ZDENA FRÝBOVÁ

PŘIPRAVTE OPERAČNÍ SÁL

Tento román stojí na začátku řady bestsellerů Zdeny Frýbové, v němž poprvé umístila napínavý děj skriminální zápletkou do zajímavého profesionálního prostředí, na špičkové kardiochirurgické pracoviště,kde se denně provádějí náročné a komplikované operace. Vyčerpávající práci chirurgů vylíčila autorka sneobyčejnou

psychologickou přesvědčivostí a z každé kapitoly románu je zřejmé, že se také podrobně seznámila smoderními výzkumy, které medicíně otevírají nově možnosti zvláště při léčení civilizačních chorob. ZdenaFrýbová však současně vystihla i odvrácenou tvář lékařské praxe, kdy lhostejnost a byrokratickáomezenost těch, kdo mají zdravotnictví řídit, komplikuje život lékařům i pacientům.

Do příběhu hrdinů tohoto románu osudově zasahuje nepochopitelné a zákeřné zlo zosobněné jedinýmčlověkem, kterého Zdena Frýbová odhaluje nejen v jeho skutečné nahotě, ale také se zamýšlí nad jeho

tragédií.

„Přestávám dýchat,” oznámil v 9 hodin 4 minuty anesteziolog vzápětí poté, co profesor Talich řekl:

„Totální by-pass.”

A bylo pouhých 10 hodin 5 minut, když profesor končil všívání umělé mitrální a aortální chlopně a vyzval

laboranta u pumpy za svými zády:

„Začněte ohřívat. Pomalu.”

„Ohřívám.”

V 10 hodin 19 minut se profesor nad otevřeným hrudníkem na stole trochu napřímil a zvýšil hlas směremk anesteziologovi, oddělenému se svými přístroji od operačního pole širokým závěsem ze zelenéhoprostěradla:

„Deklampujeme aortu, jdeme na parciál. Dýchejte!”

„Dýchám,” řekl anesteziolog a v tom okamžiku se v hrudníku jednačtyřicetiletého mzdového účetníhoVáclava Marečka bezvládně ležící plíce hlubokým povzdechnutím probraly k opětovné činnosti a zvolna sepustily do své rytmické práce jakoby pod taktovkou malého, stejnoměrně se roztahujícího a zase sesmršťujícího měchu v postranní prosklené skříňce anesteziologova spiromatu.

To už profesor držel v každé ruce jednu packu defibrilátoru a přikládal je k pacientovu srdci, abyelektrickým výbojem opět naskočilo k akci. Pohyby všech okolo stolu ustaly a pohledy se upřely naobnažené srdce. I anesteziolog si vystoupil na své schůdky za hlavou pacienta, aby přes plentu nahlédl do

operačního pole. Tohle byl vždycky jeden z nejvypjatějších okamžiků celého zákroku: naskočí, nebonenaskočí, bude se defibrilovat třikrát, desetkrát, nebo dvacetkrát, bude třeba podávat podpůrnémedikamenty přímo do srdce i přes anestézii do krevního oběhu, a hlavně: naskočí nakonec vůbec?„Okamžik…, ještě ne, nejdřív ještě odsajte …, pozor tady přece! Sestro… Teď!”

Na profesorův povel zmáčkla sálová sestra knoflík na skříňce defibrilátoru a elektrický výboj trhlprofesorovýma rukama i srdcem a škublo sebou pod prostěradly a rouškami i celé pacientovo tělo.

Profesor vzdálil elektrody defibrilátoru, srdce se zazmítalo a několika trhanými pohyby projevilo svojidobrou vůli znovu pracovat.

„No ne, chytlo se naponejprv,” podotkl na schůdcích za profesorovými zády vedoucí kardiolog a do

slabého úlevného vydechnutí všech se ozval anesteziolog:

„Akce!… Komplexy jsou dobré… Tedy: poměrně dobré,” opravil se rychle a vzal pero, aby provedl dalšízáznam do svých papírů. Kardiolog mezitím sestoupil ze svých schůdků, aby i on se podíval naanesteziologovu obrazovku s plynule probíhajícím záznamem EKG. Komplexy byly sice ještě široké, ale itak srdce Václava Marečka pracovalo, jak nejlépe za daných okolností dokázalo.

V sále se zvedla nová vlna ruchu nad pacientovým arteriálním a žilním tlakem, které kolísaly a měly

neustálou tendenci klesat.

„Noradrenalin,” řekl profesor.

„Noradrenalin,” vložila mu instrumentářka do ruky injekční stříkačku a profesor podal lék do srdce. Přeshlavy všech poletovaly jeho úsečné otázky: „Žíla? Arterie?”, na které odpovídali oba anesteziologové —vzhledem k závažnosti, ale i zajímavosti zákroku byl přítomen i vedoucí anesteziolog.

„Žilní tlak? Tepenní?”

Čísla žíly skákala od čtyř a půl do patnácti a arterie od padesáti do devadesáti, až se konečně podařiloustálit je na přijatelných hodnotách a profesor sdělil:

„Přejdeme na vlastní oběh,” a začal vyřazovat kanyly, které dosud spojovaly pravou srdeční síň a aortu s

pumpou.

„Podávejte protamin,” vyzval anesteziologa.

„Podán protamin,” ozvalo se přes plentu.

Profesor zalétl spokojeným pohledem na nástěnné elektrické hodiny. Ukazovaly 10 hodin 31 minut. Odchvíle, kdy pacientův oběh kompletně napojil na umělé srdce, až do opětovné srdeční akce a úplnéhosejmutí z mimotělního oběhu, uplynulo pouhých 87 minut, ve kterých provedl dva náročné zákroky namitrální a aortální chlopni: vyňal je, odstranil těžké kalcifikace v jejich okolí a obě chlopně nahradilchlopněmi umělými. Srdce resuscitoval k jeho vlastní akci a upravil žilní i tepenní tlak. I když zatím bylopříliš předčasné hovořit o úspěchu operace, zda bude Václav Mareček žít, to mlhavě naznačí až nejbližší

dny příští, přece jen v pacientův prospěch mluvilo, že zákrok proběhl v neobyčejně příznivém časebeze všech komplikací, se kterými se v tichosti počítalo při tak neobyčejně vážné diagnóze, jakou bylajeho kalcifikovaná stenóza mitrální chlopně a nedomykavost aortální chlopně s padesátiprocentníregurgitací, obliterovaný perikard a neoperabilní nedomykavost chlopně trikuspidální. Bez zákroku bylytýdny pacientova ne života, ale živoření na lůžku už přesně sečteny.

Dnešní nečekaně příznivý průběh operace ovšem překvapil všechny právě tak málo jako fiasko včerejší,kdy se u devětačtyřicetileté telefonistky Karly Hlobilové při její čisté mitrální stenóze s komplikaceminepočítalo, práci na uzavřeném srdci, bez extrakorporálu, tady všichni považovali za výkon takřkarekreační —, a přece došlo k roztržení síně, takže s ní strávili na sále sedm vyčerpávajících hodin a poněkolika dalších hodinách intenzívní péče na resuscitačním oddělení pacientka zemřela na selhání srdce …

Nečekané situace a zvraty tu byly sice ne zrovna na denním pořádku, ale dostatečně časté, aby nemohlypřekvapovat. Což však zdaleka neznamenalo, že k úspěchu či neúspěchu dokázali být lhostejní. Naopak.Mnohým z nich šel každý nezdar hlouběji pod kůži, než by si byli přáli.

„Budete mít změny na EKG, evertuju srdce,” řekl profesor k anesteziologům a povysunul z hrudníku avzal na dlaň hypertrofické, už na pohled svým chorobným zvětšením nepěkné srdce, aby z jeho hrotuvyňal odsávací kanylu a zašil po ní otvor.

„Už to začíná,” ozval se anesteziolog a hlásil arytmii.

„Hergot,” sykl profesor, když proud krve všem stříkl až přes masky a vzápětí se operační pole zalilo krví.

„Odsávejte! Tak rychle přece! Šití! Povolil mi steh!” křikl podrážděně na anesteziologa, který už hlásil:„Klesá nám tlak!” a ještě hodnou chvíli poté, co byla tato kolize zlikvidována, si stěžoval na mrzácké

komplexy, které na EKG pozoroval s nelibostí jak svoji osobní pohanu.

Čas se protahoval, zatímco sušili operační pole a čekali, až protamin vyváže heparin, který před zákrokem

snížil srážlivost krve na možné minimum. Zatím zbývalo jen se ozbrojit trpělivostí, odsávat, sušit a vyčkat,

až krvácení v celé oblasti operačního pole pozvolna ustane. Vzorky krve putovaly v pravidelnýchintervalech do laboratoře, aby se vzápětí vracely k anesteziologovi jejich hodnoty.

To už na dvou po zemi rozprostřených prostěradlech přibývalo roušek a longet prosáklých krví, jak je tudo pečlivých řádek po deseti kusech skládala sálová sestra, aby se po zákroku snadno spočítaly. Sbírala je

všude okolo instrumentářky, která teď neměla čas ani se ohlédnout, kam je odhazuje, jak rychle je odprofesora a asistentů brala a podávala jim čisté.

„Longetu!”

„Longeta.”

„Steh na aortu!”

„Steh na aortu.”

„Roušku!”

„Rouška.”

V přesném sledu jim žádané vkládala do rukou a označovala je ozvěnou jejich přání.

Krvácení konečně pozvolna ustávalo.

Bylo 11 hodin a 24 minut, když profesor řekl: „Děkuju vám,” a opustil sál. Na jeho místo okamžitě přešelprvní asistent, až do té chvíle na opačné straně stolu, a začali se závěrečným šitím.

To už si instrumentářka ponechala na malém stolku před sebou jen pár posledních věcí, které ještě budou

asistenti potřebovat, zatímco všechny ostatní, které měla po celý zákrok na velkém dlouhém stole po své

pravé ruce, už její sálové kolegyně odnášely do sterilizace. Teď tlumenými hlasy přepočítávaly odpad —longety a roušky, které rovněž rychle putovaly ze sálu, následovány prádlem do špíny.

„Všechno důkladně prohlížíte? Prádlo i odpad?” zeptala se vrchní sálová sestra, která se tu teď objevila aměla mrzutě trapný pocit, že klade hloupě zbytečnou otázku. Její sestry ovšem dobře věděly proč.

„Mně připadá úplně vyloučené, že bychom mohly něco vyhodit s odpadem nebo se špínou,” řekla jednaze sálových sester, a ačkoliv mluvily tiše, asistent na profesorově místě se zeptal:

„Copak? Ztrácíte nástroje?”

„Ale v úterý jsme postrádaly pár věcí…” říkala vrchní sálová s váhavou nechutí, jak jí celá tahle věc bylaosobně nanejvýš nepříjemná. „Musely se nějak vyhodit, jinak si to vysvětlit nedovedu.”

„Leda tak, že se někomu hodil domů skalpel a nůžky,” řekl asistent a ten proti němu se zasmál: „Nedivilbych se, máme teď ty nové švédské, na leccos by mi doma přišly vhod. Ale že hned víc věcínajednou? To zrovna nesvědčí o pachatelově skromnosti.”

Přesně na takovou řeč nebo vtipkování byla vrchní sálová nedůtklivá. Všechny nástroje jako drahý apředevším nedostatkový, většinou ze zahraničí dovážený inventář střežila pod zámkem jak oko v hlavě apro oba sály měla vydané jen nejnutnější množství, počet, který se u všech druhů nechal poměrněsnadno uhlídat a stále evidovat. Za svoje děvčata by se klidně zaručila: pro sál se vybíraly jen tynejspolehlivější. Žádná z nich by nejen nic nevzala, ale všechny, věděla, jsou na nástroje, právě takjako ona sama, jak čerti. A přesto to bylo v tomto roce už podruhé, co jí nešťastné hlásily, že narázpostrádají několik nástrojů. Kdyby jeden, prosím: mohlo se nějak stát, že se vyhodil. Ale před sedmiměsíci to byly tři a nyní čtyři kusy současně.

V tu chvíli si vzpomněla, že když tady před třemi lety nastupovala, její předchůdkyně odcházející dodůchodu ji upozornila, aby si dobře hlídala sál: párkrát naprosto nevysvětlitelně zmizelo několik nástrojů.Jenže jí samotné se po celý čas nic takového nepřihodilo, až letos… Nu, však ona tomu přijde na kloub apak běda tomu, kdo v tom má prsty, pomyslela si zlostně.

„Že by si některý z mediků chystal výbavu pro nastávající soukromou klientelu?” prohodil jeden asistent adruzí dva se zasmáli. Nikdo netušil, jak velice blízko je od tragické skutečnosti, zejména když ještě dodal:„Nebo se na kočkách svědomitě připravuje na své budoucí velké poslání —”

Vrchní sálová se dál mračila. I ji už napadla souvislost s mediky, kteří tu občas stážují a byli tu i ve dnech

obou ztrát. Rozhlédla se sálem. Ne. Tady by se nikdo z nich nemohl žádného nástroje ani dotknout, aniž

by na sebe upoutal pozornost. Přiblížit se ke sterilnímu, absolutně vyloučené. A co upadne nebo seodhodí, toho se zas okamžitě zmocňují obě sálové sestry, které se kolem instrumentářky nepřetržitěmotají. Ne. Ztrátu na sále může vyloučit. Kromě toho se nástroje při odnášení přepočítávají, i když jenzběžně, protože při zákroku na srdci není možné, aby v pacientovi jakýkoli nástroj zůstal. Srdce neníbřicho.

„U nás nepátrejte. Obraťte se raděj na sousední firmu. Určitě to, co postrádáte, vynesli pacienti v břiše,”řekl asistent, jak kdyby jí četl myšlenky, a druzí dva se uchechtli.

„To právě ne. Kromě peánů se mi ztratily jenom samé věci, které na druhý sál vůbec nejdou, kterépoužíváte jen tady na srdečním: skalpely na aortu, vaše nůžky a háky.”

„Kdyby nůžky nebo skalpely, ty se opravdu mohou někomu hodit,” řekl teď už vážně a přemítavě prvníasistent. „Ale co by prosím vás kdo dělal třeba s peánem nebo hákem?”

Pomocí drátů právě opět spojili pacientovu rozpolcenou hrudní kost a pracovali na hrudníku už s

mechanickou rutinou. To bývaly chvíle, kdy za stolem klábosili o všem možném.

„No vidíte. To je mi na tom nejpodivnější,” zabloudila vrchní sálová stále podmračeným pohledem kesterilizaci mezi oběma sály. Ano. Tam, jedině tam to muselo být odcizeno. Tam se také může kterýkoli zmediků klidně vloudit. Přece sterilizací také procházejí, když jdou nahlédnout k zákroku zas na druhémsále a nechce se jim obcházet chodbou předsálí. A pokud se na obou sálech dělá, na sterilizaci většinoužádná sestra není. Tak s tímhle bude konec, aby se jí tu nekontrolovatelně hemžili, rozhodla se v duchu

pevně. Průchod sterilizací jim zakáže. Nebo by je měla raděj nenápadně pozorovat? Odhalit, který z nichto je, byla si jista, že profesor se postará, aby na hodinu letěl a na medicíně si v rámci tohoto státu už vživotě neškrtl.

Určitě je to některý medik. Kdo taky jiný? A ona rychle přijde na to, který. Obrátila se k odchodu skorospokojená. Ale ještě než prošla okolo anesteziologů, zarazila se nápadem: jenže medici se přece na sálestřídají. Ti, kteří tu stážovali v minulém semestru, jsou dnes zas kdesi jinde a přicházejí noví. A není přece

pravděpodobné, že by takovéhle spády, úplně stejné a na tomtéž místě a v jediném roce, měli třebadva z nich. Nemluvě o tom, že tu bude jistě nějaká souvislost se ztrátami nástrojů v době, než semnastoupila. Z tohoto zorného úhlu to vypadá spíš na někoho domácího v sálovém traktu, jenže to jenemyslitelné, nebo na člověka, který sem dochází pravidelně, což už je pravděpodobnější. Neštěstí, žeprávě oni jsou ústavem, kam stále někdo chodí něco obhlížet. Doktoři z různých pracovišť si na jejichsálech podávají ruce. Nedá se ovšem předpokládat, že některý z nich by… Prostě záhada, povzdechla sizhluboka a usouženě. Už jí bylo jasné, že není vyhnutí: o celé věci bude muset promluvit s profesorem. Ato jí bylo krajně nemilé. Vycházela s ním výborně právě proto, že on ví, jaké má na ni spolehnutí, jaksamozřejmě a bez sebemenších zádrhelů pod ní oba sály běží. A teď ho má obtěžovat záležitosti takhlenechutnou.

Opouštěla sál ve chvíli, kdy asistenti už šili kůži, nespokojená, roztrpčená a rozmrzelá, že ani o krok senepřiblížila objasnění tohoto zatraceného problému.

„Šlo to dneska skvěle,” pochválila si instrumentářka. „Kéž by to tak probíhalo taky zítra. Viděli jste naoddělení Staníka Pánka? Toho pěkného kluka, co máme ráno dělat?” Sama měla doma podobného, a takk zákrokům na dětech nedokázala ani po pětileté praxi na sále přistupovat s neosobní neúčastí.

„Opravdu šikovný kluk,” souhlasil asistent vedle ní. „Včera jsem si s ním chvíli vykládal na pokoji. Chtěl,abych mu namaloval rentgen, to mi teda dalo zabrat. Prý je u nás rád, protože ho vyléčíme, aby jednou

mohl jezdit na lokomotivě jako táta.”

„Ty máš teda náturu,” podotkl znechuceně kolega proti němu. „Já bych se nedal do nějaké důvěrnější řečis někým, koho máme dělat, ani za nic. A děti nechci ani vidět. Jejich pokoji se vyhýbám obloukem.”

„Seš moc háklivej,” konstatoval třetí, ale pak připustil: „No, abych pravdu řekl, já teda taky nejradšinevím, kdo je pod plachtou. Ke štěstí mi úplně stačí znát, že je to šestiletý defekt síňového septa. A užvůbec nebažím dozvědět se, že černooké Andulky Svobodové, která má mezerku mezi řezáky jako našeKačenka.”

· Dnes vás obsluhuje Marie Málková.

Safra, safra… Nějaká nová… To je nepříjemné… Protože pedikérka a pedikérka, to je rozdíl. PaníDvořáčková, ta už za ta léta přesně věděla, jak on to potřebuje…

„Dobrý den. Hned jsem hotova … Prosím … Můžete si sednout.”

Hm. Nějaká mladá. Chyba, chyba. Mladí se s ničím nemalují, hned jsou se vším hotovi. Jako ta zubařka,co u ni byl minulý týden. Kolik mohla mít? Pětadvacet, víc ne. Co může taková umět? Naštěstí mudělala jen maličkost.

Ale stejně s tím byla nějak moc brzy hotova. Ještě že mu pak aspoň polichotila. Prý: pane Vašák, víte,kolik lidí ve vašem věku má ještě svoje zuby, a v tak dobrém stavu jako vy? Moc málo. Myslím, že ve vašem ročníku jste z celého výběru, co tady sledujeme, nejlepší. Ano, přesně tak to řekla. Dnes se mladívždycky hrozně diví, když starší člověk není tak docela vyřízen, jak si představují oni, a jak budou v jeho

letech oni, když to tak povedou dál.

Podle úryvků řeči a drobných zvuků za plentou poznal, že pedikérka, která předtím vykoukla, už brzypřejde k němu. Teď asi poprášila zákaznici prsty zásypem… závěrečné popleskání… Zul si už i ponožky,ale nedůvěřivě se podíval na zelenavý obsah nízké nádržky. Má si tam už dát nohy? Není to nakonec ještě

nevypuštěná voda po předešlém zákazníkovi? Paní Dvořáčková vždycky napřed obřadně zkusila azamíchala lázeň rukou, zda je správně teplá a vůbec jak má být, než ho vybídla, „Ale jeje, vy jste siještě nedal nohy do vody? Přece víte, že se to musí odmočit, ne?”

Jako když rekrutovi zostra připomenou, proč nestojí v řadě.

„Nepříjemná ženská, taková pánovitá,” řekl, když se o tom příští den zmínil, potlachávaje přes plotzahrady se sousedem. Ten jen pohrdavě zafuněl.

„A vy se divíte, pane Vašák? Vy se tomu divíte?”

