby a ve městě řádili teroristi. Šmankote! Bomby? Teroristi? Kdo může ve Smrčí házet bomby? A kde by je vzal? Kája Mráčků si jednou přines z vojny granáty a šel s nima na ryby. Brzo ráno, aby ho nikdo neviděl. Šel ke splavu, poněvač je tam tůň a nejvíc ryb. Kája tam hodil ten granát a splav se protrh. Už dosluhoval. Kája nevěděl, že se má za měsíc začít stavět novej. Tak ho zavřeli na půl roku. Musel to nasluhovat. A to mohl ještě mluvit o štěstí. Pan doktor Slavík říkal, že za obecný ohrožení mohl vyfasovat taky pěknejch pár let. Ovšem granát není bomba. A Kája není terorista, ale vůl. Kdyby šel pod splav, tak ani žádnej granát nepotřeboval. Mezi šutrama tam jsou v loužích ryby jako hrom. Ví to každej. Ale on pak povídal, že chtěl vidět, co ten granát udělá. Tak to viděl.

S Fidlerkou nebyla kloudná řeč. Jen se držela za hlavu. “To je trest za ten zhanobenej kostel. Pánbíček nám to oplatí.” Nechal jsem ji naříkat. Já teda nejsem ani pánbíček, ani pan farář, jenom myslím, že když už se má někdo trestat, tak ten, co něco vyved. Jináč je to na houby. Jako když se Rambousek loni v zimě vožral jak slíva. A aby si nic neudělal, ved ho Čepička domů. Uklouz na náledí a zlomil si ruku. Rambouskovi se nic nestalo. Vožralejm se většinou nic nestane. Proto Rajman dycky říká, že jak v sobě nemá pár nástřelnejch, cejtí se nejiste . Co ho znám, ještě nikdy se nejistej cejtit nemusel. Čepička moh mluvit o štěstí, že to bylo v zimě. V zimě se nehraje fotbal. A do jara mu ruka srostla. Jenomže kdyby to nebylo v zimě, nebylo by náledí a neuklouz by.

Ale že se něco děje, to se dělo. Kousek od fabrický vrátnice byly přes celou zeď nastříkaný velký nápisy. Svobodné odbory! Pryč s kapitalismem! Nachtigal je vydřiduch! Vrátný se lopotili a zkoušeli nápisy zamazat. Kolem pobíhal pan Garda. To je velitel všech strážnejch. Řval na ně, jenomže zbytečně. Nápisy byly moc velký a sprej se blbě zamazává.

Před samoškou paní Capouchový stál houf lidí. Koukali na výklad. Černě na něm stálo, že starosta krade. Počítám, že tohle neudělali teroristi. Na tohle nejsou teroristi zapotřebí. Tohle lidi říkaj, co je pan Metelka na radnici. Lidi kejvali, že to je pravda. Ale že se to nesluší psát. Pan starosta si nakonec může myslet, že to napsala paní Capouchová. Klidně by si to myslet moh. Je to její samoška. A na vejklad dycky píšou, co maj lacinýho. Například kuřata. Nebo olej. Nebo pivo. Jogurty. Konzervy. Prostě všecko, co má prošlou záruku. Možná že pan starosta má taky prošlou záruku. Jenom to ještě neví.

Máma sice dycky říká, že co na srdci, to na jazyku, já ale myslím, že to někdy není nutný. Já bych Fandovi Klápštovi nikdá neřek, že je cáklej. Můžu si to myslet. Všici si to myslej. Víme to od tý doby, co ho nechali dělat v komunále účetního. Při první vejplatě se předal asi o padesát tisíc. Lidi to pak nechtěli vracet a Fandu vyhodili na hodinu. Přesto bych mu nic zlýho neřek. Panu Koukalovi nebo panu Dlaskovi bych taky neřek, že kradou. A že teda kradou! Jenže kdo dneska nekrade? Jenom ten, kterej nemá co. Já příkladně nekradu. Máma si taky o panu Nachtigalovi a náměstkách a vedoucím plínkárny myslí svoje. Do očí se jim ale staví jinak. Bojí se. Každej se bojí říct druhým pravdu do očí.

Ještě devět nebylo, ale poněvač se děly věci, myslel jsem, že neprohloupím, když se u Budulínka stavím dřív. Jenom jsem zazvonil, dveře se rozlítly. Paní Naďová. Celá bledá! A prej - kde je? Koukám na ni, kdo má kde bejt?

“Pan Kroupa! Kde je?”

“Možná ještě spí. Já odešel z hotelu dřív. Měl tam ještě jednání.”

“Přišel v jedenáct,” povídá paní Naďová. “Kytku mi přines. Takovej byl… pořád se smál. A ráno se probudím a byl pryč! Vůbec nevím, kdy odešel! Kam by mohl touhle dobou jít?”

“Má na pokoji věci?” optal jsem se.

“Všechny.” Zase začala brečet. “Bojím se, aby se mu něco nestalo. Dějou se tady takový hrozný věci. To dřív nebejvalo. Takovej byl ve Smrčí klid. Teďka jako by se všichni zbláznili.”

S ženskýma je to těžký. Nechápu, proč bulí. Když jsou všecky jeho věci na pokoji. Kdyby tam nechal jenom starý fusekle, to by bylo k breku. Pokud nezaplatil předem. Ještě blbější by bylo, kdyby chtěla, abych za něj potom zaplatil já. Poněvač jsem jí ho přived. Pan Koukal taky jednou musel zaplatit za hosta. Nezkasíroval ho dopředu a pan Vízner se to domák. Pan Koukal se bránil, že host vypadal solidně. Že to byla dáma. Tomu ale nechtěl věřit ani pan Vízner. Dáma by se ubytovala ve Hvězdě. My jsme ji viděli. Dáma to nebyla. A pan Koukal se jí šel osobně zeptat, jak se jí v pokoji libí, jestli něco nepotřebuje. Asi potřebovala. Vostal tam dvě hodiny. A v deset nám řek, že můžeme jít domů, že zamkne sám. Že musí dát ještě do pořádku účty. Jenomže já nejsem pan Koukal.

“Jak to, že nejste v krámě?” došlo mi najednou. Paní Naďová si utřela slzy a řekla, že má dneska krátkou. Od dvanácti do pěti. U nás krámy zavíraj v pět. Kromě samošek. Musí teď vyprat a uvařit. Nemá čas běhat po městě a shánět pana Kroupu. Taky by to bylo divný. Lidi by si mysleli bůhvíco. Už teď s tím má starosti. Sousedky ji pomlouvaj, i Stárková byla děsně zvědavá, co je pan Kroupa zač. A jestli je svobodnej a kolik mu je. “Je doopravdy svobodnej?” zeptala se mě paní Naďová taky. “Mně říkal, že je.”

Zase začala brečet. Tak povídám, že se s panem Kroupou o blbostech nebavím, že máme na starosti vážnější věci. A že se po něm kouknu. Poněvač mě samotnýho udivuje, že tu není, když máme v devět poradu. Paní Naďová si zase otřela oči kapesníkem. Máma, když se rozbrečí, tak si utírá oči zástěrou. Máma brečí každou chvíli. Dycky, když v nějakým seriálu je herečka zamilovaná a on ji opustí. Nebo když se berou. Nebo když se jim narodí dítě. Nebo když umře. Seriály máma miluje. Může brečet pětkrát za večer.

“Podívej se po něm, Vendo. Nebudeš škodnej, uvidíš.” Hergot, myslel jsem si cestou. Furt že nebudu škodnej. Škodná nebude paní Naďová, když jí Budulínka najdu a přivedu, poněvač dostane zaplacíno. A škodnej nebude ani Budulínek. Podle toho, jak to v baráku vonělo, vařila paní Naďová svíčkovou. Taková řeznice, ta musí svíčkovou umět jedna báseň. Máma ji dělává jenom někdy. Z masa z polívky. Jako v hospodě.

Jak jsem si vzpomněl na hospodu, napadlo mě, že bych se moh stavět u Nádraží. Možná že si tam Budulínek zašel na pívo nebo na polívku. V noci byl veselej. Jo, jak se to natáhne, tak přijde pívo vhod. Vyprošťovák, říká Rajman. Já bych po ránu pívo nemoh. Já můžu jenom studenej čaj. Taky studenej oukrop můžu. Džony říká, že studenej oukrop je neporazitelnej. O všem, co je dobrý, říká, že je neporazitelný. Třeba halušky s kyselem je prej neporazitelná kombinace. Těšil se na ně jak malej kluk, když se vracel z tý Ameriky, kde porád tláskal jenom hamburgry a coca-colu. Já bych hamburgry nejed. Na mě jsou moc drahý. Za ty peníze si radši koupím kus pořádnýho pečenýho bůčku.

Před kioskem u peronu seděl Fanda s lahváčem. “Popo-pocem! Vendo! De-deššš večír na demonštrrraci?” vyrazil ze sebe. Podle toho, jak zadrhává, byl ještě rozčilenější, než bejvá obvykle. Jeho dycky hrozně rozčílej věci, který by ho vůbec rozčilovat nemusely. Třeba když se hádaj v parlamentě. Nebo se mezi sebou perou černoušci v Africe. Nebo zkrachuje nějaká banka. Když zkrachovala ta poslední, nemoh rozčilením ani mluvit. Dělal asi pět minut ha-ha-ha. Ne že by se smál, on chtěl říct hanba. Jen to ze sebe nemoh dostat. Z tý banky se prej ztratilo pět miliard. Ani si neumím takový peníze představit. Kdybych měl pět miliard, nejspíš se zblázním. Nebo si postavím barák a koupím si auto. Oktávku. Oktávka se mi děsně líbí. A platí se z ní menší pojištění. Taky náhradní díly nejsou drahý, říkali chlapi v hospodě. Voni že by brali jedině oktávku. Rajman dokonce povídal, že osobně by nechtěl západní auťák ani zadarmo. Nespal by hrůzou, že mu ho ukradnou. A čtyřicet tisíc na pojištění by neměl. Nemá ani na oktávku. Všecko propije. A když něco vyhraje v kartách, hostí celou hospodu a zůstane dlužnej. Takže zase nic nemá. Optal jsem se tehdá Fandy, kolik v tý bance měl, když ho to tak bere. Fanda povídá, že nic, poněvač žádný úspory nemá. Ale že to je skandál. Že by za to měl jít někdo sedět. Pak se zase rozčílil, když si vzpomněl na Klause. Jemu Klaus leží děsně v žaludku. Počítám, že kdyby Klaus jel od nás vlakem, tak mu Fanda naschvál pošle kufr až někam do Havlíčkova Brodu místo do Prahy. Fanda to sám říkal. Povídal, že Klaus má šílenou kliku, že tudy ještě nikdy nejel.

“Na jakou demonstraci?” divím se. To aby měl Fanda radost. Je rád, když může vyprávět, co se kde šustlo. Dělá, že všecko ví. Když o tom mluví, tak to vypadá, jako kdyby u toho byl. Přitom je vlastně jen u svejch balíků.

“Lidi užžž maj do-dost toho borrdelu. Vezmou to do ruky. Sem rrá-rráno poslouchal, jak se bavěj. Když čeka-čeka-čekali na čtyrrrystadvacítku.” Začal máchat rukama, až mu vyšplouchlo pívo z flašky. Tak se uklidnil, protože na mrhání nemá. U ajznbónu moc veliký vejplaty nejsou. Když stávkovali, lidi je pomlouvali, že kvůli nim aby museli autobusama. Nebo autem. Kdo jim to zaplatí? Chlapi v hospodě řvali na pana Munka, co na nádraží přehazuje veksle, že chlastá za jejich peníze, místo aby byl v háku. Pan Munk se rozčílil. Vždycky se rozčílí. Nejvíc, když vyhraje Sparta, poněvač je slávista. Prej. Tady máte mou čepici a můžete to za mě vzít. Za šest tisíc hrubýho. I s přesčasama, volové, jim řek. A hlavně zapomeňte na hospodu. Až po šichtě. Ne jako teďka, že si polejváte jazyk v pracovní době jako za komunistů. Jo, v tomhle lidi nedaj na komunisty dopustit. Aspoň chlapi, co k nám choděj na pívo. A hostinský. Dřív chodilo dvakrát tolik lidí i přes den. Dneska si to lajsne jen málokdo. Tak nakonec dali panu Munkovi za praudu.

“Ty tam jdeš? Na demonstraci? Kde vůbec bude?”

Prrrej v pět na náměstí. Fanda už zase ráčkoval. Asi si představoval, jak tam bude veselo, protože pan Vocloň je celej zafáčovanej. Hlavu má potlučenou. A modřiny pod okem.

Optal jsem se Fandy, jestli ho viděl. Prej ne. Ale lidi to povídali. Tak jsem řek, že toho lidi nakecaj fůru a že musím letět. Jenom jsem se ho ještě optal, jestli nezahlíd Budulínka. Zavrtěl hlavou, že nikdo takovej dneska nepřijel. Povídám, že neměl přijet. Když tak jedině odjet. Jenže člověk neodjíždí bez kufru, že jo. Abych Fandovi udělal radost, ještě jsem se ho optal, v kterým roce byla založená Karlova univerzita. 1348. No vidíte, takovýhle zbytečnosti Fanda ví. Ale že manifestace je v šest, a ne v pět, to se mu už v hlavě pomotá.

Trochu jsem se rozmejšlel, jestli mám do hospody nakouknout. Jenže proč ne? Nic jsem tam nevyved. Vyhodili mě sami. Kdybych si chtěl dát pívo, musej mi nalejt. Já pívo nechtěl. Jenom pokecat. Po place běhal kluk, určitě ještě nebyl ani na vojně. Takovej holobrádek. Neznal jsem ho. Počítám, že si ho pan Vízner vzal na výpomoc odněkud z okolí. U stolů sedělo jen pár hostů. Čekali na osobák do Tanvaldu v deset. Rajman tady už byl a taky Rudla Lípskej a Ivan Veverka.

“Tak co dáš do placu, Vendo? Bublinky nebo vizoury? Já piju jenom škotskou, když není tuzemák. Ty Pavlíčkovy patoky bych vypil, jenom kdyby mi k nim zadara přidal bílou hůl a vlčáka. Ale musel by bejt dobře vycvičenej!”

Všichni jsme se smáli. Rajman má pokaždý dobrý fóry. Sednul jsem si k nim a dal si limču. Rajman si zase rejpnul. Co bude s těma bublinkama. Jak říkám, fóry má dobrý, ale čeho je moc, toho je příliš. Povídám, pane Rajman, já jsem teď bez místa. To vy byste měl něco hodit do placu. A donýst mi to. Za to, jak jsem já celou dobu obsluhoval vás. Tak mě nechal na pokoji a bavili se, jako bych tam nebyl. Většinou kecaj o holkách, o fotbale nebo o auťákách.

Dneska prvně se bavili o něčem jiným. “Byla to pecka, že vylítly okna v celým přízemí,” povídá Veverka. “Byl jsem se tam kouknout. Dveře to ale jenom vočadilo. Pánové, já nevím, nač platíme daně. Za co policajti berou ty děsný prachy? Aby se váleli na vachcimře? Na Vocloně, to si dovolovali. Když byli v přesile.” Híml, tak vona je to přece jenom pravda! Fidlerka nekecala!

“Bomba, Ivane?” řek jsem. Není mu o moc víc než mně. Tak o pět let. A už se zmoh. Na barák zatím ne, ale kvartýr má pěknej a chalupu v horách. Všichni vědí, co dělá. A jsou na něj krátký. I policajti. Směje se jim do ksichtu. Jednou ho zkusili zavřít a za tejden ho museli pustit. Pan doktor Slavík ho z toho vysekal i před soudem. Ivan se jednou ožral a povídal, že ho to stálo sto tisíc. Že se to ale vyplatilo. Poněvač mu hrozily tři roky. Za tři roky si vydělá desetkrát víc, než dal panu doktoru Slavíkovi, kterej za to zaplatil toho soudce. Říkaj lidi. Pan doktor Slavík říká, že pravda vždycky vyplave jak olej nad vodu. A Ivan Veverka se jenom tlemí. Prej byl nevinnej. Každej je prej nevinnej, pokud se jeho vina na sto procent nedokáže. To je ta výhoda demokracie. Dřív za komunistů by se s ním nebavili a vylez by z díry až za pět let. Jenomže tenkrát se nesmělo fůru věcí, který jsou dneska normální. Dřív třeba každej musel chodit do práce. Jinak ho zabásli. Dneska nemusí. Nikdo se ho neptá, kde bere peníze. Hlavně když ho při tom nikdo nechytí za ruku. Rajman povídal, že až vyhrajou sládkovci, bude zase pracovní povinnost. Kdo nebude makat a bude krást a parazitovat, půjde do pracovního tábora. Podle něj tam patřej všichni cigoši. Ovšem z Rajmana mluví zášť po tom, co se porval s Imrem Deziderem. Má pifku na všecky Dezidery. Jenomže pašovat kořalku z Polska nebo sem tam vybílit hospodu a pašovanej chlast ukrást, to je jedna věc a bomby jsou věc druhá. Tak to vidím já. Já nemám rád virvál, při kterým se ničej věci. Poněvač se ty věci musej opravit a zaplatit. Může mě čert vzít, když v televizi ukazujou nějaký demonštrace, jak se perou s policajtama. A demolujou a zapalujou auta. Vytloukaj obchody. Ty kluci, co to prováděj, asi nikdy nemuseli moc pracovat. Maj bohatý tatínky a roupy. Kdyby si museli na to auto našetřit a utrhovat si od huby, asi by se k němu chovali jinak, i když je cizí. Vemte si mladýho Daníčka. Napadlo by ho půjčovat motorku cizímu člověku, kdyby si na ni musel vydělat? Ani omylem! Byl by rád, že se na ni zmoh, a vážil by si toho. Jenomže kdyby si mladej Daníček měl na toho harleye vydělat vlastníma rukama, musel by mít aspoň tři životy. Poněvač nic neumí a je línej jak vandrácká hůl. Umí se jenom předvádět a honit holky. Máma mě varovala, abych s ním nekamarádil. Že od něj nic dobrýho nepochytím. Může bejt klidná. Nekamarádil bych s ním. On se mnou taky ne. My jsme pro něj vzduch.

16

NA NÁMĚSTÍ VISEL NAD BUFÁČEM TRANSPARENT. VŠICHni občani jsou zvaný na manifestaci lidu před hotelem v pět hodin. Fanda teda není tak blbej, jak jsem myslel. “Národe, probuď se!” se na tom transparentu psalo. “Pryč se zloději a vydřiduchy! Všechna moc lidu! Vraťte lidu ukradené továrny! Svobodné odbory!” To bylo na dalších plakátech. Visely z hotelu. Němci už asi odjeli. Tak měl pan Hnízdo volnou ruku. Moh si v pokojích dělat, co chtěl. Kdyby v nich byli hosti, nemoh by jim ráno vlízt do pokoje a vyhnat je z postele, že se teďkonc budou věšet plakáty. Ale je taky možný, že to udělal a Němci se naštvali a odjeli někam jinam. Nebo se vyděsili, když slyšeli bouchnout bombu. Já ji bouchnout neslyšel. Od nás je k radnici daleko. Z hotelu je to skoro za rohem. A já bych ji bouchnout neslyšel, ani kdyby bouchla v kuchyni. Když spím, neslyším. Máma vždycky říká, že kdo má čistý svědomí, ten spí, jako když ho do vody hodí. V noci, než jsem usnul, tak jsem to svědomí zpytoval, jak nám vždycky radil pan učitel Dolejš, náš třídní. Chlapci, zpytujte svědomí, říkal, když někdo namaloval na WC neslušný obrázek. Zpytovali jsme, ale stejně se nikdo nepřiznal. Mráček, co ty kosočtverce všude kreslil, na zpytování svědomí kašlal. Teď je v Praze a študuje tam práva. Já zpytoval svědomí kvůli Haničce. Ale ať jsem zpytoval, jak jsem zpytoval, ničeho jsem se nedozpytoval. Urazila se sama. Tak jsem usnul.

Lidi teď stáli na chodníku proti hotelu a debatovali o těch plakátech a transparentu. Na tohle fakt nejsme u nás ve městě zvyklí. Někdo povídal, že se půjde podívat. Že je zvědavej. A paní Zoufalá, která měla všecko z první ruky od kluka, říkala, že je otázka, jestli tábor bude. Že to všecko bude odviset od toho, jestli je do pěti odpoledne pustěj. Poněvač všichni, pan Hnízdo i pan Vocloň, jsou momentálně na policii. Vyšetřujou je kvůli atentátu. Pan starosta na ně podal trestní oznámení. Pan Vocloň prej odmítá vypovídat a to mu může přitížit. Pan doktor Slavík je tam s nima. Povídal, že uspořádaj tiskovou konferenci, hned jak je propustěj. Uspořádá ji na balkoně v hotelu. Budou mluvit k lidem jako Gottwald a Havel. Ty taky mluvili z balkonu a lidi jim tleskali, poněvač mysleli, že bude líp. Bude to vysílat rádio Smrk přímým přenosem, když to paní Capouchová dovolí.

“To musí mít paní Hnízdová z manžela radost, viďte, paní Zoufalá,” povídám. “Takovej spořádanej občan a teď je zavřenej. To není pro takovýho hoteliéra moc dobrá známka.”

“Zavřenej ještě není, Vendo. Teprve může bejt. Když se prokáže, že měl v tom atentátu prsty. Tajchman je hloupej jak punčtok a udělá, co mu starosta poručí. Ale taky to může dopadnout opačně. Že z něj bude mučedník jako z toho pánbíčkáře Vocloně. To by pak na tom vydělal. V každým případě může mluvit o štěstí, že jeho paní je v lázních. Ta by mu takovýhle skopičiny zatrhla. Ta by mu teďka volby z hlavy vyhnala. Já si taky myslím, že když má člověk majetek a odpovědnost k zaměstnancům, má se starat o hotel a do politiky se neplíst. Ten moh na těch všech schůzích a mítinkách vydělat majlant. Teď k němu nikdo nepude. Jo jo. Tohle nedopadne dobře, dejte na mý slova.”

Lidi kejvali hlavama a mručeli, že paní Zoufalá má pravdu. Já se lidem moc nedivím. U nás to chodí tak, že většinou nic nedopadne dobře, jak se začne mluvit z balkonů.

Na druhý straně náměstí jsem zahlíd Pepu Coufala. Šel do bufáče. Tak jsem šel za ním. V bufáči bylo narváno. Už mi bylo jasný, proč je u Nádraží skoro prázdno. Kdo by vysedával tam, kde se nic nedoví. Na náměstí je život. Dějou se tu věci. Je tu víc zábavy než o pouti a staročeských slavnostech dohromady. A zadarmo. Džonyho jsem nikde neviděl. Asi to včera natáh. Nebo je na něj ještě brzo. Džony taky spí, jako když ho do vody hodí. Je v důchodu a nemá žádný starosti. Nemusí se bát, jestli nezkrachuje. Všechny svoje peníze vložil v Americe do státních dluhopisů, protože bankám nevěří a protože jedině stát prej nemůže zkrachovat. No, já nevím… Já myslím, že my bysme to dokázali.

Postavil jsem se s malým pívem k Pepovi. Povídám, jak se vede, starej pardále, a Pepa, že jedna báseň. Tyhle události jsou voda na jeho mlejn. Kšefty se hejbou. Prodali už třetí videokameru. Jednu si koupil pan Hnízdo už včera. Ne že by pan Hnízdo kameru neměl, ale jeho paní si ji vzala do lázní. Druhou si pořídil pan Vocloň odpoledne, když ho policajti pustili, a třetí dneska ráno pan starosta. Na účet radnice. Prodali mu tu nejdražší za čtyřicet tisíc. Panu Hnízdovi taky. Jenom pan Vocloň si vzal nějakou šunku za osmnáct. Knížky nevynášej tolik jako hotel nebo radnice. Proto chce bejt starostou.

Přes sto tisíc obrat za půldruhýho dne. Pepa si mnul ruce. Má z prodeje taky nějakej rabat. Nejvíc samozřejmě šéf, pan Kopeckej. Ale Pepa s ním má smlouvu. Pepa je šikovnej a kšefty se hejbou dál. Teď půjde nahoru všecko proměřit. Po polední navezou na balkon aparaturu. “Musíme ozvučit náměstí a zařídit přenosovou linku do studia. Pan Hnízdo všecko platí.” Pokejval jsem hlavou a řek, že paní Zoufalá povídala, že pana Hnízda i s panem Vocloněm pan kapitán Tajchman možná zavře za atentát. Poněvač je blbej jak punčtok a ve všem poslouchá pana starostu. Pepa se jenom smál, že Zoufalka je stará slepice a žvaní o věcech, kterým nerozumí. Pan Tajchman je může držet jenom čtyřiadvacet hodin. Jestli je zavřou, nebo ne, o tom ani Tajchman, ani starosta nerozhodujou. O tom rozhoduje prokurátor, kterej dneska už není prokurátor, ale nějakej státní zástupce. A soudce. A pan doktor Slavík by z toho udělal škandál. Pan doktor Slavík má navíc od pana Hnízda všechny plný moci a jeho jménem si to ozvučení a přenos v rádiu objednal.

“Jo, pan doktor Slavík možná. Jenomže ty, Pepo, zapomínáš na jedno. Rádio nepatří panu doktoroj. Patří paní Capouchový. A paní Capouchová si nebude chtít pana starostu pohněvat. Kamaráde, já bych se do toho radši neplet.” Pepa dopil pívo a řek, že paní Capouchová se škubala, ale že jí pan doktor Slavík vysvětlil, že jestli tu tiskovou konferenci a tábor lidu nebudou vysílat, tak se může se svými investicemi do rádia rozloučit. Do týdne přijde o licenci. Už za včerejšek má těžký vroubek a na krku stížnost nějaký komisi v Praze. Pan starosta nemlich tak. To jak smazali to video od pana Hnízda. A nepustili pana Hnízda do studia. A paní Capouchová prej šla do kolen, povídal Pepa. Plácnul mě po rameni a vypad. Má fůru práce, poněvač na šestou hodinu svolává druhou manifestaci pan starosta a taky si od Pepy objednal to samý, co pan Hnízdo. Jo, Pepa se má nejlíp. Za stejnou práci mu zaplatěj dvakrát. Potřebujou ho a jemu je fuk, kdo ty volby vyhraje. Víc krámů s hífíčkama a těmahle věcma ve Smrčí není. Pepa je největší odborník. Dany sice študoval elektroniku nebo co, ale poněvač nedoštudoval, tak ví jenom něco. A když jednou v jejich rádiu chtěl něco opravit a zapojit, tak nevysílali půl dne, než to Pepa dal do rychtyku.

Ani jsem se ho nestačil optat, jak to doopravdy bylo s tím atentátem. Určitě ví všecko. Hlavně to, co nepovídali v rádiu Smrk. Mluvil přece s panem doktorem Slavíkem. Ten určitě vyzradil, jak to bylo. Pokud to nemá na svědomí pan Hnízdo. To by pak neřek.