Byl už taky důchodce, občas si stěžoval na žaludeční vředy a tíhl k břitkým úsudkům. „Prosím vás. Penězvydělá jako nějaký primář nebo holička, říct tomu nebo poručit nikdo nesmí, dělá si, co chce. Tak co?Komu by to nelezlo na mozek?” Povýšeně uplivl, ale pak se zachmuřil: i on bude už brzy potřebovat… „Ajak ona, takhle, dělá? Dá se k ní vůbec jít?”

„No. Pokud se toho týká, nedělá špatně,” připustil pan Vašák neochotně, ale podle pravdy. Skutečně,skoro necítil, když mu vybírala zarostlý nehet na palci, a měl hodně přemeškáno, nechal to tentokrát dostdlouho, paní Dvořáčková by už kolem toho koledovala. Tahle jen cosi podotkla, spravila to, a bylo. Ne,pomalá nebo nešikovná není. A synka má opravdu pěkného.

Přistihl se, že už poněkolikáté se mu ta myšlenka vrací s jakýmsi roztržitým údivem. Opravdu: jak jemožné, že tak nepříjemná ženská má tak pěkného a milého chlapce?

Nebyl by špatný kamarád pro Jakuba, i pravidelně a natrvalo. Podobně slušný se hned tak nenajde, anipři té spoustě mladých dvojic s dětmi, co se sem teď nastěhovala a ještě nastěhuje.

Řada nových paneláků nedaleko už stojí, poslednímu kopou základy. Až vylítne do svých deseti pater,ustane konečně pekelný hluk v celém okolí a zmizí oblaka prachu snášející se až k jeho vilce a zahradě.Co nadělá. Lidi chtějí bydlet. Ale když si vzpomene, že se sem stěhoval proto, aby byli kus od Prahy,venku a z města, v přírodě. Příroda! Je jí tu pořád méně.

Mezi světlými skvrnami u rybízových keřů, v polostínu pod řídkými větvemi, spíš uhodl než uviděl cosipodobného šedě pruhovanému tygříkovi: Míša! Číhavě přikrčen byl skoro neviditelný. Ale najednouskokem odpálil, mihl se, vylítl po kmeni stromu kolmo vzhůru, a už zas ležel přilípnut na vodorovné větvi,napůl ji objímaje tlapkami, nehybný, znovu neviditelný, jen příčně pruhovaný ocas se zvolna, vyčkávavěkýve na znamení: pozor, kdosi tu číhá, hotov ke hře i k boji. Ach, ten si aspoň nikdy nedá vzít přírodu.Udělá si kus džungle z každého koutku zahrady, z každého keře, z každého stromu. A jak ji prožívá!Ponořuje se do ní vždy znovu a naplno aspoň v těch divokých, nedomácích chvilkách svého podvojnéhokočičího života.

Jestli by kdy byla taková paní Dvořáčková dokázala nechat sedět namočeného zákazníka a jít se bavitdeset minut telefonem? Nikdy! A tahle? Klidně. Měl zrovna jednu nohu hotovou, druhou ještě v lázni, když

zadrnčel telefon a nakoukla lázeňská: Paní Málková, pro vás. A zrovna se tam taky objevil ten jejíchlapec, slušně pozdravil a začal cosi o kině. Rozumí se, že hned přestal, když viděl, že máma má cosijiného.

Kdyby si jen vyřizovala nějakou maličkost, no prosím. A zprvu to taky tak vypadalo: když vy jste takovýšikovný… a kdyby vás to opravdu neobtěžovalo… Ale postupně hovoru ubývalo na věcnosti a zároveň sedivně měnil tón. Takže za chvíli, co se mluvilo, nemělo, pokud mohl posoudit, vůbec žádný věcnýsmysl či význam a řeč se nakonec podobala jakémusi, no, ne zrovna vrkání, ale cosi náramněpodobného to bylo. Skoro měl chuť vstát a jít se těch pár kroků podívat, zda do telefonu nemluví teď užnějaká docela jiná ženská: něžná, upejpavá, a zas lichotivě dovádivá. Kdepak. Tenhle hovor tak hnedneskončí. Nahnul se kupředu a opatrně si připustil trochu horké vody. Nenachladí se kvůli tomu, že se

jacísi dva namlouvají.

Mezitím si líp povšiml i hocha: nápadně pěkný. Oči jako trnky, dlouhé tmavé řasy, jemně oválný obličej —zatím by ještě mohl patřit i děvčeti, i když klukovské rysy už pomalu vystupují. Příjemně skromné chování

, V jejich vilkové čtvrti se už panu Vašákovi mockrát stalo, že se s někým zastavil a potřebovali si něcopovědět, ale nešlo to, když druhý měl s sebou dítko nebo vnouče. Stačilo, aby jen píplo anebo vůbecnějak se projevilo, a už bylo po řeči. Už se rozumělo samo sebou, že je přece nemožné věnovat i jenkousíček pozornosti čemukoliv kromě úžasného potomka, který měl obecný obdiv k sobě za přirozený stav

věcí a podle toho se i choval. Kdežto tenhle chlapec, právě naopak: až moc skromný. Dokonce čímsipřipomínal dobře živeného, ale ani trochu rozmazleného vlčáčka, který sedí u dveří krámu a ukázněněčeká, až se pán zas k němu vrátí. Byl by takhle trpělivý jejich Jakub? Sotva. Ale Barbora by ho ovšem taky

nenechala jen tak pro nic za nic někde postávat. Pocítil nutkání říct chlapci něco vlídného, přívětivého,ale zrovna mu nechtělo nic napadnout než nejtuctovější: „Tak co? Do které třídy chodíš?”

„Do čtvrté,” řekl hoch pohotově a zdvořile se k němu pootočil.

„Tak už do čtvrté, do čtvrté,” pokýval hlavou pan Vašák a vyšlo mu to, ač nechtěl, nějak mocblahosklonně. Ale počkat!

„Říkáš do čtvrté? Tady u zámečku? Nechodíš ty nakonec do stejné třídy s naším Jakubem? Jakub Hán,”dodal, vyslovuje příjmení jako vždy s nechutí. Taky mohla Barbora tehdy zařídit, když už kolem tohovšeho bylo tolik tahanic a vyřizování, aby ona i hoch měli jejich jméno a ne po tom moulovi, co si ji nechal

za jediný rok přerůst přes hlavu tak, že potom už opravdu nezbýval než rozvod.

„Hán? Jakub?” řekl váhavě, ale hned ožil: „Už vím. Sedí ve třetí lavici. My jsme se sem přistěhovali teprveminulý týden,” dodal na vysvětlenou.

Tak vida. Je ve třídě nový, mezi tolika kluky, ale toho našeho rošťáka už zaregistroval, pomyslel si panVašák s hřejivou pýchou. Bystrý chlapec. Tón cvrlikání do telefonu naznačoval, že rozhovor už se snad

chýlí ke konci.

„Tak už jsem tady,” hlásila pedikérka s náznakem omluvného spěchu a svižně se usadila na nízkoustoličku. Hbitými, jemnými pohyby se pustila do práce, zatímco v její tváři i chování ještě chvíli doznívalarozjařená přívětivost. A teď taky hoch vyrukoval s tím, co měl na srdci: dnes ještě poslední den hrají Třijezdce, dole ve městě v kině Gloria. Ale přístup dětem jen v doprovodu dospělých. Nechtěla… nemohlaby dnes mami o půl šesté s ním?

Ta hned při jeho prvních slovech sáhla s úsměvem po paměti do kapsy, ale pak se v půlí pohybu zarazila:Cože? Musela by jít s ním? Tak to dnes bohužel nejde. Má už něco jiného. Až příště.

Hochova dychtivá tvář celá pohasla zklamáním, ale kupodivu se ani nepokusil zaškemrat, naléhat nebodát najevo rozmrzelost. Asi už měl dobře vyzkoušeno, že co jednou máma řekne, platí, a bylo by zbytečné

,

„Ale no tak, nějak to uděláme,” ozval se pan Vašák ke svému vlastnímu překvapení. Co to máznamenat? Není přece jeho zvykem brát si na starost cizí děti. „Nějak to už uděláme. Já jdu na ten film snaším Jakubem, a kdybys chtěl, a jestli ti maminka dovolí, můžeš jít s námi.”

„Jste moc hodný. Opravdu by vás to neobtěžovalo? Okamžik, ještě vám podložím vatičkou trochu víc tuvybranou hranu. No, co se ti nezdá? Jen běž a buď rád, že tě pán vezme,” usmívala se pedikérka.

A ty zas jsi ráda, že budeš mít kluka z krku, zavrčelo to zlostně v panu Vašákovi. Jenže pomalu, pomalu stím. Kolik času věnuje, kolik času může věnovat Barbora Jakubovi? Jistě ještě míň než tahle. Jestli sepřižene k nim domů obden a přes neděli, pokud není někde na cestách… A to je prosím jeho vlastní

dcera.

· Ještě za sebou nezavřela dveře a už cítila ve vzduchu průšvih.

Obě redakční písařky seděly ve velké kanceláří sekretariátu a ani se nenamáhaly předstírat, že tam mají

co dělat. Na Barbořin pozdrav odpověděly jen roztržitě bez obvyklého zevrubného a útrpného pohledu,cože to má zas nemožného na sobě. Byly to většinou džínové kalhoty nebo sukně a nějaký starší oblíbený

svetr, které Barbora nosila ráda jako nejpohodlnější.

Jak jinak by se dovedly ohodit, brát tak ze všech stran ty prachy, co ona!, četla zpravidla v jejich očích.

Dnes však ji vzaly na vědomí jen zběžně, aniž sebeméně zastíraly, že bedlivě poslouchají, co se odehráváv přilehlé šéfredaktorově pracovně. Barbora tam pootevřenými dveřmi zahlédla šéfovu sekretářku Janu vdžínsových šatech a v duchu se usmála, jak tahle hubená, nevzhledná hodně víc než čtyřicátnice odmítávzít na vědomí přibývající roky. Někdy je výsledek poměrně úspěšný, jindy trapný, když obléká, co se hodí

pro její dvacetiletou dceru. Ale už jen samotné Janino úsilí Barbora obdivovala. Sama nemívala trpělivostani postát před zrcadlem, aby se nalíčila nebo pečlivěji učesala. Ale přestože věděla dobře, jak jízlivě o níJana mluví, konečně jízlivá byla, ať mluvila o komkoli —, na rozdíl od ostatních—, kteří ji jednodušeoznačovali jako závistivou klepnu, Barbora k ní měla kousek sympatie. Pramenila nejen z pochopení proslabosti druhých a velkorysého: každý jsme nějaký, ale i z pocitu, že mají s Janou něco společného,ačkoliv takovému nápadu by se byl každý v redakci zasmál. Ale Barbora věděla, že je to tak: jsou sipodobny svou ctižádostí. A byla si dobře vědoma i toho, že bylo nejen dílem pevné vůle a talentu, alehodně i otázkou štěstí, že jí samotné se podařilo tuto ctižádost plně uspokojit tím, že může dělat, co jiskutečně baví, zatímco Janě tohle v životě nevyšlo.

Ačkoliv velmi chytrá i snaživá, nedostala se kdysi na vysokou školu jen proto, že její otec býval majitelemobchodu. A za tři čtyři roky, když mohla jít studovat na základě vlastních dobrých posudků ze zaměstnání,

už se k tomu neodhodlala, ale zato si počala pěstovat zvláštní zatrpklost vůči šťastnějším, kteří dokázalivíc než jen sedět v kanceláři, o čemž byla přesvědčena, že je pod její úroveň. Ani sama soběnepřipouštěla, jak palčivě jim závidí a vyrovnává se s nimi tím, že je po straně shazuje, zesměšňuje arozšiřuje o nich ne právě ke cti jim sloužící polopravdy. Nepříjemnost z toho neměla nikdy jen proto, žeodpovídá lidské nátuře s větším či menším potěšením si vyslechnout nějaký vtipně podaný klípek, apředevším: nikdo její řeči nebral vážně, ať už jim přisuzoval ten či onen motiv. Barbora si připadala ažnetečná, nebo je to povýšenost?, jak se jí nedokáže ani sebeméně dotknout, co tak občas zaslechne,že zas o ní Jana vykládala. Klidně dál s mírnou dávkou náklonnosti oceňovala Janinu spolehlivost iorganizační schopnosti a litovala ji při pohledu, jak úsilí, které mohla vynaložit na úctyhodné cíle,zaměřuje jen a jen na budování životního standardu rodiny. Namísto aby přicházel jako samozřejmostvedle čehosi podstatného, co dává životu plný smysl, stal se jí smyslem života sám o sobě stejně jakoudržování mladistvého vzezření ne právě nejšťastnějším a příliš na oči stavěným způsobem. Smutnábilance: kvalitní holka, která kdysi měla všechny předpoklady něco ze svého života udělat, prošvihla svoušanci a stala se paničkou přehlušující prázdnotu křečovitou aktivitou a poměřující své bližní podle těchnejpovrchnějších kritérií.

Barbora, jak se tak nad Janou na okamžik zamyslela, vůbec nevnímala, co se vedle u šéfredaktora hovoří.Pohled na Andulu a Soňu jí však znovu připomenul, že se tu odehrává cosi mimořádného, co jim stojí za

to sledovat.

„Co je?” zeptala se, ale obě dívky proti ní rychle zatřepaly rukama na znamení, aby nerušila poslech.Jenže to už ji zaslechl Vladimír a vyklonil se ze svého šéfredaktorského křesla: „Barboro, jsi to ty? Pojďsem, prosím tě, na chvíli!”

Vstoupila a zastihla u něho několik osob v různém stupni zaraženosti a podivných rozpaků. Tajemník,který kouříval jen výjimečně, si zřejmě zapaloval jednu cigaretu za druhou, Jana, vždycky sebevědomá zdobrého pocitu své zdatnosti, se tvářila rozpačitě a sklesle, a rozhodný, suše věcný Vladimír jí nezvyklemnohomluvně přistrčil křeslo, aby se posadila a tohle si přečetla, co tomu říká. Stopa nervozity v jehohlase i gestech, jako by mu v této situaci bylo nanejvýš trapno, ji překvapila právě u něho, který se hnedtak něčím nedal vyvést z dobré míry a rovnováhy. A konečně tu seděl neznámý jí člověk, jehož se zatímjen zběžně dotkla očima, a kterého jí Vladimír záměrně nepředstavil. Mohlo to být pouze záměrně,protože Vladimír nebyl z těch, kdo na cokoliv zapomínají, tím méně na zdvořilost.

Pohodlně se opřela v křesle a pohlédla na několik stránek strojopisu. Aha, reportáž. Co však máznamenat, že Vladimír jí to strká přečíst? Psala pro redakci pouze externě, nebylo tedy její povinností čístrukopisy, i když občas se stalo, že Vladimíra zajímal její úsudek o některé věci. Ovšem dávat jí něco čísttakhle na počkání a před celým konziliem… Stovky občanů vděčí za svůj život kardiochirurgovi… Přesnětakový titulek, jaké nesnášela, i když možná vystihoval skutečnost. No budiž. Asi něco do toho seriálu,který teď uveřejňují každý týden: významné vědecké pracoviště, špičkový odborník, detailní záběr na jeho

práci. Lidi to zajímá, má to ohlas. Ale co má být propána tohle? To jí dávají docela vážně číst? Ještěnebyla u konce první stránky a už se musela soustřeďovat především na to, aby se nezasmála. Ovládalase jednak kvůli Janě, která tu seděla jako na trní, jednak kvůli neznámému, který mohl být autoremrukopisu. Ale to snad přece jenom ne. Na něco podobného nevypadal. A taky Vladimír by přeceneriskoval, že by něco nevhodného prořekla. Protože jestli z tohoto článku četl jen jediný odstavec… Aleco, když oni na ni takhle…

„Martine, pojď sem!” zavolala, protože právě zaslechla vpředu v sekretariátě jeho hlas. „Pojď si něcopřečíst. To se nasměješ. Vladimír se rozhodl vydávat humoristickou přílohu. Konečně nás lidi začnou číst!”

zamávala mu papíry v ruce, když nahlédl dovnitř.

„Jo? A to je jako první příspěvek?” zajímal se Martin, který právě dorazil do redakce a začal tušit legraci.Šéfredaktor se zavrtěl v židli a otevřel ústa, aby něco řekl, ale Barbora se tím směrem prozíravě ani

nepodívala.

„Ano. Vladimírova koncepce je, že za hrdinu humoristické reportáže se vždycky zvolí nějaká významnáosobnost a úplně se znemožní. Začal slibně, profesorem Talichem, což se nedá popřít, že je kdosi.”Mluvila mírně, skoro monotónně, Martin se zasmál a neznámému hostovi zacukaly svaly okolo úst. Od téchvíle se na ni díval skoro nepříjemně upřeně.

„Talich? Profesor Michal Talich, co dělá ta srdce?” zeptal se Martin, který se tu jako jediný z redakcepříjemně bavil, i když dosud nepochopil smysl tohoto sezení.

„Přesně ten,” ujistila ho Barbora a tajemník, který se až do této chvíle omezoval na snahu vypadat conejotráveněji, nebo nejsklesleji?, ji podrážděně okřikl: „Tak už to prosím tě dočti!”

Barbora nakoukla na konec poslední stránky.

„No ano, ano, Vaněček,” řekl znechuceně šéfredaktor. „Ta jeho grafománie…,” mávl jen rukou a nedořekl.

Barbora dočetla „Výborné,” podala rukopis Martinovi.

„To se zas jednou něco povedlo. Doufám, že to uveřejníš i s fotografií oběti: Talich se skalpelem vtratolišti krve,” obrátila se na Vladimíra. Jenže šéfredaktor jako by dnes ztratil všechen svůj smysl pro

humor.

„Považuješ to za úplně nemožné? Co bys říkala, kdyby to vyšlo?”

To už se v Barbořině hlase objevila stopa netrpělivosti: „Myslím si o tom naprosto totéž, co ty. Nechápu,proč mi to dáváš číst, můj názor sis asi dost snadno dokázal představit, ne? Jestli jsi mne ovšem chtěl

obveselit, tak je to od tebe milá pozornost.”

Teď už byla opravdu zvědava, co tohle všechno znamená. Proč takové debaty okolo textu, popisujícíhozázračné ruce profesora Talicha, který s kamenným výrazem v ostře řezaných rysech vrací život ženěodsouzené svou srdeční chorobou na smrt. Hodiny vysilující práce na srdci, z něhož stříká krev navšechny strany. Poslední stehy a znavené srdce zas už začíná pracovat na plné obrátky a pacientka súsměvem otevírá oči a vřelými slovy děkuje svému zachránci. Stále ještě nemůže věřit, že doopravdy žije.

Sestry svlékají z profesora zakrvavený plášť a on odchází, aby nad šálkem kávy načerpal síly k dalšímúkolům. Sedí hluboce zamyšlen, neboť není jen dokonalým profesionálem, ale také člověkem, který jeznepokojen budoucností srdcí, vyrvaných smrti. Ale není čas na rozjímání. Šálek kávy je rychle dopit aprofesor odchází na vizitu, aby se postavil tváří v tvář dalším úkolům, které den přinesl, aby i druhýmpacientům říkal: Nezemřete, já vaše srdce zachráním! Budete žít!

Tak to šlo stránka za stránkou. Barboře přišlo Vaněčka až líto. V životě určitě nebyl na sále při operaci, ani

sebeméně si nedovede představit, vcítit se, jak to v podobné nemocnici chodí. Trapnost nad trapnost,směs naivity, tuposti a idealismu s vyzněním do směšnosti. Proč ale okolo jeho textu tohle sezení nanejvyšší úrovni? Jak se takový článek mohl dostat až na stůl šéfredaktora? A jestli se tak nedopatřenímstalo, proč ho rovnou nehodí do koše?

„Ono to totiž zítra vyjde,” řekl Vladimír jakoby zkusmo.

„To ti teda gratuluju,” řekla mile Barbora. „To zas jednou budeš mít číslo rozebrané. Lidí se rádi nasmějou

a zdravotníci tenhle výtisk budou platit zlatem.”

Mezitím už článek dočítal Martin za tichého sténání, že tohle snad není možné a že na takovéhle „autory”by měl být nějaký zákon.

„Tohle že zítra vyjde?” vyhrkl a podíval se na hodinky. „Ještě řekni, že je to na rotačkách?!”

„Je,” řekl Vladimír suše.

„A já jsem zvědava,” řekla Barbora jako přínos k neutěšené situaci, „jestli Talich bude Vladimíra jenomžalovat nebo jestli ho taky přijde zmlátit.”

„Říkáš to, jako bys doufala v oboje,” vzchopil se Vladimír ke vtipu. „Ale třeba to nebude tak zlé. Možná, žemu to ani nepřijde tak hrozné.”

„Možné je všecko,” souhlasila Barbora. „Stejně možné je, že je dyslektik, takže si to nebude umět přečíst,nebo je oligofrenik, čímž zas nepochopí obsah. Jenže doopravdy to bude tak, jak ti snad došlo, přestože

jsi právník, když to konečně došlo i tadyhle Martinovi, doopravdy to bude tak, že si to dokáže přečíst,že to pochopí, že se mu to nebude líbit, a že tě bude jednak žalovat, jednak tě přijde zmlátit. Určitě těpřijde zmlátit,” ujistila Barbora sama sebe spokojeně, „jinak v mých očích neobstojí jako chlap.”

„Ty do nás jen reješ a my ti snášíme modrý z nebe,” postěžoval si Martin. „Nevidíš, že má Vladimír

starosti?”

„Starosti teprve bude mít, když tohle pustil.”

„Já jsem nic nepustil, to ti snad dá rozum,” ozval se Vladimír už zas se svou normální urputností, s jakou

čelíval všem nesnázím. „Ležel jsem doma s horečkou. A protože Ivan, jako můj zástupce,” vysvětlilsměrem k návštěvníkovi, „je na školení a tajemník, tadyhle Vašek, musel jít k jednání na ministerstvo,

celý den mi doma stejně zvonil telefon. Pak volala výtvarnice, že dostala k zařazenému článku z virologienemožné fotografie, které nemůže pustit. Tak co s tím. Řekl jsem, aby to celé vyhodila a vzala si na mémstole článek jiný. Už odsouhlasený materiál z oční chirurgie, kde nedávno zachránili zrak těžcepopálenému děvčátku. Vysvětlil jsem jí přesně, kde text leží: na mém stole navrch v deskách označených„Vyjde”. Netušil jsem ovšem, že před hodinou mě tady sháněl ten zatracený Vaněček, kterému jsem užvrátil asi pět článků. Janě řekl, že má pro mne něco velice důležitého, a odmítl jí svůj rukopis svěřit, abyse v sekretariátě neztratil. No, toto štěstí nás nepotkalo. Prý mi to sám položí na stůl. Jana ho sem tedy

pustila,” střelil po ní zlostným pohledem, „a on si tu svoji…” Vladimír se až zakoktal, protože před hostem

nechtěl použít výrazu běžně užívaného pro materiály podobného charakteru. „Ten svůj prokletý žvást siklidně položil právě navrch do desek nadepsaných „Vyjde”, které mu zřejmě hned padly do očí. A protožetomu dal taky medicínský titulek, výtvarnice jeho článek beze všech pochybností popadla a hodila dosazby.”

Barbora se nechtěla zeptat, kdo má službu při obtazích, ale vyslovil to Martin: „Kdo vlastně slouží?”

„To je zase tak,” ozval se tajemník. „Tím, že se měnil materiál, se ta stránka trochu pozdržela. Já jsemsice k obtahům od toho jednání na ministerstvu přišel, protože jsem věděl, že tady není ani Vladimír aniIvan, ale právě tahle stránka ještě nebyla hotová. Zjistil jsem, že kromě technických zajímavostí je na ní

jen tutovka schválená Vladimírem, a tak jsem pouze upozornil Helenu, která sloužila, aby celou stránku

pečlivě přečetla, že jsem ji neviděl. Jinak tu nikdo nebyl, redaktory zrovna máme v terénu,” dodal knávštěvníkovi.

„Helena je pečlivá,” řekla Barbora. Věděla už přesně, jak vše proběhlo, ale chtěla trochu přispět kHelenině obhajobě.

Vladimír po ní šlehl zamračeným pohledem: „Velice pečlivá. Na třech místech opravila interpunkci.

Obsahem si ovšem hlavu nelámala.”

Později se Barbora dověděla, že Vladimír na Helenu, která tu jako mladá absolventka novinářské fakultypracovala teprve druhý rok, křičel tak, že se pohotově zhroutila a právem těhotné ženy se dala z redakceodvézt taxíkem chvíli předtím, než Barbora přišla. Za hodinu telefonovala, že jí lékař vystavil pracovní

neschopenku.

„Jak se ale Vaněček dostal k Talichovi?” obrátila se Barbora na Vladimíra, aby odvrátila jeho pozornost od

Heleny.

„Dělá přece v deníku inzerci,” připomenul jí. „Právem se může prohlašovat, že je od novin.” Pak poklepaldlaní na rukopis, který zas už ležel před ním na stole. „Takže jste všichni názoru, že je to průšvih.”

Tajemník si zhluboka povzdechl, Martin zvedl oči ke stropu a Barbora se usmála: „„Dovedeš si představit,jak se nad tím Talichovi kolegové v rámci celého státu k umlácení svíjejí smíchy, jak si z toho hlasitěrecitují, jak se učí zpaměti zvlášť vydařené pasáže, jak kupují tucty výtisků, aby tímto výstřižkem vyzdobili

vývěsky na pracovišti? Ujišťuji tě, že od pozítřka se s Talichem nevyspí ani medička, která má u něhopřed rigem z chirurgie.”

V tu chvíli začali hovořit všichni najednou, Vladimír, Jana i Vašek, v průhledné snaze zabránit dalšímurozvíjení tohoto tématu. Návštěvník na Barboře opět utkvěl očima s pobaveným zájmem, ale zas neřekl

ani slovo.

„Profesor Talich měl naštěstí o autorovi určité pochybnosti,” vysvětlil šéfredaktor a Barbora, která simyslela, že už by tohle koledování dokola o ničem mohlo skončit, podotkla: „K tomu nepotřeboval zrovnavýjimečnou inteligenci.”

„A tak ho důrazně požádal,” přerušil ji rychle Vladimír, „aby donesl přečíst, co napíše. Vaněček mu poslalkopii, s kterou pak profesor Talich přišel do redakce, i když samo sebou v zásadě nepochyboval, že toneuveřejníme —”

„Ale to se zatraceně mýlil! To nás zase nezná!” provolala rozjařeně Barbora.

„Jen tak prostě pro jistotu, abychom si třeba nemysleli, že by to mohlo vyjít po nějakých úpravách nebopodobně …”

„Snad nechceš říct,” ozval se Martin, „že teprve až když sem nebe Talicha seslalo, že do té doby to nikdo

nezachytil?”

„Copak jsi neslyšel? Já jsem ležel, Ivan na školení, Vašek na ministerstvu a z redaktorů tady jen ta pravá:

Helena.”

„A co dole? V sazárně? Přece je muselo trknout, že tohle není normální? Nepřišel se nikdo zdvořile zeptat,jestli tu všem nepřeskočilo?” optala se Barbora.

„Noo… tam totiž mysleli,” soukal ze sebe neochotně tajemník, „prostě, moc se prý nasmáli.”

„Představě, jak vedení téhle redakce je k nim přiděleno na pomocné práce,” podotkl Martin.

„To snad ani ne. Ale mysleli, že ústav i jméno profesora jsou smyšlené a že je to psina. Satira nebo tak

něco,” řekl Vladimír.

„A jak se teprve nasmějí, až se rozkřikne, že ono je to všechno doopravdy a že máš žalobu na krku,” řekla

spokojeně Barbora. „A jak se asi nasmál profesor Talich, když sem přijel a zjistil, že ódu na jeho život adílo chrlí rotačky stotisícovým nákladem. Jak se na to vůbec přišlo?”

„Setkal se v sekretariátě s výtvarnicí, která si uvědomila, že se nějaké zdravotnické materiály přesunovaly,

podívala se tedy pro jistotu na obtahy. No a pak už mne volali a sehnali i tady Vaška —”

„A ty si tu teď klidně sedíš a vykládáš, místo abys ležel před rotačkami a vlastním tělem bránil, aby z nich

vyšel jediný další výtisk,” obvinila Vladimíra Barbora.

„Rotačky stojí už půl hodiny, čeká se, jak rozhodneme, jestli se pojede dál,” řekl Vladimír. Pak spodrážděným odfrknutím zvedl telefonní sluchátko a oznámil vedoucímu výroby: „Co je venku, musíšzlikvidovat. Na čtrnáctku se udělá nová plotna. Vašek už jde dolů.”

A k ostatním dodal: „Bylo už vyhozeno dobrých deset tisíc. Jak tuhle ztrátu zdůvodním nahoře, to jsemsám zvědav. No nic. A vám, pane profesore,” obrátil se k návštěvníkovi, „se nesmírně omlouvám, a jestlidovolíte, moc rád bych k vám někoho poslal, abychom o vašem ústavu napsali, pro změnu zas něco

rozumného. Barboro, Martine, to je profesor Talich —”

· Paní Vašáková seděla v proutěném křesílku na zahradě a pletla svetr. Neměla by vlastně být takhle naslunci. Už to prý pro ni není dobré. Ale teplo slunce měla ráda a zahrada je dost zarostlá, nemohli seodhodlat něco vykácet, takže stejně zpod stromů a keřů lehounce vane chládek.

Když odpočinek, tak aktivní, dobírá si ji vždycky soused. Ještě nikdy prý ji neviděl sedět jen tak s rukamav klíně a odpočívat. Ale když ona si opravdu nejlépe odpočine při pletení. A ještě se jí přitom vždy pěkněsrovnají myšlenky, v klidu, pomalu. Sedět jen tak, to by nedokázala. Dělat je pořád co.

Dnes ještě musí namočit prádlo. To zas bude, jestli se k tomu nachomýtne Barbora. Jako vždycky: Prosím

tě, babi, proč nedáváš velké kusy do prádelny? A přitom, jakápak námaha, je tu přece pračka iždímačka. Do prádelny! Takové krásné, drahé prádlo, na jaké ona si potrpí. Do prádelny, kde dají do vody

bůhví co. No to je tak nápad, přesně Barbořin. Copak ona umí něco šetřit, něčeho si vážit? Leda takvyhazovat zbůhdarma peníze. Zrovna jako s tím automatem, který stojí v koupelně a po neděli ho prýpřijdou zapojit. Stačí podívat se jen na ty knoflíky a celý ten složitý program či jak tomu říkají, aby byločlověku jasné, že to bude samá porucha. Zatímco solidní pračka a ždímačka, ty se mohou podleBarbory klidně vyhodit. Utrácet peníze, poletovat, jednou být tady, druhý den zas už támhle, to ano, na

to ji užije. Vždyť člověk nikdy ani pořádně neví, jestli je v Praze nebo v Košicích nebo vůbec v nějakétramtárii za hranicemi. Tomu se totiž dnes říká zaměstnání. Divné, při její povaze, že se vůbec vdala.Asi to ani neměla dělat, protože jak to mohlo celé skončit jinak než špatně? Žádnému mužskému by senelíbilo, aby ta jeho byla pořád v kalupu, aby ji neviděl třeba kolik dní nebo taky týdnů. Neměla se vůbecvdávat, to je to celé, a nemusely pak být ty nerváky kolem rozvodu, kdy on dělal všechno možné napříč,jen aby se nerozvedli, ale zas tak, jak to Barbora v manželství vedla, k tomu taky mlčet nechtěl. A kdo bytaky dokázal mlčet. Jenže zas na druhou stranu nezamilovat se… jestli Barbora s její povahou se vůbecdokáže zamilovat, solidně a doopravdy sotva… neměli by dneska Jakuba… Takže nakonec si člověk musíříct: zaplať pámbu, že je všechno tak, jak je.

Při té myšlence se zarazila, jako by byla udělala něco neopatrného, co si člověk ani nemá dovolit. Protoženormálně měla za správný stav mysli a zároveň za jakousi pojistku proti zlému, mírně naříkavouustaranost, ve které se prozíravě udržovala vroucím a účastným sledováním všech nemocí, nehod apohrom v širokém okruhu příbuzných a známých. Ale tady v závětří chráněném proti ostatnímu světudůkladným plotem obklopeným hustými keři si občas dopřávala, velmi opatrně, téměř pocituuvolněné pohody.

Jakub je chválabohu zdravý a dobře se učí. Mohl by sice, měl by přibrat, víc vážit, no ale při té jehoulítanosti aspoň že je, jaký je. A děda se taky dobře drží. Jen ta Barbora. Aspoň bydlení si mohla zaříditjinak. Po rozvodu přijít pěkně sem zpátky, Jakub tu byl stejně odmalička víc než u mladých, místa je tudost, a ne cosi vymýšlet, a když se od toho svého odstěhovala, ještě než vůbec byl rozvod, za drahépeníze si pořizovat byt dole ve městě. Někdy je tam a jindy zas tady, tak kde je vlastně doma?

To je prostě ta její, a vůbec dnešní, rozlítanost. Vždyť ani ten kocour není, kde by měl být. Pěkně napodušce v parádním křesílku naproti ní. Tam by měl ležet, občas se protáhnout, zavrtět, tak by tosprávně zapadalo do klidné pohody spořádaného domova. Místo toho dnes už od rána kdesi lítá. Nu, onijsou stejně víc zvyklí na psa. Na Bobika hned tak nezapomenou. Když nedávno, sotva čtyřletý, zašel najakousi záhadnou infekci, bylo v domě měsíc jak po pohřbu. Ani vzpomenout si nesmí, jak Jakub sBarborou vyváděli. Teď Barbora shání nové štěně, děda s Jakubem na ni hartusí, ať už tedy vezme

jakéhokoli teriéra, jenže ona zas nechce jiného než skotského, jako byl Bobik, a takového prý není snadné

obstarat. Už aby tady byl. Jakub už má pro něho i jméno: Ruprecht. Kdo to jaktěživo slyšel takhlepojmenovat psa. Ale Barbora se směje a ještě ho v jeho hloupých nápadech podporuje. Někdy jak kdybyvůbec nebyli máma se synem.

No, no, no! Co je to zas, takové dupání a bouchání dveřmi. Jako by se hnalo půl třídy. To si jistě Jakub

dovedl… a ne, jde s ním jen ten nový kamarád. Ahoj, babi! Dobrý den! Ahoj, chlapci! A pomalu, Jakube,

pomalu! Tak co bylo ve škole? A už nikam moc nechoďte, za chvíli bude svačina… Mírný, milý hoch. AleJakub? Jak kdyby se přihnal pár koní.

Tak nevím… Je ona vdova, nebo rozvedená? Spíš asi rozvedená. A je prý s tím chlapcem sama. Nu, vede

ho dobře. Vždycky pěkně oblečený. Kolik může v těch lázních vydělat? Prý chodí i po práci na melouchydo domu. Děda se o ní zmínil nějak nevrle. Jenže co mužský ví, co obnáší, ženská s klukem sama, anový družstevní byt a jedno s druhým. Vždyť je to hotová hrůza, co takové děcko stojí. To je trojkolka akolo a každý rok nové boty na bruslení a výbava na lyže, ze které je do příští zimy venku, to panečkupeníze letí! A co má jeden, musí mít i druhý, a teď sama musí hledět trochu vypadat, protože jistě byráda časem nějakého… Prostě nemají být rozvody, tam všechny ty patálie začínají.

Opravdu dobře vychovaný, bystrý chlapec, ten Pavlík. Ovšem přes Jakuba není, to zas ne. Jak to ječiperný kluk, ten Jakub, to se opravdu hned tak nevidí. Všechno chce vědět, všemu rozumět, štěstí, žemá dědu, ten všechno ví a umí mu vyložit.

Jako když tuhle začalo tak silně kvasit rybízové víno: hned o kvasinkách a o cukru, jak vzniká alkohol. Tobyla hotová přednáška. Kluci sypali jednu otázku přes druhou a děda, to on zas trpělivost má, jim takpěkně vysvětloval, že cukr a teplo, to je pro kvasinky něco jako pro lidi velký blahobyt. Tu zvídavost máJakub po Barboře. Jenže děda mu kolikrát vykládá všecko možné, čemu ani ještě nemůže rozumět. S

Barborou to odjakživa vedl taky tak. Odmala s ní o všem mluvil ne jako otec s dcerou, ale jako by byli

kamarádi. A taková výchova, žádná autorita, žádná přísnost nebo kázeň, nu, však to s ní taky podle

toho dopadá.

Jedno je ale jisté: že toho cukru tam tolik dávat nemusel. Vždyť to pak leze hrozně do peněz. Na kolikvlastně přijde jeden litr? Hned po svačině si sedne a pořádně, přesně to spočítá.

Prozatím začala přepočítávat oka. Každé počítání jí vždycky velice uklidňovalo. No tak! Co je zas? Míša!

Najednou odkudsi proletěl škvírou v plotě a jako šipka kolem ní a pod nejhustší keř.

Proutěné křesílko hlasitě zapraskalo, jak hbitě se zvedla. Pár chvatně kolébavých kroků a byla u plotu

zahrady.

„Darební kluci! To se neumíte bavit jinak než házet kamením? Co vám ten kocour udělal?”

Byli dva, znala je od vidění. Zarazili se, ale větší hned spustil:

„Paní, my neházíme kamením, jen hlínou.”

„Nebuď drzý! Jen počkej, až tohle povím mamince.”

„To můžete. Nám náhodou řekl sám pan Vašák —”

„Ještě řekni: abyste házeli kamením na našeho Míšu, ne?”

„Kamením teda ne, ale hlínou. Přesně tak nám to řekl. Když Míšu uvidíme venku, máme ho strašit a něčímházet, aby si zvyknul před cizími utíkat a nenechal se od nikoho chytit.”

„A dal nám na zmrzlinu,” dodal menší důležitě.

„Však já se na to pana Vašáka zeptám,” řekla paní Vašáková přísně, ale dobře věděla, že to tak je.Takový nápad je na dědu podobný. Konečně, opatrností nikdy nezbývá, zařídil to opravdu dobře. Alemusel hned těm klukům dávat na zmrzlinu? Kolik jim asi dal? Ptát se ho, to by nemělo smysl. Dal jimtřeba deset korun, a jí řekne pět. Eh, škoda se zlobit. Už je to tak a jiné to v tomhle domě nebude: ona je

tu jediná osoba, která umí trochu hospodařit a nefrcká peníze na každém rohu.

Hluboce si povzdechla, ale už zas energicky vykročila k domu, aby dědovi a klukům připravila svačinu.

· Autobus na Zbyškov se už už rozjížděl, když k němu Barbora doběhla, a sotva udýchaně nastoupila, dalse do pohybu takovým trhnutím, že, jak dopadla prudce na sedadlo, šťouchla loktem do sousedky.

„To nic, nic se nestalo,” odpovídala postižená na její omluvy. Byla to vlídná, obtloustlá paní, a protože

hned nahlédla do velké kabely, kterou měla na klíně, Barbora dodala: „Snad jsem vám nerozbila vajíčka?”

„Kdepak vajíčka,” řekla paní, spokojená, že obsah tašky je v pořádku. „Vezu bábovku. Podívejte.” A spýchou dobré kuchařky poodhrnula hedvábný papír. Vanilka a čokoláda zavoněly tak, že Barbora s

obdivem vydechla: „Ta teda je!”

„Z dvanácti vajec a máslová!” provolala hrdě paní. „Žádný olej a kdesi cosi, jak jsou ty dnešní recepty.”

„A jé, paní Pospíšilová,” hlásil se mládenec, který seděl přes uličku vedle Barbory, a zazubil se na paní sbábovkou. „Určitě jedete za naším profesorem, že? Má dneska svátek.”

„Ale vida, Sláveček… To víte, že jedu za panem profesorem. Ale jak to vlastně víte?” uculovala se paní.

„No, jak to vím: přece vaše každoroční bábovka je už v ústavu pojem. Všichni panu profesorovi říkáme,jestli by nemohl mít svátek aspoň pětkrát do roka. Vaše bábovka je pokaždé zlatý hřeb jeho pohoštění

pro gratulanty.”

Paní Pospíšilová úplně zrudla a zakoktala se potěšením. Barbora se zeptala s chápavým úsměvem: „Vyjste jistě vyléčená pacientka… nebo příbuzná?”