“Zamyšlenej, Vendy?” Málem jsem vylít, jak jsem se lek. Úplně jsem přehlíd, že Džony už přišel. Koukal jsem totiž zrovna na náměstí a porád mi tam něco neštymovalo. Že tam bylo hodně lidí, na to jsem zvyklej. Při pouti a staročeských slavnostech tam bejvá ještě větší chumel. Celý město a lidi z okolí. Každej myslí, že u stánkařů nakoupí lacinějc. Nenakoupí. Já to musím vědět, poněvač jsme tam loni měli stánek s pívem a koňskejma buřtama a s kořalkou. Pan Vízner řek, že pívo bude za osm kaček. Pan Koukal, kterej šel prodávat taky, ho dával nejdřív za devět a potom, když přibylo lidí a začal pařák, šel na deset. A napsal, že to je dvanáctka. Byl jsem rád, protože jsem si za den odnes pět stokorun. Kolik si nahrabal pan Koukal, nemám ponětí. Asi hodně. Musel něco strčit i panu Dlaskovi a Pavlíčkovi, že vostali na hospodu celej den sami. Škodnej ale nebyl. To si pište. A trhovci zrovinka tak. Měli tam botasky. Za tři sta. Ve stánku vedle nás. Chtěl jsem si jedny koupit, moc se mi líbily. Ale ten člověk, co je tam prodával a dostával od nás pívo a buřty za režijní cenu, mě varoval. Že vydržej jenom měsíc. A že se daj koupit za sto padesát korun. On je dostal za osmdesát.

Takže teda koukám a koukám, a jak na mě Džony promluvil, cvaklo mi v makovici. No baže! U kašny chybí starej Rabas!

“Co se stalo se starým Rabasem, Džony? Že není u kašny?”

“Proč takový starosti o cizího dědka, Vendy? Když se kolem tebe ženou historický události?” šklebil se Džony.

“Já jen, jestli není nemocnej? To by bylo blbý, ne? Rabas má sice tuhej kořínek, když je zvyklej bydlet v tý svý zemljance. Jenomže málo naplat, je to už starej člověk. Takovej starej člověk si užene obyčejnou rýmu a do tejdne je na pravdě boží.”

Džony na to nic, jen mhouřil oči a pomalu pil pívo. A když ho dopil, povídá, že Rabas je zvláštní člověk. Hodně o něm přemejšlel. Že taky přemejšlel o mně. Jestli nemám v úmyslu do toho praštit. Vykulil jsem na něj oči.

“Jako oženit se? To myslíš, Džony?” Kejvnul, že přesně tohle měl na mysli. Tak jsem teda řek, že jo. Jenomže to nejde. Ne že by mě Hanička nechtěla, ale nemáme kde bydlet. A já mám v kapsách jen vítr. Její máma by jí nedovolila, aby si mě vzala.

“Ale ty ji máš rád, viď, Vendy?” Neřek jsem tak ani tak. Jenom jsem stál a koukal před sebe. Ještě nikdy se mě na tohle nikdo neoptal. Takhle rovnou. Džony zase pokejval hlavou a povídá, že mu to je jasný. A že mu je taky jasný, proč ho Hanička v lásce nemá.

“To není prauda, Džony!” vyhrknul jsem, i když to prauda byla. “Prostě je jenom nerada, když zbůhdarma vysedávám po hospodách. A teď má strach, že jsem odešel z Nádraží. Tak se naštvala. Já ji tam včera večír neměl brát.”

“Tak si to pamatuj pro příště, Vendy. Jakživ neukazuj ženský nic, na co nemáš. Nebude tě pak tejrat a nebude mít zlost na sebe i na tebe. Ale nevadí. Člověk nesmí ztrácet naději. Nikdy nevíš, co se stane druhej den. Život je jako ruský kolo. Jednou seš dole, jednou nahoře. Tak to chodí.”

Jemu se to vykládá, když nemá starosti. Když je nahoře a už tam ostane. Já byl zatím pořád jenom dole. Moje máma taky. A ta už nemá moc naděje, že se s ní kolo otočí. To by musela vyhrát milion. Se mnou je to nemlich takový. Džony se kouknul na svůj prázdnej půllitr. Tak jsem se nabíd, že mu donesu další. Prej ne. Dneska bude horkej den. Z toho je vidět, že byl ze Smrčí dlouho pryč. Poněvač když má bejt horkej den, tak je to cejtit hnedka ráno. Dneska bude tak akorát. A přijdou i mraky. Ale nebude pršet.

“Jestlipak, Vendy, víš, proč o Rabase nemám strach, že by onemocněl?”

“No, s tou rýmou jsem to přepísk. Noci jsou teplý. Ale u něj se může stát všecko.”

“Kdepak, hochu. Ten má doopravdy tuhej kořínek.” Naklonil se ke mně a zašeptal mi: “To dělá ta voda, víš?” Páni, vyděsil jsem se, Džony by měl pití trošku omezit. Jaká voda? Co mu leze do hlavy? Po straně jsem na něj juknul. Džony mě pozoroval a jen se tak divně šklebil.

“Jo jo, Vendy. Už je to tak. Neboj, nezbláznil jsem se. Hlavu mám ještě jasnou, kamaráde. Když vydržíš dvě pinty whisky za večír, tak s tebou pár panáků nic nenadělá. Rabas má zázračnej pramen, hochu. Já to vím už nějakej čas. Rabas se mi svěřil. To že si s ním povídám, víš? Tebe má taky rád. Jinak tady všecky lidi nenávidí. Kdysi mu ublížili. Mně taky lidi tady ublížili. I jinde. Já na to zapomněl. Umím takový věci vydejchat, protože já taky nebyl neviňátko. Kdybych byl neviňátko, tak jsem v Americe v chudobinci. Rabas to vydejchat nedokázal. Zázračnej pramen, Vendy. Léčivej. Pamatuješ, jak jsem měl začátkem jara takovej hroznej kašel?”

Abych nepamatoval! Dusilo ho to. Všici už mysleli, že má tuberu. Chlapi na Poště se dokonce sázeli, kdy zkape. Všici jsme ho posílali za doktorem, že potřebuje do špitálu. Kdepak ale Džony! “Za tejden jsem byl jako rybička, viď? Víš, co mi pomohlo? Flaška tý Rabasovy zázračný vody. To je skrytej poklad, kamaráde. To je lepší než zlatá žíla na Klondiku. Má tam čtyři prameny. Každej na něco jinýho. A ta voda, Vendy, ta voda tam vytejká sama od sebe. Celý miliony let. Nikdo o tom neví. Nikdo to v tomhle prašivým city ani netuší. Rabas to ví od táty, ten od svýho táty. Z generace na generaci si to předávali, a nikdo o tom ani nemuk. Proto se nikdy nechtěli stěhovat. Pojď ven.”

Měl jsem otevřenou hubu a jenom vejral. Rabas? Že by? No, faktem je, že tam všude je porád mokro. Nikdy prej ty jejich louky nebyly obhospodařovaný. Jsou jalový. Ani na pasení ta tráva není. Samá vostřice a blatouch. Taky se tam říkalo Na Bahynkách. Kdo by o něco takovýho stál. A hele, teďka stojej.

Tak teda jdu s hubou dokořán za Džonym na náměstí. Co má v makovici za nápad? Chce tu vodu prodávat ve flaškách? To by nebyl špatnej nápad. Já bych si sice nic takovýho nekoupil, poněvač jít k doktoroj je lacinější než si kupovat všecky možný vodičky. Třeba na vlasy. V novinách jsou dopisy od těch lidí, co už se vzdali veškerý naděje, že jim vlasy zase narostou. Jako Čepička. Má hlavu jak poleno. Tvrdí, že to je od fotbalu, jak dává hlavičky. Tomu ale nikdo nevěří. Hlavičku nedal už hezkejch pár let. A plešatej je i jeho fotr. Dědeček prej měl hlavu jak biliárová koule. Čepička ale čet ty dopisy v novinách. Tak si řek, že když si tu vodu koupí, neprohloupí a bude mít na hlavě trávník jako na zahradě. Stálo to pět stovek a psali, že když to nezabere, může jim to vrátit a oni mu do dvou týdnů vrátí peníze. Nezabralo to. Pořád je plešatej. Chtěl jim teda ten sajrajt vrátit, jenomže nemoh. Celej ho vymazal na pleš. Pak se v hospodě tlouk do tý plešatý hlavy a počítal, kolik moh za ty peníze mít piv. Rovnejch sedmdesát. Poněvač další stovku zaplatil za balný a poštovný. Ba i víc. Čepička se totiž vsadil s Rajmanem, že ta vodička zabere. O stovku. Prosil ho pak, aby ho neničil, že už takhle je dost škodnej. Ale Rajman trval na svým. A všichni potvrdili, že dovopraudy povídal, Vašku, neblbni, kdyby takovej patent existoval, tak plešatý neexistujou. Bude to, stejnej podvod jako kuponová privatizace. Nebo ta cestovka, co nabízela čtrnáctidenní vejlet do New Yorku a k milionářům na Floridu za deset tisíc.

Kdepak, jako by hrách na stěnu házel. Jak si chlap umane ňákou blbost, je jak beran, říká moje máma. Tak Čepička, když už neměl tu vodičku, aby ji vrátil oproti penězům, napsal aspoň do těch novin taky dopis. Stejnej, jako byl ten, co na něj nalítnul. Jenomže on psal, že mu vlasy nenarostly a že všem lidem doporučuje, aby nebyli blbý. Z novin mu napsali, že mu to otisknou, když jim pošle patnáct tisíc. Že ten dopis nebyl dopis, ale placená reklama. Z toho soudím, že aspoň u nás už lidi nejsou tak blbý, aby věřili na zázračný vody.

A taky jsem to hned zatepla venku Džonymu řek. Jenže Džony se nedal zastavit. Prostě chlap, co si něco vzal do hlavy. “Vendy, já si včera nabral do lahviček vodu ze všech těch pramenů a nechal jsem to analajzovat. Pozejtří mám výsledky. Jestli to bude vědecky podložený, mám neporazitelnej nápad. Nikomu jsem o tom ještě neřek a taky neřeknu. Jenom tebe se ptám - půjdeš do toho se mnou?”

Takže se včera fakticky zmatlal. Já s nim můžu jít tak akorát naproti na Poštu nebo k Novotnejm. I k Řehánkům s ním klidně zajdu. Jestli ale chce, abych s ním šel do ňákýho plánu, kterej bude stát určitě majlant a nakonec z něj bude jenom ostuda, tak mu to v hlavě nefunguje.

“Já bych klidně šel, Džony,” povídám. Poněvač je kamarád a nechci mu odporovat. Je starší. Do zejtřka se z toho vyspí, vyčistí se mu makovice a nakonec na ty blbosti zapomene. “Jenomže takováhle věc asi stojí peníze.”

“Miliony, Vendy,” řekl Džony docela klidně. Já mám s vožralejma z hospody zkušenosti, jsou všelijaký. Některý se i perou. To zase Džony ne. Všici ale maj jedno společný. Jak jim začne strašit ve věži, člověk jim nesmí odporovat. Takže jsem kejvnul. Abych nevypadal jako nějakej darebák, upozornil jsem Džonyho, že mám jen sedmadvacet tisíc na knížce. Dohromady s mámou. A na ně nesmím sáhnout.

“Vendy,” Džony se zatvářil slavnostně. Položil mi při tom ruce na ramena. “Vendy, nestarej se o peníze. Tvým kapitálem bude tvoje důvěra. Nediv se ničemu a věř mi. Budeš můj tichej společník, rozumíš?”

Kejvnul jsem, že rozumím. Že jenom nevím, co je ten tichej společník. Jestli to náhodou není něco, jako dělal pan Lorenc nějakýmu Karakačičovi. To byl Řek narozenej u nás. Pan Lorenc dědil po tetě. Povídalo se, že šílený peníze. Aspoň milion. Teta byla provdaná ve Švajcu a neměli děti. Pan Lorenc chodil po hospodách vykládat, že peníze se musej točit. Peníze, který ležej, jsou mrtvý. Že teda proto hledá ňákou dobrou a výnosnou investici. Rajman mu navrhoval, aby si pořídil hospodu. Že hospoda je nejlepší investice. Kdyby mu tam nechodili hosti, může ji vypít sám. Měl by to zadarmo. Ale pan Lorenc se jenom tak divně usmíval. Jako kdyby říkal: Co ty mně budeš vykládat, ty troubo. Což je fakt. Rajman sám žádný peníze nemá a o podnikání prd ví. Pan Lorenc o podnikání nevěděl o moc víc. Předtím než se stal milionář, jezdil s hovnocucem. Lorencová dělala uklízečku ve škole. Pak si koupila kožich, chodila do cukrárny a stěžovat si ředitelovi školy, když ji děti na ulici nepozdravily.

Lorenc si v nějakých novinách přečet inzerát. Dal ho tam ten Karakačič. Hledal tichýho společníka pro těžbu stříbra. Lorenc ty noviny přines do hospody. Mlátil s nima o stůl a křičel, že jsme blbečci. Poněvač takhle se dělaj peníze. Zisk je tam sedmdesát procent čistýho. Vrazím do toho melouna a za rok mám o sedm set tisíc víc! vykřikoval. Vrazil do toho melouna a byl tichej společník. Koupil si mobilní telefon a fialový sako. Jenomže stříbro se nenašlo. Ten Karakačič, jak se pozdějc ukázalo, ho ani nehledal. On hledal takový voly, jako je pan Lorenc. Vzal jejich peníze, napůjčoval si další miliony z banky a od tý doby o něm nikdo neslyšel. Pan Lorenc teď zase jezdí s hovnocucem. Když má čas. Většinou chodí po soudech.

Džony mi řek, že se nemusím bát. Takovýho tichýho společníka prej dělat nebudu. Až přijde vhodná chvíle, tak mi poví, co mám udělat. “Hlavně, Vendy, hlavně se musíme držet starýho hesla. Nebát se a nekrást. Rozumíš?” Pak se otočil a odkvapil. Já bych řek, že odešel, ale Džony povídal, že musí odkvapit. Nechal jsem ho. Nevím, co myslel tím nebát se a nekrást. Já nekradu. A bál bych se jedině, kdybych krad jako Deziderové. Ty se ale nebojej. Proto kradou. Džony někdy blábolí děsný nesmysly. Máma má nejspíš praudu, když říká, že samota není pro člověka dělaná.

Takže jsem taky šel. Kouknout se na radnici, jestli ještě stojí. Když na ni spáchali atentát. Byla celá. Jenom dveře měla očouzený a byly tam rozbitý dvě okna. Na těch očouzených dveřích byla tabulka Dnes pro strany zavřeno z technických důvodů. Počítám, že teď by tam stejně nikdo nelez. Co kdyby to bouchlo i vevnitř. Kolem stáli policajti. I cizí. Nejenom naši smrkovský. Taky tam byla televize Nova. Měli to napsaný na autě. Viděl jsem pana kapitána Tajchmana, jak něco vykládá a natáčej ho kamerou. Tvářil se děsně vážně a někomu hrozil. Asi těm teroristům. Nebo si vzpomněl na Votočka, co mu utěšuje ženu, když má v noci službu.

Šel jsem blíž, abych si poslech, co vykládá. Povídal, že je zhnusen a že zbabělý čin nesmí zůstat nepotrestán. Mlel to samý, co ráno do rádia. Asi se to naučil nazpaměť, aby potom neříkal něco jinýho. V jedný detektivce jsem čet, že při křížovým výslechu detektivové vždycky čekaj, až se zločinec zaplete a splete. Začne povídat něco jinýho a maj ho na lopatě. Pan kapitán Tajchman to určitě zná. A stejně se poplet. Měl totiž říct zbabělý a podlý čin. Ale i tak mu lidi fandili.

Když jsem se tak rozhlížel kolem a kolem, teprvá jsem viděl, co lidí nemá moc co na práci. Byli tady: Pan Parus. Všici Dezideři. Dany s magnetofonem. Bubeníková od nás z baráku. Ta má odpolední, to je fakt. Javůrek. Pan Myslík. Možná dělal odhad škody. Paní Fajmontová. Čepička. Vejvoda. Jindra Saska. Pan inženýr Kaloš. Pan Bouchal. Ferda Burjánek. Ten si to ale může dovolit, když je teď nezaměstnanej. Prostě byl tady kdekdo. Jenom pan Vrba chyběl. Asi jel na houby. Všichni tady stáli a odsuzovali podlý čin. Ještě včera odsuzovali policajty a řvali na pana kapitána Tajchmana. Teď mu tleskali. Kdyby tedka pan starosta vylez a řek, zvolte mě, tak ho všici, co tu stáli, určitě zvolej.

Pan starosta fakticky vylez, jen jsem na to pomyslel. O kom se mluvívá, nedaleko bývá, říká máma. Já o něm sice nemluvil, ale myslel jsem na něj. Není vyloučený, že mám telepatický schopnosti. Rajman jednou dones ňákej článek o těchhle telepatech do hospody. Nahlas to přečet a pak si všici dali pár nástřelnejch a zkoušeli, jestli maj taky nadpřirozený schopnosti. Rajman tvrdil, že umí hejbat předmětama. Voborník ho utřel, že to není žádnej kumšt, on s nima hejbá furt. I se skříněma, protože je závozník. Jenomže Rajman utřel zase jeho, že on hejbá ve spánku. Ráno, když se probudil, tak našel v kuchyni stůl vzhůru nohama. A taky měl otočenou postel. Myslel, že nás tím ohromí. Ale neohromil. Všici si pamatovali, jak měl nachumelíno, když jsme zavírali. Dvakrát sebou plesknul, než vyšel z hospody. Taky chtěl dělat skoky. Naštěstí se nevyšplhal ani na padesátku, tedy na obyčejnou židli. Byl rád, že na ní sedí. Je rozvedenej. Prej není nad svobodu. Jenom když se hodně naláme, začne kňučet. Že kdyby měl ženskou, tak by se držel doma a tolik nechlastal. Problém je v tom, že ji nemá právě proto, že tolik chlastá. Říká, že samota tíží a ženská sere. Pak si má člověk vybrat.

Zkoušeli teda telepatický schopnosti a Rajman povídá, že se musej soustředit. Aby někoho přivolali. Navrhnul, aby přivolali Čepičku. Že už dlouho v hospodě nebyl. Klempíroval totiž s nohou po posledním zápase. Všici byli pro, jenom Tóth nechtěl. Že Čepičkovi dluží stováka a nemá. Jenomže Rajman si nedal říct a tak všici mysleli na to, aby Čepička přišel. Koukali přitom na dveře a ty se otevřely a přišel Čepička. Tóth honem utek na WC a ještě stačil Rajmanoj říct, že je vůl. Rajman slavil velký úspěch. Že je fakt asi telepat. Jenomže pak se Čepička prořek, že se před hodinou potkali a že Rajmanoj povídal, aby mu držel místo u stolu. Tak měl po slávě. Já proto na telepaty nevěřím. Ale někdy věřím. Jako zrovna teď. Starosta vyšel z těch otřískanejch dveří. Za ním stál pan tajemník Pulkrábek. A taky nějaký jiný lidi, který jsem neznal. Jenom paní Adélka chyběla. Asi se bála na radnici jít. Nemá v pracovní náplni hájit radnici před teroristy. Kromě toho bejvá takhle dopoledne v jejím kadeřnictví největší nával. Lidí začali panu starostoj tleskat. Zved ruku, jako aby přestali. Rozhlíd se a počkal, až ho začne natáčet Nova. Dany mu taky strčil před hubu magnetofon. Cpal se dopředu, ale ten člověk, co postává kameramanovi za zadkem, ho odstrčil, aby nepřekážel.

“Občané,” zařval pan starosta. Jako starej ochotník umí zařvat. Když hrál v přírodním divadle Jana Husa, bylo ho slyšet až na náměstí, říkaj lidi. “Občané! Děkuju vám za důvěru, kterou mi prokazujete v dramatických chvílích. Ve chvílích, které jsou zkouškou odvahy pro každého řádného a zákonadbalého občana. A já vám za to můžu oznámit, že čas oponou trhnul a nastala chvíle, kdy zákon dojde naplnění. Toto město hyzdil ohavný vřed. Bažina plná morálního hnusu. Herna. Nevěstinec. Zdroj rozkladu a mravního narušování naší mládeže. Chcete dál trpět tohle odporný doupě hříchů?”

Lidi koukali a nevěděli, jestli jsou v kostele nebo před radnicej. Jestli se pan starosta nepomát. Nebo ho mladej Plch nějak neuhranul. Starosta si odkašlal a znova vykřikl: “Ptám se vás podruhý. Chcete?”

“Néé!” zařvali lidi. Poněvač koneckonců celý to dílo, co se tu dálo, kvůli ničemu jinýmu než herně nevzniklo. Jenom jim bylo divný, že s tím vylez zrovna pan starosta a ne pan Vocloň. Nebo pan Hnízdo. Možná nevěděli, že jsou právě zatčený, takže nemůžou vést lid proti bordelu.

“Jestli nechcete, pak mě následujte a buďte svědky sobě i budoucím, jak váš starosta za vaší podpory vymete ten Augiášův chlív!”

“Asi je vožralej. Leze mu to všecko na mozek,” povídá Burjánek. Stál vedle mě a koukal víc po policajtech než po starostoj. Jak si člověk zvykne na uniformu a moc, tak mu je teskno, když musí chodit v civilu. Ale já myslím, že když bude hodnej, tak ho zase k těm policajtům vezmou. Berou tam skoro každýho.

“Není vožralej,” řek Saska. “Jenom z toho atentátu zblbnul. Ráno Zoufalá v drogérce povídala, že přiběh už ve čtyři ráno a žádal ochranu.”

“Takhle brzo?” divil jsem se. “To měli otevříno? Kdyby si zašel k bufáči, tak tam je prodávaj v automatu. A já myslel, že v jeho věku už…”

“Vendo, Vendo,” Saska si vzdychnul. “Já nemluvím o šprckách. Starosta běžel k policajtům a chtěl policejní ochranu. Jako má prezident. Nebo ministři.”

“Jako že mu za zadkem porád chodí fízl?” Nechtěl bych bejt prezident. Abych měl za zadkem porád někoho s pistolí. Porád vědět, že mě někdo pozoruje a hlídá. “A proč chtěl tu ochranu, když nebyl na radnici? Na barák mu snad nic nehodili?”

“Ještě ne,” řekl Saska. “Ale mohli by. Po včerejšku.” Tak jsem se ho optal, jestli netuší, kdo to má na svědomí. Saska jen zavrtěl hlavou. Že to nikdo neví. A že to nebyly bomby, ale nějaký dělbuchy, co se prodávaj a bouchaj na Silvestra. Vedou je v drogerii a policie prej už vyslýchala personál. Jestli je tam někdo nekupoval. Zoufalá je vyhnala. Že kdyby je někdo kupoval, tak by si to pamatovala a poslala by na něj svýho kluka, aby ho rovnou zavřel.

“Vzhůru!” vykřikl pan starosta. A panu kapitánu Tajchmanoj řek, aby byl připraven konat svou povinnost. Pan Tajchman kejvnul a zasalutoval. Z toho usuzuju, že pan starosta přece jenom poroučí i panu Tajchmanoj. Mně by například pan Tajchman nesalutoval, kdyby jsem mu řek, aby byl připravenej. Ostatně by bylo divný, kdyby pan starosta neporoučel. Sám přece jednou v kanále vykládal, že je nejvyšší představitel moci a vůle lidu ve městě. Za komunistů taky mluvili o vůli lidu. Učili jsme se o tom ve škole. Jenomže povídali, že nesmí bejt v rozporu. Nevím už s čím. Ale nesměla. Teď je zase vůle lidu, jenže nesmí bejt v rozporu s panem starostou. Aspoň ve Smrčí ne.

Lidi se pohnuli. Starosta šel první, za ním pan tajemník, pak ty dva páni, co jsem neznal a co s panem starostou vyšli z radnice. Před nima běžel kameraman pozpátku a filmoval je, jak jdou. Nechtěl bych být kameraman, neumím běhat pozpátku. Jako kluci jsme to zkoušeli a já si rozbil hlavu. Dany to taky neumí. I on chtěl běžet pozpátku a strkat panu starostoj magnetofon před pusu. Jenže zakop. Může moc a moc mluvit o štěstí, že ho pan starosta podržel. Z toho dostal rozum a dál šel normálně vedle pana starosty. Aspoň se uvidí v televizi. Otočil jsem se. Vypadalo to úplně stejně, jako když policajti zatkli pana Vocloně a vezli ho na stanici. Houf nabíral nový a nový lidi. Některý, hlavně ty vzádu, vůbec nevěděli, o co jde. Ale šli s ostatními. Povětšinou to byli ty samý lidi, co chtěli ještě včera panu starostoj a panu kapitánu Tajchmanovi nabít hubu. Teď volali sláva a mávali. Já mám rád, když se volá sláva a mává se. Je to lepší, než když se vytloukaj výklady.

Přitáhli jsme až ke kostelu. Ty, co šli vzádu, mysleli, že půjdeme dovnitř, a některý se tam už hrnuli. Jenže kostel byl zavřenej a ty tři báby, co se tam modlily a zpívaly, vyskočily jako vyplašený slepice a něco brebentily. Pan starosta si jich nevšímal a šel dál. K herně. Tam se zastavil.

Taky jsme se zastavili. Na dveřích herny visela cedulička, že je zavříno. Ale Rychtařík musel bejt uvnitř, poněvač před barákem stál jeho mercedes.

“Pánové, vyzývám vás k úřednímu zákroku,” povídá starosta těm dvěma pánům, co šli s ním. A taky panu kapitánu Tajchmanoj. Ten za náma přijel autem. Byla s nima ještě jedna škodovka plná policajtů. Taky se odněkud objevil náklaďák. Volvo. Za volantem seděl Ervín Skovánků. A s ním Voborník. Takže to byla pravda. Ervín, je autodopravce, si přece jenom ten novej náklaďák koupil. Voborník v hospodě povídal, že stojí majlant. Ervín na něj neměl, ale udělal rozklad. A pan Kalousek, co je ředitel nový banky, Ervínovi půjčil. On na něj nejspíš fakt neměl, poněvač sám jezdí ve starým favouši. Všecky prachy dává do náklaďáků. Už má třetí. Někdy s nima i sám jezdí, když není volnej šofér. Nebo je marod. Voborník nedá na Ervína dopustit. Povídal, že kdyby byli všichni kapitalisti jako Ervín, je pro kapitalismus všema deseti. Jenže jeho stará dělá ve fabrice jako moje máma přadlenu. Tak volí komunisty. Povídal, že prvně dobrovolně. Nejdřív volil ofčáky. A když viděl, kam to vedou, volí zase komunisty. Taky povídal, že se už nebojí, že by znárodňovali. Jednak mu to je jedno, jemu můžou znárodnit jenom jeho starou, a tu prej si můžou klidně vzít. A za druhý to podle něj nehrozí. Když to vedou lidi jako pan Jirásko. Ten by musel znárodnit sám sebe. A to by byl vůl. Prej jestli jsme někdy slyšeli, že by si kapři vypustili rybník. My jsme s ním souhlasili. Nám taky nemaj co znárodnit. Jedině panu Vízneroj hospody. To by žádná škoda nebyla. Dál by se v ní točilo pívo a hostoj je fuk, kdo z jeho žízně bohatne. Hlavně když má dobrý pívo a poctivou míru.