„Matka pacienta, milá slečno. Matka vyléčeného pacienta,” pronesla paní Pospíšilová s tak slavnostnímdůrazem, že několik lidi se ohlédlo a půl autobusu poslouchalo od té chvíle s sebou. „Matka vyléčeného

pacienta. Kdyby pan profesor dovolil, tak bych mu pekla každý týden bábovku nebo dort jak kolo od vozu.

A ještě by to bylo málo za všechno, co pro našeho Romana udělal. No, ale když má svátek, tak mne sgratulací odmítnout nemůže.”

„Jakpak je to už dlouho, co jsme dělali poprvé vašeho Romana?” zavzpomínal mládenec na druhé straněuličky. „Myslím, že takových sedm let?”

„Osm,” opravila ho hrdě paní Pospíšilová. „A dnes je na tom chválabohu tak, že asi začne choditpravidelně do zaměstnání. Zatím jen na půl úvazku, ale přece. On, o kterém mi doktoři tvrdili, že —”

„Ó jé, do zaměstnání! Tak už nebude mít čas. Pak bude konec, aby nám dával všechno do pořádku. A onje na všelijaké ty opravy ohromně šikovný.”

„Snad víte, pane laborant, že pro vás si čas vždycky najde,” ujistila ho paní Pospíšilová, a nedávajíc sevyvést z tempa, pokračovala:

„Když si představíte, že doktoři mi o něm říkali, že mu není pomoci a že musím být připravena na nejhorší

, jako že brzy umře. A jeden mi rovnou tvrdil, že čím dřív, tím líp pro něho, nebude se prý aspoň toliktrápit. No to já jsem konec konců věděla taky. Můj otec umíral na srdce tři roky, tak vím, co je to zahrůzu. Kolikrát jsem si říkala: pustím sobě i klukovi plyn a budeme mít pokoj oba.”

Při těch slovech se kolem sebe rozhlédla s jakýmsi zadostiučiněním, pokývala závažně hlavou, a pakpokračovala se zálibnou zevrubností, jak si v ní libují, kdo líčí prožité nebo taktak odvrácené pohromy:

„Není kapacita přes srdce, kterou bych s ním nenavštívila. A tak jsem se dozvěděla, že ve zbyškovskémústavě začali chlopně operovat, že prostě srdce otevřou a za poškozenou chlopeň všijí umělou. Jenže spanem profesorem to nebylo jen tak. Když si Romana vyšetřili, o operaci ani slyšet, že prý už je pozdě atak a onak. Já jsem se ale nedala odbýt. Nakonec jsem před profesora na kolena klekla a se sepjatýmarukama ho prosila: Pane profesore, povídám, proboha vás prosím, vemte ho na tu operaci, vždyť vyjste naše poslední naděje! A taky jsem mu řekla: Jestli odmítnete, vyskočím i s ním z okna, jakožebydlíme ve čtvrtém poschodí! To už pan profesor hned jakési prášky, abych se prý uklidnila, a nakonec,že si všechny výsledky vyšetření a rentgeny a všechno znovu projdou a znovu uváží, jestli by operacipřece jen měli risknout.”

„Totiž,” nahnul se k Barboře laborant, když viděl, že ji líčení skutečně zajímá, „Roman měl těžkou vaduaortální chlopně, následek v dětství prodělané revmatické horečky. Jenže v době, kdy u nás se začínalos umělými chlopněmi, měl už srdce v takovém stavu, tak zvětšené a ochablé, že se profesor bál operovat,

že chlapec zákrok nepřežije.”

„Jenže já jsem mu řekla,” přerušila paní Pospíšilová výklad, který se jí zřejmě zdál moc suchý vzhledem kdramatu, jaké prožila, „já jsem mu řekla: Pane profesore, je mu devatenáct let. A jestli má umřít, tak aťpři operaci, než aby se mi dusil před očima ještě rok. Copak tohle je pro něho život? On moc dobře ví,jaké riziko je taková operace, a přece se k ní tak upíná. Tolik, že vím, že ho uzdraví. A proto vászapřísahám —”

Jak je asi člověku, když je na něho takhle útočeno? uvažovala Barbora. Jak se asi tváří? Co při tom cítí?Není záviděníhodná situace rozhodovat o někom, zda má ještě žít asi rok a pak najisto umřít, nebo zdariskovat, že zemře hned a ztratí i ten jediný rok života, ale možná taky, že pak bude žít dobře ještě řadulet. Před očima se jí vybavila tvář, kterou proti sobě viděla v redakci. Úzká ironická ústa, co s nimi? Alevěcná vyrovnanost citlivých očí, to by šlo. Asi je na dramatické situace zvyklý. Manko v pocitu osobnídůležitosti, tu tak trapnou a rozšířenou slabinu jistě nemá. Určitě nebude dojatě vzpomínat na své těžkézačátky ani rozebírat svoje nedostatečné možnosti seberealizace. Spíš aby nedopadla jako v tommikrobiologickém ústavu. Nějak podezřele dlouho se neozývají. Určitě jí docent do článku vpisuje svévýroky a definice, které jako příliš odborné vypustila. Marně vysvětlovala, že jde o rozhovor pro kulturnítýdeník a ne odborný časopis. Neměla mu vůbec svoji konečnou verzi článku posílat k přečtení. Jenžekdyby tam zas měla nějaký nesmysl… Jestli bude takováhle práce s Talichem? A je to možné, v poslednídobě má smůlu na specialisty, kteří jsou přesvědčeni, že jejich odborná terminologie i problematika jekaždému inteligentnímu čtenáři zcela běžná. Talich ovšem vypadá střízlivě. Mohl by se dokonce ukázatjako ztělesnění ideálního „klienta”, s kterým se dá během hodiny probrat, co by bylo z hlediska čtenářůnejzajímavější, aniž by jí jako trhák vnucoval plísňové onemocnění jedné tropické rostliny, které sevyskytuje ve stoletých periodách a na jehož popisu si založil své DrSc. Kdyby tak odpověděl na její otázkytak, že by své poznámky doma mohla hodit rovnou do stroje na čisto i s kopií! Párkrát, ale opravdujenom párkrát, se už s takovým setkala. A teď zas už by si něco bezpracného zasluhovala. Nedělá uždobře tři měsíce s lidmi, kterým musí vymýšlet, co chytrého řekli, nebo zas překládat jejich odbornosti dojazyka normálním smrtelníkům srozumitelného? Ačkoliv na kardiochirurgii by ani bleskovku dělat nechtěla.

Bude docela zajímavé podívat se zblízka, co a jak vlastně s tím srdcem čarují. Ještě donedávna bylo pro

chirurgy tabu.

To už totálně vypnula sluch teď už jen citovému výkladu paní Pospíšilové, v tom měla mnohaletoupraxi: nebylo týdne, aby jí někdo nevykládal, co vědět nepotřebovala. Zatímco chtěla slyšet o rekonstrukci

cízů na chmel a cukrovarnických odstředivek, technický náměstek Strojektu zarytě hovořil o svémskvělém nápadu, jak vylepšit speciální kotel na vulkanizaci gumy. Někoho bylo možno přerušit a požádat,aby mluvil k věci, druhého bylo lépe nechat vymluvit a přemýšlet si zatím o úvodu k jinému článku, ovčerejším filmu nebo pátečním nákupu. Tyhle případy v ní vyvinuly obranně mechanickou reakci, zvykvést si, jako když člověk něco loví v magnetofonové pásce. Nechá ji běžet naprázdno a jen chvílemizapíná zvuk na ověření, co právě jde. Přesně tak občas zapínala sluch, aby nepromeškala okamžik, kdyhovor vmanévrovat k tomu, co potřebuje vědět.

Po chvíli zas zapnula paní Pospíšilovou.

„…pět hodin, představte si, pět hodin operace trvala! A já celou dobu chodila na chodbě za dveřmi sálů,ani sedět jsem nevydržela, a tady pan Sláveček občas posílal pomocnou sestru, aby mi řekla, že vše jdedobře, že mám být klidná. Jenže já jsem se pak stejně dozvěděla, že vůbec nic nešlo dobře, bylo tostrašlivě komplikované. Ale když mi řekli, že operace je u konce a Roman zas už dýchá a srdce mu tluče,snad jsem dostala horečku. Dobře jsem věděla, že ještě není vyhráno, ale už jen že se po operaci vůbecprobral, byl zázrak. A pořád jsem si říkala, zaplať pámbu, že se těchhle nerváků a vůbec Románkovynemoci nedožil manžel, on byl takový strašně jemný a citlivý člověk.”

„A teď už je syn úplně dobrý?” zajímalo Barboru.

„Dobrý? Skvělý! Přestože se mu asi před třemi roky ta umělá chlopeň trochu odtrhla a museli to dělat celé

znovu a dávat mu novou. Jenže to už mi sám pan profesor povídal, že dnes máme srdce v mnohemlepším stavu než tenkrát, a tak že by všechno mělo dobře dopadnout. To víte, nahnáno jsem měla zase,ale pan profesor, jak ten operuje, to si nikdo ani představit nedovede, co on dokáže. Za čtyři týdny byl

kluk doma a chodil!”

Rozhlédla se spokojeně kolem, že všichni bez dechu poslouchají.

„A co byste, pane laborant, řekl na to, že Roman se bude nejspíš ženit?”

„No prima!” vykřikl laborant potěšeně. „Vidíte, s tím se nám nepochlubil.”

„To máte tak. On z té své nemoci byl vždycky spíš takový plachý. Asi měl nějaké ty komplexyméněcennosti nebo co, prostě děvčatům se spíš vyhýbal. Já jsem samo sebou taky velice dbala, aby sešetřil, nikde nelítal a vůbec —”

„On byl nemocný už odmalička?” zeptala se Barbora.

„Ale kde! Bylo mu sedmnáct, osmnáct, když to neštěstí na nás přišlo. Tedy já jsem dbala, aby se šetřil

— prostě držela jsem ho spíš doma. On, abych vám řekla, byl vždycky hodný syn. Šlo mu učení i práce,žádné samá holka od patnácti, jak teď vidíte na každém kroku. Klidný, věříte, že nepamatuju, že bych sním měla nějaké potíže? A to od deseti let chudáček neměl tátu. A pak ta nemoc… prostě teprve předněkolika roky se začal přátelit s jednou dívkou. Mně se to nejdřív nezdálo, vlastně pořád si myslím, že byměl ještě nějaký rok počkat, až bude ještě víc zdravý. Ale oni spolu chodí a nic bych se nedivila, kdyby užzačali o svatbě. No dovedete si představit, že já, která jsem myslela, už jsem musela počítat, že přijdu ojediného syna a zůstanu sama jak kůl v plotě, že já ještě budu mít vnoučata?”

Přála bych ti je. Jen jestlis to s tou ustaraností a péčí a láskou nepřehnala, pomyslela si Barbora. Takováfixace na maminku, jaká tady určitě bude… Kluk může mít pěkné problémy.

„Všechno díky panu profesorovi,” zakončila paní Pospíšilová slavnostně, ale hned s přirozeným taktemprosté ženy dodala: „A samosebou díky všem, co se o Romana tak starali a vlastně pořád starají. Třebatady pan Sláveček. Přes obě operace mu řídil pumpu, s kterou to umí jen on a doktor. Je to vlastně umělé

srdce, aby opravdické mohli zastavit a opravit. No ani povídat se nedá, prostě obyčejný člověknepochopí, co se při takové operaci všechno děje. Jistě zrovna jedete do služby, viďte? Ale cože takpozdě? Nebo se dneska snad neoperuje?”

„Já mám vlastně dnes volno na nějaké vyřizování. Ale už jsem s tím hotov a dělá se takový zajímavýpřípad, tak se jedu podívat,” usmál se laborant skoro omluvně.

Zas jeden blázen z povolání, pomyslela si Barbora a hned jí byl blízký.

„Taky k nám do ústavu?” zeptal se jí, když se zvedla, aby vystoupila současně s ním a paní Pospíšilovou.„Na pacientku nevypadáte, máte někoho u nás?”

„Naštěstí ne,” usmála se. „Mám jen jednání s profesorem Talichem.”

„Tak pojďte se mnou, zavedu vás k jeho sekretářce, abyste to nehledala. U nás je trochu bludiště, jestlijste tu ještě nebyla?”

Příjemný chlapík. Neměla valný smysl pro orientaci a musela by se jistě párkrát ptát, než by se dostala do

správné kanceláře. A asi i velký dobrák, podle samozřejmosti, s jakou uchopil na schůdkách autobusuchlapce s nohou v sádře, který s nimi jel od předposlední stanice, a překročil s ním několik louží a bláto,až ho bezpečně postavil na suchý chodník.

„Jdeš na ambulanci na céčko, co? Trefíš tam?”

„Samo, chodím sem každý týden, a děkuju,” řekl kluk.

„Ukaž, vezmu ti to,” sáhl laborant ještě po jeho aktovce, když viděl, jak ho namáhá její tíha. „Taky sis jimohl dát nejdřív domů. Co s sebou nosíš? Cihly?”

Hoch se zasmál a Barbora řekla: „Tohle znám. Náš kluk už snad bude učebnice hrkat na vozíku. Občasmu zpřeházíme celou aktovku, co s sebou tahá, ale nakonec se podle rozvrhu ukáže, že všechno údajnědoopravdy potřebuje. Náš děda mu nedávno zvážil aktovku, kolik byste myslel? Deset kilo. Píše se stále,

jak si děti ničí páteř, rodiče protestují, a kila klidně rok od roku stoupají dál. Ty už chodíš aspoň dosedmičky, že?” obrátila se na chlapce, který kulhal teď bez tašky daleko svižněji.

„Kdepak,” opravil ji laborant. „Tomu je sotva dvanáct, viď? To je jen tak statný, co, fešáku?”

„Dvanáct za dva měsíce,” zazubil se kluk. „Druhý největší ve třídě.”

„Máte odhad,” řekla Barbora uznale. „Já bych ho tipovala mnohem víc.” A když ho potřepal jakochundelatého psíka a podal mu tašku, že je na místě, poznamenala:

„Máte rád děti, že? Kolikpak jich máte?”

„Zatím žádné,” zasmál se. „Ještě jsem svobodný. Ale plánuju nejméně tři. Jenže abych pravdu řekl, smalými dětmi nebo s holkama si neporadím. Zato větší kluci jsou prima. Běhají za mnou z celého okolí,abych jim dělal draky a letadla. Asi si s nimi vynahrazuju, oč sám jsem v dětství přišel.”

Když k němu Barbora tázavě vzhlédla, vysvětlil jí:

„Byli jsme s bráchou ještě docela malí, když naši začali stavět vilu. A stavěli ji deset let. Všechno se okoloní točilo, na nás prostě neměli čas. Jak my ten barák nenáviděli! Za nic bychom tam dneska nebydleli aoni jsou z toho zoufalí, protože prý stavěli pro nás.”

„Tohle si dovedu představit,” přikývla Barbora. „Nedávno mi vykládal jeden dětský psychiatr, co zjistilprůzkumem svého obvodu. Sledoval děti s poruchami chování. U celé jedné třetiny se ukázalo, že rodiče

staví.”

„Rád věřím. Rodinnou vilou k delikvenci dítěte,” řekl laborant trpce. „Celé roky mne i bráchu strkali kbabičce, která bydlí uprostřed Prahy, takže nás buď držela doma, aby nás nepřejela tramvaj, nebo násvyváděla do parčíku jak psíky na vyvenčení. Nic jsme nesměli, abychom se nezamazali, abychom v pokojiplném starožitného haraburdí nerozbili vázičku nebo sošku, kterými bylo všechno zamořeno. A tak teď siopožděně hraju,” zasmál se.

„Mohlo to dopadnout hůř,” řekla vážně Barbora. Pak se zeptala: „Operujete na srdce i děti, že?”

„Vrozené vady,” přikývl. „A není to nic hezkého. Třeba minulý týden: výborný kluk, už školák, ohromně

chytrý. Chodil jsem si s ním hrát —”

„Co mu řeknete před operací?”

„Že jde na rentgen. Že ho uspíme, a aby se nepolekal, až se probudí v jiném pokoji a bude mít nějakétrubičky v puse. Ráno před operací si ke mně schoval krásnou kudlu, svůj nejcennější majetek.”

„No a?”

„Zemřel třetí den na resuscitaci.”

„To byla tak těžká diagnóza?”

„Fallot. Neznáte to? Takové stále trochu promodralé děti. Fallotova tetralogie: čtyři vrozené vady na srdci

současně.”

„To je strašné. Rodiče aby zešíleli.”

„Neměli k tomu daleko. Nejhorší máte, že tyhle děti,když jdou na operaci, jsou ještě poměrně dobré —

prostě žijí, i když každá sebemenší zátěž je hrozně namáhá. A teď si představte, že se máte rozhodnout.Operace je hop nebo trop. Dítě se buď výrazně zlepší, nebo může být konec. Dát operovat, nebo

ne?”

„Asi bych nedala.”

„Jenže pak dítě během několika let určitě zemře. Než se operovalo, umíraly všechny. Nepřežijí pubertu.”

„Tak bych operaci odložila na co nejpozději.”

„To taky nejde, protože starší dítě je už v tak špatném stavu, že zákrok má beznadějnou vyhlídku.”

„Pak se dá říct jen jedno: zaplať pámbu, že toto nemusím rozhodovat já.”

Mezitím prošli kolem několika pavilónů celým parkem až k poslednímu: strohá třípatrová budova. Jenprosklení velké části prvního poschodí nasvědčovalo, že jsou tu chirurgické sály. Pod pojmem špičkovéhopracoviště si ovšem Barbora představovala jiný vstup než byl výklenek s rozevřenou omšelou knihou, kam

pracovníci zapisovali svoje příchody a odchody, a s velkou otrhanou lepenkovou krabicí plnou špinavýcha potrhaných návleků na boty návštěvníků.

Vyšli do prvního poschodí. Po pravé ruce, ukazoval nápis, byl přístup na chodbu lůžkového oddělení,po levé straně široké, dvoukřídlové dveře z kovu a neprůhledného skla označené stručně SÁLY. Hlučně serozlétly právě v okamžiku, kdy Barbora od nich byla jen na pár kroků, a vysunul se z nich podivně ponurýprůvod.

Zahajovala ho žena v bílých kalhotách a bílé košili, s maskou ještě na tkaničkách kolem krku. Její pohybybyly jisté, přestože šla pozpátku, aby přidržovala trubice a hadičky, které trčely z nosu a úst pacientauloženého na lůžku na kolečkách. Posunovaly je tři sestry. Na první pohled se jich tu motalo zbytečněmnoho, ale ve skutečnosti měly všechny co dělat, aby uhlídaly a udržovaly ve správné poloze vše, čím byl

pacient i lůžko obklopeno. Pacient byl až po krk zahalen přikrývkou, takže Barbora z něho zahlédla jentvář, neuvěřitelně bílou, tak bílou jako poduška, na které ležel. Vedle něho na lůžku byla velká kyslíkovábomba. Po bocích postele se mírně pohupovaly zavěšené drátěné koše, na každé straně jeden, a každýobepínal velkou láhev, částečně naplněnou nějakou tekutinou. Barboru napadlo, že do nich zřejmě ústínějaké hadičky z pacientova těla, aby tam odtékala nejspíš krev a moč. Průvod se pohyboval mlčky, bezjediného slova, jako by všichni konali tuhle cestu tak často, že jejich kroky i pohyby jsou už bezpečněsladěny.

Nejpodivnější postavou však byl vysoký hubený muž, jehož výšku ještě zveličoval zelený sálový plášť ažna paty, vzadu na tkanice. Bílou čepici měl ještě na hlavě, i když roušku už také jen na krku. Jako by aninebyl měl čas si svléknout sálové oblečení. Chirurg? dohadovala se Barbora. Sotva. Na to je příliš čistý,ani stopa krve. Nejspíš anesteziolog podle toho, že se stará o dýchání nemocného. Soustředěně mupohlížel do tváře a přitom s monotónní pravidelností pumpoval malým ručním měchem. Kyslík z bomby na

lůžku, dovtípila se Barbora.

„Tak co? Jak je? Jak to šlo?” zeptal se laborant, když s Barborou ustoupili tak, aby se průvod kolem nichmohl zatočit k výtahu.

„Ani se neptej,” odpověděla rozmrzele žena, kráčející pozpátku, a muž s měchem dodal: „Ale teď se drží.Chvílemi to vypadalo zle, patnáctkrát se defibrilovalo.” Laborant jen beze slova pozvedl oči ke stropu.

Přes bouchání dveří výtahu a drkotání postele se nemocný ani nepohnul. Vnímá vůbec něco z toho, co ses ním děje? přemítala Barbora. O poschodí výš přišla s laborantem právě v okamžiku, kdy se průvod opětvynořoval z výtahu a zamířil ke dveřím s nápisem Resuscitační oddělení. Návštěvám vstup přísně zakázán.

Průvodu odtud vyšla vstříc mladá, půvabná lékařka, a když otevřela obě široká křídla dveří, zahlédla zanimi Barbora ještě pokračování chodby, odkud teprve ústily několikerý další dveře. To už se ke všempřidal lékař, který právě vyběhl schody a kterého Barbora podle majetnického gesta vůči pacientoviodhadla na chirurga. Mylně.

„Kardiolog,” poznamenal tiše laborant, když viděl, jak pozorně je Barbora sleduje.

„Co to bylo za operaci?” zašeptala, přestože za průvodem už zapadly dveře.

„Defekt septa síně a mitrální insuficience,” odpověděl a Barboře to neříkalo vůbec nic, ani když ještě navysvětlení dodal: „Defekt síňové přepážky v srdci a mitrální chlopeň postižená nedomykavostí. S

komplikacemi.”

„Člověk by si představoval, že na takovém vysoce specializovaném pracovišti, jako je vaše, budete mítresuscitaci hned vedle sálů, nebo že aspoň přímo z předsálu povede na resuscitací výtah, tak nějak —”

„Ale kdepak,” usmál se laborant. „Tohle je stará budova a stavební úpravy už prý nestojí za to tady v

nějakém větším rozsahu provádět, protože se pro nás staví nový objekt, támhle kus dál na zelenélouce, na druhém konci parku. Takže pár let ještě musíme takhle vydržet, než se přestěhujeme, prý do

luxusu.”

Škoda, pomyslela si Barbora, které se líbily staré, mohutné budovy s vysokými stropy, širokými schodišti i

chodbami a solidními zdmi. V těch nových prosklených krabicích se nikdy necítila dobře, právě tak jako nani tísnivě působila moderní sídliště.

Laborant ji dovedl před velké skleněné dveře, právě takové, jaké vedly o poschodí níž k sálům. Byli právěnad nimi. Tyhle však nebyly nijak označeny. Rozevřel je před ní a řekl: „Poslední dveře vlevo jsou ksekretářce pana profesora.”

· „Odložte si a posaďte se,” přivítala Barboru paní Paterová, asi pětačtyřicetiletá pohyblivá paní sbystrýma očima, jemnými rysy a nenuceně přívětivým úsměvem. „Pan profesor se chvilku zdrží, ránomuseli vzít na sál akutní případ, takže plánovaná operace se posunula. Zatím vám udělám nějakéobčerstvení. Kávu? Nebo raděj něco studeného?”

Postavila před Barboru orosenou sklenici s džusem a tácek s oplatkami.

„Potěšilo mne, že zrovna z Rozhledů jste si vzpomněli na náš ústav. Jste nejsympatičtější kulturní týdeník,

co znám. Kupuju váš časopis už léta. Manžela a kluka zajímá hlavně stránka vědy a techniky, já si zasvystřihuju dietní klub.”

„Dietní klub!” zasmála se Barbora. „Kolegyně ho vede tak důkladně a sugestivně, že když se chci klidněnajíst, nesmím se na tuhle stránku ani podívat. Beztak díky jí mám už komplexy, jen se kouknu na řízeknebo zákusek se šlehačkou, a čokoládové bonbóny kupuju s hrůznou představou, jak se na mně usazujetuk z tisíců kalorií.”

V duchu si pochválila, že to tu začíná dobře. Bylo jasné. že svoji práci tu nevyřídí za jedinou návštěvu, avěděla moc dobře, jak právě sekretářka jí může usnadnit nebo zas znepříjemnit pobyt na pracovišti. Protovždycky dbala, aby s každou správně pohovořila o jejích dětech nebo nemocech, o tom, jakou oporou jepro ženu muž (měla-li před svatbou nebo brzy po ní), jakou přítěží je muž (byla-li před rozvodem nebo po

něm), o receptech na omáčky nebo pracovním přetížení, prostě podle toho, jak většinou velmi rychleodhadla, co srdci té které zní nejlíp. Tím si zajistila, že sekretářka jí bude pečlivě předávat veškeré vzkazy,

včas jí zavolá, aby nejela na jejich pracoviště zbytečně, když ten, s nímž má schůzku, včera onemocněl schřipkou, že jí zprostředkuje setkání s pracovníky tak, aby jí nikde nevznikaly zbytečné časové mezery, aaž pošle text k přečtení, sekretářka se postará, aby ho ještě týž den prošel ten, komu je určen, a obratem

jí ho zas vrátí.

U paní Paterové nemusela pátrat, na jakou strunu udeřit. Zamlouvala se jí na první pohled svouskromností, za kterou tušila zdatnost i přehled. Určitě patří mezi lidí, kteří dokáží taktně a nenápadněpostrčit, co někde vázne, a vůbec udržovat věci ve správném chodu a tempu. Pro podobné vlastnostiměla Barbora dost neomylný čich právě tak jako pro lenost a neschopnost. A protože tady byla sympatieočividně vzájemná, poklábosení ve volné chvíli bude nenucené, a nikoli součástí povinné zdvořilosti.

Dveře se prudce otevřely a rázně vstoupil vysoký, statný asi čtyřicátník, snědý, černovlasý a černooký.

„Ať si to profesor projde,” položil na stůl paní Paterové velkou tlustou obálku nadepsanou KvětaBradáčová. „Ráno mi volal kardiolog z Budějovic, že tahle Bradáčová, kterou jsme v listopadukatetrizovali, se prudce zhoršuje. Nemůžeme tedy s náhradou chlopně čekat, jak jsme původně plánovali.Musí se vzít hned. Předvolávám si ji na lůžko, odpadly mi dva příjmy pro bronchitidu a průjmovéonemocnění, a vy si ji budete muset vpravit do operačního plánu na přespříští týden.”

„Víte co, pane doktore?” řekla klidně paní Paterová. „Tohle si panu profesorovi povězte sám. Na příštítýden nám pediatři vnutili mimo plán dvě děti a vy toho Karáska, a ten další týden i bez vaší Bradáčovévypadá už dneska tak, že by se extrakorporály mohly dělat i na noční směny.”

„Je jí třicet,” řekl lékař a sekretářka zvedla vyzvánějící telefon. „Ano, je u nás doktor Tromler. Ano, už hotam posílám.” Zavěsila a obrátila se na něho.

„Volá ten nový rentgenolog. Matoušek. Koronarografují pacienta Znamenáčka a je tam nějaká komplikace. Máte jít hned dolů.”

Přikývl a odcházel, ale ještě mezi dveřmi se otočil zpátky: „Třicet let a dvě děti: pěti a sedmileté.”

Než paní Paterová zařadila obálku mezi nálezy, které si má dnes profesor prohlédnout, okamžik jipodržela v ruce s hlubokým povzdechnutím a zavrtěla nad ní hlavou.

„Nápor pacientů ze všech stran, že? Nemůžete to zvládnout?” zeptala se s pochopením Barbora.

Paní Paterová jen mávla rukou. „Copak dnes, když už se dělají náhrady chlopní na několika klinikách. Alezpočátku a vůbec první roky jsme byli sami —”

„Já vím… Začínali jste asi před deseti roky, jak jsem slyšela? Zdá se skoro neuvěřitelné, kolik lidípotřebuje operaci srdce.”

„A celosvětově jich stále přibývá. Při tom životním tempu, není divu,” řekla paní Paterová a pak,rozhodnuta obrátit stránku k něčemu méně tísnivému, zeptala se s jiskrou humoru v očích:

„Toho Vaněčka, co u nás byl na reportáži, toho znáte?”

„Jen tak od vidění. Jinak spíš z článků, které dává občas do redakce,” vysvětlila ochotně Barbora apotlačila chuť dodat: a které jsou nám zdrojem ušlechtilé zábavy.

„Už mu někdy něco doopravdy vyšlo?”

„Myslím, že vlastně ani ne. A přitom on vám prý je ve svém oboru velice šikovný chlapík. Dělá inzerci v

deníku našeho vydavatelství, kam spadají i Rozhledy. Jenže mermomocí chce psát.”

„Když tu u mne seděl a čekal na profesora, vyprávěl mi, že z kardiochirurgie zamýšlí napsat obsáhlý

román.”

„To vás děsit nemusí,” zasmála se Barbora. „Funkcionářům národního výboru, kde byl vloni s rodinou nadovolené, líčil, že připravuje trilogii o rozmachu jejich kraje. Vozili ho šestsettrojkou křížem krážem, aby si

všechno dobře prohlédl.”

„Je tohle vůbec možné?” podivila se paní Paterová. „Není dokonce … trestné jako takhle něco předstírat atěžit z toho?”

„Proč? Kdokoli může chtít napsat trilogii o čemkoli. Když mu na to druzí skočí… Ostatně Vaněček prý nenívypočítavý. Věřím, že nějaké takové nápady se mu stále honí v hlavě doopravdy.”

„No…, pro nás bude nezapomenutelný. Aspoň já nikdy nezapomenu, jak se pan profesor tvářil, když siten jeho elaborát pročetl. Pak mi to hodil na stůl. A protože měl zrovna cestu na kliniku na Karláku, tak že

se ve vaší redakci pro jistotu zastaví. To ještě netušil, že je za pět minut dvanáct.”

„Pět minut po dvanácté,” upřesnila Barbora. „V životě jsem ještě v žádné redakci nezažila, aby sezastavovaly rotačky, když už je venku hezkých pár tisíc. Ale tentokrát —„

Vstoupil profesor Talich a s krátkou omluvou, že se opozdil, vzal Barboru do své pracovny. Když nic

jiného, říkala si v duchu, zatímco dával nějaké pokyny paní Paterové, tak tady určitě odpadnepřesvědčování neschopného, ale popularity chtivého šéfa, že jeho čas je příliš vzácný, než abych hoobtěžovala svými otázkami, a tak aby mne předal nějakému docela obyčejnému odborníkovi na ten čionen problém. A určitě už Talich nepatří mezi ty pány, kteří si rádi pěkně popovídají, což v praxiznamená, že on vede samolibý monolog, který má posluchač přerušovat pouze tu a tam výkřikem obdivuči úžasu.

V okamžiku, kdy se proti ní profesor posadil do těžkého křesla u velkého konferenčního stolku, zahlédla vjeho pohledu jakési zatápání, o čem honem začít mluvit. Zřejmě svoje myšlenky ještě úplně neodladil ztoho, do čeho byl před chvílí plně zabrán. A tak mohla začít přesně podle svého vkusu přímo k věci:„Představovala bych si to jako dvoustránku, to je asi dvanáct strojopisných stránek textu a několikfotografií. Musíme předpokládat, že čtenář toho o kardiochirurgii mnoho neví. A tak si myslím, že by bylo dobré stručně vysvětlit, asi i s nějakou kresbičkou, nejzákladnější funkce srdce a systém krevního oběhu.Pak bychom vyložili podstatu chlopenních vad a konečně, jak se už dnes dají chirurgicky léčit. Také bychráda uvedla dva tři samozřejmě nejmenované, ale zcela konkrétní případy, pacienty, kteří před pouhýmideseti roky by byli odsouzeni k neodvratnému konci a dnes po operaci žijí: čím si prošli, jaké majímožnosti i omezení a jaká je jejich perspektiva,” říkala zvolna a přemítavě Barbora. „Nevím, jestli by bylodobré uvádět v procentech i riziko neúspěchu operačního zákroku, protože článek budou číst i kardiaci.Snad bychom se také měli zmínit o vrozených srdečních vadách, že dnes už je možno určité defekty nasrdci operovat i u malých dětí, jejichž perspektivy dřív byly taky beznadějné. Líbilo by se mi vložit i kus

historie kardiochirurgie: jak teprve rozvoj techniky vás postavil na nohy,” usmála se, „a umožnil vám

operovat na zastaveném srdci. A kdo se kdy poprvé opovážil říznout do srdce, které myslím, že asi spolu s

mozkem, bylo pro chirurgy nejdéle tabu.”

Profesor Talich ji klidně a pozorně poslouchal, jak zřejmě byl zvyklý přesně se soustřeďovat na každousvoji činnost. Pak řekl zdrženlivě: „Koncepci nemáte špatně vymyšlenou. Pro čtenáře by to mohlo být

zajímavé.”

„Mohlo,” opakovala Barbora s lehkým důrazem. „Tím se ale dostávám k méně potěšitelnému faktu: že ovaší práci nic nevím. Mohla bych vás sice požádat, abyste mi nadiktoval přesné odpovědi na moje otázky,ale výsledek by nedopadl, jak bych si přála. Tak to vlastně dělám, jen když píšu o něčem, co mne zrovna

moc nezajímá.”

„Je to často?”

„Naštěstí ani ne. Proto totiž s redakcemi pracuju jen externě, abych si mohla vybírat náměty, které mneskutečně baví, a nemusela jsem jít za tím, co mne sice vůbec nezajímá, ale je právě potřeba. Ale abychneodbočovala. Máme-li dopadnout k mé a doufám i vaší spokojenosti, musím tomu, o čem budu psát,opravdu rozumět. Abych si dokázala vyhmátnout, co je z hlediska čtenáře nejpodstatnější, abych todokázala napsat srozumitelně. Chápete? Nechci vás děsit, ale určitě tady svou práci nezvládnu anevyřídím jednou, ba ani dvěma návštěvami. Pro dnešek k vám mám jedinou prosbu.”

„Ano?”

„Abyste mne dal na dvě hodiny na krk některému doktorovi, raděj bych kardiologa než chirurga, na tydojde později —, který by mi vysvětlil o srdci to nejzákladnější. Až to pochopím a strávím, přijdu znovu.”

Poprvé za celý hovor se usmál, trochu uznale, trochu pobaveně.

„S panem Vaněčkem to bylo jednodušší. Přišel a pouze mne požádal, abych mu vyprávěl nějaké perličky.Dodnes nevím, co tím mínil, nejspíš humorné příběhy ze sálu. A pak ho zajímalo, kolik lidí by dnes už bylo

mrtvých nebýt nás. Nu, chyba byla ve mně. Po tomhle úvodu jsem měl celou jeho reportáž zdvořilekopnout do autu. Místo toho jsem se mu půldruhé hodiny pokoušel vyložit, co by se o nás dalo střízlivě arozumně napsat. Ale co s vámi? Kardiologů máme několik, řeknu třeba… Ale ne. Nejlepší bude, když sevás ujme rovnou vedoucí kardiolog doktor Tromler, kterého pak stejně přizvu, až pojedeme na ostro.”

„Děkuju vám,” řekla Barbora a vstala.

Vzhlédl trochu překvapeně. Zřejmě nečekal, že ho zdrží tak krátce. Vyšel s ní zpět k paní Paterové. Doktor

Tromler tam právě něco netrpělivě hledal v hromadě rentgenových snímků. Byl to týž, kterého už vidělapřinést obálku Květy Bradáčové.

„Tibore, jak jsi na tom teď přes poledne?” zeptal se profesor Talich.

„Skvěle jako pořád. Není do čeho píchnout,” odpověděl tázaný a dál zuřivě přehrabával rentgenové

snímky. „Co bys rád? Jestli katetrizaci navíc, tak dneska už —”

Profesor ho seznámil s Barbarou a vysvětlil, oč jde. Nakonec řekl:

„Paní Hánová ti mnoho času nezabere, je velmi stručná.”

„Krásné ženy jsou vždycky stručné,” zazubil se Tibor. „Mnohem stručnější, než bychom si přáli.”

Barbora se usmála a řekla něco nazdařbůh ve stejném tónu. Už jí bylo jasné, že s tímhle lékařem sedomluví velice dobře a že může být kamarádská bez obav, že vzniknou nějaké komplikace, o které občasnebývalo nouze, když třeba na reportáži musela vysvětlit ředitelovi nějakého podniku, že je za svoji prácisice velmi dobře placena, ale ne zas až natolik, aby se od něho nechala brát okolo ramen. Ale takoví naprvní pohled velice přitažliví muži, živelní a jiskrní jako tenhle doktor Tromler, ti na ni nikdy neletěli,stejně jako nepřitahovali ji. Ale zato si s nimi zpravidla výborně porozuměla, zejména když měli smysl prohumor, a to měli většinou, a byla jí příjemná jejich jiskra, temperament i šarm. Mezi svými dobrýmipřáteli by jich napočítala několik.

Zatímco profesor Talich ještě okamžik hovořil s doktorem Tromlerem v termínech, kterým vůbecnerozuměla, zvedla paní Paterová vyzvánějící telefon a klidně do něho říkala: „Ne, paní Talichová, spanem profesorem mluvit nemůžete, ještě stále se nevrátil ze sálu. Jistě… chápu … bohužel… Ano,vyřídím, aby vás volal hned, jak sem přijde, ale dnes má opravdu moc špatný den, jedno za druhým … Na

shledanou, paní Talichová.”

Teprve když jméno opakovala podruhé, Barboře došlo, že volala profesorova manželka. A on tady stojí…Samozřejmost, s jakou ho sekretářka zapřela, a ani jí to nepřišlo trapné přeď dalšími osobami… Všenasvědčovalo, podle toho, jak s profesorem ani pohled nevyměnila, že jde o jakési dobře zaběhnutépravidlo hry, takže nikoho už ani nenapadne, že nezasvěceného taková scénka může šokovat.

Vzápětí se už profesor s Barborou rozloučil, a když se vracel do své pracovny, ještě se na okamžik zastavilmezi dveřmi.

„Podívat na sál byste se nechtěla, až budeme dělat náhradu chlopně?”

„Neodvážila jsem se vás požádat, aspoň ne hned naponejprv,” řekla potěšeně Barbora. „Operaci nasrdci bych viděla moc ráda. Ovšem až získám patřičnou teoretickou průpravu, abych věděla, oč na stole

jde.”

„Kdyby byli takhle svědomití všichni naši medici, netrápil bych se, kdo se o mne v stáří a nemoci postará,”

zasmál se profesor Talich a pak už odešel.

„Tak tohle tu ještě nebylo, viďte, paní Paterová?” řekl hned doktor Tromler.

„Opravdu ne,” souhlasila a Barboře vysvětlila: „Neexistuje, aby pan profesor pustil na sál někoho, kdo tam

nepatří. A že se čas od času nějaké takové přání z řad laiků, i z dost vysokých míst, objeví. Jsteurčitě první, komu to náš pan profesor dokonce nabídl.”

„Takže ten snímek tu opravdu není,” praštil teď už definitivně doktor Tromler velkými obálkami srentgenovými snímky, „přestože Olinka mi tvrdí, že ho sem včera položila. Až ji jednou vyrazím oknem,tak celé naše ředitelství mi může —”

„Já se vám po tom, pane doktore, podívám. Asi to nechala někde jinde. O koho jde?” zasáhla paníPaterová a zapsala si jméno pacienta. Doktor Tromler si odfrkl jako podrážděný kůň a pokývl Barboře:

„Pojďte ke mně, sedneme si na to hned.”

„Jestli zrovna nemáte, pane doktore, čas, jestli se vám nehodí, ” začala Barbora šetrně, ale doktorTromler ji přerušil: „Tady je takový blázinec, že kdybyste měla čekat, až budu mít čas… Jen pojďte, ať seještě dnes přesvědčíte, jaký jsem pedagog.”

Před pracovnou doktora Tromlera byla maličká kancelář pro jeho sekretářku. Její stůl s kupami papírů bylopuštěn, jen telefon naléhavě vyzváněl.

„Kde zas je?!” vykřikl doktor Tromler s mohutným rozhozením rukou a vrhl se k telefonu. Tenhle výkřik igesto tu měla Barbora slyšet a vidět ještě mnohokrát, když už věděla, že tady sedí, nebo spíš by mělasedět, Olinka. Hezká, složitě upravená dívka s pevnou zásadou: důsledně selhat na každém místě, kamji ředitelství postaví. „Protože však mládí vpřed!” provolával doktor Tromler, „nemůže ji přece naše vedení

propustit pro takovou maličkost, jako je naprostá neschopnost a nechuť pracovat.”