Pan starosta zabušil na dveře herny a zařval: “Vyzývám vás, Rychtaříku.” Dál nic neřek a všici jsme čekali, co bude dál. Jestli vytáhne bouchačku nebo šavli, poněvač to znělo, jako kdyby Rychtaříka vyzýval na souboj. Mně by se to docela líbilo. Počítám, že bejt to na kordy, pan starosta vyhraje. Na divadle šermoval mockrát a propích každýho. Bylo by docela zábavný, kdyby Rychtaříka připíchnul ke dveřím jako motejla. To by pak vyhrál volby levou rukou. Jenže by z toho moc užitku neměl, protože by ho zavřeli. Já se sice v paragrafech nevyznám, ale mám dojem, že souboje na život a na smrt se u nás dělat nesměj.

Když se teda nic nehejbalo, přišel ke dveřím pan kapitán Tajchman. Odkašlal si a podíval se do kamery. Zatvářil se přísně a taky zabouchal na dveře. “Rychtaříku, jménem zákona. Otevřte a neprotivte se!” A porád nic. Už to začínalo bejt dlouhý. Pan kapitán tlouk na dveře a potil se, protože když tlučete na dveře a křičíte jménem zákona a nikdo neotvírá a máte kolem sebe fůru lidí a taky televizi, vypadáte jako blbec. Pan kapitán chtěl vypadat jako hrdina. Lidi kolem začali reptat a povídali, že je spíš to druhý. Určitě litoval, že sem lez.

A tak když porád nic a nic, jeden z těch dvou pánů, co přišli z radnice s panem starostou, pana kapitána odstrčil. Vzal za kliku a otevřel. Ta mladá ženská z Novy, co mluvila do mikrofonu, se začala chechtat. Všichni se chechtali. Já taky. I kameraman se chechtal, ale dál natáčel pana kapitána. Ten strkal před kameru ruce a utíkal se schovat do auta. Pan starosta utýct nemoh, tak se jenom usmíval.

Saska do mě strčil. “Už mi věříš?” zafuněl mi do ucha. “Nepovídej mi, že tohle jsou normální lidi. Takovýhle koniny by normální lidi sami od sebe nemohli vyvádět. Jsou tady. A všechno to dirigujou, Vendo.” Saska věří na ufony. Že jsou mezi námi, převlečený za lidi. Všecko říděj. Chtěj nás dostat na kolena, aby nás pak obsadili. Proto lidstvo tak blbne. Válčí kvůli hovadinám. Hádá se o politiku. Věří reklamám a politikům. Píchá si drogy a čuchá toluen. Strká peníze do akcií a do bank. Prostě je úplně zpitomělý. Jako vovce, říká Saska. Věří taky na ňákou rekarnaci. Že když umřem, tak se zase narodíme jako někdo jinej. A že jsme už tady byli dřívavejc. Jenomže si to nepamatujem, poněvač jsme umřeli. Rajman se ho optal, jestli se taky můžeme převtělit do hovada. Třeba do krávy. A opačně. Saska řekl, že stoprocentně. Do krávy a z krávy nejvíc. Proto jsou v Indii krávy posvátný. Nikdo je nesmí zabíjet a žrát. Kdyby si někdo dal v Indii biftek, tak ho podříznou. Kráva tam má větší cenu než nějakej blbej člověk, kterej se stejně dřív nebo pozdějc tou krávou zase stane. Rajman chvíli koumal a pak povídá, že Saskoj věří. Dokonce považuje za vědecky prokázaný, že některý z nás pocházej z krávy. Důkazem toho prej jsou naši ministři.

“Počítám, že máš praudu, Jindro,” pokejval jsem hlavou. “Škoda jenom, že nepřistáli s tím lítacím talířem před kostelem. To by teprvá byla správná hlína.” O létajících talířích se taky v hospodě bavěj. Jestli jsou nebo nejsou. Jindra vždycky donese nějakej časák, kde jsou fotky těch talířů. Hlavně z Mexika. Někdy i ze Sibiře. Tluče novinama o stůl a řve: “Ještě nevěříte? Ještě se budete hádat? Když to tu máte černý na bílým?” Potíž je v tom, řek jednou Ivan Veverka, že ty fotky jsou pokaždý z takovejch míst, co jsou trošku z ruky, aby se tam šel člověk přesvědčit sám. A Veverka taky říkal, že v tom Mexiku a na Sibiři zase maj v novinách fotky lítacích talířů třeba ze Smrčí. I Mexičani a Eskymáci tomu věřej, poněvač Smrčí je pro ně taky z ruky. A Rajman řek, že on náhodou na lítací talíře věří. Sám je viděl. Nikdo mu nechtěl věřit, a tak povídá, aby se šli optat jeho bejvalky. Jak to vypadalo, když přišel domů nametenej. Talíře prej lítaly jako zdivočelý vosy. Ani uhejbat nestačil. Saska se urazil, že si z něj dělaj srandu, a šel domů.

“Ačkoliv když to celý kučíruje starosta, je docela možný, že v tom mimozemštani prsty nemaj,” povídá najednou Saska. “On je takovej gigant ducha, že žádnou nápovědu nepotřebuje.” Tak nevím, nevím, jestli Saska bude pana starostu volit. I když pan starosta dělá, co může. Možná právě proto.

Ve dveřích se objevil ten pán, co otevřel. A s ním Rychtařík. Byl takovej bledej. Pod očima měl kruhy, že by na nich starej sokol udělal výmyk. Ten pán ho držel za rameno a strkal ho ke starostoj.

Dost jsem se divil, že si to Rychtařík nechal líbit. Chlapi říkali, že je pěkně voprsklej. A vostrej. Dokonce má pistoli. Teď ji u sebe asi neměl.

“Zde je, pane starosto,” řekl pán a ten druhý sáhl do kapsy, vytáh ňáký lejstro a začal číst. Moc jsem tomu nerozuměl, poněvač to furt bylo paragraf ten a ten, podle zákona, nařízení, vyhlášky. Ani lidi tohle moc nezajímalo, i když natahovali krky. Až potom to přišlo. Řekli Rychtaříkoj, že dluží sedm milionů a že mu podle zákona zabavujou majetek herny. Oni to byli exekutoři!

Teda mě někdo takhle před lidma říct, že dlužím sedm milionů a že mi všecko zabavujou, tak mě vomejvaj. Hanbou bych se propad. Rychtařík ne. Rychtařík se začal děsně smát. Smál se, až škytal. Pan starosta na něj přísně kouknul a zase zařval jako Jan Hus.

“Nesmějte se, Rychtaříku. On vás ten smích přejde, za to vám ručím vahou svýho úřadu! Pánové, konejte svoji povinnost!” A mávl na Ervína, že maj jít s Voborníkem nakládat. Stoly. Židle. Ledničky. Presa na kafe. Flašky. Hrací automaty. Ty hlavně. Ty jsou nejdražší. Zajímalo by mě, jestli v nich má prachy. Nebo je vybírá po zavíračce do posledního halíře. My jsme vždycky nějakou pětku v mašině nechávali, aby se lidi naladili. Vypadá moc blbě, když jako na potvoru hned první host vyhraje, a místo aby mu vypadly prachy, v automatu jenom zachrčí jak ve starejch hodinách. U Nádraží se to jednou stalo. Pan Koukal to musel zatáhnout z kasy. Jenomže hosti pak dlouho neměli důvěru. Taková ztracená důvěra se dostává nazpátek horko těžko.

“To bude obtížné, pane starosto,” řekl ten pán, co přived Rychtaříka. “Prostory jsou zcela prázdné. Až na stoly. Ale ty jsou jen dva. To na úhradu pohledávek opravdu nestačí.” Starosta vykulil oči a chtěl něco říct. Jenže nemoh. Skoro jako by se dusil. Na jeho místě bych Rychtaříkoj dal pár facek. Takhle mu zkazit předvolební výstup!

“To vám neprojde, Rychtaříku!” zařval zase. A Rychtařík se najednou přestal smát. Zahlíd pana kapitána Tajchmana, jak se k němu blíží. Pan kapitán doteď dělal, že z auta někam strašně nutně telefonuje. A teď asi myslel, že zase znova přišla jeho chvíle. Tak jsem čekal, jestli Rychtařík dostane želízka, jako dostal pan knihkupec Vocloň. Podle mýho by měl. Sedm milionů je hodně peněz. Na druhou stranu Rychtařík nikde nenapsal a neřek, že pan starosta je zkorumpovaný blb.

“Pane kapitáne,” řekl Rychtařík. “Podávám trestní oznámení na neznámého pachatele.”

“A to z jakýho titulu, pane Rychtaříku?” optal se kapitán a kouknul na starostu.

“Před čtvrt hodinou jsem přijel do svýho podniku a zjistil, že v noci jsem byl neznámým pachatelem zcela vykraden. Škodu odhaduju na osm milionů korun. Konejte svoji povinnost, pane kapitáne!” řekl Rychtařík a zase se začal děsně smát. A všichni lidi taky. Poněvač pan starosta tam stál jak zmoklá slepice. Takhle si to doopravdy nepředstavoval. I když je starej vochotník.

“Ne, na tohle fakt nejsou ufoni zapotřebí. Starosta je gigant,” řekl Jindra Saska a šel na hřbitov. Asi si potřeboval zatelefonovat.

Do toho z auťáku vyběh mladej Zoufalej a trapoval k panu kapitánu Tajchmanoj. Ani mu nezasalutoval. Ani do pozoru se nepostavil. Jenom vyděšeně vyhrkl: “Pane veliteli, ve fabrice je vzpoura!”

17

STAROSTA ZPLAKAL NAD VEJDĚLKEM. OKRADENEJ Rychtařík už nikoho nezajímal. Je cizí. Fabrika je jiný kafe. Tam má skoro každej někoho. Taky jsem se chtěl otočit na patě a hnát s ostatníma. Jestli je tam vzpoura, můžou se dít šílený věci. Jednou jsem viděl v bijáku, jak byla vzpoura na nějaký lodi, a všecky pak pověsili na ráhnech. A taky jsem viděl jinej film. Tam byla vzpoura ve fabrice a dělníci vytáhli do ulic. A četníci je postříleli. Ne všecky, ale stačilo to. Já sice nemyslím, že by máma s Haničkou táhly do ulic, jenže jeden nikdy neví. Hlavně se nedá odhadnout, co pan starosta s panem kapitánem Tajchmanem po takovýmhle debaklu provedou, aby si vylepšili reputaci. Ze vzteku jsou štont zasáhnout. Starosta vyhlásí stanný právo a Tajchman vyšle do ulic četníky. Povídal přece ráno v rádiu, že využije všech prostředků, který mu zákon dává. Starosta taky hrozil. Sice hlavně panu Vocloňoj a panu Hnízdoj, ale u něj se nikdy neví.

Takže jsem chtěl hnát s ostatníma, když jsem zaslech: “Vendo! Vendo!” Točil jsem se jako holub na báni, jenže jsem nikoho neviděl. A znova: “Vendo, pojď sem. Slyšíš? Tady jsem!”

Budulínek! Schovanej za kioskem naproti kostelu. Koukala mu jenom hlava. Poznal jsem ho podle plešky. Svítila na sluníčku, jako by si ji vypulíroval sidolem. Se divím, že ho paní Jahodová, co v kiosku prodává noviny a cigarety, neodehnala. Říká, že je soukromá podnikatelka, a moc si na sobě dává záležet, aby bylo každýmu jasný, že není obyčejná trafikantka jako Hajskej u mostu. Ten je trafikant. Taky to má na trafice napsaný.

Taky má protézu, tak je každýmu jasný, co je zač. Paní Jahodová má přeliv domodra a líže favouše. Formana. Favouše má na leasing a vedle toho ráda líže zmrzlinu. Ale jinak je hodná. Nechává celý odpoledne sedět vedle kiosku na skládací židličce starýho Jandourka. Je mu už osmaosmdesát. Sedí, usmívá se a kouká. Nikdy nic neříká. Jen se usmívá. Na sobě má modráky a vedle sebe oprejskanou bandasku s meltou. V aktovce si nosí kus chleba. Bez kůrek. Nemá zuby. Jeho dcera je z něj celá nešťastná, že to vypadá, jako by táta neměl co na sebe. Má. Jenomže si to nenavlíkne. Myslí si, že je v práci. Dělal vrátnýho. Tam taky seděl, koukal, usmíval se. A hlídal. Tak to dělá dál: Odpoledne má po šichtě a jde domů. To je přes ulici. Tam si dá polívku a sedne si na schody před barákem. Sedí až do večera a kouká. To už nehlídá. Jenomže si za celej život zvyknul sedět a koukat a nějak toho nemůže nechat. Máma když ho viděla, tak povídala: “Pane Bože, to si mě vem hned. Radši dřív, než takhle dopadnout.” Máma jinak na pánaboha nevěří. Jenom někdy, když je jí ouzko.

Tak jsem se vlastně nedivil, že paní Jahodová nechala Budulínka poskakovat za budkou. Taky je možný, že o něm nevěděla.

“Kde se tu berete, pane Kroupa?” Ježiši, to se mi snad jenom zdá! Schovává se jak malej kluk. “Paní Naďová o vás má děsnej strach. Ta bude ráda, že se vám nic nestalo. Brečela, když jsem vás ráno hledal. Prosila mě skoro na kolenou, abych se po vás podíval. A dal jí hnedka zprávu. Měl byste jí aspoň zatelefonovat. Je taková lítostivá a starostlivá.”

Budulínek mě zatáhl za kiosek a dlaní mi zakryl pusu. Asi se mu taky zpřeházely v hlavě veksle.

“Mlč, proboha! Vůbec nevyslovuj moje jméno! Koukni se, ale opatrně, to ti říkám, opatrně, jestli je Rychtařík ještě venku a jestli tam je starosta.” Tak jsem vykoukl a řek, že už ne. Že starosta zrovna nased k panu kapitánovi do auta a odjíždí. Že je ve fabrice vzpoura a že asi jede zakročovat. A Rychtařík už zašel s exekutorama z berňáku do herny. Dva policajti šli s nima. Takže pan kapitán Tajchman má už jenom čtyry četníky. Aspoň jeden musí hlídat oddělení, aby je nikdo neukrad. Zbejvaj tři. I s mladým Zoufalým. Jenže tomu máma zakáže, aby se do takovejch věcí plet. Napohlavkuje mu a zamkne ho doma. S dvouma četníkama pan kapitán Tajchman nepotlačí ani kašel.

“Co tady děláte? Kde jste byl? Proč jste nebyl v devět doma u paní Naďový?” Budulínkovi se najednou udělaly takový divný oči. Jako by mu zesklovatěly. Takový maj králíci, když dostanou jednu za uši.

“Paní Naďová.” Budulínek sotva zahejbal pyskama. “Vašíku, já jsem mrtvý muž.” Prohlíd jsem si ho. Vypadal docela živě. I šlajfku měl. “Vendo, mně se situace asi maličko vymkla. Mám dojem, že jsem něco překombinoval. Přepek.” Vypadal jak přešlej mrazem.

“Co jste přepek? Včera? Vy jste včera ještě něco pek? Paní Naďová povídala, že jste byl veselej. Kytku že jste jí přines. O žádným pečení nic neříkala. Jenom že když se ráno probudila, byl jste pryč.” Najednou mi to došlo. Když se probudila, byl… jak to věděla?! Přece ho nešla kontrolovat nahoru do pokoje, jestli se neodkopal. Šmankote! Kdo by to do Budulínka řek? Jo, tichá voda břehy mele. Paní Naďový se nedivím. Sama v baráku, dlouhou dobu bez mužskýho. Halt hrábla po prvním, kterej přišel pod ruku. Pro mě je paní Naďová stará. Pro něj, dědka plešatýho, je to mladá a pohledná ženská. Byl napitej, tak jí spadnul do postele jak zralá hruška. Teď už je pozdě brečet nad rozlitým mlíkem. Drží ho v hrsti a nepustí. Stejnak si začínám myslet, že celej penzion vymyslela jen proto, aby nějakýho chlapa ulovila. Já bejt na jeho místě, oželím kufr a koukám, kde nechal tesař díru.

“Vendo, pojď si sednout někam, kde je klid. Probereme situaci,” povídá Budulinek, když viděl, že vzduch je čistej. Asi měl v tomhle tyátru, co tak bídně dopad, prsty. Proto měl takovou radost, když se dověděl, že Rychtařík je zadluženej. Jenom nechápu, proč se schovával jak nějakej darebáček, když šutrákem rozbije okno.

Řek jsem, že největší klid je na hřbitově. Máma taky dycky říká, že bude mít klid až na hřbitově. Šli jsme tam a posadili se na lavičku. Kousek dál starej Plch zalejval kytky, tak jsem ho pozdravil. Něco zabručel. Zahlížel po nás, jestli nemáme v oumyslu nějaký skopičiny. Třeba malovat na sokly hakenkrajcy. U nás je namalovali jednou tři kluci ze sedmičky. Ukradli doma flašku rumu a vypili ji. Mně by to stačilo! Natož jim. Večír pak sprejem pomalovali hrob nebožtíka Rubinštejna, co měl ve Smrčí fabriku. Teď ji má pan Nachtigal. Rubinštejn umřel už dávno. Když přišli Němci. Byl Žid, jenomže pokřtěnej. Lidi říkali, že to byl hodnej člověk. Na to, že byl fabrikant a Žid. Proto může mít hrob na normálním hřbitově. Ve Smrčí stejně jinej hřbitov není. Kam ho taky měli dát? Hodit do řeky? Měl dva syny. Ty tam neležej. Nemají žádnej hrob. Němčouři je i s manželkama a dětma poslali v koncentráku do plynu.

Ty tři kluci nasprejovali starýmu Rubinštejnoj na hrob hakenkrajc a napsali Jude raus! Což byla blbost. Když je někdo mrtvej, tak nemůže vylízt z hrobu a vypadnout. Měli pech, poněvač je zahlídla stará Plchová a hned zavolala četníky. Kluci pak brečeli, poněvač dostali trojku z chování a doma je zřezali domodra. Pan učitel Vorážka se jich ptal, proč jsou rasisti. Bulili, že nejsou. Že jsou skauti. Tak prej, proč to psali? Říkali, že to viděli v televizi. Tak to taky chtěli zkusit. Pan farář pak v neděli v kostele řek, že televize pochází od ďábla a že by se děti neměly vůbec koukat. Jedině na večerníčky. Ale s tím, toť se ví, neuspěl.

“Vendo, čekám,” povídá Budulínek. Tak jsem mu teda vylíčil, co se dneska dálo. Jak byly na fabrice a na samošce nápisy. Jak jde po městě hrůza z atentátů a teroristů. Jak jsme s panem starostou v čele táhli na Rychtaříka. A jak to dopadlo. A jak všichni odjeli, poněvač je ve fabrice vzpoura. Vyskočil jsem.

“Pane Kroupa, nezlobte se, ale já se tam musím podívat. Já mám strach o mámu. A o Haničku.”

“Sedni si,” povídá Budulínek. “A neblázni. Stačí, co se děje. Ještě ty do toho a…” Mávnul rukou a otřel si pleš. “Kdo v továrně vyvolal vzpouru?” optal se. “A jak probíhá? Je formou stávky, nebo došlo k násilnostem?

Kolik zaměstnanců se jí účastní? Jak na ni reaguje menežment podniku? Toto jsou otázky, které mě momentálně zajímají, Vendo.”

To má z toho horka. Teď mu říkám, že se tam chci jít podívat, abych věděl, co a jak. A on se začne vyptávat na věci, který nevím.

“Neměl bych tam jít, když to chcete vědět? Nebo si zavolejte panu starostoj. Jel tam. Taky je možný, že o tom něco ví pan Hnízdo. Má na hotelu takový štvavý transparenty. Jenomže ten vám nic nepoví. Je zavřenej za ten atentát.”

“Není zavřený. Byl pouze předveden kvůli výpovědi. Touhle dobou by už měl být na svobodě. I s tím knihkupcem. S výbuchem nemá nic společného.”

“Jak to víte? A proč jste se schovával?” Zaškaredil se na mě. Ale pak sáhnul do kapsy a vytáh šrajtofli. Tolik peněz já nemíval ani v deset večír v kasírtašce. Odpočítal další tři tisícovky a podal mi je.

“Druhá záloha, Václave. A tady…,” rozmejšlel se, ale pak mi dal pětistovku. “Tady máš na nutné výdaje. Zase mi to vyúčtuješ. Jenom bych tě prosil, abys vždycky požádal o účet s nějakým rozumným zdůvodněním. Třeba si tam nech napsat kancelářské potřeby.” Kejvnul jsem. Rychle jsem ty prachy schoval. Co kdyby se ještě rozmyslel. Ruce se mi při tom klepaly jak Rajmanoj, než si dá první píviště. Takovejch prachů! Jenom nevím, co budou v bufáči říkat, až budu chtít, aby mi tam místo za pívo a oběd napsali kancelářský potřeby. “Můžu už jít?” Budulínek nic. Dál koukal před sebe. Něco si brumlal pod fousy. Něco o ňákým stanu. To mu posloužit nemůžu. My doma stan nemáme. Ale poradil jsem mu. Pan Linhart, sportovní potřeby na náměstí, určitě stany vede. Jakej by potřeboval?

“Hlavní,” řekl Budulínek. “Potřebuju hlavní stan. Nemůžu přece úřadovat, organizovat a koordinovat všechny akce ze hřbitova!” To má pravdu. Plch by ho vyhnal.

“Od paní Naďový by to nešlo?” Byl jsem zvědavej, co on na to.

“Ty mě chceš utrápit, vid, Vendo?” řek takovým vyčítavým hlasem, jako když jsem jednou ráno oznámil Rajmanoj, že ještě nedovezli pívo a že mu můžu nabídnout jenom žlutou limonádu. “Ale máš pravdu. Jen tak na mě. Kopni si. To je v téhle zemi zvykem. Kdo padnul, do toho se kope.”

“Stejně se tam budete muset vrátit. Kde byste spal? Taky tam máte všecky věci. Paní Naďová není zlá. A ten barák je pěknej! Já bych takovej barák bral všema deseti. Do Prahy je to kousek. Autobusem. Autem ještě rychlejc. Vy nemáte auto?”

“Mám,” povídá Budulínek. “Nevzal jsem si ho. Chtěl jsem být nenápadný. Podle čísla by každý poznal, že jsem z Prahy. Taky by si někdo mohl podle čísla zjistit, co jsem zač.”

Teda musí bejt z toho horka a z toho všeho pěkně zpitomělej, když si myslí, že tady nikdo neví, odkaď je. Optal jsem se, jaký auto má. Prej mazdu. To je asi dost při penězích. Budu to muset paní Naďový říct. A tak když jsem si zase na paní Naďovou vzpomněl a když byl Budulínek takovej naměklej, tak jsem se ho taky rovnou optal, jestli je ženatej.

Kouknul na mě těma očima praštěnýho králíka. “Paní Naďová tě těmito otázkami pověřila?”

“Nó… Já jen tak.”

“Vyřiď jí, že jsem rozvedený,” povídá Budulínek. “Bez závazků. A že se nehodlám ženit, protože inteligentní člověk nikdy neopakuje stejnou chybu dvakrát. A pokud nemáš další dotazy týkající se mého soukromí, snad aby ses pustil do práce.” Kejvnul jsem, že jo, ale ještě jsem nešel. Nevím, jestli si paní Naďová z toho, co mi řek, vybere. Svobodnej je. To je hlavní. Jestli se chce nebo nechce ženit, to je jejich věc. Fůra lidí žije na psí knížku. Třeba paní Kuželová s panem Vykydalem. Je vdova, a kdyby si ji pan Vykydal vzal, přišla by o vdovskou penzi. A Růžena Voborníková s Lubošem Žákovým taky jsou nadivoko. Už osm let. Klape jim to. Dvě děti mají. Kluka a holku. Růža by sice pod čepec chtěla, povídala máma, dělaj spolu v plínkárně. Jenže v tomhle případě zase nechce Luboš. Prej by měl pocit, že je omezovanej. Přitom nebyl v hospodě snad ani jednou v životě. Je domáckej člověk. Dokonce i vaří a pere, poněvač ho to baví. Máma říká, že je to poklad pro rodinu. Jenomže se nechce ženit. Má halt svý mouchy jako každej chlap, říká Hanička.

Otázka je, co by Budulínek ve Smrčí dělal. Volby nejsou každej tejden. Musel by se poohlídnout po něčem jiným. Třeba by ved ten penzion. Pokud umí vařit. A prát. A žehlit cejchy. To je u těchhle podniků to nejhorší. Cejchy. Prostěradla. Ručníky. Doma nám cejchy vydržej měsíc. Ručník tejden. V hospodě na WC i dýl. Dokud ho někdo neukradne. Většinou ho ukradli hned první den, pokavad byl čistej. Vonuci si nikdo domů brát nebude. Jenomže v hotelu a v penzionu musíte vyměňovat povlečení po každým hostoj, i kdyby tam spal jenom jednu noc. Lidi jako paní Naďová si perou sami. I tak to stojí majlant. Prášky jsou dneska drahý. A takovej provoz chce automatickou pračku.

“Neměl bych nejdřív juknout, co dělaj v herně? U Rychtaříka?” Budulínek zakroutil hlavou. Prej to není zapotřebí. To už ví. Ví taky, že Rychtaříka v noci sakumprásk vykradli? Takže to pan starosta s tím efektem před lidma, co měl na mysli, pěkně vymňouk? Budulínek se zasmál. Moc dobře ví, že Rychtaříka vykradli. A pak se plácnul do kolen a zařehtal se.

“Ale že je to teďka krásně zamotaný, Vendo? Co tomu říkáš? To je strategie, hochu! Starosta myslel, že už má zase všechno v hrsti, že se před lidmi udělá pěkný. Že osobně vymete Augiášův chlív. Neříkal to tak?”

Kejvnul jsem a jenom jsem zíral. A cejtil jsem tu whisky, co do mě včera nalil Džony. Pane jo. Budulínek musel vypít aspoň flašku, že to z něj táhne ještě teďka. Možná si zavdal hnedka ráno. Ze zoufalství. Nebo na kuráž. Lidi většinou chlastaj z nějakejch důvodů. Nikdo neřekne, že pije, poněvač mu to chutná. I ten Rajman se vymlouvá, když mu někdo vytkne, že pije jak o život. Prej proto, že je sám. Houby! Jemu to chutná!

“Ano, Vendo. Starosta se už viděl, jak má volby v kapse. Na Hnízda svede atentát a pobuřování. Vocloně vyřídí jeho vlastní zbraní - zlikviduje hernu a přede všemi lidmi ztrestá Rychtaříka. Zadupe ho do země.

Svatý Václav na bílém koni. A najednou bác ho! Zase je tam, kde byl! Všem lidem pro smích. To víš, kdyby mu to vyšlo, možná by si řekl, že mě už nepotřebuje. Teď se beze mne dál neobejde.”

Vyvalil jsem oči. Konečně mě trklo. “Vy jste věděl, že Rychtaříka vykradou? A víte taky, kdo má na svědomí ty atentáty?”

“Singulár, Vašíku. Hovoř laskavě v jednotném čísle. Jeden atentát… když už tomu chceš mermomocí takhle říkat. Věděl nevěděl, všechno vyšlo, jak mělo vyjít.” Koukám na něj. Možná myslí, že jsem pařez. Pražáci si tohle myslej o každým, kdo není z Prahy. Možná že pařez jsem, ale do pěti ještě počítat umím.

“Tak vy jste Rychtaříkoj řek, že na něj ráno přijdou?” Budulínek zved ruku. Jako že už nemám říkat ani slovo. Chviličku přemejšlel a pak znova sáhnul pro šrajtofli.

“Když se to vezme kolem a kolem, tato akce byla tvoje zásluha. Máš proto nárok na podíl ze zisku. Já s tím sice měl jisté výdaje a všechnu práci jsem odvedl sám, ale nejsem nepřejícný. Mezi partnery má panovat důvěra a naprostá shoda.” Vytáh tisícku, znova se zamyslel a potom ještě jednu. Podal mi je. “Tvoje provize. A pamatuj si, že teď jsme doopravdy na jedné lodi. Tvůj zájem je mým zájmem. Pokud by došlo ke zbytečným komplikacím, například následkem něčí indiskrece, rozumíš? Tak se v tom vezeme oba. Jinak se o matku a svoji dívku neboj. K žádnému násilí v továrně ani nikde jinde ve městě nedojde. Maximálně padne pár facek.”

Osm tisíc byl můj vejdělek za dva měsíce. Dva měsíce jsem musel běhat po place s platama piv a s tácy naloženejch talířů. Abych moh mámě donýst osum tisícek. Teď je mám a nevím, co si mám myslet. Budulínek povídal, že jsme na jedný lodi. A že kdyby něco, vezeme se v tom oba. V čem? Ze jsem mu řek o Rychtaříkoj? Mně to prozradil Jindra Saska. Tak to muselo vědět víc osob. Že je zadluženej a má maléry. Kdyby pan starosta chodil mezi obyčejný lidi, moh zasáhnout už dávno. Jenže on možná čekal na vhodnej okamžik. Nebo ho Budulínek popostrčil… Radši nic vědět nechci. Radši se už Budulínka na nic vyptávat nebudu.

“Tak já teda půjdu, pane Kroupa. A děkuju.” Chtěl jsem říct, že to nemuselo bejt. Máma vždycky říká, to nemuselo bejt. Když něco dostanem. Třeba jabka od pana Cvrčka. My od nikoho moc zadarmo nedostáváme. Dvě tisícky a jabka je rozdíl a Budulínek by si taky moh myslet, že to fakt nemuselo bejt. A příště by mi už nic nedal. Lepší mlčet. Zvednul jsem se. Budulínek mě ještě chytil za rukáv.

“Vendo, kamaráde, zkus u paní Naďové vysondovat, jak si u ní stojím. Buď tak hodný. A dej mi vědět. Jsem ve tři odpoledne v hotelu. Počkám na tebe v… A nebo ne,” povídá honem. “Sejdeme se v bufetu. Ve tři. Tak utíkej. Do díla, chlapče.”

No, má ji pěknou. A já věřil, že je to takovej slušnej postarší pán. Kdepak. Jak se jedná o chlast a o ženský, jsou všici chlapi stejný. Ze Smrčí jako z Prahy.

18

MYSLEL JSEM, KDOVÍCO SE NA NÁMĚSTÍ NEBUDE DÍT, když je ve fabrice vzpoura a musel tam jet zasahovat pan starosta s vrchním velitelem policie. Jenomže lidem na náměstí jsou vzpoury nejspíš ukradený. Mají svoje starosti. Mladej Zoufalej nepovídal, kvůlivá čemu vzpoura je. Taky se lidi mohli vzbouřit kvůli tomu, že jim někdo počmáral zeď na fabrice. Jenomže to těžko, když jim teď už ta fabrika nepatří. To by se moh vzbouřit jenom pan Nachtigal. Zamknul by se v kanceláři a nezvedal telefony. Kvůli tomu by nealarmovali četníky, ale spíš doktora, že je pan Nachtigal přepracovanej.

Rajman byl taky jednou přepracovanej. Už v devět ráno. Přišel k Nádraží a ukazoval nám noviny. Psali v nich o ňáký nemoci menažérů. Že když se přepracujou, tak jsou děsně unavený a nedokážou hnout prstem. Nejsou schopný nic, ale vůbec nic dělat. Musej je honem poslat do lázní nebo někam do hor. Aby se úplně nezhroutili. Rajman povídal, že podle posledních vědeckejch výzkumů je ta nemoc nakažlivá. Člověk ani nemusí bejt menažér. On ji cejtí už od rána. Jenom kouknul na uhlák a udělalo se mu blbě. Musel se za vagonem vyblít. A není schopnej vůbec nic dělat. Ani ruku nezvedne. Ukazoval, jak nezvedne ruku. A nutil mě, abych mu lil pívo do huby. Je mu tak slabo, že neudrží ani půllitr. Zkusil jsem to, ale celýho jsem ho pobryndal. Rajman se rozčílil, že mu vylejvám pivo a že nekrade, aby moh mrhat božím darem, a maličko se mu ulevilo. Zkusí, jestli nezvedne půllitr sám. Zved ho. Do oběda jich zved deset a úplně se tím vyzdravil. Mám takovej pocit, že na Budulínka ta nemoc dneska přišla taky. Po tom včerejším náročným jednání v baru.

Chtěl jsem nejdřív do fabriky. Stejně jsem na náměstí nikoho známýho nepotkal. Ani Džony nebyl v bufáči. Ani na Poště. Ani u Rehánka. Džonymu jsou volby ukradený. Je americkej občan a tak volí jenom prezidenta. V Praze u velvyslance. Tam maj urnu. Povídal, že příště se jim na volby i prezidenta vykvajzne. Pokaždý prej volil toho, co prohrál. Asi jako já. Ptal jsem se ho, proč si nepořídí český občanství. Když je koneckonců Čech. A když tady bydlí. Řek, že nechce. Amíci jsou sice paka, ale bejt americkej občan je furt lepší než českej. Může se stát, že se od nás odtrhne ještě Morava a Slezsko. A lidi si zase budou muset vyřizovat nový občanky, pasy a všecko. Tenhle stát se každou chvíli jmenuje jinak a patří někomu jinýmu, povídal Džony. Zato když je někdo jednou Američan, tak je Američan nafurt.

V bufáči měli skoro prázdno. Jenom u pultu se krmil praštěnej Milda. Tak se mu říká mezi lidma. Má invalidní důchod na hlavu. Všichni mu ho záviděj. Taky by chtěli bejt na hlavu a dostávat za to penzi. Milda, jmenuje se Slabej, se jim směje. Má páru, klidně by moh házet lopatou. Ale kdepak! To Milda nebude. Říká: Já sem hloupej, já dělat nemusim. Vy ste chytrý, tak makejte. Z toho soudím, že hloupej moc nebude. Lidi si to myslej taky. Doktoři ale usoudili něco jinýho.

Milda se cpal vepřoknedlozelem. Dostává poukázky na stravu. To aby se nestalo, že důchod prožere za tejden a pak scípne hlady. Každej den za ně chodí do bufáče na oběd už v deset. Má strach, že kdyby přišel pozdějc, nezbylo by na něj.

Uviděl mě. “Pocem!” křiknul. Hrozně řve. Skoro jako pan starosta na divadle nebo když vymetá Augiášův chlív. “Kup mi limču a tatranku.” Tohle chce po každým. Tatranku s limčou. Musí bejt žlutá. Přines jsem mu to. Každej den udělej dobrej skutek, říká máma. Až budeš sám v nouzi, tak se ti sečtou. Ještě se nám nic nesečetlo. Asi že těch dobrejch skutků děláme málo. “Pojedu za strejcem na Moravu,” povídá Milda. “Na podzim. V úterý.” Co ho znám, jezdí za strejcem v úterý. Buď na jaře, nebo na podzim. Nebo příští rok. Ale vždycky v úterý. Optal jsem se ho, jestli neviděl Džonyho, ale Milda zavrtěl hlavou. A koukal na mě, jestli mu nechci sežrat tu tatranku. Radši jsem vypad. Paní Naďová čeká, chudinka, celá zoufalá. Musím jí dát zprávu. Tak velká zacházka to zase není. Věšela na zahradě prádlo. Všeho nechala a běžela ke mně, jen mě zahlídla.

“Vendo! Viděls ho? Nestalo se mu nic? Já ti mám takový obavy, jestli se do něčeho nezaplet, ani si to představit neumíš.” Brada se jí skoro klepala, jako kdyby měla na krajíčku. Jak to ženskou posedne, vyvádí hůř než malá holka. Jenom bych rád věděl, co myslela tím, jestli se Budulínek do něčeho nezaplet. Mně porád zdůrazňuje, že musím mlčet jak hrob, a sám v noci pusu nedržel a cintal si pentli. Vytahoval se. Chtěl paní Naďovou ohromit. Asi ji ohromil.

“Má práci, paní Naďová. Musel vypadnout hned ráno, poněvač měl nutnou konferenci. Kvůlivá tomu, co se teď ve Smrčí děje. Nechtěl vás budit, abyste neměla strach. To víte, že je ve fabrice vzbouření?” Paní Naďová se maličko začervenala, když jsem řek, že ji nechtěl budit. Ale necekla, jen povídá, že už ji nemůže nic, ale lautr nic překvapit. Potřebuje jen vědět, kdy se Budulínek vrátí. Jestli s ním má počítat s obědem. Zavrtěl jsem hlavou. Ne že bych se odvažoval za Budulínka mluvit, ale kdyby chtěl přijít na oběd, tak mě sem nebude posílat.

“Chystám svíčkovou.” Ani mi to nemusela připomínat. “Ta se naštěstí nezkazí. Když se rozleží, je ještě lepší. Dá si ji k večeři.”

“Nevím, nevím. Počítám, že dneska budeme mít s panem Kroupou pěknej frmol. Volby už jsou za dveřma a má toho na krku, že neví, kde mu hlava stojí. Myslím, že byste na něj neměla večír čekat. Může se vrátit zase až hodně pozdě.”

“To ti řek, abys mi vyřídil?”

“Ne. Já jen podle toho, kolik jsem od něj dostal úkolů.”

“A co ti řek, abys mi vyřídil?” Jak může vědět, že mi Budulínek něco řek k vyřízení? Kdepak, ženský jsou chytrý jak četníci. Na některý věci. Hanička taky dycky pozná, že bych s ní chtěl zajít do lesa. A když někdy zalžu, máma ví, že jsem lhal. Ani mi nesahá na nos.

“Já se ho ptal, jestli má auto. Protože přijel vlakem. Pan Kroupa povídal, že má mazdu. To je hezký auto, má motor, kterej neslyšíte. V televizi to říkali.”

“Já o žádnou mazdu nedbám.” Paní Naďová začala brečet. “A ty seš trouba, Vendo. Já přece nepátrám po tom, co má. Mně to je jedno. Mně jedno auto stačí. Pár let mi ještě vydrží. Stejně s ním skoro nikam nejezdím.” Chytila mě za ruku a táhla dovnitř. Abysme nestáli u branky, kde na nás každej čumí. Může si pak myslet kdovíco. Jenže když mě takhle vleče k sobě, můžou si lidi myslet kdovíco tuplem. Naštěstí kolem nikdo nebyl. Ledaže by z okna koukala stará Mníková. Je už v penzi, nemá co dělat, tak celej den kouká z okna a pak obchází sousedky a vykládá jim, co viděla. Když nic nevidí, tak si aspoň něco vymyslí. A když něco vidí, ale neslyší, tak si to domyslí. Má takovou fantazii, že by mohla psát knížky jako pan učitel Svátek. Pak by aspoň měla fůru práce a nečuměla by z okna a nesháněla drby.

“Co ještě ti říkal pan Kroupa?” Páni, ale že ta svíčková voněla.

“Ta svíčková ale voní, paní Naďová! Já slyšel, že prej vy umíte udělat nejlepší svíčkovou ve Smrčí.” Já to sice neslyšel, ale ženským se musí lichotit. Paní Naďová se zarazila, chvíli po mně koukala a pak povídá, že ještě nemá hotový knedlíky. “To vůbec nevadí. Na svíčkový je nejlepší vomáčka. Já ji kolikrát doma nebo v hospodě dlabu jen tak. Žlícej. Ani moc masa nemusím. Já bych se po svíčkový utlouk. Nebejt tý práce, tak by pan Kroupa určitě svíčkovou nezmeškal. Ten by ji ocenil. Poněvač…”

“Copak poněvač, Vendo?” Mávnul jsem rukou, jako že to nechci rozvádět. Ale paní Naďová nedala, dokud jsem to neřek. Že je Budulínek rozvedenej.

“Taky ale povídal, že se už nikdá nechce ženit. Že mu to stačilo. Že nechce opakovat stejnou chybu dvakrát. Říkal pan Kroupa.” No, kdybych byl chytřejší, tak bych jí to nepovídal. Už to vypadalo, že dostanu ochutnat svíčkovou, jenomže když paní Naďová slyšela, že se Budulínek nechce ženit, najednou celá posmutněla. Najednou si vzpomněla, že má moc práce. Mně se nemusí říkat dvakrát. Když vidím, že o mě nestojej… Sebral jsem se a šel. Kdyby mi dala okoštovat tu svíčkovou, tak bych jí řek, ať si z toho nic nedělá. Chlapi někdy takhle mluvěj. Jako Hádek z benzínky. Házel patky, hauroval, že jeho nikdo do chomoutu nedostane. A že ta jeho Vendula, co s ní už pár let chodil, ho musí mít ráda takovýho, jakej je. I bez prstýnku. Potom si s ním promluvila její máma a do měsíce byla veselka. Jenomže paní Naďová už mámu nemá. Bude si muset s Budulínkem promluvit sama.

Myslel jsem, že se před fabrikou bude něco dít. Jenže se nic nedělo. Stálo tam jenom jedno auto policajtů. Máma doma nebyla. Ani Hanička. Podle toho jsem usoudil, že se žádná vzpoura nekoná. Že to mladej Zoufalej jenom přeháněl. Šel jsem do vrátnice optat se, jestli je máma v práci. Koukali na mě jako na blázna. Prej proč by neměla bejt. Pověděl jsem, co se dělo před hernou a jak pan kapitán s panem starostou jeli do fabriky. “Jo, byli tady,” řek mi vrátnej. Pan kapitán zjišťuje, kdo může mít prsty v těch nápisech. Jestli to nějaký kluci udělali z darebáctví, nebo jestli je někdo naved.

“Kdo by je moh navíst?” Mě kdyby někdo naved, abych psal na fabriku hesla, tak bych s ním vyběh. Jenomže já už mám rozum. Kluci moc rozumu ještě nepobrali. Pamatuju, jaký skopičiny jsme vyváděli. Jak jsme lezli na sloupy elektrickýho vedení. A chodili po trati. A skákali z mostu do řeky. Dneska bych tam už neskočil. Když most opravovali, tak zasypali tůň, co byla rovnou pod ním. Rajman se loni v říjnu vožral; a když se s Voborníkem vraceli v noci domů, dostal chuť se vykoupat. Sice byla pěkná kosa, jenže Rajmana hřály nástřelný rumy. Tak se svlíknul do trenek a skočil. V tý vopici zapomněl, že tůň je zasypaná. Natlouk si hlavu a rameno, a jak lez z vody, pořezal si ještě nohu. A řval na Voborníka, ať neskáče, že nějakej vůl vypustil vodu. Pak šel na pohotovost, aby mu nohu zašili. Doktor se ho ptal, jak k ourazu přišel. Rajman povídal, že se chtěl vykoupat v řece. Doktor se ho optal ještě jednou a Rajman zase, že skočil do řeky. Tak doktor napsal, že ani na opakovanou otázku není schopen dát rozumnou odpověď.

Z toho je vidět, že blbiny nevyvádějí jenom malý kluci. Ale že by Rajman psal hesla, to by nepsal. Na tohle není. Taky by se to poznalo, poněvač v noci už nemá pevnou ruku a písmena by byly rozlezlý jak švábi. Zvláštní ovšem je, že podobný nápisy jsou na hotelu. Ty napsal pan Hnízdo. To je moc divná náhoda. Jenže já si nemyslím, že by pan hoteliér v noci psal po fabrice.

Už jsem chtěl odejít, když vidím, že na mě jeden strážnej mrká. Chviličku jsem počkal, až jejich velitel odešel. Před ním nechtěli mluvit. Dostali nařízeno, že nesměj nic vykládat. Že tam dovopraudy taková malá vzpoura byla. Ženský v přádelně zastavily mašiny. Chtěly, aby zase dostávaly svačiny za korunu, jako to bejvalo dřív. Že když má pan Nachtigal na mercedesa, tak aby neměl na rohlíky s mlíkem. A jestli nemá, tak ať toho mercedesa prodá a koupí si ňáký lacinější auto. Taky chtěly, aby se k nim přidala celá fabrika. Aby se zvýšily platy. Jenomže strážný zamkli halu, aby nemohly do jinejch provozů. A přišel pan náměstek a řek jim, že pokavad ten prostoj nadělaj, nebudou z toho činit závěry. Jestli ho nenadělaj, tak jim to strhnou z platu. O žádnejch výpovědích se nezmínil. Fabrika má zakázku do zahraničí. Pleny a ručníky. Teď vyházet lidi, to by pan Nachtigal zplakal nad výdělkem. Ženský to vědí. Proto se odvážily postavit na zadní. Jenom se bojím, že si tím moc nepomůžou. Pan Nachtigal má dobrýho pamatováka a jednou jim to vrátí i s ourokama. Až pro něj nastane vhodná chvíle. Tak tohle mi strážný prozradili a taky řekli, že pan starosta proto přijel na ředitelství. Aby měli rozum a nikoho nevyhazovali. To by pro něj byl hřebíček do rakve. Proto byl náměstek jako med. Nekřičel, jenom ženským domlouval. Slíbil, že jejich požadavek správní rada projedná. Tak zase zapnuly mašiny a teď budou nadělávat.

Ze samošky už nápisy o panu starostoj smyli. Nechtěl bych bejt na jeho místě. Začíná mít z ostudy kabát. Některým lidem to ale nevadí. Jsou splachovací. Jako pan Pavlíček. Když to na něj přijde, začne točit pod míru a hosti si můžou stokrát stěžovat. Rajman je schopnej vzít půllitr a jít ho do výčepu nechat dotočit. Pavlíček mu ho dotočí. Má u toho fůru keců. A další píva zase točí pod míru. Když má svůj den, jsem na tom nejvíc bitej já. Nahrabe si, ale mně nikdo nedá tuzéra. Ještě mi hosti vynadaj, jako kdybych píva točil já. Teď mně může bejt každej host i pan Pavlíček ukradenej.

Peníze jsem si doma schoval, aby na ně máma nepřišla. I když vím, že jí je stejně budu muset dát. Má čuch. Jak jsem někde přišel ke koruně, hned to poznala. A napřáhla ruku. Že prej bych to rozfofroval. Mladýmu člověku peníze do ruky nepatřej. A že se musí nakoupit. Počítám, že až se ožením, Hanička bude stejná. Vejplatu jí hezky odevzdám. Udělám stojku. Takhle je to ale skoro v každý rodině. Ženský moc dobře vědí, že chlapi by všechno utratili v hospodě. Tak aby nepřišli do pokušení, hnedka je o vejplatu stáhnou. Taková rodina spotřebuje fůru peněz. Já bych do hospody moc nechodil. Jenom někdy. Na jedno. Posedět s chlapama a pokecat. Bejt porád doma taky není dobře. Jeden druhýmu se vokouká. Já bych nechtěl, aby se mi Hanička vokoukala. Zatím mi to nehrozí. I když jsem od Budulínka dostal dost, na ženění to přece jenom není.

Džony pořád nebyl. Zato Rabas zase seděl na svým místě. A tvářil se jakoby nic. Optal sem se ho, jestli neviděl Džonyho. Zakroutil hlavou a něco si mrmlal pod fousy. Halt na dlouhý řeči není. Nabídnul jsem mu, že donesu pívo. Kejvnul, že můžu. Posadil jsem se pak vedle něj. Čepice, co mu do ní lidi házej peníze, ležela mezi námi. Kolem šla nějaká rodina. Přijeli autem. Pražáci. Ona na nás koukla a povídá tomu svýmu, že to je ostuda, když takovej mladej člověk žebrá. To asi myslela mě. A taky mu poručila, aby mi nic nedával. Chtěl jsem jí vysvětlit, že to není moje čepice, ale pak jsem nad tím mávnul rukou. A když po mně furt koukala, sáhnul jsem do kapsy pro pětikačku a hodil jsem ji Rabasoj. Aby viděla, že se mejlila. Už nic neříkala, jen dál kroutila hlavou. Možná ji překvapily transparenty na hotelu. Na hotelích jsou většinou reklamy. Ne buřičský nápisy.

“Nebyl za váma nějakej člověk. Z Liberce? Inženýr,” optal jsem se Rabase. Koukal dál před sebe, jako by mě neslyšel. Jestli za ním ten inženýr byl, moc nepochodil. Já jsem na Rabase zvyklej a nevymáčknu z něj slovo, pokavád sám nechce. Pokud začli s nějakým golfovým hřištěm, je to stejný, jako kdyby s ním mluvili turecky. “Džony povídal, že máte ňákou dobrou vodu, pane Rabas. Prej ta voda kurýruje všecky možný nemoci.” Zase nic. Tak jsem počkal, až dopije pívo, abych vrátil půllitr. Sám by ho neodnes. Je navyklej, že kdo mu pívo přinese, ten po něm i uklidí. Lidi se musej brát takový, jaký jsou. Starýho člověka už nepředěláte, říká máma, když ji nějaká sousedka něčím rozčílí.

V bufáči se objevil Pepa Coufal. Tvářil se důležitě. Byli za ním z Novy. Chtěj natáčet ty manifestace a potřebovali poradit odkad. A musel jim zapojit mikrofon. Řek si za to tři stovky. Dali mu je. “Za pět minut práce.” Smál se. A mnul si ruce. Byl by nejradši, kdyby se takovýhle věci dály ve Smrčí každej den. To by klidně odešel z obchodu a věnoval se jenom kšeftům. A taky říkal, že pan starosta byl za paní Capouchovou, aby rádio Smrk tu první manifestaci, co pořádá pan hoteliér Hnízdo, nevysílalo v přímým přenosu. Aby vysílalo jen tu druhou, na který bude mluvit on. Jenomže paní Capouchová si ověřila, že pan doktor Slavík ji nestrašil zbytečně. Doopravdy by mohla přijít o licenci na rádio. Tak prej se pan starosta radí s nějakým poradcem z Prahy, jestli by mohla proti panu Hnízdovi a panu Vocloňovi zakročit policie. Za štvavý řeči. Že snad existuje nějakej zákon na ochranu republiky a osobnosti, povídal Pepa. A taky existuje zákon, kterej zakazuje komunistickou propagandu. Já teda nevím, poněvač se v zákonech nevyznám. Ale máma říkala, že to je stejný jako bejvávalo. Za komunistů taky byl zákon, kterej zakazoval nepřátelskou propagandu. Mně to připadá nějaký cáklý. Pan Hnízdo přece není žádnej komunista. Když má hotel.

“Hele, Pepo, není divný, když pan hoteliér vyvěšuje na hotelu takový hesla? Kdyby je tam vyvěsil pan Jirásko, tak bych to chápal. Ale pan Jirásko takovýhle hovadiny nevyvádí.”

“Hnízdovi nejde o žádný odbory. A sám je vydřiduch,když se to vezme kolem a kolem. Chce jenom pořádně potrápit starostu. Rejpnout si do něj. Pod žebra. Ale jestli to přežene…” Pepa se podrbal za uchem. “Já bych se v tom nechtěl vízt s ním. Aby mě honili po soudech. Protože já zajišťuju technickou stránku. No uvidíme. Kdyby si Hnízdo pouštěl hubu na špacír až moc, tak ho prostě ustřihnu. A může kecat do hluchýho mikráku.”

“Nevíš, Pepo, jakej poradce z Prahy radí panu starostovi?”

“Takovej plešatej prcek. Už pár dnů se poflakuje po Smrčí. A vůbec, ty ho přece znáš.”

Budulínek! Proto povídal, že má práci. Poradu. Až do těch tří. Jsem zvědavej, s čím přijde. Co s panem starostou vykoumaj. Tábor lidu už přeložit nemůžou, když ho starosta nechal vybubnovat na šestou, když je na Nově Riskuj. Kdybych teď zašel domů, odchytil bych mámu. Nebo Haničku. Třeba by mi řekly, co je ve fabrice novýho, abych to moh říct Budulínkovi. Aby si nemyslel, že jsem se celej den zbůhdarma flákal. Jít domů se mi ale nechtělo. Jednak jsem tam už byl, jednak by se mohlo stát, že by se do mě máma pustila a dělala dryje tak dlouho, až bych Budulínka propás. A on by se naštval a vyhodil mě. I když bych v tom byl nevinně. Vždycky si to nejvíc odnese nevinný. Rambousek taky nemoh za to, že usnul, zrovna když se v lokále vochomejtal pes. Teď právě se motal před Poštou. Asi ho vyhodili. “Jak se vede, pane Rambousek. Už jsem vás dlouho neviděl,” povídám, když se domotal ke mně. Kouknul na mě krhavýma očima.

“Kelej ty šeš?” Šišlal. Ještě mu zuby nespravili. Ono to chvíli trvá. Máma taky čekala nevím jak dlouho, než jí udělali můstek. Naštěstí to bylo ještě dřív. Tak nic neplatila. Dneska se za zuby platí. Pan doktor Fajmont neví, co by si měl říct. To se mu pak žije. To si pak válí šunky v renaultu. Když mu manželka zahejbá a on to neví. Třeba i ví, ale radši mlčí, aby měl doma pokoj. Rajman jednou povídal, že taková manželka, co zanáší, je poklad do rodiny. Dělá starýmu pomyšlení. Má výčitky svědomí. Ale pan Nosek, co ho vyhodila žena a bydlí u Nádraží, povídal, že ne dycky. Někdy je to pak doma horší. Štěká na manžela ještě víc, aby zakryla svoje spády. Aby neměl podezření. Pan Nosek ví, co říká. Jen vypad z kvartýru, hned tam jeho žena měla nějakýho chlapa. A jemu zbyla jen žádost o rozvod a voči pro pláč, protože ten chlap je mladší a skoro dvakrát tak velkej. Já nevím, co bych dělal, kdyby mi Hanička něco takovýho provedla. Asi bych někam utek. Poněvač ruku bych na ni vztáhnout nedokázal. Řek bych jí: Když jsi mě zradila, tak si teda užívej. Jestli myslíš, že jsem si to zasloužil. Jestli myslíš, že najdeš takovýho druhýho hodnýho troubu, jako jsem já. Máma furt říká, že jsem hodnej trouba. Nejspíš to bude pravda. Hanička by naštěstí nic takovýho neprovedla. Není jako holky, co choděj na diskošky a za večír odejdou ven do tmy třeba třikrát. Kdyby za to braly peníze, tak bych se nedivil. Neberou. Jsou to prostě rozhodnožky. Naštěstí ještě svobodný. To se tolik nepočítá, pokavád se ten muskej, co si je jednou vezme, nedozví, že je švagr s půlkou města. Jenže ty kluci beztak nejsou o nic lepší. Přece viděj, že ta holka, co s ní jdou, už byla skoro s celým sálem. Hanička povídala, že takhle vyváděj i některý paničky ve fabrice. To je pak dovopraudy hanba.