Prováděli to s ní tedy důmyslně. Posílali ji na různá pracoviště, aby střídala dlouhodobě nepřítomné administrativní síly, což mělo i jistou výhodu. Nejednou se stalo, že po třech týdnech Olinčina působenípracoviště oznámilo, že už si nějak navzájem pomohou a obejdou se sami, a Olinku vrátili, takže mohlabýt vyslána, jako doklad dobré vůle a pochopení ze strany vedení —, aby vypomohla zas někde jinde.

Tentokrát ji posadili na kardiochirurgii, aby zastoupila sekretářku doktora Tromlera, starší, velmi schopnou

paní, která musela ulehnout po operaci křečových žil s komplikacemi nasvědčujícími, že hned tak se dopráce nevrátí. Už po týdnu Olinčina působení si doktor Tromler pochvaloval, jak je dobře, že Olinkapracuje zřídkakdy, protože pokud nic nedělá, aspoň nic neztrácí. Nenávratně ztrácet důležité dokladybylo jejím takřka koníčkem. Brzy by se byl spokojil jen s tím, kdyby brala telefony a zapisovala mu vzkazy.

Leč ani toto skromné přání mu nebylo splněno, protože Olinka ze všeho nejčastěji odcházela klábosit naodlehlá pracoviště, kde seděly její kamarádky. A než je denně všechny obešla… A tak většinu potřebnépráce za nepřítomnou paní Myškovou nakonec udělala paní Paterová jednak z dobrosrdečnosti vůčidoktoru Tromlerovi, jednak proto, že prostě nedokázala nechat neuděláno, co věděla, že uděláno má být,přičemž nehleděla, jestli v práci zůstane o hodinu či dvě déle.

Tohle všechno Barbora při své první návštěvě v ústavu netušila, a tak když se posadila s doktoremTromlerem, který ještě proti Olince pobublával, pomyslela si, že je na své podřízené asi trochu ras.

„Vychodniar?” zeptala se, protože už několikrát jí cosi zaznělo v jeho intonaci, ačkoliv hovořil velmisprávně česky.

„Ano,” přikývl překvapeně. „Jak jste to poznala? A jak vám tedy mohu dokázat, že jestli jsou ještě nasvětě chlapi, jsou to vychodniari?!”

„Tím, že mi za hodinu vyložíte celou kardiologii tak, že ani profesor nepozná, jak nevědomá jsem sempřišla.”

„Výborně. Začneme tím, co víte o srdci.”

„S tím budeme hotovi velice rychle,” zasmála se Barbora. „Co vím o srdci? Že má nepřehledné množstvíchlopní, které jsou tam za účelem těžkých srdečních onemocnění. A že EKG je tím výtečnější, čím je jehočára rovnější,” řekla neohroženě, jak už z něho dostávala dobrou náladu.

Zasmál se. „Ani nevíte, jak důvěrně mi tohle zní, jak mile mi to připomíná naše drahé mediky! Víte co?Nakreslím vám velikánské srdce a na něm si všechno povíme a ukážeme. Co byste na to řekli?”

„Řekla,” opravila ho Barbora přísně.

„Bože můj, vy jste jak Talich. Ten má při operaci zástavu srdce, provádí masáž, defibriluje, podává

adrenalin, a když mu hlásím EKG s širokými komplexami, tak se mu ani v tom fofru netíží na mne

vykřiknout: s komplexy!”

Pak přinesl velkou čtvrtku a barevné tužky a začal zručně kreslit.

„Tak,” řekl spokojeně a doplnil několika posledními čarami své dílo. „Můžeme začít. V tomto místě ústí dosrdce, do jeho pravé síně, horní a dolní dutá žíla —”

„Samozřejmě, že jsou duté. Kdyby nebyly, tak jimi nepoteče krev,” mínila Barbora.

„Adjektiva dutá nepoužívám k jejich bližšímu popisu, ale prostě proto, že se tak jmenují,” usmál se.„Takže připomínky adresujte ne mně, ale tomu, kdo je tak před několika sty roky pokřtil.”

„Nevadí —jdem dál!”

„Obě tyto žíly přivádějí do srdce, tadyhle do pravé síně, odkysličenou krev z celého těla. Z pravé síněse tato krev přečerpává přes trikuspidální chlopeň do pravé srdeční komory. A odtud přes chlopeň

pulmonální vtéká krev do plícnice.”

„Tím opouští srdce.”

„Ano. Plícnice odvádí krev ze srdce do plic, aby se tam znovu okysličila, a plicní žíly tedy přivedou zpět do srdce krev okysličenou.”

„Jenže teď zas do levé poloviny srdce.”

„Nejdřív do levé síně a odtud přes mitrální chlopeň do levé komory. A z levé komory se tato okysličenákrev pumpuje přes aortální chlopeň do aorty. Vidíte, aorta vychází z levé komory a okysličenou krevrozvádí do celého těla přes arterie, tedy tepny, arteriely a kapiláry až do posledního konečku prstu.Když krev odevzdá organismu kyslík, zas si ji jako odkysličenou sbírají žíly —”

„A naženou ji do těch dvou dutých žil a jimi semhle,” ukazovala si Barbora poctivě prstem na obrázku.

„Ano. Do pravé srdeční síně, a jsme tam, kde jsme začali.”

„Dokonale uzavřený kruh,” pochválila si Barbora, která měla ráda, když věci mají svůj spád i logiku.

„Takže krevní oběh je vám jasný?”

„Snad. Jestli jsem vás správně pochopila, tak pravá polovina srdce je od levé oddělena pevnou přepážkoua v každé té polovině je mezi síní a komorou chlopeň. Přes chlopeň také krev ze srdce odchází, jak z

pravé, tak z levé komory. Z pravé do plícnice, z levé do aorty,” opakovala si Barbora pomalu.

„A všechny tyhle chlopně vy operujete.”

„Tak docela to není. Vady se vyskytují nejčastěji na chlopni mitrální, ano, mezi levou síni a komorou, a nachlopni aortální. U druhých dvou chlopní jsou vady mnohem vzácnější.”

V tom okamžiku je přerušilo tiché zaklepání a na Tromlerovo pohostinné: „Co zas, hergot?!” vstoupilštíhlý, světlovlasý mládenec.

„Jen pojď, Romane, pojď,” pobídl ho doktor Tromler, když mladík ve dveřích zaváhal při pohledu, že lékař

má návštěvu. „Posaď se s námi na chvíli. Vy si aspoň trochu vydechnete,” obrátil se na Barboru apříchozího jí představil. „Ale počkejte,” vyskočil a z ledničky donesl misku s ovocem.

„Hlad nemáte, paní redaktorko? Ty taky ne, Romane? Jen neříkejte!” Už byl znovu u ledničky. Všechnodělal tak v tempu, že člověk si vedle něho připadal mimoděk loudavý a zároveň i burcován k větší čilosti.

Barbora si odedávna rozdělovala lidi na dvě skupiny. V jedné jsou ti, kteří mají nadbytek osobníhomagnetismu, který okolo sebe sálají, a jak kdyby z nich na druhé přeskakovaly jiskřičky energie a fofru,dodávající okolí pohodu a dobrou náladu. Druhou skupinu tvoří ti, kteří magnetismu mají nedostatek,takže ho lidem ve své blízkosti odčerpávají. To jsou ti, s nimiž stačí strávit hodinu a člověk se cítí malátnýa bezdůvodně unavený a především bez nálady. Pod oním magnetismem si Barbora nepředstavovala nickonkrétního, byl jen pojmem, který jí pomáhal definovat si jev, nad nímž se občas pozastavovala: jakprotichůdně lidé dokáží působit na druhé, aniž by to sebeméně souviselo s jejich vzhledem, věkem,vzděláním.

U někoho bylo těžko rozpoznat, ke které náleží kategorii, u jiných bylo zařazení jednoznačně výrazné.Jako třeba doktor Tromler: zahrnula si ho do první kategorie, sotva se poznali.

V mžiku byly na stolku talíře s krajíčky chleba a plátky uzeného masa. „Berte si, stejně je čas oběda. Atoto si v obchodě nekoupíte: domácí uzené.”

„Od milující pacientky?” zažertovala Barbora a mládenec se na ni podíval úplně zděšeně. Copak takhle semluví s panem doktorem? četla v jeho očích.

„Ale kde! Balík z domova, od maminky,” zasmál se doktor Tromler, a když se zakousl do krajíce, který sivysoko naložil masem, Barbora jen z pohledu na jeho zdravý apetyt se taky s chutí pustila do jídla. Pak si

vzal i mladík, ale ostýchavě, v rozpacích, i poctěn společným stolováním.

„Tak co, Romane, mingograf běží?” zeptal se doktor Tromler.

„Kdepak, pane doktore. Nehněvejte se, ale dneska už nepůjde. Je to tentokrát v něčem docela jiném než minule a na to jsem nebyl připravený. Zítra si všechno donesu. Přijdu hned ráno a za dvě hodiny budeurčitě v pořádku,” říkal tak omluvně, že Barbora si pomyslela, že s takovým zdvořilým opravářem se ještěv životě nesetkala. Nejspíš je tu nový, ještě se neokoukal, mladý… Ale přesto. Stačilo ho porovnat sedvěma mládenci taky v jeho věku, kteří jí nedávno přišli opravovat závadu na rozvodu vody v koupelně. S

vyzývavou, skoro arogantní důležitostí jí oznámili, když odřízli přívod vody, že teď musí k havárce vsousední ulici a sem to přijdou dokončit po neděli. Nu, poradila si s nimi snadno prostým zatelefonováním

na ředitelství jejich podniku, takže z očekávané stovky s úpěním: Proboha, snad byste mne nenechaličtyři dny úplně bez vody!, nebylo nic. Vlastně bylo: křik vedoucího, který se za nimi přihnal a nařídil jimpráci okamžitě dokončit. Ale i když tenkrát navenek zachovala studený klid, ve skutečnosti s ní lomcovalhněv z pomyšlení, že na jejím místě je třeba bezbranná důchodkyně. To zas tenhle mládenec by takového

doslova vydírání schopen nebyl. Spíš si ho dovedla představit, jak babce či dědovi opraví rádio zazaplaťpánbůh.

Když s doktorem Tromlerem probíral příčiny poškození Barboře neznámého přístroje mingografu, skoro je

neposlouchala. Ale jak tak seděli proti ní, líbil se jí kontrast mladíkovy světlovlasé hlavy s pěkným, jemněkresleným profilem, proti snědé a výrazné, až hrubě řezané hlavě lékařově. Zajímavé, že ačkoliv je tenchlapec tak jemného typu, nepůsobí nepříjemně slabošsky nebo zženštile. I figuru má pěknou,konstatovala. Vyšší štíhlí kluci se většinou hrbí, ale on má dobré držení. Když už chtěl povstat k odchodu,doktor Tromler ho ještě zadržel: „Počkej, Romane, ještě jsem neřekl paní redaktorce, jaká jsi pýchanašeho ústavu.”

A teď si Barbora vzpomněla: Roman Pospíšil ho přece doktor Tromler představil. Samozřejmě. Syn té

sympatické paní, se kterou jela autobusem.

Co Barboře o Romanově onemocnění a operacích teď vyložil doktor Tromler, se nijak nelišilo od líčenípaní Pospíšilové, až na to, že její výklad byl Barboře podstatně srozumitelnější. Doktor Tromler zakončilslovy: „S Romanem jsme prostě měli kliku. Jak kdybychom byli tušili, že si ho musíme stůj co stůjvypiplat. Bez něho by nám totiž nejela polovina naší techniky. Nejlepší údržbář, opravář, elektrikář amechanik, jakého jsme tu kdy měli.”

„Ale pane doktore,” úplně se začervenal Roman. „Přeháníte.” A Barboře vysvětlil: „Opravuju tady občasnějaké ty nejjednodušší přístroje, se složitějšími bych si neporadil. Mají takové, že si nad nimi láme

hlavu i pan inženýr.”

Zdvořilý a skromný, jak se hned tak nevidí, potvrdila si Barbora svůj předchozí úsudek.

„No právě,” přikývl doktor Tromler. „Na velkou techniku máme inženýra —”

„Inženýra? Normálně váš zaměstnanec na celý úvazek?”

„Samozřejmě. Pracuje pouze pro chirurgii. Víte, jaká technika a matematika je třeba katetrizace nebokoronarografie? Přepočítávání hodnot, vyhodnocování grafů. Ostatně, musíte se podívat. Tyhlepředoperační diagnostické výkony, které se dělají pod rentgenem a přes televizní obrazovku, provádímejen za inženýrovy účasti. Obsluhuje nám techniku, konzultujeme s ním výsledné hodnoty. Ale co jsemchtěl říct: špičkové aparáty si inženýr ohlídá. Jenže kromě nich máme ještě hodně běžných jednodušších,které pro nás nejsou o nic méně důležité. A věřila byste, že naše ředitelství má pro všech šest ústavů, cotu kolem vidíte, jediného údržbáře přístrojů? Víte, co obnáší ho sehnat? A když objednáme opravu zvenčí,

je to ještě horší: čekání a urgování. Ale od té doby, co se o nás stará Roman, stačí zavolat a za chvíli jetu. Prostě jednou jsme si dovedli vybrat pacienta. To se nám povedlo,” poplácal Romana po zádech aBarboře teprve teď naplno došlo, že co zahlédla v Romanových očích, je bezmezná vděčnost za životlékařovi, který je pro něho pánembohem. Není to konečně tak nepochopitelné po tom, co pro něho vústavu udělali.

Když odešel, Barbora se zeptala: „Kolik je mu vlastně let?”

„Počkejte… Ano, už přes sedmadvacet nebo tak nějak.”

„Vypadá mnohem mladší, ale jinak výborně. Nevěřila bych, že má za sebou tak těžkou operaci.”

„Dvě operace. Umělá chlopeň se mu po několika letech částečně odtrhla, někdy se stane, že šití seuvolní. A tak se celý zákrok prováděl znovu. Jenže už za příznivějších podmínek než poprvé.”

„Jak to?” zeptala se Barbora a znovu si uvědomila, že paní Pospíšilová vlastně nepodala špatný výklad.„Přece se nepotrhaly nylonové nitě? Nebo chirurgové šijí, jak říká naše babička, horkou jehlou?”

„Představte si, že chirurg všivá chlopeň v místě, kde jsou někdy kalcifikace. Stačí, když se pozdějičástečka udrobí, uvolní se jeden steh, druhý a další. Nezapomeňte taky, jaké námaze a tlaku je chlopeňvystavena, jakým tempem neustále pracuje. Při první operaci, kterou jsme se zdráhali provádět, mělRoman mizivou naději přežít. Srdce bylo trop. Dilatované, nemožně zvětšené, s ochablou činností. Povšití umělé chlopně, což přežil doslova zázrakem, se srdce báječně zresuscitovalo a časem se vrátilo dotakřka původních rozměrů. Takže když se Roman poodtržením chlopně rázem zhoršil a my jsme tosprávně diagnostikovali a okamžitě operovali, riziko bylo už nepoměrně menší.”

„Takže vlastně znovu tatáž operace.”

„Ano. Povytržená chlopeň se vyňala a všila se nová.”

„My jsme ale prve zůstali u toho, co chlopni je, že ji musíte nahrazovat chlopní umělou.”

„Aby krev proudila organismem, k tomu je zapotřebí určitý tlak, který vzniká prací srdce. Srdce je vlastněpumpa přečerpávající krev. Říkal jsem vám, jak srdcem prochází krev přes chlopeň ze síní do komor, zkomor zas přes chlopně do aorty a plícnice. Při tomhle proudění krve srdcem mají chlopně funkci ventilů.Zavírají a otevírají otvory tak, že krev může procházet jen jedním, správným směrem. Brání tokuzpětnému. Pracují prostě na principu ventilu třeba u hustilky kola. V té zas ventil brání při nasávánívzduchu zvenčí, aby se současně nasával zpět i vzduch, který je už v duši. Rozumíte?”

„Jakž, takž, horko, těžko.”

„Za určitých okolností, nejčastěji je to revmatická horečka, dojde k poškození některé chlopně, většinoumitrální nebo aortální. Na chlopni se řadu let vytvářejí srůsty, které nakonec zúží její otvor tak, že krevtakřka nemůže procházet, respektive se tak děje za nesmírného vyčerpávání srdce, které krev úzkýmprůchodem namáhavě protlačuje. Tomuto defektu říkáme stenóza, zúžení chlopně. Nebo zas naopakmůže být chlopeň postižena tak, že její otvor je rozrušen, rozšířen. Chlopeň ho uzavírá nedostatečně,což je insuficience, nedomykavost chlopně. Chlopeň opět neplní řádně svoji funkci ventilu, protože částproudící krve se může vracet zpět proti svému toku. Tomu říkáme regurgitace. Výsledek, nebo spíšdůsledky jsou tytéž jako v případě prvním. Srdce opět musí vynakládat zvýšené úsilí, aby všechnu krevpřečerpalo správným směrem.”

„Kolik je ještě, propána, dalších variací zlovůle chlopní?” zeptala se Barbora zoufale, protože už jí působilopotíže orientovat se v srdci zdravém, natožpak pracujícím chorobně.

„Tohle by bylo v zásadě všechno. Aspoň pro vás. Stenóza, zúžení, insuficience, nedomykavost.”

„Mitrální i aortální chlopeň jsou v levé polovině srdce, ta je důležitější, že ano? A marodí tedy častěji,”začínala Barbora chápat souvislosti. Pak ožila nápadem: „Když se srdce nadměrnou námahou zvětšuje,tak to se mu vlastně dělají svaly, jako když sportovec třeba vzpírá břemena, ne? Takže pak by mělo být,jak se říká, srdce jako zvon.”

Doktor Tromler útrpně vzhlédl: „Na zvětšeném srdci jsou zatraceně divné a nežádoucí svaly. Svaly!”rozčílil se, jako by mu teprve teď došel rozsah celého nesmyslu. „Hadry, a ne svaly. Obrovské,hadrovité srdce. Přál bych vám vidět, jak se v hrudníku namísto rytmické práce sotva smýká. Škaredé užna pohled. Prostě smiřte se s tím, že se srdcem je to tak, že ho nadměrná námaha vyčerpává a je jenotázkou času, kdy selže.”

„A co na to všechno vy?”

„Došlo-li ke stenóze mitrální chlopně, provádí chirurg takzvanou komisurolýzu. Zúžený otvor rozrušíprostým vniknutím prstu do srdce, aby srůsty protrhal. Pracuje na uzavřeném srdci a není proto potřebazavádět mimotělní oběh, napojovat pacienta na pumpu. Je-li ovšem stenózou postižena chlopeňaortální, pumpa je nutná. Chirurg musí aortu zaklampovat, nařízne její stěnu u kořene, kde vychází ze

srdce, a pak teprve se dostane k aortální chlopni.”

„Aby se v ní pošťoural prstem,” doplnila Barbora.

Doktor Tromler se zřejmě rozhodl, že Barbořinou terminologií se nebude vzrušovat, a tak jen vyložil:

„U aortální chlopně se srůsty rozrušují nikoli prstem, ale nůžkama. To je zas tak zvaná komisurotomie.”

„A neplete se mu to? Jako chirurgovi? Kdy nůžkama, kdy zas prstem, kdy s pumpou?” zeptala se Barbora,

aby vyzkoušela, kolik doktor Tromler unese.

„Neplete se vám fejeton s glosou a reportáží?” opáčil.

„Dneska po pár hodinách u vás se mi bude plést i psací stroj s gramofonem,” vzdychla. „Nikdy si

nesrovnám v hlavě všechno, co jste mi pověděl. Ale co pacient? Pomůže mu aspoň trochu vaše

komisurotomie nebo komisurolýza?”

„Divila byste se. Zvětšeným otvorem chlopně zas proudí krev normálně a efekt bývá až neuvěřitelný.Dýchavičný pacient, který už byl víceméně připoután na lůžko, najednou se cítí zcela zdráv.”

„Hm. Zašťourat v chlopni prstem nebo nůžkama a postavit tak na nohy na smrt nemocného pacienta —to zní docela jednoduše. Už se úplně vidím, jak bych to po jednom praktickém předvedení hravě svedla,”

zasmála se Barbora.

„Pak jste ten pravý člověk, kterého tu potřebujeme. Naši asistenti si na to zatím netroufají, takže celou

srdeční chirurgii dělá jen profesor s docentem Laštovkou.”