“Copak, Vendo, uletěly ti včely?” Hele, Budulínek. Ani jsem si nevšim, že už jsou tři hodiny. Taky nebyly. Teprve tři čtvrtě. Proto jsem nebyl v bufáči, ale na lavičce vedle kašny. Abych měl starýho Rabase na očích. “Hlídáš holuby?” Budulínek byl samej smích. Nějak mu otrnulo. “Neměl bys nic proti tomu, kdybychom si udělali konferenci někde v klidu? Třeba v parku.”

Taky si chce povídat někde, kde nás nikdo neuslyší. Moh jít domů. Dali bysme si svíčkovou. Určitě jí je dost.

“Paní Naďová na vás čeká s obědem, pane Kroupa. Navařila svíčkovou. Vonělo to po celým baráku.” Já bych jed furt. Jsem nedožranej, říká máma. Možná mám tasemnici, protože toho spořádám jak dřevorubec a přitom jsem hubenej jak lunt. Na druhou stranu vím, kdy mám dost. Jako kůň. Ten taky vypije jen tolik, kolik potřebuje. Říkal Tóth. Zato člověk neví, kdy přestat. Chlapi se jednou v hospodě vsadili, kdo sežere víc. Jídelní lístek brali odshora dolů. Kdo vyhraje, dlabal zadarmo. Kdo prohraje, platí outratu. My jsme si s panem Pavlíčkem a s panem Dlaskem taky přisadili. Já na Rudlu Lipskýho. Tehdá byl zrouna vyhozenej od Paruse, tak měl hluboko do kapsy. Počítal jsem, že jestli je chytrej, nafutruje se do zásoby. Stálo mě to pajcku. Už se nesázím. Rudla skončil po polívce, tlačence, utopenci, vepřoknedlozelu, španělským ptáčku a roštěnce na houbách. Rajman se dostal jenom k polívce a předkrmu. Měl ten den už deset piv. Čepička udělal vepřoknedlo a ptáčka. Na toho sázel pan Pavlíček. Vyhrál pan Dlask, protože vsadil na pana Myslíka. Já bych to do něj nikdá neřek. Pan Myslík sněd stejně jako Rudla a navíc řízek a pak si dal kafe a moučník. Plácal se po břichu a všem se smál, že má trénink. Že se takhle sázeli už na vojně. V jedný hospodě spořádal na posezení celej jídelníček. Prostě mu dobře tráví a nelemtá tolik píva. Chudák paní Myslíková. Vařit takovýmu žroutoj! Pan Dlask se pak přiznal, že to věděl. Což od něj nebylo hezký. Pan Pavlíček mu taky řek, že tohle není férová sázka, ale regulérní žebrota. A pan Dlask odsek, že na dostihách jsou taky sázkaři, co maj tajný informace, kterej kůň vyhraje. Koneckonců když je o něco sázka, jeden musí prohrát, aby druhej moh vyhrát.

“Obědval jsem chutně a vybraně,” povídá Budulínek. “Svíčková je v tomto počasí jídlo, které člověka odbourá na mnoho hodin. Měl jsem špikované hovězí s chřestem a míchaný zeleninový salát. To je pokrm pro činorodého člověka v letním parnu.” Kecal. Tohle přece nebylo letní parno. Na jaře je nanejvejš jarní parno. “Usedni.” Před námi byla socha skladatele, zezadu s tou namalovanou pětkou jako fotbalista. A na cestičkách vajglů přibylo. Kdybych byl starosta anebo pan kapitán Tajchman, tak bych to vyřešil. Čet jsem o tom v novinách. Lidi, co dělaj výtržnosti, odsouděj k čištění. Pár takovejch by se ve Smrčí dnes našlo. Třeba pan Vocloň s panem hoteliérem Hnízdem. Seběhlo by se celý město, aby koukalo, jak pan hoteliér chodí v oranžový kazajce s pometlem a lopatou a smetá vajgly a hovínka. A jak pan Vocloň tlačí káru. Jenomže oni by radši zaplatili pokutu nebo se nechali zavřít, aby byli mučedníci. S károu a pometlem by byli volové.

“Tak spusť. Jaké jsou novinky?”

“Nic moc. Ve fabrice bylo to pozdvižení. Ženský chtěj laciný svačiny a přidat. Ale vzbouřily se jenom v přádelně. Ostatní provozy o tom ani nevěděly. Fabrika je celá pomalovaná nápisy. Teďka je zamazávaj. Je jim to prd platný, když to lidi ráno viděli. Přečet si to každej, a kdo si to nepřečet, tomu to vycinkali ostatní.”

“Co z toho plyne, Vendo?”

“To já nevím. Pro ty ženský žádný vítězství, poněvač musej nadělat prostoj.”

“Tím hůř pro pana Nachtigala a pana starostu. Pan Hnízdo této skutečnosti nepochybně dnes na mítinku plně využije. Nahrávají mu do karet. Teď by to rádi žehlili. Ovšem - už začíná být pozdě. Ledaže by se ten továrník nechal umluvit a udělal nějaké gesto. Pokud mu za to stojí.”

“Chce bejt senátor. Lidi to říkali.”

“Ješitnost je moc hezká a především užitečná vlastnost.” Tomu jsem se podivil. Máma vždycky říká, že ješitnost je hřích. Že ješitnej člověk je protivnej všem lidem. Jako třeba Fidlerka. Byla nafoukaná a vopuchlá jak žába, když se jejich kluk stal ve fabrice mistrem. Lidem z baráku odpovídala na pozdrav koutkem huby. Všude vykládala, že se s ním choděj radit i náměstci. A že cechař bez něj nedá ránu. Potom to s ní už bylo k nevydržení vůbec. Když mladýho povýšili znova, do kanceláře. Nosil bílej plášť a šlajfku jako ňákej inženýr. I když je jenom vyučenej a potom si večerně udělal textilní průmyslovku. Fidlerka všade vykládala, že šetřil na auto. Ale že si ho nekoupí, poněvač dostane služební. To s ním bude jezdit po dvoře nebo mezi stavama? optala se jí máma a Fidlerka s ní nemluvila vůbec. Potom fabriku dostal pan Nachtigal a řek, že úředníků v ní je moc. A půlku vyhodil. Mladýho Fidlera taky. Šel zpátky do kalcovny, dělá seřizovače a je rád. Kdyby se nevytahovali, tak by ho lidi litovali. Takhle mu to každej přeje. Budulínek na to pokejval hlavou.

“Ješitnost je samozřejmě charakterová vada. Jenže ješitný člověk je snadno manipulovatelný. Chápeš?” Nechápal jsem. “A já, potažmo my, této vlastnosti pana továrníka využijeme. Aby si spočítal, zdali se mu vyplácí, vzhledem k jeho politickým ambicím, podporovat starostu nepopulárními kroky. Určitě si už po posledních událostech uvědomuje, že voliči nejsou úplné stádo. Že jim za svoji ozdobu na vizitce musí nabídnout víc než sociální represe a propouštění. Jen to nesmíme přehnat. Jak říkám, trochu jsem všechno překombinoval. Nu, necháme věcem volný průběh a uvidíme. Zatím mám většinu událostí pod kontrolou.”

“Pepa Coufal povídal, že se s váma pan starosta dneska radil.”

“Správně. Je vidět, že některé věci se v tomto hnízdě vskutku neudrží pod pokličkou.” Zasmál jsem se. Má praudu. U nás jeden druhýmu vidí do huby. Pan učitel Svátek chtěl potajmu udělat pro Smrčí překvapení. Akademii cestovního ruchu. Že se tím pozdvihne věhlas. Tajně jezdil do Prahy na ministerstvo. A psal jim, že by si tu školu klidně vzal na starost. Může bejt i soukromá. Myslel, že by na ni pan Nachtigal s panem Daníčkem a panem hoteliérem Hnízdem něco přidali. Pan starosta v kanále povídal, že vbrzku se bude o našem městě psát v novinách a Smrčí se stane centrem. Neřek jenom, o co jde. A stejně každej věděl, že o tu akademii. A že z toho nic nebude. To věděli všichni dřív než pan starosta s panem učitelem Svátkem dohromady. Taky nebylo. Ministerstvo ji nepovolilo, že takovejch škol je jak hub po dešti a že pan učitel Svátek nedává záruku kvality. Jako že je na takovou akademii blbej. Tohle chtěl pan učitel Svátek utajit úplně. Taky se mu to nepovedlo. Lidi opakovali slovo od slova, co v tom dopise bylo. Bůhví jak se to dověděli. “A co jste s panem starostou uradili?” optal jsem se Budulínka.

“Uvidíš.” Dál se nezmiňoval, jenom si vzdychnul. Asi si vzpomněl, že večír se bude muset vrátit k paní Naďový a vysvětlit jí některý věci. Drcnul jsem do něj.

“Helejte, Evžen.” Mě1 na sobě bílý ságo a na krku šátek. Vrtěl se, jak mu to sluší. Taky ho zastavilo pár paniček. Asi mu něco takovýho říkaly, protože se culil jak měsíček v úplňku. Fakt je docela hodnej. Ženský ho maj v oblibě. Já vždycky myslel, že ženský Evženy v oblibě nemaj, když jim jsou k neužitku. A sváděj chlapy, který by jim k užitku mohli bejt. Není to tak. Už mockrát jsem slyšel, jak se o něm bavily. Říkaly, že je roztomilej. A pozornej. Že jejich starej takhle pozornej nebyl ani za svobodna. Neřkuli dneska.

“Zdar, mládenci,” řekl Evžen, když k nám došel. “Máme dnes krásný den, co povíte?” A sedl si k nám. Jestli si s námi může vykouřit cigaretku. Budulínek mu to dovolil. Asi nevěděl, že Evžen se takhle seznamuje s novejma pánama.

“Ste se ňák vymódil, Evžene,” povídám, poněvač jsem nekouřil.

“Byl jsem požádán, abych moderoval dnešní mítink,” zatvářil se pyšně. “Páni politici uznali, že kromě zásadních projevů je zapotřebí i menší odlehčení. Aby se lidé mohli uvolnit. Politika je nuda. Já jí dodám švih.”

“Smím vědět, který mítink máte v úmyslu moderovat?” optal se Budulínek. “Pokud jsem byl informován, mají se dnes konat dva. Bezprostředně budou navazovat. V sedmnáct a v osmnáct hodin.”

“Zvládnu oba. Už na to jsem připraven. Koneckonců mně o křeslo na radnici nejde. Já mám prostě rád divadlo. A člověk nikdy neví, jak všechno dopadne.”

“Pane, toto jsou zlatá slova. Do kamene taková tesat,” řekl Budulínek. Mně něco takovýho taky povídal. Asi to je jeho oblíbený. Jako Rajman, když hrajou bulku nebo mariáš, tak si posune klobouk do týla, nosí takovej promaštěnej, propocenej, od mouru. Já bych si ho na hlavu nedal. Mlátí rukou do karet, buší do stolu a huláká: “Pic kozu do vazu!” A Saska zase, když si dá někdy panáčka, jinak na kořalku není, tak zakloní hlavu, a než ho tam hupne, řekne: “Vejdi a neškoď.” Prej se to naučil na vojně od Moraváků.

“Pravdou, kterou si stále nechce nikdo zapamatovat, je výrok, jenž jste pronesl. Nikdy nevíme, jak se věci vyvinou, a vůbec už ne, jak skončí. Pouze smrt je jediná definitivní konstanta, kterou v životě máme. Proto s vámi souhlasím. Pro někoho dnešní mítink dopadne dobře, pro někoho špatně. Ale stejně tak není vyloučeno, že vše skončí do vytracena. Plichtou, jestli mi dobře rozumíte. Vlk se nažere a koza zůstane celá.”

Tak mám dojem, že se na jejich pracovním obědě fest popíjelo. Budulínek moc nepotřeboval. Není divu, že kecá jak Palackej. Evžen nevěděl, co si má myslet. Budulínek mluvil v hádankách. Tak se kouknul na hodinky a řek, že už má čas. Musí se s panem Hnízdem a panem Vocloněm domluvit na detailech. Teprvá teď jsem si vzpomněl, že jsem na ty dva dočista zapomněl. “Nejsou zavřený? Lidi říkali, že je pan starosta nechal zavřít.”

“Žijeme v právním státě, Vendo. Pokud neexistuje nezvratitelné podezření a naopak existují a dají se potvrdit pochybnosti, žádný občan nesmí být zbaven svých občanských práv a držen pod zámkem déle, nežli je nutné k jeho vyslechnutí v inkriminované záležitosti.” No jo. Tohle nebylo pívo. Určitě lemtali šampáňo. Po pívu v teple je člověk mátožnej jak moucha. “Z toho plyne, že oba zmínění pánové jsou na svobodě a nyní plně využijí svého zákonného práva na svobodu projevu, která tvoří jeden ze základních pilířů každé demokracie. I té naší. Pan starosta by je s chutí nechal zavřené, až by zčernali, anebo aspoň do voleb. Bohužel, jeho kompetence jsou v tomto směru velmi omezené. Dokonce bych řekl minimální. Tak se zvedej, Václave, půjdeme očíhnout atmosféru. A vy se držte, příteli. Už se na to divadlo všichni těšíme. Pokud by nastala nějaká nečekaná situace, nenechte se vyvést z míry. S úsměvem jde všechno líp.” Evžen odhopkal. Budulínek se za ním koukal. Pak povídá: “Ten se bude divit, šotek navoněnej. Všichni se budou divit. Politika, milý Vendo, politika je hra. Situace se v ní mění každým okamžikem. Tak pojď. Ať si taky užijeme.”

19

LIDÍ BYLO JEŠTĚ POMÁLU. NEJVÍC JICH ČEKALO NA ZAstávce autobusů. Ty tady nezůstanou, ani kdyby přijel Karel Gott nebo Džejár. Doma na ně čekaj králíci. Slepice. Ovce. Krávy. Zahrádky. Seno se už suší. Králíci sežerou metráky sena. Krávy ještě víc. Prase je taky furt hladový. Je to bezva, mít doma vlastní prase a pověšenej kus špeku. Jenomže tý práce! Ráno ve fabrice. Po šichtě doma až do večera. A když je špatnej rok a prší a seno není, tak je ouvej. I ten králík musí z něčeho ztloustnout. O praseti nemluvě. To se jednou Voborník rozhod, že bude pěstovat prase. Má barák. Jenomže o prase aby se člověk staral jak o mimino. Že sežerou všecko, to je moc a moc hlubokej omyl. Prase je náhodou chytrý a vybíravý. Tak teda Voborník řek, že bude pěstovat vietnamský prase. Takový to černý. Hubený. Že sice nebude bůček a špek, zato ho přiváže za nohu ke kůlu a bude se pást samo. Páslo se. Ale za rok bylo pořád hubený jak lunt. Sežrali ho, poněvač kdyby ho měli začít vykrmovat mlíkem, přišlo by dráž, než kdyby si ho koupili v krámě u pana Paruse. Lidi, co čekaj na náměstí na autobus, tohle moc dobře vědí. Tak se nezdržujou. Volby a starosta jsou jim ukradený.

Posadili jsme se před cukrárnu. Tam je nejlepší výhled. Budulínek kouknul na hodinky a povídá: “Jestli by nám nebylo líp někde na plovárně… Máte ve Smrčí vůbec koupaliště, Vendo? Nebo se chodíte cákat do potoka?”

Řek jsem, že máme a nemáme. Moc dlouho se stavělo. A ještě dýl předtím slibovalo, že bude krásný, dokonce dva bazény. Pak se postavil jenom jeden. Když přišel převrat, tak vylez pan Vízner - to ještě neměl ty hospody - a řek, že majetek komunistů by měl patřit lidu. Že koupaliště se postavilo za komunistů, a proto by se mělo privatizovat, aby se o něj někdo pořádně staral. A že by se klidně toho úkolu ujal. Pan Metelka zrovna prvně kandidoval na starostu a vyhrál. A šel panu Vízneroj na ruku a pan Vízner koupaliště koupil. Ale nějak neměl na zaplacení ani na provoz. Na čištění a opravování a takový ty věci. Staral se jenom o hospodu, co si tam otevřel. Pak dvě léta pršelo a lidi přestali na koupák chodit. Navíc si tu hospodu oblíbili mladý Deziderové. Dalo se do ní děsně jednoduše dostat. Stačilo vykopnout dveře. Takže s koupalištěm pan Vízner zkrachoval. Nic nezaplatil a hygienik odmítl plovárnu znova otevřít. Nikomu nepatří a nikdo do ní nechce vrážet peníze.

Na balkonu hotelu se objevil Pepa Coufal a začal něco kutit s mikrofonama. Měl tam tři. Teď k nim dával ještě čtvrtej. Kolem něj se motal někdo cizí. Možná že z rádia anebo z jiný televize. To je, panečku, o Smrčí zájem. A pak že u nás chcípnul pes, jak říkaj některý lidi. Třeba mladej Daníček nebo ten inženýr Vokřánek, jak tu má chalupu. Ten si to zase chválí. Někdo má prostě rád vdolky a jinej zase holky. Mně se tady líbí. Já bych do Prahy nechtěl. Co bych tam dělal. Nikoho tam neznám. Kalec, jak dělal s tátou, v Praze byl dva roky. Dělal fasády na barákách. Teď se v Praze dělaj samý fasády. Vnitřky se taky předělávaj. Ale jenom ty, co z nich vystěhovali nájemníky a jsou z nich kanceláře pro Němce a pro Američany. Baráky s nájemníky nechávají, jak byly, říkal Kalec. Jo jo, navrch huj, vevnitř fuj, říká máma, když chodím tejden v jedněch trenýrkách. Jenže kdybych si bral každej den čistý, tak zase bude nadávat, že nekradem. Aby kupovala prášky na praní po kilech. I když je to tak lacinější. A ještě člověk může vyhrát fůru věcí. Auto. Zájezd do Egypta. Pračku. Jenom neznám nikoho, kdo vyhrál. To by se rozkřiklo. Stejně si myslím, že jsou smluvený a ceny si rozdávaj sami. Co jim je po cizích. Jako když se ve Smrčí opravovala střecha na radnici. Taky vypsali konkurz. A všici věděli, že to stejně bude dělat Jindra Saska. Však by byla vostuda, kdyby tu práci dostala cizí firma a naši pokrejvači by se na ně chodili koukat. Taky by nikdo nemoh starostoj zaručit, že by mu ta cizí firma dala všimný. U Jindry měl jistotu. Nelajsnul by si nedat. Příště by utřel hubu.

“Pane Kroupa…” Když se chcete na něco optat, je nejlepší vyčíhat si okamžik, kdy je ten člověk v dobrým rozmaru. Budulínek byl. Pobrukoval si ňákou písničku a koukal po ženských, jak se promenádujou po náměstí s nákupy. “Pane Kroupa, co budu dělat, až tady skončíme? Až bude po volbách?”

“Co bude zejtra?” optal se.

“Zejtra bude čtvrtek.”

“Nemyslím den, Vendo. Myslím, co se stane?”

“Jak to můžu vědět? Já myslím, že nic.” Mně se nic nestává. Ráno vstanu, najím se, potom přes den dělám a večer jdu spát. Ledaže je hezky a vyrazím s Haničkou. Projít se do lesa. Jinak jsou všecky dni stejný. Ve filmech a v televizi ne. Tam se imrvére něco děje. Od rána do večera nestačej uskakovat, jak po nich střílej. Kolem sebe maj fůry ženskejch, co se o ně perou. Roupama nevědí, co dělat. Kupujou nový auťáky a rozbíjej je. Jezděj na jachtách. Lítaj letadlama. Hrajou na burze. Já neumím hrát na burze. Akcie taky nemám. Ženský se o mě neperou. To spíš já trnu, jestli se na mě Hanička nebude zlobit moc dlouho. Takhle to jde celej můj život. Jediná změna byla, když táta prohrál tu sázku a měl funus. Jinak je každej den stejnej a asi bude až do smrti. Ono se toho ve Smrčí moc neděje, pokavád nejsou volby.

“Já měl na mysli, že jste mi slíbil devět tisíc za měsíc.”

“Tos už skoro dostal.”

“Jo, ale ono to vypadalo, když jste mi nabíd práci, že to je na dýl. Natrvalo.”

“Co je, Vendo, dneska natrvalo? Nic. Víš, kolikrát v Americe člověk během svého života mění zaměstnání a kvalifikaci?”

“Ne.” Co je mi po Americe. Já se bojím, abych já ji nemusel měnit každej tejden.

“Desetkrát. Dvacetkrát. A neustále se stěhují z jednoho konce Ameriky na druhý. Dovedeš si představit, jak je taková Amerika veliká?” Nedovedu. Taky si nedovedu představit, vodkad bych se kam stěhoval. A kde bych bydlel, když tady máme s mámou dvě cimry a jsme rádi. Kde by nám dali bydlení? Co Budulínek plácá? U nás se nikdo nestěhuje. Kde se kdo narodil, tam taky umírá. Zvlášť když má barák. Je k němu přivázanej jak pes k boudě po celej rok. Některý lidi ani na dovolenou nejedou. Choděj nanejvejš pobejt k sousedům. Večír, když je hezky. Kdyby odjeli, kdo by se jim postaral o králíci? O slepice? Kdo by zalejval zahradu? Co kdyby je vykradli? Nebo začalo hořet? Nebo já nevím co? Kdepak, kdo má barák, ten je rád a sedí na zadku. Takovej Budulínek o tom nemá ponětí, tak žvaní. Koukal jsem před sebe a bylo mi ouvej. Až se ukáže, že máma s Haničkou měly praudu, budu to mít na talíři furt.

“Nemysli na zítřek. A nikdy si nic v životě neplánuj nadlouho. Aspoň nebudeš zklamaný, když ti to nevyjde. Věř zkušenému, Vendo. Většinou to nevychází. Ano, chlapče, život je jenom přehlídka nesplněných přání a zmarněných snů. Ovšem tobě je hej. Jsi ještě mladík. Máš všechno teprve před sebou. Já být na tvém místě, tak tady nedřepím, seberu se a jdu do světa. Neznáš pohádku o hloupém Honzovi? Jak šel do světa? Dřív chodil každý mladý člověk v tvém věku do světa na zkušenou. Byla to rozumná instituce. Žel, minulý režim z ní udělal emigraci a kriminální čin. Ke své škodě. Ve světě se člověk mnoho naučí. Vydělá si peníze a…” Mávnul rukou. “Já bych se vydal do Německa.”

“Já neumím německy,” řek jsem, abych vůbec něco řek. Poněvač jsem najednou neměl náladu se s ním bavit. Najednou jsem vůbec neměl náladu zbůhdarma sedět a čekat. Na co?

“Anglicky umíš?”

“Ne. Já kdybych zapomněl česky, tak musím štěkat.”

“Chlapče, chlapče. Učinil jsi chybu, že ses neučil. Dnes jsi bez řečí ztracený. Jenže ty bys byl ztracený i s cizími jazyky. Ona by tě tvá slečna stejně na žádnou zkušenou do světa nepustila, viď? A ty bys ani nešel. Nemám pravdu?”

“Mně se líbí tady. Já nemusím rajzovat po světě. Já toho moc nepotřebuju. Mně by stačilo, kdybych věděl, co budu dělat za tejden.”

“Kdo ví?” řek Budulínek a dál už o tom nemluvil. Takže jsem na tom byl stejně jako předtím. K hotelu mezitím přišla skupina lidí. Pár jich drželo nějaký transparenty. Na tu dálku jsem neviděl, co na nich mají napsanýho. Neznal jsem je. Kde se tu vzali? Začali tleskat a skandovali. “Svobodu! Svobodu! Odbory! Odbory!” Z fabriky nebyli. To bych je poznal. Byli to samí chlapi. V textilce moc chlapů nedělá. Mistři. Seřizovači. Nádvorní parta. Pár šoférů. Strážný. Všecky znám. Ty po šichtě nechoděj demonštrovat, jdou tak akorát na pívo. Spláchnout prach. V textilce je všade fůra prachu z bavlny. Maj ho ve vlasech, v krku, nalepenej na hadrech. Ženský taky. Jenže ty do hospody nemůžou. Mají práci doma kolem děcek. A musej nakoupit, uvařit, vyprat. Mladý, co ještě děcka nemají, se naparáděj a jdou randit. Nebo musej doma pomáhat. Sušit seno, okopat zahradu. Na rande jdou až potom.

“Zdá se, že dělnická třída ve Smrčí se probudila,” řek Budulínek. Pan Jirásko stál vedle nás. Koukal na to a kroutil hlavou.

“To není místní dělnická třída, pane,” povídá pan Jirásko.

“Já myslel, že tohle organizuje vaše strana,” zašklebil se Budulínek. Pan Jirásko zase zavrtěl hlavou a řekl, že jeho strana se rozhodla téhle frašky neúčastnit a že se rozhodně staví proti nabubřelýmu radikalismu a van túrismu. Což se divím. Ještě když jsem byl malej, tak právě komunisti dělali dálkový pochody na Smrk. Tam se pak vopejkaly buřty a hrála hudba. Pan Jirásko taky povídal, .že jejich strana má ve Smrčí padesát řádných členů a ty všecky zná. Moc by se divil, kdyby sem přijeli jejich členové odjinud dělat ve Smrčí rambajs. A šel odnýst prázdný talířky po rakvičkách, co Budulínek sežral. Mně nenabídnul. Asi si myslel, že mi dneska rozdal už dost peněz, abych si koupil za svý.

“Vida, jak jsou dnes komunisté státoprávní, když se nejedná o jejich hru. Zdá se, že se soudruh předseda s odborářským agitátorem nepohodl. Možná měl strach, že by během případných revolučních bouří mohla jeho cukrárna doznat úhony. Nebo si spočítal, že voličské preference momentálně nehrají v jejich prospěch,” povídá Budulínek.

“Kde je vlastně ten oulisa?” Budulínek si nepamatoval, kdo je oulisa. Vysvětlil jsem mu, že to je ten agitátor. Pokrčil rameny a řek, že ho nehlídá. “Odborové hnutí není můj šálek čaje.”

Na balkonu hotelu se objevil Evžen a pan Hnízdo. Taky tam už byli lidi z Novy s kamerou a nějaký dva další, který jsem neznal. Ten jeden měl taky kameru. A Dany s magnetofonem. Nechápu proč, když to mají vysílat v přímým přenosu. Měl by sedět ve studiu. Asi tam sedí Fany a Dany se předvádí. To mě udivuje. Předváděl se ráno před radnicí a u herny. Měl by dovolit Fany, aby se taky objevila na Nově. Třeba by se jim zalíbila a vzali by ji. Není vyloučený, že právě z toho měl strach. Fany je hezká holka. Má dlouhý vlasy, a když dělá s Danym diskošku, tak při povídání máchá rukama. Strká je před sebe jako ta Čágo belo. Šílená. Fany šílená není. Máma ji hlídá.