„S kterým docentem? Viděla jsem ho tu?”

„Ne. Toho nezastihnete, protože odejel na několik měsíců do zahraničí.”

„Rozdávat rozumy, nebo nabírat?”

„Převážně nabírat, ale to se chlopní netýká, tak tím se netrapte. Ale kdybyste Talicha občas zaskočila na

sále s komisurolýzami, byl by nadšen.”

„Uvidíme. Zatím nic závazně neslibuju,” řekla Barbora s vážným obličejem. „Horší bude s umělou chlopní.Říkal jste, že se všívá. Abych pravdu pověděla, šití není mou nejsilnější stránkou. Ba není mou stránkouvůbec.”

„A to zas rád věřím. Dovedu si docela dobře představit, že než byste něco přišila ke knoflíku, radši tozahodíte. Pak ovšem u nás kariéru neuděláte. Víte, u některých zákroků musím být. A sám se divím, žetřeba při všívání chlopně se chirurgům všechny nitě nezamotají.”’

„Oni těch nití mají víc?” podivila se Barbora.

„Chlopeň všívají asi tak, abych nepřeháněl, padesáti nitěmi. Ne, nedělám si legraci. Na každé dvastehy zvláštní nit. Jeden steh do chlopně, druhý v srdci a oba konce se zacvaknou peánem, který drží

asistent —”

„Padesát peánů drží padesát, nebo jen pětadvacet asistentů?”

„Tři asistenti. Peány mají navlečeny na prstech v přesném systému, aby se nitě nepopletly a nezacuchaly.Asi jako když hrají loutkáři.”

„Co tohle všechno má za smysl?” skoro se rozčilila Barbora, jak jí se tu všechno komplikuje knepochopení. „Proč se jednou, dostatečně dlouhou nití nepřišije celá chlopeň?”

„Přímo v srdci by se všívat nedala. Je situována v místě, které není dost dobře přístupné. Prostě chlopeňse přišívá asi tak dvacet centimetrů nad srdcem, ano, ve vzduchu, kde ji drží asistent, a teprve když jiprofesor všemi těmi nitěmi kolem dokola pečlivě prošije a jejich druhými konci, druhými stehy spojí v tom

správném místě se srdcem, teprve pak se chlopeň po těch napnutých nitích… no, spustí, vtáhne dosrdce. A teď se každá nit zvlášť a pevně zauzluje a těsně nad uzlem ustřihne. Umíte si to představit?”

„Ne. Nebo vlastně, ta umělá chlopeň je kulička, že ano? Tak snad jako vzducholoď. Chlopeň je balón,který se při šití vznáší nad košem, srdcem. Nitě jsou napnutá lana, která je spojují. Musel by to býtovšem obrovský koš, mnohem větší než balón. A do toho koše by se po napnutých lanech balón vtáhl,pak by se jedno lano za druhým nechalo klesnout a oba jeho konce zauzlovaly tak, aby balón pevněpřipoutaly do koše. Tak nějak?”

„Nooo. Docela marné přirovnání to není.”

„A efekt pro pacienta?”

„Umělou chlopeň mu voperujeme, když jde o insuficienci, nedomykavost chlopně. Riziko i prognóza jsou

poněkud horší než u pouhého rozrušení stenózy. Pokud však všechno dobře dopadne a rekonvalescenceje úspěšná, pacient opět jako v prvním případě chytí dech. Jeho omezení jsou ovšem větší: má v srdcicizí těleso.

„Jak vlastně umělá chlopeň vypadá?” napadlo Barboru. „Kovová kulička by se přece jen tak nenechala

všívat?

Doktor Tromler vstal a přistoupil ke svému psacímu stolu. Ze zásuvky vyndal a podal Barboře několikkrabiček s průhledným víčkem, velkých asi jako pro šperk.

„Můžete si je vyjmout. Budou se samozřejmě sterilizovat. Hračka, viďte? Ale v ruce dobrého chirurga

dokáže zázrak.”

Držela na dlani kuličku, která mohla být docela dobře olověná, a velikostí se příliš nelišila od těch, kteréjako děti cvrnkaly. Jenže tahle kulička se pohybovala v maličké kovové klícce, kde mnoho prostoruneměla, ale centimetr nahoru dolů mohla. Konstrukce klícky se obloučkem klenula k tupé špici. Jakominiaturní klícka pro papouška, napadlo Barboru srovnání, jak čtenářům tuhle hračičku popsat. Kulaté dno

klícky obepínal kroužek obtočený tkaninou, která vytvořila materiál, do něhož se dalo šít. Po prvnímdojmu křehkosti se ukázalo, že konstrukce je solidně pevná a jistě něco vydrží. Doktor Tromler vzal jednuchlopeň do ruky a na pohybu kuličky v klícce, který v srdci vzniká tak, že kuličku posunuje krevní tok připráci srdce, Barboře předvedl, jak kulička střídavě otevírá a zas uzavírá krvi průchod.

„Vy víte vždycky přesně předem, co chlopni je? Jestli bude stačit zadloubat v ní prstem nebo bude nutnélopotit se s všíváním chlopně umělé?” zajímalo Barboru, která na základě získaných informací zatímpovažovala za největší problém ono všívání chlopně.

„Ve většině případů to víme zcela spolehlivě předem z předběžných předoperačních vyšetření, jako jetřeba katetrizace. Ovšem někdy nedokážeme zjistit anatomické postižení úplně přesně. Tak třeba víme, že

na mitrální chlopni je významné zúžení, ale i rozsáhlé kalcifikace. Předpokládáme tedy, že chlopeň budetřeba odstranit a nahradit umělou. Jenže pak chirurg zjistí, stane se to ovšem zcela výjimečně, ževápno je uloženo celkem neškodně, cípy chlopně že jsou dobré. A tak stačí provést jen rozrušení stenózy

— srůsty protrhat. Což je pro pacienta samozřejmě situace příznivější, protože nemá v srdci cizí těleso a izákrok je nepoměrně jednodušší. Jak už jsem vám řekl, prosté rozrušení mitrální stenózy se děje nauzavřeném srdci, není třeba přerušit jeho práci. Čili odpadá napojování pacienta na pumpu, což je už sám

o sobě zákrok vždycky na pováženou. Situace může být ovšem i opačná. Domníváme se, že defektvyřešíme rozrušením stenózy, ale zúžený otvor je tak kalcifíkovaný, že chlopeň musíme vyjmout apřikročit k její náhradě. Ale jak říkám, to jsou výjimky. Většinou povíme chirurgovi dost přesně, s čím se

v srdci setká.”

„Kdybyste mi slíbili krásnou novou chlopeň, a pak jste mi jen pošolichali tu starou, pochroumanou, buduvás právem podezírat, že se vám nechtělo padesáti pečlivými stehy všívat mi chlopeň umělou, a tak jstemě, uspanou a neschopnou se ohradit, odbyli jenom, — —”

„Ale výborně!” úplně zajásal doktor Tromler. „Představte si, že přesně a doslova toto se nám přihodilo —je to sotva měsíc. Případ s mitrální chlopní, jak jsem vám ho popsal. Čtyřicetiletá inženýrka ekonomie.Když jsme jí dva dny po zákroku šťastni sdělovali, že k náhradě nemuselo dojít, a vysvětlili jsme jípodrobně, jak si přála, v čem úprava jejího defektu spočívala, sotva se ocitla za dveřmi resuscitace,ještě tady z lůžka napsala stížnost na ministerstvo zdravotnictví, že namísto abychom ji důkladně vyléčilichlopní umělou, jak jsme jí rok slibovali, nakonec jsme využili její narkózy a na srdci provedli jen jakousi nepatrnou úpravu, s kterou si představujeme, že ona se spokojí. Jenže to se mýlíme. Manžel je vdostatečně vlivném postavení, aby prosadil řádnou operaci, a ona se odtud bez umělé chlopně nehne.”

„Krásné,” nadchla se Barbora. Tak vida, pak že by se tu při dobré vůli nenašly nějaké perličky prochudáka Vaněčka, pomyslela si. „Pro dnešek se mi ujasnilo aspoň tolik, že k vaší práci na srdci by se zevšeho nejlíp hodila moje tetička. Bývalá učitelka ručních prací, víte? Piplavé výšivky na batistu byly jejímkoníčkem a mým neštěstím, protože když jsem s takovou zástěrkou jak dech přelézala plot a rozdrbla ji —

matka vyšilovala.” Pak se zarazila, „Ale říkal jste…, že při té komisurolýze se pracuje na uzavřeném srdci.

Jak to, uzavřeném? Kudy by se do něho chirurg dostal prstem k mitrální chlopni, hm?”

„Správná otázka,” pochválil ji doktor Tromler. „Chirurg vnikne do srdce řezem na levé síni. Jenže předřezem se toto místo obšije tak, že jakmile prstem pronikne do síně, asistent otvor okolo jeho prstu pevnězatáhne, aby krev ze srdce neunikala ven. Chápete? Říkáme tomu tabákový steh, protože otvor sezatáhne podobně jako tabákový váček šňůrkou.”

Barbora si to sice moc představit nedovedla, ale přikývla a protáhla se: „No nic. Myslíte, že i teď tohoprofesor Talich ví, aspoň teoreticky, o srdci ještě víc než já?”

„Pochybuju. A za další hodinu už byste před ním měla bezpečný náskok,” zazubil se doktor Tromler.

„Aha. Takže opravdu nejvyšší čas, abych vám zdvořile poděkovala a šla. Aby ze mne profesor nemělkomplexy méněcennosti.”

„Buďte klidná. Ty mu určitě nehrozí. A jinak, je vám jakžtakž jasné, co jsme si povídali?” staral se.

„Je mi jasné aspoň tolik, že když otvor, který má chlopeň uzavírat, je příliš malý, rozryjete ho prstem činůžkama. A je-li moc velký, napasujete do něho chlopeň umělou. Tak co, udělala bych u vás rigo?”

„S odřenýma ušima, zatím,” zasmál se. „Ale stejně jsem docela mile překvapený. Očekával jsem, že tubudete chtít udělat co nejrychleji co nejsenzačnější článek. Tak si aspoň představuju novináře. Konečně

váš kolega mi to potvrdil.”

Barbora si pomyslela, že v životě se ji nepodaří někde se tak všem nesmazatelně vtisknout do paměti, jakse to zřejmě hravě daří Vaněčkovi. I doktor Tromler cítí potřebu o něm pohovořit.

„Setkání s ním byl zážitek, přestože jsme spolu mluvili jen chvíli. Sdělil mi, že napíše článek, jak na jednéstraně tu zachraňujeme životy lidem odsouzeným k hrůzné smrti, na druhé straně je tu zas i spoustalegrace. Stěžoval si, že od profesora se nedozvěděl žádné humorné historky z operací, kterých jsme tujistě zažili hromadu. Nedávno prý četl knížku medicínských anekdot a o chirurgii se tam hodně mluvilo.Taky prý popíše dramatický boj o život pacienta, který šťastně skončí. Nejlépe, kdyby pacientkou bylamatka více dětí, která zastává nějakou významnější funkci. On mluví dost tak monotónně, takže za chvílijsem si byl jist, že jde o zvláštní druh humoru. Povídám tedy neméně vážně, že nápady má výborné, tozas bude jednou v novinách šlágr. A jak nám takové ocenění píchne nahoře! No a milý pan Vaněček pakprofesorovi sdělil, že koncepci i obsah článku se mnou projednal a já že jsem všechno schválil. Čímž seMichal uklidnil, že snad jsme mu přece jenom společnými silami nacpali něco rozumného do hlavy, a jenmu přikázal, že nám musí dát text před uveřejněním bezpodmínečně k odsouhlasení. To zas měl jednousprávný čich na průšvih.”

Barbora se zvedla, chlopně, které před ní ležely vyňaté z krabiček na stole, různé velikosti a mírněodlišných tvarů, shrnula do dlaně a poznamenala: „Já bych si je vzala, ano? Dám je našemufotografovi, aby s nimi udělal nějaký zajímavý záběr. Pochybuju, že čtenář by si je dovedl podle méhopopisu představit. Jestli jsou náhodou úzkoprofilové zboží, tak vám je vrátím,” podívala se tázavě nadoktora Tromlera a v duchu si pomyslela: jen ať je nechce zpátky, ať nemusím honit fotografa, aby jeněkde neztratil. Ale doktor Tromler nevypadá malicherný.

Pousmál se: „Nechtěla byste na ně aspoň sáček od svačiny?” Barbora se je právě chystala jen tak vhoditdo kabelky. „Je to přece jenom sedm tisíc dolarů.”

Barbora se vyčkávavě usmívala, jaká bude pointa tohoto vtipu.

„Je jich sedm, tisíc dolarů jedna —” Chlopně namísto do kabelky ji bezmocně vypadly z ruky na křeslo.

„Tak co je s vámi?” lehce ji poklepal na rameno, když na něho beze slova strnule zírala: „Nějak senemůžete vzpamatovat. Zdají se vám moc drahé?”

„To není pravda. Vy si ze mne děláte legraci, místo abyste mi podával seriózní informace, jak vás bylprofesor úpěnlivě žádal.”

Pokrčil rameny: „Jak myslíte —”

„Co prosím vás by na tomhle mohlo stát nějaké peníze?” řekla pochybovačně a s despektem vzala jednu z

chlopní na dlaň. V téhle nebyla kulička kovová, ale na pohled jako z mléčného skla. „Skleněná kulička —”

konstatovala skoro zklamaně.

„Silikonová, prosím. S nesmáčivým povrchem, aby na ní nemohla ulpívat a srážet se krev. Zdá se, že tyhlechlopně mají určité přednosti před těmi, jejichž kuličky jsou pokovované.”

„No tak silikonová, no. Anebo pokovovaná. Stejně vím, že zneužíváte mé nevědomosti ke svémuobveselení.” A znovu se ujistila: „Co by na tomhle mohlo asi tak stát tisíc dolarů?!”

„Ten nápad,” řekl prostě doktor Tromler.

Chvilku bylo ticho. Pak Barbora vydechla: „Ach… no samozřejmě. Máte pravdu. Jsem pitomá. To mnenenapadlo: myšlenka, která se platí. No jasně. Licence?”

„Kdepak. Tu by nám sotva kdo prodal. Výhodnější mají nám je dodávat, USA, Anglie… Vidíte?” vybral znich dvě. „Teď už se dělají nejen kuličkového, ale i diskového tvaru. V podstatě jste ale i vy měla pravdu.Výrobní hodnota je skutečně nepatrná.”

„Ano. Ale ten nápad s velkým en,” přikývla Barbora. „Ten se platí. I když zrovna moc humánní to není,jde-li o předmět k takovému účelu.”

„Tak jak vám je mám zabalit?” zeptal se a myslel zřejmě docela vážně, že jí je půjčí.

Barbora, jak jí je teď už zas v krabičkách podával, polekaně ucukla ruku. „Snad si nemyslíte, že tohlebych si vzala na odpovědnost? Na každém kroku bych čekala, kdo mne přepadne. To by Bezpečnost promne musela poslat neprůstřelné vozidlo, okolo kterého by jel konvoj ozbrojených sil na motorkách,vepředu auto s rotujícím blinkrem a sirénou —”

„A na závěs bych vám mohl poskytnout sanitní vůz s resuscitačním vybavením, od kolegů z koronárky

— taktéž se sirénou naplno,” doplnil doktor Tromler.

Když ji vyprovázel po schodech, zeptal se: „A kdy vás zase uvidíme?”

„Ohlásím se předem telefonem, abychom se domluvili, kdy na mne budete mít s profesorem čas. Myslím,že vám zavolám tak za tři čtyři dny, až se mi v hlavě rozleží nebo spíš složí všechno, co jste mi dneskavysvětlil. Představuju si, že příště bych se vyptala profesora, co a jak při zákroku na srdci dělá, jaký jepostup, jak se pacient napojuje na pumpu a podobně. Pak by mne snad některý den vzal na sál, až budeprovádět náhradu chlopně, a pak konečně bych začala psát.”

Když čekala na zastávce dvacet minut na autobus do Prahy, pomyslela si spokojeně, že zas jednounarazila na opravdu zajímavé prostředí i námět, kterým ji těší se zabývat.

· „Pokud vás zajímají taky děti, tak ke mně přijďte asi za půl hodiny,” řekl profesor Talich, když ránopotkal Barboru na chodbě. „Máme operovat sedmiletého chlapce a navštíví mne jeho otec, abych muvysvětlil, jak to s hochem vypadá a co je v našich silách udělat. Jde o fallota. Už jste o těchto dětech

slyšela?”

Barboře okamžitě vytanul před očima laborant, který ji sem vedl a vyprávěl jí o chlapci s kudlou: Fallotovatetralogie. Křečovitě zamrkala a přikývla: „Slyšela. A ráda bych se dozvěděla něco víc.”

„Pak tedy za půl hodiny. Otec dítěte je velice vzdělaný člověk, bude zřejmě požadovat přesný výklad, cobychom s chlapcem dělali a jaké jsou jeho šance,” řekl profesor a pak už spěšně zmizel za skleněnýmidveřmi, k resuscitačnímu oddělení.

„Nebude mu trapné, že sedím u takové rozmluvy?” napadlo Barboru, když se s profesorem setkala v jeho

pracovně.

„Ne. Nejde o žádná důvěrná sdělení,” uklidnil ji, „ale o čistě věcné informace. Jen tu zůstaňte docelasamozřejmě.”

Za chvíli paní Paterová ohlásila inženýra Janouška a vstoupil vzhledný a urostlý asi pětatřicetiletý muž.Barbora, navyklá pozorně se dívat na lidi, si všimla podivného nesouladu v jeho chování a brzy ji i napadlo

vysvětlení; zřejmě sebejistý člověk, zvyklý být respektován jako autorita, a teď je vyveden z mírynutností jednat s někým, kdo má v rukou život jeho dítěte. Neví honem, jaký nasadit tón, aby byl dostuctivý, ale ne zas trapně ponížený, aby udělal dobrý dojem, aby se něčím neznelíbil. Role, v jaké se asisotva kdy ocitl. Vypadá spíš, že normálně mu nedělá potíže říkat nepříjemné pravdy do očí třeba i svýmnadřízeným.

Byla ráda, že její přítomnost v něm nevzbudila nevoli ani rozpaky, takřka ji nevnímal: jakási postava vbílém, tedy lékařka, sotva se jí dotkl očima a jen se roztržitě uklonil, když je profesor představoval:Barboru neurčitě jako kolegyni z jiného pracoviště. Pak ho posadil proti ni, a aby mu dal chvíli času, hledal

si ještě něco v papírech na psacím stole. Muž na něm visel očima zkoumavě, skoro podezíravě. Asiodhadoval, co tenhle člověk může být schopen udělat pro jeho dítě. Barbora četla v jeho výrazu otázku,zda je profesor opravdu taková třída, jak si jistě ověřil, že se o něm v odborných kruzích soudí. Poněkolika vteřinách jako by se mu trochu ulevilo, první odhad zřejmě nedopadl špatně. Snad dokonceprofesora otipoval jako člověka určitým způsobem sobě podobného: cílevědomého, odpovědného,spolehlivého.

Když si k nim profesor přisedl, začal rovnou k věci:

„Předpokládám, pane inženýre, že o podstatě onemocnění svého dítěte jste už dávno velmi přesněinformován. A jistě víte i o možnostech, jaké nabízí chirurgické řešení. Co si tedy přejete ode mne slyšet?”

Návštěvník několikrát polkl, než mohl promluvit.

„Jistě. O Fallotově tetralogii jsem si něco prostudoval a konzultoval jsem případ s několika kardiology…”Bylo vidět, jak velice se snaží o suše věcný tón. „Ale jistě jsou, pravda, určité individuální rozdíly vpřístupu k této vadě, k jejímu hodnocení, a koneckonců, vy jste synka vyšetřovali jako poslední anejpodrobněji. Řekněte mi, prosím vás, oč u něho podle vašeho názoru jde.”

„Rád. Ale nebude to pro vás nic nového. Je to případ zcela typický, ničím výjimečný,” řekl profesor aBarboře se na malou chvíli mylně ulevilo: snad s ním tak zle nebude, běžný případ.

„Čtyři vady,” pokračoval profesor Talich, „z nichž nejzávažnější je stenóza pulmonální chlopně a

nedovyvinutost plícnice.”