“Přátelé!” vykřikl Evžen do mikrofonu. Na hotelu byly dva ampliony, aby všichni slyšeli. Pan starosta totiž zakázal, aby ampliony byly rozmístěný na náměstí, protože Hnízdova manifestace nebyla řádně ohlášená a povolená. Ta jeho prej jo. Proto Pepa přivez dva repráky, který zapojí, až bude řečnit pan starosta. To pak odpojí ampliony z hotelu. Pan Hnízdo pro změnu nechce, aby starosta kecal proti němu z jeho vlastního baráku. Hotel je jeho a může si v něm dělat, co chce. To mu nemůže zakázat ani pan starosta.

“Přátelé,” opakoval Evžen ještě jednou a pak hned předal slovo panu Hnízdovi. Kvůli tomuhle tam ani nemusel lízt. A brát si bílý sako.

“Občané. Jste svědky historických událostí. Jste svědky toho, kterak je znásilňována demokracie, kterou jsme si tak draze, s takovými obětmi a krví vybojovali.”

Jakou krev má na mysli? Já tehdá chodil do devítky a vyhlásili jsme stávku. Jako všude. Poněvač jsme měli mít matiku a po ní chemii. Pan učitel Dolejška řek, že kdo bude stávkovat, ten zůstane po škole. Všichni jsme cinkali klíčema. Dodnes nevím proč. Jenže pan Dolejška nás všecky vyvolával a všichni jsme dostali kouli. V nejlepším případě čtyřku. Jenom Plch dostal jedničku. Řek, že právě na protest proti útlaku neskloní šíji. Takže když se to vezme kolem a kolem, tak jsme si demokracii vybojovali opravdu obětma. Některý i krvavejma. Poněvač doma dostali vejprask za tu kouli. Skončilo to tak, že máme demokracii. Demokracie se člověk nenažere, říká máma. Pan Hnízdo tehdá taky bojoval. Dal v knihovně za okno plakát, že na protest odmítá půjčovat Vstanou noví bojovníci a Rudá záře nad Kladnem. A Mladou gardu. Taky hodně riskoval. Poněvač nevěděl, jak to skončí. Že vybojuje hotel. Kdyby to věděl, možná by odmít půjčovat i Odvážnou školačku. Ta se mi líbila. Když jsem byl malej, tak se mi líbil Timur a jeho parta, Mstitel z Colorada a Čtyři jezdci z Apokalypsy. Já vůbec rád čet.

“Čeho jsme nyní svědky?” ptal se pan hoteliér Hnízdo z balkonu. “Jsme svědky toho, jak kapitalističtí upíři znovu vysávají krev proletariátu a tyjí z jeho mozolů. Jsme svědky toho, jak se politická špička paktuje s velkokapitálem. Jsme svědky toho, jak je do země zašlapávána svoboda slova. Jsme svědky toho, jak hrozba propuštění z práce je posledním argumentem proti spravedlivým požadavkům našich dělníků. Ne velkokapitál, ne podvodníci, mafiáni, zkorumpovaní politici na radnicích i ve vládě a v parlamentu a senátu, ale pracovité ruce našich dělníků a řemeslníků jsou solí této země. Zlaté české ruce, které by měly být kvůli prospěchu ubohých loutek na naší radnici, těch lokajů, kteří skáčou, jak jim páni fabrikanti, který nechci jmenovat, poroučejí, zbaveny práce, aby dostaly lekci a jednou provždy se už bály hovořit do věcí veřejných!”

Ozvalo se hrozný pískání a křik. “Nedáme se! Pryč s korupcí! Svobodný odbory! Práci a poctivou odměnu! Pryč se starostou! Pryč s fabrikanty!” To řvali ty lidi s transparenty, ale kolem nich se nakupila fůra místních. Všici byli zvědavý. Taky tleskali a křičeli. A hvízdali. Je to docela zábava, takhle se vyblbnout, když z toho nic nehrozí. Poslouchal jsem s otevřenou hubou.

“To jsou mi věci, pane jo,” povídá pan Jirásko. Šel taky ven. Koukat a poslouchat. “Pan hoteliér se nám pořádně rozjel.”

“Mluví jako kniha,” povídá Budulínek. “Na hoteliéra až překvapivě ovládá slovník, který jako kdybych odněkud pamatoval.”

“Aby nemluvil,” řek pan Jirásko. “Však taky na VUMLu učil dějiny dělnickýho a revolučního hnutí. Pamatováka má dobrýho. A určitě má doma ještě schovaný nějaký ty příručky. To víte, co se v mládí člověk naučí, ve zralým věku jako když najde. Nevěřil bych jenom, že to najde zrovna pan Hnízdo a zrovna v dnešní době. Inu, dějou se zvláštní věci. Jsem zvědavej na pana starostu. Jestli si taky pamatuje, co ho pan Hnízdo kdysi naučil. On totiž chodil k němu do ročníku, ještě když byl jako stranický kádr ředitelem komunálu. Já byl tehdá pekařem. A jsem jím furt. Pro mě se nic moc nezměnilo. Porád dělám do rána, aby lidi měli ráno čerstvý housky a chleba. Taky jsem porád v partaji.”

“Pane Jirásko,” povídám a přemejšlel jsem, jestli mu nemám říkat soudruhu. Když tady vede tu agitaci a propagandu. Ale řek jsem si, že by asi nebyl rád. Myslel by si, že si z něho dělám srandu. Oni si tak říkaj už jen mezi sebou. Dřív se muselo soudruhu říkat každýmu. I děti učitelům. Ačkoliv to žádný jejich soudruzi nebyli. “Pane Jirásko, nevíte, jestli to vysílaj v rádiu a ve smrkovským kanále?”

“V rádiu jo. V kanále dali oznámení, že maj z technických důvodů technickou přestávku.”

“To bude pan Hnízdo zase řádit.” Kouknul jsem na Budulínka, co na to. Jenom se ušklíbal. Pan Hnízdo zatím vyzval, aby pan Korecký z toho jejich odborovýho svazu manifestantům něco řekl o poměrech v největší smrkovský továrně. V podniku pana Nachtigala.

Pan Korecký byl ten oulisa s knírkem. Taky si na tuhle příležitost vzal šlajfku jako pan Hnízdo a Budulínek. Máma říkala, že dřív u nich ve fabrice všichni chodili v modrákách. I ředitel. Ten ve vyžehlenejch. Teď všichni choděj se šlajfkama.

Oulisa vykládal, že už v minulým století se dělníci teprve krvavejma stávkama domohli svýho práva na odbory. Jsou o tom napsaný fůry knih. Všem doporučuje, aby si je přečetli a začali myslet. Prej budeme plakat, až si přečteme, co nás čeká, jestli nevstoupíme do jejich odborů.

Lidi zase tleskali. Jako na divadle. To začne jeden a ostatní se přidaj. Nebo v hospodě. Rajman vyleze na židli, že začínaj skoky, a celá hospoda je auf a blbnou s ním. Pak ten pan Korecký řek, že se nemusíme bát. Doba temna už je za námi. Jestli pan Nachtigal nepovolí ve fabrice svobodný odbory a nezvýší platy, vypukne generální stávka.

“Nežijeme v Duchcově, přátelé,” řekl. “Na nás nikdo střílet nebude. A kdyby se toho odvážil, celá Evropa mu plivne do tváře. Pane Nachtigale, zaspal jste dobu. Proti proudu se plout nedá. Ani se svými podplacenými pohůnky, kteří by z vašeho krásného pokrokového městečka nejraději učinili baštu zpátečnictví a reakce. Celé to vaše liberálně tržní hospodářství není nic jiného než prázdná slovíčka, která mají zakrýt přesnou definici, známou už desítky a desítky let - bezuzdné vykořisťování námezdně pracujícího lidu a středních vrstev. Na fabriku! Vraťte, co bylo ukradeno! Pryč s pohůnky velkokapitálu! Ať žijí svobodné odbory! Za důstojný život vás i vašich dětí.”

Lidi řvali a tleskali. Z bufáče totiž vycházel personál a rozdával obložený chlebíčky a pívo. Nakládali je i na otevřenou dodávku. Tácy s obloženými chleby. K tomu přidali sud s pívem. A volali, že kdo půjde proti nim, ten nedostane nic. Kdo půjde s nima, ten má připravený občerstvení u fabriky. A lidi volali sláva. Lidi vždycky volaj sláva, když je připravený občerstvení zadarmo. Pan Hnízdo pak odstrčil toho agitátora a řekl, že ne politické partaje, ale jenom nezávislý kandidát může zajistit další rozkvět Smrčí. Poněvadž nezávislý kandidát je odpovědný svým voličům. Závislý je odpovědný svý partaji a panu továrníkovi.

A potom začal zpívat Poslední bitva vzplála.

Internacionála! Pamatuju si ji ze školy. A z Prvních májů. Kdo by si ji nepamatoval, když ji tehdá hráli furt! Skoro tak často jako dneska Michaela Jaksona. Nestačil jsem vejrat.

I pan Jirásko stál s votevřenou hubou. On totiž zpíval. Je to přece jenom jejich hymna. Tak musí stát v pozoru a zpívat s ostatníma, i když se mu musely pěsti svírat. Poněvač předzpěváka dělal pan hoteliér. Budulínek si otíral oči, jak se smál.

“Doufám, že to v televizi nepustí. Nikdo by nevěřil, že se něco takového může dít. Jenom aby tady ministr vnitra nevyhlásil výjimečný stav. Že pan velkohoteliér Hnízdo vyvolal komunistickou revoluci. To by bylo pěkné vyvrcholení předvolební kampaně.”

“Přátelé, ještě než vyrazíme na pochod, než vzplane ne poslední, ale první bitva v našem společném boji za sociální spravedlnost, požádám pana knihkupce Vocloně, aby se ujal slova. Má pro vás, naše voliče, jedno důležité překvapení a oznámení, které pořádně zamotá hlavu lokajům velkoburžoazie a zpřetrhá jejich podlé plány na ovládnutí Smrčí.”

“Myslíte, že budou chtít vyhlásit všeobecnou generální stávku v celým Smrčí?” zeptal se najednou pan Jirásko. “To by byl malér. To bych musel dělat stávkokaze. Já dal kynout těsto. A to víte, volby nevolby, stávka nestávka, lidi ráno chleba potřebujou. Hesel se neňažerou. Krucinál, já tuhle anarchii nemám rád. Nemám!” Drbal se na hlavě a bylo vidět, že má pořádně zamotanou makovici. Co má dělat, když je předseda komunistů? A taky jedinej pekař ve městě. To by byla pěkná ostuda, kdyby pak v nějakejch těch jejich novinách o něm psali, že byl stávkokaz. Že se vykašlal na solidaritu. Poněvač měl v dížích těsto. To by soudruhům na ústředním výboru blbě vysvětloval. Soudruzi prdlačku vědí, jaká je to dřina a odpovědnost, dělat pekaře. Chleba si kupujou. V Praze ho maj určitě porád a všade. Sem by se musel vozit až z Liberce. Paní Capouchová to už jednou zkusila. Prej že zlomí monopol pana Jiráska. Jenomže lidi libereckej chleba nechtěli a všecek jí zbyl. Za dva dni ho prodávala za pár šupů. Pro králíci a slepice. To se ta havěť tehdá poměla! Kdyby pan Jirásko nějaký dny nepek, lidi by si zvykli i na libereckej. Lepší libereckej než žádnej. A moh by jít žebrotou. Za to mu asi ani soudruzi na tom jeho úvé nestojej.

Na balkon vyšel pan Vocloň. Se divím, že tam nebyl od začátku. Ale asi to pan Hnízdo narežíroval jako na divadle. Tam taky ten hlavní někdy přijde až na konec. Popostrčili pana Vocloně k mikrofonu. Vypadalo to, jako kdyby se mu do toho moc nechtělo. Budulínek se plácnul do kolen.

“Teď poslouchej. Teď přijde překvapení, Vendo.” Nechápu, jak to věděl. Že se najednou na náměstí objeví auto z radnice s tlampačem a začne hrát pochody tak nahlas, že nebylo slyšet vlastního slova. Pan Vocloň otvíral pusu zbytečně. Z tlampače na autě se pak ozvalo: “Hlášení městského úřadu. Oznamujeme všem občanům, že pozítří se pořádá zájezd pro důchodce do Českého ráje. Odjezd v sedm hodin ráno od radnice. Trasa povede do Turnova, Sedmihorek, na Hrubou Skálu, na Kost a na Prachovské skály. Předpokládaný příjezd v devatenáct hodin. Přihlášky přijímá pan tajemník Pulkrábek dnes do osmnácti hodin. Doprava je bezplatná. Další hlášení. Firma Pepinka, společnost s ručením omezeným, právě zahájila ve foyeru radnice prodej dětského textilu z dovozu. Kus za pět korun. Opakuji, kus za pět korun až do vyprodání omezených zásob. Další hlášení…”

Lidi se otočili a koukali na auto. Některý, ty starší, co asi byli důchodci, se sebrali a upalovali k radnici. Ženský, co tam stály s taškama, jak se vracely z nákupů, udělaly to samý. Na chlebíčky a pívo a limonádu zapomněli všichni. Nebo si možná řekli, že až se přihlásej na bezplatnej zájezd a nakoupí si dětský prádlo z dovozu za pět korun, zajdou k fabrice a daj si tam večeři.

“Kruci, Vendo, starostovi to myslí.”

“To je to překvapení?” optal jsem se. Pověvač tohle zase tak moc velký překvapení nebylo. Panu starostoj to myslí pořád stejně. Ten autobus nejde z jeho kapsy. A Pepinka má plakáty po celým městě. Měli zahajovat prodej zejtra. Tak je asi jenom ukecal, aby začali dřív. Panu starostoj to vždycky myslí tak, aby vydělal a nic ho to nestálo.

“Ne. Tohle bylo překvapení i pro mě. Jenomže tím překvapením zdá se pan starosta zabil mouchu, která mu měla pomoct.” A ukázal na balkon, kde se pan Hnízdo domlouval s panem Vocloněm. Vypadalo to spíš, jako kdyby se hádali, než domlouvali. Zatím k tomu autu s tlampačem přiběh Burjánek, kterej měl na rukávě pásku POŘADATEL. Koukám, že je na tom jako já. Přišel o práci, tak si našel melouch. Začal se s šoférem hádat. Něco mu ukazoval. Přiběhl k tomu kameraman z Novy a natáčel. Natáčel taky dva policajty. Asi hlídali, aby nikdo nedělal neplechu. To by zasáhli. Teď mohli zasáhnout. Začali strkat tomu kameramanoj před kameru ruku, což byla blbost. Vlastně se nic nedělo. Ale jak tam začali dávat ruku, tak to vypadalo, jako kdyby se fakt něco dělo. Burjánek jim taky ukazoval to, co ukazoval šoféroj. Přečetli si to a pak něco šoféroj řekli. Ten kejvnul a tlampač přestal hrát. A bylo ticho. A do toho ticha najednou pan Vocloň řek:

“Přátelé. Bratři. Sestry. Nenechte se svést nezodpovědnými živly. Sociálními demagogy, kteří si na vašich starostech přihřívají polívčičku vlastních ambicí. Naše strana, strana lidová, se vždy vyznačovala sociálním cítěním. Starostí o osud prostého dělného lidu českého venkova. Naše strana chce těchto cílů dosáhnout ve spolupráci s ostatními stranami vládní koalice.”

“Zrada!” zařval pan Hnízdo, kterej už věděl, co se děje, a poskakoval furt kolem pana Vocloně. Ten ho ale dycky odstrčil zadkem, aby mu nelez k mikrofonu. Měl recht. Když ho pan Hnízdo pozval, aby mluvil, tak mu teď do toho nemá co kecat.

“Ano. Pan Hnízdo má pravdu. Zradou na vašich zájmech jakožto občanů by bylo předat moc na radnici do rukou živlů, kterým jde jenom o osobní prospěch. O ukojení vlastní ctižádosti. Za nimiž nikdo nestojí a kteří se proto nikdy nebudou muset nikomu zodpovídat. My jsme se rozhodli jít do voleb společně s ostatními stranami koalice. A já toto rozhodnutí plně respektuji. Všichni jsme jenom lidé a všichni se dopouštíme chyb. Jestliže došlo mezi mnou a panem starostou ke sporům, týkaly se jediné konkrétní jednotlivosti. Pan starosta v sobě našel mravní odvahu, aby svoji chybu nejenom uznal, ale rázně ji okamžitě napravil. Naší další spolupráci už nic nestojí v cestě. Proto vás vyzývám - volte rozum. Volte ty, za nimiž stojí nejsilnější politické uskupení v této zemi. A uvědomte si, že naše město není bohaté. Že ke své existenci a rozvoji potřebuje státní podporu. Myslíte si, že ji dostane jakási nula, nicka? Člověk bez zázemí? Bez podpory stran v parlamentu a na ministerstvech? Město potřebuje í podporu významných místních občanů, za nimiž stojí průmysl a kapitál. Myslíte, že tito lidé budou podporovat člověka, který jim vyhrožuje sociálním a politickým rozvratem? Revolucí? Anarchií? Stávkami? Novým znárodňováním? Volte tedy…”

Panu Hnízdovi se konečně podařilo pana Vocloně odstrčit. Chytil mikrofon, vytrhnul ho ze stojanu a přitiskl ho k sobě. Jako máma, když bráni svoje mimino. Sklonil se k němu a vykřikl.

“Přátelé! Neposlouchejte zaprodance, kteří ještě včera říkali pravý opak toho, co hlásají dnes. Na tomto individuu je nejzřetelněji vidět, kam vede slepá stranická poslušnost a příslušnost. Jeho partaj mu domluvila a on otočil jak korouhvička! Proto již dosti řečí a vzhůru k fabrice! Vzhůru na Nachtigaly! Pryč s tyrany a zrádci všemi. Pryč se starostou a jeho zrádným přisluhovačem Vocloněm!”

“Pane hoteliére, tohle si zodpovíte před soudem!” uslyšeli jsme pana Vocloně.

“Před každým, pane knihkupec! Před každým soudem se obhájím! Ale vy stanete před soudem dějin. A před tím se vy s tím panským pacholkem Metelkou obhájíte těžko! Moc těžko!” hrozil pan Hnízdo pěstí. Pan Vocloň taky hrozil pěstí. Ale po krku si nešli. Moc mě to mrzelo. Když se neuměj poprat, nemaj se plíst do politiky.

Pepa Coufal vlítnul na balkon a rval panu Hnízdovi mikrofon z ruky. Měl strach, aby mu ho nepoškodil. Ráno se chlubil, jakej má dobrej kšeft. Teď aby zplakal nad výdělkem.

“Vzhůru, lidé! Nenechte se dál zotročovat! Ukažte pánům, kdo vládne v téhle zemi!” zařval ještě pan Hnízdo. Pak mu Pepa mikrofon sebral. Pan Vocloň zatím utek z balkonu. Lidi mu hrozili pěstma. Někdo po něm i plivnul. Pan Vocloň kolem sebe máchal rukama a upaloval domů. Nemá to daleko. Může za sebou zamknout a dát si griotku na uklidnění. Jestli mu nějaká zbyla. Měl perný dny a uklidňoval se ostopéro. Určitě začne zase psát a vylepovat do výlohy plakáty na pana Hnízda.

“Zde vidíte, pánové, jak proměnlivá a nejistá jest přízeň davu. Včera ho nosili málem na ramenou a líbali mu ruce. Byl mučedníkem a hrdinou. Dnes jest popliván, a kdyby měl dav více odvahy, určitě by ho i kamenoval. Pokud by ho rovnou neukřižovali.”

“Kde?” optal jsem se. “Kde by ho ukřižovali? Jedině v kostele. Nebo na hřbitově. Nikde jinde kříž není. A já myslím, že než by ho dotáhli na hřbitov, tak by pan kapitán Tajchman zasáhnul třeba i osobně.”

Budulínek se na mě koukal a mlčel. Pan Jirásko, kterej tu teď zase stál s námi, jenom vrtěl hlavou. “Není ten Hnízdo opilej? Nikdy nebyl na pití zvyklej. Má slabou hlavu. A mít kolem sebe takových lákadel, co hoteliér má, může podlehnout. Tím spíš, že paní má v lázních.”

“Myslím, že se opil euforií, která je hnacím motorem všech táborových řečníků a revolucionářů. Stoupá mu adrenalin v krvi představou, že se stává hybnou silou dějin, že drží v ruce kolo, kterým pohne historií. To je opojnější než alkohol, pane Jirásko. Vy byste to měl ostatně vědět lépe nežli já,” povídal Budulínek. Pan Jirásko se ošil a řek, že on nikdy žádným kolem nehejbal, že celej život hejbal jenom kopistem v díži. A že pan hoteliér může bejt opojenej čím chce, ale nemá štvát dělníky do divokejch stávek.

“Stávka není žádná legrace. Bez pořádnýho organizačního vedení a jasného cíle se může snadno zvrhnout v anarchii. A tady, jak sleduju, má jasný cíl jenom pan Hnízdo. Ten hotel pro něj bylo neštěstí. Kdyby se držel svých knížek, neblbnul by. Neměl by na to peníze. Ale ona mu paní napraví hlavu. Jestli ho dneska uvidí v televizi, tak ji raní mrtvice.”

“Co je paní Hnízdový? Na něco stůně?” optal jsem se, poněvač tohle jsem fakticky nevěděl.

“Je přepracovaná.” Pan Jirásko se taky zašklebil jako před chvílí Budulínek.

“Z čeho?” Docela jsem se divil. Paní Hnízdová moc nepracovala. Jenom hlídala pana Hnízda, provozního a hlavně reprezentovala. Ale uznávám, že hlídání pana Hnízda může bejt pěkná makačka. Hlavně na nervy.

“Jo, hochu, přepracovanost je nemoc všech, co nemaj co na práci. Já například nemám na přepracovanost čas. Celej den mám co dělat. A v noci tuplem. Moje stará zrovna tak. Kdybysme měli hotel nebo fabriku, tak by moje stará nebyla stará, ale moje paní a trpěla by migrénama a únavou. Jezdila by do lázní imrvére. Má tvoje máma migrény, Vendo?”

“Co to je?”

“Tak je to v pořádku. Vám doma přepracovanost a lázně nehrozej,” řekl pan Jirásko a šel do krámu. Měl recht. Lázně nám nehrozej. Já je nepotřebuju a máma není přepracovaná. Jenom utahaná. Z rachoty. Jestli se lidi doopravdy zblázněj a udělaj divokou stávku, nebude ani utahaná, poněvač pan Nachtigal fabriku zavře.

Jak vypadá taková divoká stávka? Rozbíjej při ní dělníci stroje? To jsme se učili v dějáku. Chtěl jsem se optat Budulínka, ale v tom momentu přijel k hotelu obrovskej mercedes. A vystoupil z něj pan Nachtigal. Postavil se a koukal na pana Hnízda, který se zrovna chystal postavit do čela pochodu na fabriku.

“Teď se budou dít věci, pane Kroupa! Tohle je pan Nachtigal!” houknul jsem na Budulínka. Na nic dál jsem nečekal a hnal se na druhou stranu náměstí. Tohle si nesmím nechat ujít! Kameramani a ta holka z Novy si to taky nechtěli nechat ujít. Zato Dany radši zacouval. Asi mu bliklo, že nemusí bejt úplně u všeho. Někdy není zdravý koukat z první řady. Jednou vochotníci dávali ňáký představení. Paní Adělka měla na jevišti vychrstnout vodu z kýble na Evžena. Trošku. Člověk, co takový věci připravuje, se poplet a dal na jeviště plnej kýbl. Když to Adélka zjistila, chtěla chrstnout jenom trošku. Zkuste si to z plnýho kýble! Chrstla na Evžena všecko. Evžen měl novej účes. Trvalou. Tak uhnul a všecko to vlítlo do hlediště. Ve třech řadách za sebou byli lidi zmáčený. Nechtěl jsem bejt zmáčenej, tak jsem se pro sichr postavil jako Dany o kousek dál.

“Pane hoteliér, můžu si s vámi v soukromí krátce pohovořit?” povídá pan Nachtigal a otevřel dvířka mercedesu. Já bych tam klidně vlez, kdyby mě pozval. Už jenom proto, abych věděl, jaký to je, sedět v takovým auťáku. Jenže pan Hnízdo má BMW. Na očumování mercedesů není casnej.

“Klidně hovořte nahlas. Přede všemi, pane továrníku. Já si na zákulisní jednání nepotrpím. Moji voliči mají právo vědět, o čem a s kým jednám!”

“Tak dobře. Já taky nevidím důvod, proč z některých věcí dělat tajnosti. Poslouchejte dobře. A vaši voliči s vámi. Každý, kdo vkročí neoprávněně na pozemek závodu, neřkuli rovnou na provoz, bude zadržen a žalován. Pakliže dojde následkem vašich šílených agitací a provokací k narušení výroby, naši právníci na vás budou vymáhat náhradu povstalé škody. A ta půjde na miliony, pane hoteliér.”

“Pane továrníku, mohl byste mě ušetřit svých odporných rusismů a germanismů? Ačkoliv to po vás asi nemohu chtít, viďte? Však se u nás v Čechách správně říká: Koho chleba jíš, toho píseň zpívej!” povídá pan Hnízdo a rozhlídnul se kolem. Lidi se začali panu Nachtigaloj smát. Ale jenom ty, co nedělaj ve fabrice. Ty cizí, s transparentama.

“Vy ubožáku!” zařval pan Nachtigal. Sice u ochotníků není, ale umí taky dobře řvát. Takovej fabrikant musí umět řvát. Naučil se to, když byl dělnickej ředitel. To řval na schůzích, že musej splnit a překročit plán, aby se socialismus konečně vybudoval. “Vy trapnej budižkničemu! Vy slepejši slepej! Vy snad nevidíte, že si těmahle svejma kecama a provokacema kálíte do vlastního hnízda? Ty bys měl bejt pověšenej za koule z toho svýho balkonu! Ty skvrno! Ty ses postavil proti vlastní třídě a za to budeš vyvrženej a zničenej!”

“Tenhle pán taky určitě chodil na VUML,” řekl mi Budulínek tiše za zády. “Kdepak, lidská paměť v nejtěžších chvílích nezklame.” Nevím, co mají s tím VUMLem. Prej to byla nějaká škola pro soudruhy. Proč si to furt vyčítaj, když tam byli všichni? To Rajman, když se vožere s Tóthem, Zámečníkem nebo s Rambouskem, tak se ještě chluběj, kdo byl v base dýl a víckrát. Jenom s Deziderama se nehádaj. Prohráli by všici dokupy.

“Komu tykáš, ty privatizére? Já si můžu dělat, co chci. Já jsem hotel poctivě zdědil. Tys tu fabriku ukrad. Tak mi nemluv o nějaký odpovědnosti ke třídě! Já jsem svým vlastním pánem. Ty dřeš dělníky v cizím žoldu! Ty parazite podplacenej!” zařval zase pan Hnízdo a nahrbil se. Taky pan Nachtigal se nahrbil. Všichni kolem nich se rozestoupili, poněvač naši lidi nejsou žádný malý děti. Každej chodí do hospody a aspoň jednou za rok na nějakej ples. A kdo chodí do hospody a na plesy ve Smrčí, ten ví, že jak padnou takovýhle slova a oba se nahrběj, dojde na facky. A taky jo.

“Kdo je u tebe parazit? Ty chcípáčku brejlatej?” soptil pan Nachtigal. Což od něj nebylo hezký. Pan Hnízdo nemůže za to, že nosí brejle. Zkazil si oči nad knížkama.

“Já že jsem chcípáček? Já? Tak já ti toho chcípáčka ukážu, ty hnido!”

První facku dostal pan Nachtigal od pana Hnízda. Ale jen takovou malou. Jako by se pan Hnízdo bál pořádně mu ji natáhnout. Druhou pan Hnízdo chytil od pana Nachtigala, který je sice starší, ale hraje tenis, míň čte, a tak má větší páru. Fláknul mu takovou, že pan Hnízdo sebou plesknul na zem. Překulil se, chvíli se hrabal na nohy, pak se postavil na všecky čtyři. Potom se zvedl. Jednu tvář měl takovou červenou. A začínala mu natejkat. Vohmatal se, jestli má všecky zuby, a pak zařval: “Lidi, byl jsem zpolíčkován! Demokracie je v ohrožení!”

Televize všecko točila. Ta holka z Novy poskakovala kolem. Byla bez sebe. To asi není k vidění ani v Praze, jak se popere továrník s hoteliérem. A to ještě nebyla u Nádraží, když Rajman začne skákat telemarky. To by teprve čuměla. To by mohli vysílat ráno v tý Snídani. Panu Nachtigalovi asi najednou došlo, že bude v televizi. Některý lidi hrozně chtěj bejt v televizi. Jiný o to zase moc nestojej. Pan Nachtigal nejspíš není televize moc chtivej. Odstrčil lidi, co očumovali kolem, a hnal se do auta. Jeho šofér vystoupil, když pan Nachtigal dostal facku. Asi aby ho bránil. Možná že kdyby mu pan Hnízdo stačil vlepit ještě jednu, tak by ho zastřelil. To bych mu nepřál. Pan Nachtigal se naštěstí ubránil sám a šofér jenom otevřel dvířka. Pan Nachtigal ještě stáhnul okýnko a zařval na pana Hnízda: “Ty se radši odstěhuj, tatrmane. Tady jsi skončil!”

“Na zteč!” vykřikl pan Hnízdo. Ale lidi na něj koukali a nehejbali se. Asi si říkali, že se zfackovaným velitelem se do boje táhne blbě. I ty cizí lidi s transparentama si něco povídali, koukali na pana Hnízda a pošklebovali se. Oulisa k nim přišel a něco jim říkal. Ohlížel se po panu Hnízdovi, který stál sám a blbě se usmíval. Takhle se vždycky usmíval Fanda Klápště, když ještě před revolucí dělal pomocnou stráž VB. V neděli odpoledne si navlík tu pásku a šel za město s plácačkou. Stavět šoféry. Jenomže poněvač byl sám, tak mu nikdo nedal peníze za pokutu, ale pár po hubě. Fanda ji pak měl jak žok. V pondělí ráno se usmíval a říkal: “To mám za všecko.”

“To mám za všechno,” řekl pan Hnízdo taky, když se lidi rozcházeli a ostával tam sám. Nejspíš mu došlo, že starosta z něj asi nebude. Děti by si na něj ukazovaly. Neměl by žádnej respekt.

“Tady nám už žádná rybka na háček neskočí, Vendo,” řekl Budulínek potichu. “Tenhle pán splnil svoji historickou roli a odchází ze scény. Pan knihkupec je také ze hry. Nechceš kandidovat na starostu? Myslím, že bys měl za momentální situace šanci.” Musel jsem se smát. To by máma nepřežila, kdybych byl starosta. Kdybych seděl na polstrovaný židli na radnici a lidi by mě zdravili. A strkali mi peníze, abych jim něco zařídil. K Haničce bych klidně moh přijít domů, kdy by mě napadlo. Její máma by se už neodvážila vyhrožovat, že nesmím překročit práh. Sama by mi otvírala. A chodila by s nosem nahoru, jakou má Hanička partii. Starostu!

Už je pozdě. Budulínek mi to měl navrhnout dřív. “Já bych o to ani nestál, pane Kroupa. S tím jsou jenom starosti. Lidem se nezavděčíte.”

“Zlatá slova. Měl bys je zopakovat panu hoteliérovi. Možná by mu byla v jeho krušné situaci útěchou.” Televize balila. Taky ty cizí lidi s transparenty balili. Nejdřív sbalili transparenty a potom šli pryč. Koukal jsem za nima a viděl, že za náměstím na parkovišti nasedli do autobusu. Takže jsem je odhad správně. Nebyli zdejší. Agitátor nasednul s nima. Taky Budulínek se koukal, kam koukám. “Jo jo, takových peněz celá akce pana hoteliéra stála. Nevím, nevím, jestli si tohle bude moct odepsat z daní jako odčitatelnou položku. Nu, Vendelíne, dnešek byl neobyčejně bohatý na události a z mého hlediska docela výživný. Z tvého jistě také. Dám ti do života jednu radu. Docela zdarma. Kdyby jsi čistě náhodou někdy dělal takové povolání, jaké mám já, tak se drž jediné zásady. Peníze na prkno předem. Později ti už nikdo nic nedá. Kdo vyhraje, ten to nemá zapotřebí. A kdo prohraje, není v náladě ještě něco za svoji ostudu platit.” Otočil se a odcházel. Pak se najednou zastavil a ještě se vrátil. “Vendo,” povídá a ksicht měl zkroušenej. “Vendo, poraď mi, co s tou paní Naďovou? Jak z toho ven, kamaráde? Nemá ona nějakého tajného amanta? Ty přece o tomhle městečku víš úplně všecko!”

“To nemá, pane Kroupa,” řek jsem popravdě. “Ona má jenom dluh na baráku, a proto potřebuje nějakýho muskýho.”

“Ježišikriste,” zakňučel Budulínek a šel pryč.

Taky jsem chtěl jít pryč, poněvač už bylo po srandě, když se za mnou ozvalo:

“Vendy, kamaráde, hledám tě celý odpoledne. Věci se hnuly.”

20

SEDÍME S HANIČKOU U ŘEKY. KOUKÁM, JAK RYBY SKÁčou a lapaj mouchy. Koukám a nic neříkám. Hanička už se na mě nezlobí. Jen trochu. Kdyby se zlobila moc, tak se mnou nemluví a nemůže mi vykládat, jaký děsný věci se dneska děly. Já to vím, ale nechci jí kazit radost. Všecko bylo večer v televizi. I to, jak se pan Nachtigal popral s panem Hnízdem. Panu Nachtigaloj to může bejt ukradený. Ještě večír odjel ze Smrčí. Pan Hnízdo má ostudu jak stodola. Lidi se mu smějou. Jak dostal po hubě a volal, že byl zpolíčkovanej. Že je demokracie v ohrožení. Ten aby zalez a měsíc se neobjevoval, než se stane něco zajímavějšího. Jenže ve Smrčí se toho moc neděje. Tam můžete mít z vostudy kabát třeba nadosmrti. Jako Rejžek. Jeli s fotbalistama na zájezd do Polska. Tři dny chlastali tu jejich vodečku, a když se vraceli, Rejžek se z vodečky v autobuse posral. Museli zastavit a v potoce ho vykoupat. Smrděl jak rasův pytel, říkali lidi, co s ním jeli. To se stalo před deseti lety a lidi na to pořád vzpomínaj. Říká se mu posránek Rejžek. Někdy jen Posránek. Každej hned ví, o koho kráčí.

Poslouchám teda Haničku a kejvám. Myslím na Džonyho. Mám strach. Do zejtřka se musím rozmyslet. Říct jo. Nebo poslechnout Haničku a mámu. A říct, Džony, ty nejseš kamarád pro mě. Já radši půjdu poprosit pana Koukala, jestli by mě nevzal zpátky na plac. Nebo budu zase odnášet špinavý talíře v bufáči. Nebo půjdu na nádraží. Nebo zkusím jít dělat něco jinýho.

Nebo kejvnu a budu bohatej. Povídal Džony. Z toho mám právě ten strach. Šli jsme spolu z náměstí k Novotnejm. Džony povídal, že zhebne žízní. Vyzunknul půllitr na ex. Utřel si pěnu a naklonil se ke mně.

“Vendy, zajel jsem si pro ty analýzy,” povídal a měl divný oči. Takový má Azor pana Cvrčka, když větří kočku nebo krysu. Džony vytáh z kapsy obálku s nějakejma papírama. Měly kulatý razítka. Psalo se v nich, že uvedené vzorky mají skladbu. Tý skladbě jsem nerozuměl, poněvač jsem měl z chemie čtyřku. Džony mi všecko vysvětlil. Voda od starýho Rabase je fakticky léčivá. Na všecko možný. Taky na reuma. A na játra.

“Vendy, chápeš ty možnosti?” optal se Džony potichu. “Pojď ven. Stěny maj uši. A todle, co jsem vymyslel, je ďábelštější než dvojitý salto mortale bez záchranný sítě. To je přímo chůze po provaze nad Niagarou.”

Šli jsme ven a pak mi všecko řek.

“Ježiši, Džony!” Celej jsem se rozklepal. “Co když to krachne? Co pak budeš dělat? Ty do toho chceš vrazit takový peníze? Fakt seš tak bohatej?”

“Jsem ještě bohatší, Vendy. Nejbohatší není ten, kdo má prachy. Nejbohatší je člověk, kterej má nápady. Bez nápadů jsou prachy jenom mrtvý papírky,” povídá Džony a tvářil se smrtelně vážně. “Neměj o mě strach, Vendy. Já mám všecko prokoumaný do posledního detailu. Já takovejchhle podniků proved v Americe fůry. Protože jsem měl lepší nápady než Američani, jsem bohatej. Myslel jsem, že už nikdy se do žádnýho byznysu nepustím. Jenže by byl zločin zahodit takovouhle šanci. Kromě toho ti pomůžu. Seš jedinej člověk v tomhle prašivým hnízdě, kterej po mně nikdy nic nechtěl.”

A pak z něj vypadlo, kdo všecko ho už masíroval, aby mu dal nebo půjčil peníze. Milion a kolikrát i víc. Taky mu nabízeli, aby s nima šel do nějakýho podniku. “Byly to bezva plány. Moc dobře vykoumaný. Lidi tady maj fakt bystrý makovice. Učí se rychle. Já bych do toho vrazil svý dolary a oni by pak shrábli smetanu. A já bych na ně musel makat, abych zachránil svoje investice. Jo, Vendy, tady se všichni tváří jak miliusové, ale jsou to vychcánkové. Oholili by vlastního bratra.”

Půjčit chtěla i paní Capouchová, když se dostala do obtíží s obchody. Prej zdaleka nevynášej, jak si všichni myslíme. Má hromady dluhů a Džony prorokuje, že brzo přestane rádio Smrk podporovat. A stáhne roletu aspoň na jedný samošce. Pak Pepa Coufal. Potřeboval taky milion, aby se postavil na vlastní nohy a moh konkurovat panu Kopeckýmu. Potom pan Hnízdo. Ten nabízel Džonymu podíl na hotelu. Když mu půjčí pět milionů a bude hotel řídit. Poněvač má americkou školu v podnikání. Potom učitel Svátek. Aby mu sponzoroval další knížku. O tom slavným rodákoj, co má na náměstí pomník. Tomu stačilo dvě stě tisíc. Pak Dany Dromedár, kterej asi tuší, že máma Fany je v ouzkejch, a chtěl si rádio Smrk koupit pro sebe. Když mu to Džony zaplatí. Pak Plchová s mladým Plchem. Aby nechal opravit střechu na kostele a pozlatit Panenku Marii. Pravým zlatem. Džonyho by to přišlo na mizernýho půldruhýho milionu.

Hostinský u Řehánků, u Novotnejch, u Soudku, na Poště a vůbec všade, kde podnikal malej i velkej okruh, mu nabízeli, že může být spolumajitelem. Každej potřeboval aspoň milion. Aby povznesli svý podniky a mohli se pořádně rozmáchnout a zlikvidovat konkurenci. Pan Vízner po něm nic nechtěl, ale poslal za ním ňákýho člověka, kterej mu nabízel, že ve Smrčí otevřou společně bar s nočním programem. Se striptýzem. Džony to zatáhne a on tam za to bude podnikat. Za deset let začne se splácením. Pan Stárek ho přišel požádat, aby jako rodák, na kterýho je celý Smrčí pyšný, koupil hasičům novou stříkačku. Bude na ní zlatými písmeny napsáno, že je to dar od Johna Valka. Rambousek po něm předevčírem chtěl, aby mu koupil nový zuby. Ivo Veverka mu nabízel, že když mu půjčí milion, otočí ho a do dvou měsíců mu vrátí milion a půl. Jenom se nesmí na nic ptát. I pan Vocloň za Džonym zašel. Že by spolu mohli založit nakladatelství bohabojný literatury. Pan Vocloň prej byl poctivej. Rounou řek, že by to bylo prodělečný, ale že jde o dobrou věc. Skupina Horáci mu navrhla, aby jim zaplatil desku. Za jeho prachy by ji nahráli a prodávali turistům. Dostal by deset procent. Pan Kopal chtěl, aby společně koupili hotel Hvězda a pana Hnízda zase poslali půjčovat knížky. Pan Kopal prej není chudej. Dal by do toho pět set tisíc. Deset milionů by doplatil Džony. A jeli by v tom napůl. Ervín se s ním přišel poradit, jak by moh dovízt z Ameriky ňákej náklaďák. Nejlepší na světě. Stojí jenom sto tisíc dolarů. Džony mu řek, že nejlíp parníkem. Z Ervína pak vypadlo, že těch sto tisíc dolarů momentálně nemá. Tak že by mu je Džony půjčil. Vzal by ho za to do Ameriky, vybrat a koupit to auto. Cestu by jim oběma zaplatil Džony. Paní Krásná od něj z baráku se nabídla, že by se odstěhovali a nechali byt mladým, když jim Džony půjčí na baráček. Spláceli by mu tisícovku měsíčně. Něco už maj našetříno. Potřebovali by jenom sedm set tisíc.

Suma sumárum, když to Džony spočítal, potřeboval by sedmdesát pět milionů korun, aby všem vyhověl. Tak radši nepůjčil nikomu nic, aby mu ostatní nevyčítali.

“Vendy, nejskromnější ze všech byl jenom ten blbej Milda. Ten po mně chce vždycky jen tu tatranku se sodovkou. A pak ty. Protože ty nechceš nikdy nic. Tak jsem se rozhod, že ti pomůžu. Abys přišel k nějakýmu majetku a moh se oženit se svou krasotinkou.”

Tohle všecko jsem si v hlavě sumíroval. Tam u řeky. A když se Hanička nadechla, aby mi řekla, co na ty dnešní události říkaly ženský v plínkárně a hlavně moje máma, skočil jsem jí do řeči.

“Haničko, vzala by sis mě, kdybych byl bohatej?” Hanička přestala povídat a vykulila oči. Ještě nikdy jsem se takhle otevřeně neoptal. Jenom jsme si říkali, co by, kdyby. Hanička třeba povídala, kolik by chtěla mít dětí. Jakej by chtěla kočárek. Jakou by si koupila sedačku do obejváku. A jaký záclony. Taky jakou by chtěla mít kuchyň, kdybysme měli kvartýr. Á peníze.

“Vašíku,” povídala Hanička potichu. “Já bych si tě vzala, i když seš chudej. Ono mi asi nic jinýho nezbyde, než si tě vzít takovýho, jakej seš. Poněvač jsem se už smířila, že nikdy bohatej nebudeš.”

A pak mi dala pusu a že se na mě už nezlobí. A že už je skoro tma. Tak se nebojí, že kolem někdo půjde.

21

DŽONY MĚ VČERA O NĚCO POŽÁDAL. ŘÍKAL TOMU SOUČÁST strategickýho plánu. Když jsem byl na vojně a měli jsme cvičení, tak pan poručík Chvátal taky dlouze vykládal o strategii. Jakej je rozdíl mezi strategií a taktikou. Že naší strategií je porazit nepřítele. Ten byl modrej. My jsme byli bílý. Taktika je to, jak to provedem. Strategie byla dobrá. Kdyby vyšla, jeli jsme na opušťák. Jenomže mu nikdy nevyšla taktika a dycky jsme to projeli. Na opušťák jeli modrý. Takže doufám, že Džony má lepší taktiku. Pokud jde o mě, mám to celkem jednoduchý. Jednak mám chodit po Smrčí a všude vykládat, že se tady budou stavět lázně. A že všichni hrozně zbohatnem. Jenom se nesmím zmínit o Džonym. A jednak mám ráno zajít za Budulínkem a říct mu, že se s ním chce Džony sejít. Neřek mi proč. Jenom se optal, jestli je Budulínek zadobře se starostou. Povídám, že až moc. Džony řek, že si to myslel a že je to dobře. Bude na Budulínka čekat v půl desátý v bufáči.

Zazvonil jsem u paní Naďový v půl devátý ráno, aby měl Budulínek čas. A aby mi neutek. Otevřela paní Naďová, byla jen v županu. Zívala. Pane jo. To máma má touhle dobou už pořádnej kus šichty za sebou. Ráno se mnou třásla. Celá se klepala. Prej by nejradši ani do fabriky nešla. Ze strachu, co se tam zase semele. Povídám jí, že nemusí mít obavy. Pan Hnízdo, kterej to celý buntování měl na svědomí, je zalezlej. Agitátor oulisa sebral svoje lidi a odtáhnul. Viděl, že mu tu pšenka nepokvete. U nás jsou lidi rozumný.

Prej co potřebuju, optala se paní Naďová. Nevypadala, že by měla radost, když mě vidí.

“Vy dneska máte zase krátkou?” povídám.

“Kvůli tomu bouříš celej barák, aby ses mě zeptal, jestli mám dneska krátkou? Dneska mám volno celý den. Když už jsi tak zvědavý.”

“Aha. Je pan Kroupa doma, paní Naďová?”

“Spí. Má za sebou náročný den. A večer.” Povídá paní Naďová a prvně se usmála. Jen tak pro sebe. Jako kdyby si na něco hezkýho vzpomněla. “Potřebuješ mu snad něco?”

“Potřebuju s ním mluvit.” Moh bych jí jednoduše říct, aby mu vzkázala, že má bejt v půl desátý v bufáči. Jenomže v některejch ohledech se ženským nedá kór moc věřit. A taky jsem neviděl důvod, abych paní Naďový vykládal, že Džony potřebuje s Budulínkem konferovat. Paní Naďová po mně chvíli koukala, potom otevřela dveře dokořán a prej ať jdu dál. Odvedla mě do kuchyně a nalila mi kafe a nabídla mi bábovku.

“Poslouchej, Vendo. Tady se v posledních dnech děly divný věci. Viď?”

“Podle toho, co máte na mysli, paní Naďová. Dělo se toho moc. Například Rambouskovi sežral pes v hospodě zuby. A mladýmu Daníčkovi ukradli harleye.”

“Já myslím jiný divný věci. Třeba ty demonstrace. A atentáty.”

Kejvnul jsem, že tohle fakticky divný věci byly. Nedějou se každej den. “To víte, paní Naďová. Takový volby v lidech zvednou vášně. Jako při fotbale. Tam se taky lidi kolikrát poperou, ačkoliv jsou jinak kamarádi. Ale každej fandí jinýmu mužstvu. Tady je to stejný.”

“Myslíš, Vendo, že ty atentáty… že by za to mohli člověka, co je má na svědomí, i zavřít?” Zase jsem kejvnul. Pan kapitán Tajchman povídal, že je to obecní ohrožení. Maření voleb. Poškození majetku. Povídal, že za to hrozí nejmíň pět let. Starosta říkal to samý. Kdyby toho člověka dopadli, zavřeli by ho, až by zčernal.

Paní Naďová si to taky myslela. Jen chtěla vědět, co kdyby ho někdo odhalil. Jestli by dostal odměnu. To jsem nevěděl. To by se musela optat pana starosty nebo pana kapitána Tajchmana. Ale asi jo. Celý město by takovýmu člověkoj bylo vděčný, že ho zbavil hrozby. Paní Naďová pak vstala a řekla, že pro Budulínka dojde. A že mi děkuje.

Za co mi děkovala? Pámbůví. V ženských je někdy těžký se vyznat. Občas něco plácnou, hlavu patu to nemá. Ale chytrej člověk jim kejvne. Aby měl klid. Budulínek na mě seshora zařval, ať jdu nahoru. Taky byl v županu. Nevím, kde ho sebral. Byl mu trochu velkej. Nebožtíkoj panu Naďovi by sednul líp. “Hoří?” optal se. Vyřídil jsem, co jsem měl. Budulínek se drbal na pleši, a že přijde. Pak už nic neříkal, jenom se drbal a koukal na mě. Nakonec si vzdychnul.

“Hochu, hochu. Tys to vymňouk. Nebýt tebe…” Mávnul rukou. “Inu, to je osud. Nikdy nevíme, kam nás kroky zavedou, když ten první krok uděláme. Já vím, žes to tak nemyslel, když jsi mi tohle bydlení sehnal. Přesto ti děkuju. Doopravdy ti děkuju.”

“Vy tady máte dneska ňákej děkovací den, pane Kroupa,” povídám. “Že i paní Naďová mi před chvílej děkovala.” Budulínek zavřel oči a chvíli se jen tak kejval dopředu a dozadu.

“Říkala ještě něco?”

“Ptala se na ty atentáty. Jestli by pachatele zavřeli a kolik roků by dostal. Taky chtěla vědět, jestli člověk, kterej pachatele odhalí, dostane odměnu.”

“Tak,” povídal Budulínek. Vstal a chodil po pokoji. “Tak. Odměna. Inu, dalo se to čekat. Nu, někdy se chytrý člověk odměny dočká, i když pachatele neudá. Ano, Vendo. Já ti moc děkuju.”

“Nemáte fakticky zač, pane Kroupa. Já dycky rád posloužím. Mně to nic neudělá. Máma pokaždý říká, že bejt vochotnej k lidem nic nestojí. A máma má většinou praudu. Tak můžu Džonymu říct, že přijdete? Aby zbytečně nečekal.”

“V půl desáté tam budu. Snad to stihnu. Mám pak ještě jednání se starostou. Mimochodem, Vendo, jak dneska vidíš situaci? Myslíš, že jeho akcie po včerejších událostech stouply? Hovořil jsi už s lidmi?”

“Nehovořil, pane Kroupa. Po ránu mívaj lidi jiný starosti než pana starostu. Jsou v práci. O takovejch blbostech, jako je fotbal nebo volby, se kecá až v hospodě. Ale počítám, že si pan starosta trochu polepšil. Nebo spíš si pohoršil pan hoteliér Hnízdo. Lidi teď o něm mají špatný mínění a můžou si říct, že lepší starosta, kterýho už znaj a vědí, co od něj můžou očekávat, než zfackovanej Hnízdo.”

“Ve hře je ale ještě knihkupec Vocloň.” Budulínek si začal vázat šlajfku a pokukoval po dveřích. Asi čekal, kdy mu paní Naďová přinese snídani.

“To bych neřek, pane Kroupa. Lidem se moc nelíbilo, že votočil jak na čtyráku. To nedělá dobrej dojem. Všichni se tomu moc divili a říkali, že není charakter. Že nejdřív panu starostoj spílá do lumpů a pak prohlásí, že s ním jde ruku v ruce. Nikdo tomu nerozuměl.”

“Milý Vendo, jedno krásné české přísloví říká, že košile je bližší nežli kabát. Pan Vocloň je nejprve majitel knihkupectví a teprve potom kandidát ve volbách. I kdyby nakrásně vyhrál, jeho knihkupectví se dál bude topit v dluzích. Potřebuje překlenovací úvěr. Ten mu poskytne jenom banka. Všechny zdejší banky mají nejužší vztahy k radnici, potažmo k současnému starostovi a k tomu továrníkoví.”

“Panu Nachtigaloj,” řek jsem. Budulínek kejvnul a povídá, že si pan Vocloň uvědomil, co je pro něj důležitější. A zachoval se jako správný obchodník. Lidi si můžou myslet, co chtěj. Lidi mu peníze nepůjčí. Kde by na to vzali. Jedinej Džony by mu moh půjčit, a Džony to neudělá. Trochu jsem nad tím přemejšlel. Proč se pan Vocloň pouští do takových volovin jako volby a hádky s panem starostou? A proč se navíc kočkuje s policajtama a dělá tyátr pro lidi, místo aby se otáčel za pultem v krámě a začal v něm prodávat něco užitečnějšího než knížky. Knížky moc na odbyt nejdou. Kdyby prodával třeba mlíko, tvaroh a sýry, určitě by si nepotřeboval půjčovat. Taky lidi by si ho víc vážili. Tady se pije hodně mlíka. Tvaroh jde na dračku. Každej si ho dělá s cibulej a šnytlíkem. K tomu vařený brambory na loupačku a kyselý mlíko. To je panečku bašta! Když už pan Vocloň nemůže bez svejch knížek bejt, může si udělat jednu vitrínu a prodávat je v mlíkárně. Džony říkal, že v Americe to je docela normální. Je to nakonec docela šikovný. Člověk si přijde pro kousek sejra, rohlíky, mlíko a ňákej kunerol. A než ho pan Vocloň obslouží, tak si prohlídne knížky. Třeba si vzpomene, že venku je slota a v televizi dávaj samý blbosti. Tak si jednu nechá k nákupu přibalit.

“Půjdeme, Vendo,” povídá Budulínek. “Jsem připraven ke všemu. Veď mě.” Zase už mu strašilo na věži. Jako kdyby nevěděl, kde je tady bufáč. Když v něm je denně. Ale já mám takovej dojem, že má po ránu v makovici zpřeházený veksle. Než se probudí ouplně a než se pořádně rozkouká, tak blekotá nesmysly.

Paní Naďová na nás čekala dole. Budulinek řek, že se omlouvá. Že má nutnou konferenci s panem starostou. Že jsem mu to přišel vyřídít. Tak jsem byl rád, že jsem paní Naďový nevyzradil, jak se věci maj. Opravdu vypadá líp, když se řekne: pan starosta se mnou potřebuje nutně hovořit, než když poví, že na něj čeká Džony v bufáči.

“Kdy se vrátíš?” Paní Naďová mu tykala. Všecko bylo jasný. Budulínek zrudnul a začal koktat. Že až podle toho, co pan starosta chce. Volby jsou na spadnutí a času málo. Že případně zatelefonuje. A hnal mě ke dveřím. I když bylo teprvá devět. Chtěl jsem mu říct, že není spěch, ale vystrčil mě ven. Přes rameno jsem se otočil a akorát jsem zahlídnul, jak dal paní Naďový pusu. Taky netušil, do čeho spadne, když přijel do Smrčí. Ale co. Vyžení barák. Sice s dluhama, ale já bych takovej barák bral všema deseti i s dluhama. Jenom bez paní Naďový, poněvač mám Haničku. Budulínek žádnou Haničku nemá. Kromě toho paní Naďová moc dobře vaří. Budulínek vypadá, že se neodbejvá. Zvykne si a bude se mu tu líbit. Ve Smrčí je fakt moc hezky, když je počasí. Když počasí není, může bejt zalezlej doma jako všichni. Nebo sedět v hospodě. Hrát bulku. Kecat s Džonyrn. Pokud ho paní Naďová pustí. Spíš ne. Měla dlouho půst, tak si bude chtít muskýho v baráku užít. Aspoň trochu zhubne. Jenom nevím, co tady bude dělat. Pak jsem se plácnul do čela. A došlo mi, proč s ním chce Džony mluvit. Jestli ve Smrčí zařídí lázně, určitě bude nějakýho menažéra potřebovat. Kdo jinej by to moh dělat než Budulínek. V tom případě bych u něj moh ostat jako asistent. Srdce se mi rozbouchalo. Tak tohle měl Džony na mysli, když povídal, že se o mě postará. Že budu bohatej!

Budulínek si koupil noviny, aby se dověděl, co je novýho. Vzpomněl jsem si, co mi Džony klad na srdce, a řek jsem mu, co je novýho. Že tady budou lázně. Mávnul rukou, že žádný lázně nepotřebuje. Jemu by bodlo nervový sanatorium. Pak mi ukázal noviny. Byl tam článek o Smrčí. Taky fotka tam byla. Jak se pan Nachtigal s panem Hnízdem fackujou. Ten článek se jmenoval Obecní volby v Kocourkově. “Pan starosta pořád toužil po tom, aby se Smrčí zviditelnilo,” povídá Budulínek. “Jeho sen se splnil.” Pod tou fotkou bylo napsáno, že komunistický hoteliér si řeší své ideové spory s exkomunistickým továrníkem na náměstí ručně.

Budulínek přelouskal noviny a pak je složil a povídá, že pan starosta z toho vyklouz nejlíp, poněvač těm novinám dal interview a mluvil jako kniha. Pan Hnízdo taky dal interview a blábolil nesmysly a samý urážky a výhrůžky. A pan Vocloň jim řek, že má všeho plný zuby a že jestli o něm napíšou řádek, bude je žalovat. “Inu, není nad to, pořídit si včas kvalifikovaného poradce. Doufám, že starosta dostatečně ocení vše, co jsem pro něj udělal.”

Budulínek si dál čet a já přemejšlel, jakej dárek Haničce koupím, když mám tolik peněz. Pálily mě v kapse. Máma dycky říká, hochu, nebejt mě, tak nenašetříš ani vorla. Tebe peníze pálej v kapse. Jenomže já myslím, že není nic špatnýho koupit Haničce dárek. Moc dárků ode mě ještě nedostala. Jo, kdybych ty peníze rozfrcal někde v hospodě nebo v automatu, tak bych zasluhoval na zadek. Dárek je něco jinýho. Mámě bych ho koupil klidně taky. Jenomže máma by se začala vyptávat, kde jsem vzal peníze. A musel bych s praudou ven. Zase bych neměl ani halíř. Muskej, kterej už myslí na ženění, potřebuje u sebe mít ňáký peníze. Jinak vypadá trapně. Jako Babka, co bydlí v baráku u Džonyho. Dělá v hračkárně ve skladu. Vejplatu musí odevzdat i s páskou manželce. Ta mu pak dává kapesný. Na noviny. Ty ale musí přinýst domů, aby viděla, že těch šest kaček neprochlastal. Ve skladu to vědí, tak mu vždycky někdo přečtený noviny dá. Svačinu do práce dostane s sebou. Pití taky. Vodu se šťávou nebo čaj. Na oběd jde domů. Když někdy někam jedou autem, maj trabanta, paní Babková chce vědět, jak to bude daleko. Pak spočítá, jakou má traboš spotřebu a kolik litrů benzinu budou potřebovat. Tolik litrů smí u pumpy koupit. Párkrát už zůstali viset kousek od Smrčí a tlačili. Do hospody může jen v sobotu. Od půl sedmý do půl osmý. Dostane na jedno pivo. Naštěstí si vždycky na to druhý přes tejden našetří z těch novin, co nekupuje. Všem muskejm je pro smích. Kdybych mámu občas nevožulil, byl bych na tom skoro stejně.

“Povídáš lázně, Vendo?” optal se najednou Budulínek. Četl další noviny. Taky tam psali o Smrčí. Že u nás byly objeveny léčivý prameny a že byla založena společnost na jejich využití. Jmenuje se Expandia. To znamená růst, povídal Budulínek. Koukal jsem na ten článek s hubou dokořán. Tak a všecko je zase v pytli! Někdo Džonyho předběh. Jo jo, máma vždycky říká, nechval dne před večerem. Tak jsem si krásně maloval, jak budu asistent a budeme s Haničkou svoji, a teď jsem zase tam, kde jsem byl. Budulínek je na tom líp. Měl smolnej den od samýho rána a neví, o co přišel. Tak ho to nemusí bolet. Jsem na tom jako pan Stárek, když vyhrál zájezd pro dvě osoby do Afriky za sto tisíc. Než mohli s paní Stárkovou do Afriky odjet, tak ta cestovka, co soutěž pořádala, zkrachovala. Nejeli nikam, nedostali ani šesták. Jenom měli škodu, poněvač si nakoupili věci na cestu. Ale oni si to můžou dovolit. Je to nepoloží. Já jsem namydlenej.

Mlčel jsem, Budulínek si už zase čet. Koukal jsem po náměstí. Nic jinýho se dělat nedalo. Ještě nebylo půl desátý. Nic extra se nedělo. Transparenty a plakáty už na hotelu nevisely. Z lékárny šla paní lékárníková Fajtlová. Nejspíš má rande s panem doktorem Slavíkem. Podle toho, jak byla vyšňořená. Jenže ona chodí vyšňořená každej den. Pan Vrba šel s prutem a batohem. Dneska byl na rybách. Pár dnů už nezapršelo. Houby potřebujou vláhu. Ryby zase berou líp, když neprší. Pepa Coufal někam upaloval. Věčně je v jednom trapu. Nepostojí. Javůrek pajdal s nákupní taškou. Před bufáčem se zastavil. Chviličku váhal a pak zašel na malý. Přes den si dává jenom malý pívo. Automechanik musí bejt každou chvíli přichystanej projet opravovanej auťák, tak nemůže bejt nametenej jak Rajman. To dá rozum. Prostě bylo to jako každý den. Jenom něco tu zase už chybělo. Starej Rabas, kterej vysedává u kašny od božího rána. Co jinýho má taky dělat. Starej člověk toho moc nenaspí. Taky má ráno dobrý kšefty. Lidi přijížděj a jiný zase odjížděj autobusy. Otvíraj se obchody. Je tady fůra lidí. Občas se najde dobrodinec, kterej mu nějakou kačku hodí.

“Nepoplet jsi to, Vendo?” optal se Budulínek a složil i ty druhý noviny. “Už je půl desátý. A tvůj Džony nikde. Pochybuju, že na nás čeká po celou dobu v bufetu.”

“Mám se jít kouknout?” Vstal jsem, že se půjdu po Džonym kouknout. Vtom na náměstí přijel taxík a vylez z něj Džony. Tohle je teda síla! To jsem ještě nezažil. Kdyby to bylo o půlnoci, nedivil bych se. Džony už párkrát jel z baru nebo od Soudku taxíkem. Vozí ho pan Sádlo. Povídal, že je to někdy únavný, nechat se o půlnoci nebo ve dvě ráno vytáhnout z postele. Jenomže se to vyplatí. Za těch pár metrů, co má Džony domů, platí panu Sádloj pětistovku. Kdyby řek, já bych ho za polovic odvez na trakaři. Jenomže to by asi nebylo ono.

“Helou, Vendy.” Džony mě uviděl a zamával na mě. A šel k nám. Ne do bufáče. Vypadal, že má děsně fajn náladu. Usmíval se jak měsíček. Potřás mi rukou a poplácal mě po zádech. “Jak ti dupou králíci?” Tohle někdy říká, i když ví, že žádný králíci nemáme. Nejspíš si ještě nestačil přečíst noviny. Tak neví, že nás předběhli. “Pane Kroupa, co byste řekl tomu, kdybysme se spolu šli projít někam, kde nás nikdo neuslyší a kde nebudeme nápadný?” zeptal se Džony. “Vendy, víš o takovým nějakým místě?”

Chviličku jsem přemejšlel a pak povídám, že nejlepší by bylo, kdyby šli do parku za hřbitovem. K přírodnímu divadlu. Tam je hned na začátku altán, kde je určitě nebude nikdo votravovat. Touhle dobou tam nikdo nebejvá. Vím to, poněvač tam někdy chodívám s Haničkou. V altánu si můžou dva lidi klidně i zašpásovat, natož v klidu pokecat.

“To je rozumný nápad, Vendy. Půjdu napřed. Ty tak pět minut po mně přived na místo tady pana Kroupu. On se tu nevyzná. Aby nám v parku nezabloudil.”

“Džony…,” chtěl jsem mu říct o Expandii, jenomže už vyrazil. Po pár krocích se otočil a povídá, ať na něj počkám u Řehánků, až Budulínka odvedu do altánu. Že si můžu dát do nosu. A nemám nic platit. Je to na jeho účet. A byl pryč. Tak jsem si řek, že až začne s lázněma, tak mu ten článek v novinách ukáže Budulínek sám. Proto moc velkou outratu radši neudělám. Když člověkoj krachne velkej plán, nebejvá rozhazovačnej.

22

K ŘEHÁNKOJ MOC NECHODÍVÁM. CHLAPI, CO CHODĚJ K Nádraží, taky ne. Jenom pan Myslík. Má už tako, vou práci, že potřebuje bejt mezi lidma. Tak chodí všade. Nebo Patrik Hovado. Nebo pan Čepička. Fotbalisti taky musej mezi lidi, aby se ukázali a lidi jim v sobotu odpoledne na hřišti fandili. Zato Rajman by jinam nešel. Musel by pít na stojáka nebo se posadit na cizí židli. K cizímu stolu. A pívo by mu nechutnalo. Říká, že pivo mu šmakuje, jenom když sedí na svým místě. Kolikrát se i popral s někým, kdo si sed na jeho židli. Chudák dostal po hubě a ani nevěděl proč. Neudělal to oumyslně. Viděl prázdnou židli, tak se posadil. Žádná cedulka na ní nebyla. Od tý doby jsem tam radši dával Reservé.

Mně je celkem jedno, kde sedím. Hlavně když mám na čem a mám v kapse peníze. Nebo otevřenej oučet. Dal jsem si polívku s játrovými knedlíčky. Měli i drškajdu. Jenže tu jsem už tenhle tejden měl. S knedlíčkama ještě ne. Máma je nedělá. Jedině když nám pan Cvrček dá králíka. Potom jsem si začal prohlížet jídelní lístek. Abych věděl, co si vyberu k obědu. Vybral jsem si uzený s bramborovým knedlíkem a se zelím. Dám si k tomu dvojitej knedlík. K polívce jsem zakousnul tři slaný rohlíky. Pan Jirásko fakticky dělá fantastický rohlíky. Daj se jíst jen tak. Křupou. Jasně že k polívce jsou nejlepší. Nebo když k nim je kus salámu. Já si kupuju točeňák. Je lacinej, a protože je tenkej, je ho víc.

Moc lidí tu ještě nebylo. Zrovna otevřeli. To u Nádraží když se otevře, hned je plno. Otvírá se půl hodiny před tím, než přijede vlak od Turnova. Tak si lidi, co s ním jedou, daj jedno pívo a polívku. A když vlak přijede, nahrnou se tam cestující, co vystoupili. Taky si daj pívo a polívku. Nebo tláču. Nebo guláš. Taky je tam Rajman. Ten udělá obrat sám o sobě. U Řehánka mají smůlu, že je blízko bufáč a lidi jdou na jedno nebo na polívku tam. Ale pár hostí už měli. Pan Myslík tady měl nějakýho člověka v saku a s telefonem. Seděli nad lejstrama a študovali je. Ten pán v saku vrtěl hlavou a opakoval, že mu to nepřipadá výhodný. A pan Myslík zase porád cvakal na kalkulačce a říkal, že to je úplně nejvýhodnější. Z toho jsem usoudil, že ho pojišťuje. Taky tam seděl pan inženýr Kaloš. Ten, co je předseda sládkovců. Jed polívku a čet si noviny. Tu jejich Republiku. Rajman je taky někdy přinese do hospody a předčítá z nich. Všichni musej poslouchat. A říkat, že to je pravda. Jinak by dostali po hubě. Když tam je něco zvlášť hezkýho, třeba proti Němcům, Cikánům a vůbec cizákům, tak Rajman bouchá pěstí do stolu a huláká Čechy Čechům! Pak všem koupí malýho ruma. Povídal, že velkýho ruma poručí, až bude Sládek prezidentem. Čepička řek, že v tom případě se velkýho ruma nedočkaj nikdy. A kdyby nedej pánbů taková situace nastala, tak Rajman jednoho velkýho ruma ušetří. Poněvač on radši emigruje na Slovensko. Čepička má za manželku Slovendu. Učila se tady ve fabrice a ostala tu, poněvač jí Čepička uplet děcko a musel si ji vzít. Voborník na to, že by si moc nepolepšil, poněvač tam maj Mečiara. Rajman mu řek, co si myslí o Slovácích. On si myslí o všech jinejch to samý. Nakonec se dohodli, ale Rajman musel zaplatit dvě rozmlácený židle a rozbitý okno. Jeho přijde politika draho. Jenže on jiný koníčky nemá. A v gruntu je to hodnej člověk.

Ještě ve dvanáct tady Džony nebyl. Tak jsem si dal oběd. Knedlíky byly fajn. Zelí taky. Jenom masa dávali málo. Jejich kuchař má holku na vysoký škole v Hradci. Dneska leze študium hezky do peněz. Popovídal jsem si s nějakejma lidma z okolí. Byli nakupovat. Povídali, že draho je dneska všade. U nich stojí pívo osum kaček. Maj ve vsi jenom jednu hospodu a hostinskej si může počítat, co chce, když nemá konkurenci. Taky lamentovali, jak je drahej benzin a elektrika. A že bude suchý léto. Neurodí se. Okres jim slíbil kanalizaci a teď se vymlouvá, že nejsou peníze. Na jaře byl u nich ve vsi králičí mor. Veterinář je drahej. Očkování ještě dražší. Chtěli ušetřit a skoro všichni o králíky přišli. Pak dopili a šli na autobus. Povídali, že autobusy jsou taky děsně drahý. Chtěl jsem jim říct, že na jejich místě bych šel radši pěšky. Za tu hodinu, co seděli v hospodě, by už byli doma. A ušetřili by za tři píva a za jízdenku. Neřek jsem nic. Rada nežádaná bejvá nevítaná, říká máma.

Džony se objevil až ve dvě hodiny. Myslel jsem, že už snad nepřijde. Začínal jsem o něj mít strach, jestli si něco neudělal, když zjistil, že ho předběhli. Taky jsem se obával, že jestli si něco udělal, budu muset oučet zaplatit sám. Ne že bych si to nemoh dovolit. Jenomže kdybych nemusel na Džonyho čekat u Řehánka, nedal bych si polívku za dvanáct kaček a oběd za padesát kaček. A nevypil bych tři píva! Skoro jsem slyšel, jak mi v břichu žbluňkaj. Jako bych tam měl rybník. Nikdá nepochopím, kam takovej Rajman všecky ty píva leje. Fakt je, že během večera hodně čurá.

Džony se posadil ke stolu a rozhlídnul se. Nevypadal, jako kdyby se chtěl věšet. Už se, pravda, nepochechtával. Tvářil se vážně. “Vendy,” řek a objednal si malý pívo. Většinou malý pívo nepije. V malým pívu prej je malej duch. A malým pívem se jenom špiněj sklenice. “Vendy, právě jsem se vrátil z radnice. Víc ti nepovím a prosím tě o jedno. Na nic se mě neptej. Je to v tvým vlastním zájmu.” Povídám, že se nikdy nikoho na nic neptám. Že jsem nikdy nebyl zvědavej. Máma říká, že zvědavost je ošklivá vlastnost. Je ráda, že jsem nebyl zvědavej ani jako malej. Zato jsem prej byl zvídavej. Všecko mě zajímalo. “Chlapče, věci se pohnuly. Jestlipak víš, že starej Rabas jde do domova důchodců?”

“A co udělá s kozou? A s kočkama?” optal jsem se. Teďka mě fakticky ohromil.

“Koza mu chcípla. Předevčírem. Nažrala se něčeho, čeho neměla, nadmula se a bylo po ní. Vzal jsem taxi a jel jsem pro toho hovězího doktora.” Džony říká panu doktoru Smetanovi hovězí doktor. Je veterinář. Má barák na kraji města. Jako hrom je ten barák. Máma říká, že to je skoro palác. Ve Smrčí byl veterinář už jeho táta a před ním dědeček. Něco jako Jiráskojc. Jenže hovada vynášej víc než rohlíky. Jitka Smetanová taky študuje na veterináře. “Doktor přijel, píchnul koze nějakou injekci, koza sebou škubla, zamečela a bylo po ní. Řek si za to dvě stovky. A kočky se rozprchly. Zdivočely. Už dávno. To jenom lidi mysleli, že jich tam má celý hejno. Měl jen dvě tři. Vlastně ani nejsou jeho. Prostě tam bydlej. Někdy přijdou, někdy ne. Staraj se o sebe samy. Lidi toho o Rabasovi moc nevědí. Nikdo za ním v tom jeho pelechu nebyl celý léta. Když jsem mu nabídnul ten starobinec, div mi nelíbal ruce. Zbytek pak už byla jenom úřední rutina.” Džony mávnul rukou. Koukal jsem na něj s votevřenou hubou.

“Tys mu ten starobinec zaplatil, Džony?” optal jsem se potichu. I když jsem mu před chviličkou slíbil, že se nebudu na nic ptát. Džony se zamračil a taky mi to hned připomněl. “Prostě je to zařízený. Pan starosta vyšel Rabasovi vstříc. Ještě dneska to bude v rádiu a ve zdejší televizi. Že se starosta osobně postaral o pana Rabase a umístil ho do volnýho pokoje v domově seniorů.”

“Zejtra jsou volby,” řek jsem. Džony se zasmál.

“Vendy, lidi si můžou o starostovi myslet, co chtějí. Ale je ze všech těch kandidátů nejmazanější. Ví, jak se dělá politika. Dělat politiku v Praze nebo ve Washingtonu není moc velkej kumšt. Ve Smrčí je to kumšt! Kde se všichni znají, kde si vidí do talířů a každý na každýho všechno ví. Jo, hochu, klobouk dolů před Metelkou. Počítám, že má volby v kapse. Ten tvůj Budulínek, jak mu říkáš, to je taky filuta. Rozčísnul to tady. A starostovi hodně pomohl. Však mu je Metelka taky vděčný. Tomu Budulínkovi se u nás zalíbilo. Povídal, že není vyloučený, že se do Smrčí přestěhuje. Že už je z Prahy unavenej. Nevíš o tom něco, Vendy?”

“Paní Naďová je docela pohledná,” povídám, poněvač nerad dělám drby. Džony kejvnul a řek, že si toho už párkrát všimnul taky a že je to ženská potřebná a takový starší, usedlý a solidní pán není k zahození. A pak Budulínka vychvaloval a vychvaloval, až mi to bylo blbý. Poněvač o tom hlavním ještě nepadlo ani slovo. Nakonec se na mě kouknul a ušklíbnul se.

“Seš jak na trní, viď? Ale neptáš se. Nevyzvídáš. To ti chválím. No nic, Vendy. Zvedni se. Zaplaceno je. Já to zatáhnul ve výčepu. Máme před sebou ještě hodně práce.”

Tak jsem se zvednul, Džony taky a šli jsme. Jen jsem nevěděl, kam jdeme. Džony se optal, jestli u sebe mám občanku. Povídám, že občanku mám. Chtěl jsem se optat, na co potřebuje moji občanku, ale kousnul jsem se do jazyka. Když se nemám ptát, nebudu se vyptávat na nic. Nechám všecko na něm. Šli jsme přes náměstí a Džony se zastavil před bankou. Prej kolik mám peněz. Sáhnul jsem do kapsy, abych je přepočítal. Jenže Džony povídá, že takhle to nemyslel. Chce vědět, kolik mám vůbec peněz. Řek jsem, že pár tisíc od Budulínka a na knížce pořád jen těch sedmadvacet tisícek, co hlídá máma.

“Potřebuješ aspoň sto tisíc, Vendy,” povídá Džony a já málem upad. Zbláznil se? Kde je mám vzít?

“Na co, Džony?” Už jsem nevydržel a musel se optat. “Kde já bych vzal sto tisíc! Takovej majlant jsem nikdy neměl a v životě mít nebudu. Kdybych měl sto tisíc, tak bych…” Zarazil jsem se, poněvač jsem nevěděl, co bych.

“Co bys s nima udělal, Vendy? Oženil by ses?”

“To taky. Hnedka. I bez takovejch peněz. Kdybysme měli kde bydlet.”

“Vendy, pamatuješ, co jsem ti říkal? Že nikdy nevíš, co se druhej den stane?”

“Pamatuju. Člověk někdy neví ani ráno, co se stane do večera. Já si ráno taky ledacos myslel, a pak jsem si přečet v novinách o tý Expandii…” Mávnul jsem rukou a Džony se začal smát. Ale nic nepovídal. Jenom mě plácal po rameni, a když se dosmál, řek:

“Vendy, ty potřebuješ sto tisíc, aby sis mohl koupit zakládací akcie Expandie. Teď jsou ještě laciný. Já ti těch sto tisíc půjčím. Vrátíš mi je, až zbohatneš.”

“Copak můžu někdy zbohatnout, Džony?”

“Vendy, ty jo. Ty zbohatneš! To si piš.”

23

TEDA DĚLY SE VĚCI! PAN STAROSTA VYHRÁL VOLBY A JE zase starosta. Mně Džony koupil akcie a já celý noci nespal hrůzou, z čeho mu ty peníze vrátím. Haničce jsem nic neprozradil. Džony mi o tom zakázal mluvit. Taky povídal, že bude lepší, když se budeme vídat jenom předpolednem v bufáči. Jako vždycky. Že je jistější, když si nás lidi nebudou dávat dohromady. Nevěděl jsem, co tím myslel, ale neodporoval jsem mu. Džony snad ví, co dělá.

Máma s Haničkou by beztak měly řeči, že to není kamaráčoft pro mě. Mámě jsem neřek vůbec nic. Kdyby věděla, že mám u Džonyho dluh sto tisíc, asi by se zbláznila. Ze všeho nejvíc se bojí dluhů. Ani televizi na multiservis jsme neměli. Ušetřili jsme si na ni, abysme ji neměli na dluh.

Budulínek zůstal ve Smrčí u paní Naďový. Budou mít veselku příští měsíc. Dostal dobrý místo ve fabrice. Je tam pravá ruka pana Nachtigala, personální ředitel.

Pan hoteliér Hnízdo volby prohrál a drží se doma. Paní Hnízdová přijela z lázní a prej u nich byl pěknej cirkus. Politiku mu zakázala.

Pan Vocloň se nakonec na radnici dostal. Jenže starostou není. A když je herna zavřená, nemá do čeho rejt. Tak se stará zase o ty svý knížky.

Když se lidi dozvěděli, že u nás budou lázně, úplně se zbláznili. A chtěli kupovat ty akcie. Taky si je koupili. Hlavně pan starosta, kterej o nich věděl první od Džonyho. Ale nejvíc jich skoupil pan Nachtigal. Celej balík. Jenomže to už nestály tisíc korun jedna, jako když mi je kupoval Džony. Stály mockrát víc. Ovšem pan Nachtigal na to měl. Taky se ukázalo, že doopravdy měl prsty v tom golfovým hřišti. Nechal se pak slyšet, že tam budou lázně i hřiště. A že Smrčí bude centrum společenskýho života. Když se to rozkřiklo, tak ty akcie šly furt nahoru a nahoru.

A pak jednou, když jsem přišel na pívo do bufáče, mi Džony povídá:

“Vendy, je čas. Ty akcie hned, ale povídám ti okamžitě, prodáš.”

Neptal jsem se, proč je mám prodávat, když to není tak dlouho, co jsem je koupil. Šli jsme do banky a já je prodal. Myslel jsem, že omdlím, co jsem za ty papírky dostal peněz. Víc než milion! Nespal jsem z toho celou noc. A když jsem druhej den přišel do bufáče, Džony už nepřišel. Nepřišel ani odpoledne. Nikdo nevěděl, kde je, ani doma nebyl. Dřív by se o tom dlouho povídalo. Jenže lidi měli jiný starosti. Lázně nebudou.

Zjistilo se, že ty prameny nejsou tak léčivý, jak se myslelo. A půda je tam tak podmáčená, že se na ní nedá nic stavět. Všecko zkrachovalo. Akcie tý Expandie se prodávaj za desetikorunu, a ani za ty peníze je nikdo nechce. Pan starosta i pan Nachtigal si s nima můžou vytapetovat kvartýr. Lidi jim to přejou. Neměli bejt hamižný a chtít všecko sežrat sami.

Teďka sedím na náměstí, koukám před sebe, hlavu mám jak vymetenou a v ruce držím dopis.

Rabas je na svým místě u kašny. Starej člověk už svý zvyky nezmění, i když se nastěhuje do domova důchodců. Pan Vrba jde s batohem od vlaku. Paní lékárníková Fajtlová se nese jak ňáká baletka. Má rande s panem doktorem Slavíkem. Pepa Coufal někam upaluje. Asi za kšeftem. Autobusy přijížděj a odjížděj. V bufáči maj plno. Je čas obědů.

Všecko je, jak bejvávalo. Jenom Džony chybí.

Prej je za vodou. Říkaj lidi.

Já ale vím, že není. Je v nějakým Singapuru. Pozdravuje mě a píše, že mám zajít za panem notářem. Mám u něj papíry, kterými mi odkázal svůj barák a kvartýr. Abysme měli s Haničkou kde bydlet. A děkuje mi. Že jsem tady byl jeho jedinej kamarád.

Sedím a brečím. Poněvač vím, že už ho nikdy neuvidím a že se mi po něm bude stejskat. A pořád musím myslet na to, co mi povídal.

Že se o mě postará. A že mu těch sto tisíc vrátím, až zbohatnu.

Jak to moh vědět?

Nový humoristický román Pavla Frýborta se odehrává v malém českém městečku, jehož poklidnou atmosféru rozbouřila vlna skandálů. Číšník Vendelín ví z hospody o dění ve Smrčí téměř vše. Nikdy by si však nepomyslel, že se díky těmto vědomostem stane důležitou osobou. Snaží se ho využít jak volební manažer v nastávajícím komunálním boji o místo starosty na radnici, tak různí podnikatelé a podnikavci pro své plány. Mokřina za městečkem prý skrývá léčivé prameny a hernu s nočním erotickým klubem proti kostelu povolil starosta, protože se nechal uplatit.

Je tohle všechno pravda? Sám Vendelín má největší starosti s tím, že se nemá scházet se svou dívkou, aby je nikdo nerušil. I to patří k maloměstské předvolební komedii, kterou Vendelín zvěčnil svým vypravěčským humorem.