Barbora rychle zapátrala ve svých znalostech a musela si především představit kresbu doktora Tromlera.Pulmonální chlopeň. No samozřejmě, přes tu odchází odkysličená krev z pravé srdeční komory do plícnicea plícnicí se pak dostane až do plic k novému okysličení. Takže tuhle chlopeň má chlapec zúženou a onizřejmě provedou rozrušení srůstů, aby byla lépe průchodná. Ale co ta nedovyvinutá plícnice? Co s tou?

„Hypoplastická, nedovyvinutá plícnice je v těchto případech, vašeho syna nevyjímaje, ohroženímnejzávažnějším. Defekt musíme řešit plastikou, zjednodušeně řečeno jakýmsi záplatováním v místě, kdeje plícnice zúžená, aby se průchod rozšířil. A to je náročný a závažný výkon.”

Zúžení chlopně i plícnice, došlo pozvolna Barboře naplno. Kolik takovým zúžením projde krve, aby se vplících okysličila? Jasně nedostatek. Proto tedy se těmto dětem říká „modré” a ony skutečně modré jsou:v těle jim probíhá nedostatečně okysličená krev, takže organismu neodevzdává tolik kyslíku, kolik potřebuje. Tedy jakási trvalá kyslíková podvýživa.

„Další vadou je defekt síňového septa a defekt septa komorového,” řekl profesor. „A konečně patologickénasazení aorty, které se spraví automaticky tím, že uzavřeme defekt komorového septa.”

Defekt síňového … defekt komorového septa… Aha. Díra v přepážce mezi pravou a levou síní a další dírav přepážce mezi pravou a levou komorou, přeložila si Barbora do představ sobě srozumitelných a ovládlase, aby se neotřásla nepříjemným zamrazením: bože, srdcem toho hošíka si krev protéká jak cedníkem —

jak se jí zamane. Je vůbec možné s takovým srdcem žít? Je to neuvěřitelné, ale zřejmě ano, i když to

není život, ale skomírání.

„Reparace defektu ať už síňového nebo komorového septa dnes už pro vás není problémem,” konstatovalnejspíš sám sobě pro útěchu inženýr Janoušek.

„Je a není,” pokrčil rameny profesor Talich. „Před měsícem nám zemřela dvanáctiletá dívka, která trpělajen jednou vrozenou vadou: pouhým defektem síňového septa. Přežila sotva dva dny po operaci.”

Muž stiskl rty a lehce zbledl. Tak tohle bylo zbytečně tvrdé, pomyslela si Barbora. Profesor otevřenostsvých informací trochu přehání.

Teď se chvíli odmlčel, snad aby dal návštěvníkovi čas se sebrat. Ten po mnoha vteřinách tíživého tichapromluvil, jak kdyby se probíral z těžkého snu:

„Ale i tak, přes to všechno, na rozdíl od manželky, jak už jsem vám řekl při našem prvním setkání,trvám na rozhodnutí, že operaci máme riskovat. Doporučíte-li ji.”

Ach tak, pochopila Barbora. Manželka nechce, bojí se, on zas operaci prosazuje, a s tímhle rozporem se

svěřil profesorovi, který ho teď tak příkře staví před tvrdá fakta rizika, aby spor s manželkou mohl řešitco nejobjektivněji beze všech klamných iluzí o výsledku zákroku.

„Kdyby šlo o vaše dítě, operoval byste, nebo neoperoval?” zeptal se inženýr Janoušek skoro útočně.

Profesor Talich si s chabým pousmáním povzdechl, jako by právě tuto otázku čekal a jako by ji slýchávalaž nepříjemně často: co byste dělal, kdyby to byla vaše žena, kdyby to byla vaše matka, vaše dítě.

Operoval byste, nebo neoperoval?

„Operoval bych,” odpověděl inženýrovi Janouškovi bez zaváhání. „Především proto, abych dítě zbaviltrápení.” Obrátil se k Barboře: „Ode dvou tří let věku, co se děti začnou víc pohybovat, falloti majínesmírné potíže. Představte si děcko, které udělá pár kroků a začne vám před očima modrat, sedá si nabobeček, aby chytalo dech. Pro mne by byl tenhle pohled horší, mnohem krutější, než samotnápředstava, že je otázkou několika málo let, kdy dítě zemře. Kromě toho falloti bývají děti často velmibystré. Právě tak Petřík tady pana inženýra. Nadprůměrně inteligentní, vnímavé a citlivé dítě. Ostře siuvědomuje svá omezení, svoji nedostatečnost proti ostatním dětem. Chodí do první třídy. Do školy hootec musí vozit autem, do schodů vynášet.”

Barbora si bolestivě stiskla ret mezi zuby, aby potlačila chvění. Ježišmarjá, ať je Jakub darebák, ať zlobí aotravuje sebevíc, ať všechno, jen ať nikdy není nějak zle nemocný.

„Být můj, pane inženýre, říkám vám upřímně: operoval bych. Ale tím se nenechte ovlivnit. Riziko operaceje značné. Opravdu značné. Úplně chápu vaši ženu, že se bojí je podstoupit, a cítím s ní.”

Já ne, pomyslela si Barbora tvrdě. Kdyby můj Jakub… ne, na to raděj nesmím ani pomyslet. Ale kdybytenhle Petřík byl můj, nechtěla bych si ho nikdy pro sebe od života urvat a držet za cenu jeho trápení.

Návštěvník, celý zbledlý, si nenápadně otřel pot z čela. „Kolik bylo nejstaršímu neoperovanému fallotovi,

kterého jste, pane profesore, znal?”

„Jeden zemřel v osmnácti, druhý v pětadvaceti. Za okolností … víte, i když u pacientů bojujeme o každýden života, někdy moc dobře cítíme, že pro ně by byl konec vykoupením. Pro tyhle dva případy to plněplatilo: měli raděj odejít o pár let dřív. Jinak falloti, ti neoperovaní, umírají nejpozději v pubertě, často

mnohem dříve. Většinou už do deseti let věku. Ale i tohle všechno jistě sám dobře víte.”

„A ti operovaní?”

„Ale pane inženýre,” řekl profesor skoro káravě. „Přece víte, že tento zákrok se nedělá ještě tak dlouho,abych vám mohl říct: v průměru se dožívají čtyřicítky, ale máme už i šedesátníky ve velmi dobrém stavu.Víme, že těch šedesát procent, které výkon a rehabilitaci přežijí, se cítí dobře, obtíže pominou. Ale nikdona světě vám dnes nepoví, zda se ve zdraví dožijí šedesátky. Mohu vám říct jen tolik, že existují třicátníci

— před lety operovaní, a jsou v dobrém stavu, nadále bez obtíží. Co jste chtěla říct?” obrátil se profesork Barboře, která už pootevřela ústa k otázce, ale pak nepromluvila, aby nerušila.

„Jen jsem se chtěla zeptat, kolik let se už falloti operují.”

„Od jednašedesátého roku v USA. U nás, v Evropě vůbec, se začínalo o pár let později.”

„To už v jednašedesátém roce znali pumpu?”

„Pumpa, umělé srdce, je známá od devětapadesátého roku.”

„Navrhujete tedy zákrok radikální, pane profesore, že ano?” ozval se inženýr Janoušek unaveně. „Kdyžjsem manželce vysvětlil, že existuje také zákrok paliativní, hned se toho chytila, že riziko by nebylo takvelké, není to na pumpě, a stav dítěte se přesto podstatně zlepší.”

„V případě vašeho syna jsem pro zákrok radikální, který by měl vyřešit všechny vady současně,” řeklprofesor a obrátil se k Barboře, snad aby návštěvník mohl chytit druhý dech. Nevypadal dobře, ve tváři se

mu objevily ostré rýhy a našedlé zabarvení.

„V některých případech provádíme zákrok paliativní, to je výkon, který situaci řeší jen do jisté míry, ale itak se dítěti daří o něco lépe. Historie tohoto zákroku je stará přes třicet let. Jedna americká lékařka,která se po celý život věnovala fallotům, si povšimla, že ti z nich, kteří mají proti ostatním ještě jednuvadu navíc, jsou na tom podstatně lépe. Byly to ty výjimky, kde pátou vadou je propojení mezi aortou a

plícnicí.”

Propojení mezi aortou a plícnicí? Aorta odvádí z levé komory do těla okysličenou krev… plícnice z pravékomory do plic krev odkysličenou … Propojeny? Asi jdou někde kus vedle sebe, takže možné to je, ale —

— „Propána,” vyhrkla, když si to konečně dokázala představit do důsledků. „Jsou-li propojeny, pak sepřece míchá odkysličená krev s okysličenou?”

„Ano, ale ve prospěch pacienta. Oněmi defekty, otvory v přepážkách mezi pravou a levou polovinousrdce, prochází neokysličená krev z pravé poloviny srdce do levé.”

„A tam se míchá do krve okysličené.”

„Ano. A proto i ta krev, které se podařilo dostat se do plic a okysličit se, znehodnocuje se teď v levépolovině srdce krví odkysličenou a taková pak odchází aortou do celého těla.”

„Rozumím,” řekla Barbora. „Jenže mi to nesouhlasí s tím, co mi říkal doktor Tromler. Že v levé poloviněsrdce je vyšší tlak než v pravé. Podle toho by se tedy těmi otvory měla tlačit krev z levé poloviny srdce do

pravé a ne naopak, jak říkáte vy.”

Inženýr Janoušek asi v žádné situaci v sobě nedokázal zapřít technika až do morku kosti, a tak teď vpadldo hovoru skoro živě:

„Nezapomeňte, že v pravé polovině srdce se u fallotů městná krev, která nemá volnou cestu ven, protožepulmonální chlopeň i plícnice jsou obtížně průchodné svým zúžením. Falloti tedy mají vyšší tlak v pravépolovině srdce, že, pane profesore?”

„Přesně tak. A výsledkem tedy je, že z levé komory se nám dostává do aorty okysličená krev silněpromíchaná s neokysličenou, a tak jde do celého těla. Ona pátá vada některých fallotů spočívá vpropojení aorty s plícnicí v místě, kde plícnice již není zúžená, ale má svůj normální průměr. Propojenívypadá tak, že je spojuje dva tři centimetry dlouhá céva o průměru okolo půl centimetru. A protože vaortě je vyšší tlak než v plícnici, část krve z aorty se tímto propojením žene do plícnice, a ta všechnu svoji krev i tuhle přimíchanou odvede do plic k okysličení.”

„Ach tak,” pochopila konečně Barbora. „To znamená, že v jediném cyklu část krve, ta, která unikla z

aorty do plícnice, projde plícemi dvakrát.”

„Ano. A tím organismus dostane přece jen o něco víc kyslíku. A hned se to projeví lepším stavem dítěteproti těm, které tuto vadu navíc nemají,” říkal profesor a nejen Barbora, ale i inženýr Janoušek hopozorně sledoval.

„Když tuhle souvislost pochopila ona americká lékařka, začala chirurgy nutit, to bylo těsně po druhésvětové válce —, aby ono propojení mezi aortou a plícnicí prováděli operativně i u ostatních fallotů.Nakonec to prosadila a ukázalo se, že i u těchto dětí se operativně navozená „pátá vada” osvědčuje. Atenhle paliativní zákrok dodnes používáme tam, kde dítě je příliš malé pro radikální operaci, ale na druhéstraně zas je na tom tak, že by se šesti let, kdy můžeme už vadu řešit komplexně, nedožilo.Paliativním zákrokem mu tedy dočasně vypomůžeme. Jenže dlouhodobé či dokonce trvalé řešení torozhodně není. Pro vašeho syna bych je určitě nevolil,” obrátil se profesor zas naplno na inženýra

Janouška.

„Já s vámi, pane profesore, úplně souhlasím. Pro operaci jsem rozhodnut a syna k ní přivezu, jakmile hopředvoláte. S manželkou to už zařídím.” Poslední jeho slova zněla tvrdě a podrážděně.

„Obavy vaší ženy přece musíte chápat,” řekl profesor svým přímým způsobem.

„Nejde o to, že bych je nechápal,” inženýr Janoušek se opřel dozadu do křesla, na okamžik zavřel oči azhluboka se nadechl, jako by sbíral odhodlání promluvit o něčem, co je mu hodně zatěžko.

„Pane profesore, rád bych vás upozornil na jednu okolnost. Mluví se mi o tom nesnadno, ale je zapotřebí,abyste to věděl pro případ, že by se snad přímo na vás obrátila moje žena a byla proti operaci. Jistěže sejí obává především proto, že dítě miluje a bojí se o ně. To bezesporu.

Ale je tu ještě jeden důvod. Nezdaru se děsí i proto, že dobře ví, kdyby…” hlas mu zakolísal, „kdybychomPetříčka … ztratili, byl by to i konec našeho manželství.”

„A tohle myslíte, že je vám ke cti?” vyjelo z Barbory nekontrolovaně. Sama se lekla, až stiskla rty.Profesor ji tu trpí a ona se takhle osopí na jeho návštěvu. Pokradmu na něho pohlédla a s úlevou ipodivem zjistila, že mu zajiskřilo úsměvem a snad i souhlasně v očích. Takže ani jemu se tohle od pana

inženýra nezdá.

„Vážená paní doktorko,” řekl inženýr Janoušek, ale obracel se tím spíš k profesorovi. „Já nemohu ukrádatcenný čas pana profesora líčením svého manželství a okolnostmi jeho založení. Mohu vás jenom ujistit, že

vám váš postoj vůbec nemám za zlé. A nedivím se mu. Na to musím být připraven, počítám s tím, žedojde-li u nás k tragédii a pak odejdu od manželky, budu figurovat jako padouch: ztratili dítě a on ještěmanželku opustil.”

Profesora tak nedůtklivého na svůj čas to kupodivu zajímalo.

„Příliš útlocitné by to od vás opravdu nebylo. Ale předpokládám, že k tomuto rozhodnutí máte závažnýdůvod. Jenže, jste přece mladí. Uvažoval jste, že by řešením mohlo být druhé dítě?”

„A jsme u toho,” řekl návštěvník tiše. „Nemůžeme mít další dítě. Víte, pane profesore, jak jsem se ženil?Manželka od počátku naší známosti, ještě za svobodna, dobře věděla, jak miluju děti. Sám jsem ze tří a tři

jsem si taky přál. V pravou dobu mi sdělila, že je těhotná, a já si ji rád vzal. Bez stínu podezření jsem jívěřil i to, že brzy po svatbě došlo ke spontánnímu potratu. A teď si představte ten šok, to rozčarování,když po čase jsem úplnou náhodou zjistil, že nemůže mít děti a že se s tím velmi intenzívně léčí a léčila i v

době, kdy mi předstírala, že je v jiném stavu.”

„Opravdu podivná situace. Ale pak se vám přece narodil chlapec?” řekl profesor s účastným zájmem.

„Chtěl jsem se okamžitě rozvést. A v tu dobu došlo k neuvěřitelnému paradoxu, že právě když jsem se ojejím podvodu dozvěděl, ona byla skutečně na počátku těhotenství. Lékařům se podařilo, že zdárněprošla rizikovým těhotenstvím a dítě donosila. Komplikace porodu byly však tak velké, že po několika měsících léčení musela být operovaná, prostě teď už s konečnou platností, dítě víc mít nemůže. A jápo tom všem… Jak jsem jí měl kdysi velice rád, všechno vyhaslo. Moje vina snad je, že přes její podvod

— tím spíš, že tak dokonale hraný, jsem se nikdy nedokázal přenést. Jestli nám dítě zachráníte, smířímse s tím, že nebudu mít tři děti zdravé, ale jedno nemocné. Jestli ale Petříka ztratíme,” hlas mu zakolísal a

namáhavě polkl, „jestli ho ztratíme, pak mne v dnešním domově nic neudrží. Odejdu od ní, ožením seznovu a budu mít děti.”

„Jistě už i víte s kým,” řekla Barbora skoro zle a profesor se na ni neznatelně pousmál. Přes všechno, co o

paní Janouškové vyslechli, litovala ji.

„Ano. Vím,” řekl inženýr Janoušek stroze s vyrovnaností člověka zvyklého rozhodovat si jisté věci sám bezohledu na chválu či hanu druhých. „I moje manželka ví, že mám vztah k jiné ženě, já nepodvádím.Ovšem Petříček nikdy netrpěl a nikdy nebude trpět tím, že jsem s manželkou kromě praktického soužití

skoncoval.”

Zatraceně se mýlíš, pomyslela si Barbora, když předpokládáš, že dítě takovou studenou atmosférunevycítí a netrpí jí, ale tvoje věc. Jen jsem myslela, že jsi chytřejší.

Inženýr Janoušek povstal k odchodu a obrátil se k profesorovi s omluvou: „Odpusťte, že jsem váspřipravil skoro o hodinu času.”

„Rád jsem vám ho věnoval,” řekl profesor Talich vlídně, a zatímco spolu ještě domlouvali termín operace,

Barbora vyklouzla k paní Paterové. Ta jen pokývala hlavou:

„To bylo, co? Povím vám, že s rodiči dětí, které máme dělat, se vždycky snažím mluvit co nejmíň. Dozvíte

se o takové bolesti, odhalíte tolik zoufalství, že vás pronásledují ve snech. Ach, jsou to tak osudy.”

„Obávám se, že pracovat tu tak dlouho jako vy, propadla bych depresi,” řekla Barbora sklesle.

„A věříte, že ani ne? Spíš se tu naučíte trošce vděčnosti, skromnosti, jakési pokoře. Nevím, jak bych vámto vysvětlila. Prostě se nevzrušujete, odvyknete vzrušovat se malichernostmi, nereptáte kvůli hloupostem,

ale když něco, řeknete si: nedomykavá chlopeň by byla horší. Nebo: otrava, ale co je to proti nádoru vpravé síni. Chápete? A taky se za ničím tolik nehoníte, jak dnes lidi vidíte na každém kroku: jen už mítzahraniční auto a stereo a hi-fi přístroje a chalupu nebo spíš mlýn nebo rasovnu či co teď zrovna letí.Kdepak! Cožpak stojí za to se stále za něčím nepříčetně štvát a pak tu bezmocně ležet a upínat se jako kposlední naději na by-pass, který snad odvrátí další infarkt? Povím vám, že čím déle tu jsem, tím víc je míjasné, že ze všech hmotných státků, co člověk má, je nejdůležitější zdraví. Jak se ozve pořádná nemoc,dal by všechno, věřte mi, že opravdu všechno, co si tak horlivě nahromadil, za dech, s kterým by zasvyběhl pět poschodí.”

Vtom vyšel od profesora inženýr Janoušek, a aniž by se rozloučil s paní Paterovou nebo s Barborou, jakomráčený sáhl po svém plášti a klobouku na věšáku a k odchodu se obrátil tak, že dvěma kroky narazil do

skříně, kde jak slepý zatápal po klice. Pak se trhnutím vzpamatoval, rozhlédl se a zamířil už správně kedveřím a zas jak v transu vyšel ven.

„Tak tenhle,” řekla Barbora, když za ním zapadly dveře, „ten je tak právě zralý, aby vstoupil do vozovkypod kola nákladního auta. Vždyť on je tak vyřízený, že vůbec nevnímá.”

„No vidíte. A dovedete sí představit, že dneska večer si narazí tmavé brýle a klobouk do čela a vyjde doulic, aby někde v ústraní zamordoval nezletilé dítě? Sexuální maniak, sadista, nebo něco takového…?Dovedete si ho tak představit?” řekla paní Paterová najednou skoro zlostně.

„Co, co-že?” téměř vyjekla Barbora a blesklo jí hlavou, jestli paní Paterové z těch lidských tragédií pořádpřed očima, s prominutím, občas nepřeskakuje.

„Ale, co vy víte,” mávla rukou a rozmrzele potřásla hlavou. „Co vy víte o tom, co my si tu kdysi užili zanerváky. A dodnes si na tu aféru vzpomenu, když vidím někoho tak odrovnaného jako tenhle Janoušek.Takhle si totiž jeden výtečník od kriminálky představoval vraha.”

„Jakého vraha?” zeptala se Barbora trpělivě. Řeč paní Paterové jí nedávala sebemenší smysl.

„Po Praze chodil, nebo spíš stále chodí, úchylný chlap, který obtěžuje děti. Kdysi jedno zabil. Pak muotevřel hrudník a srdce a vyřízl chlopeň. Nu, a protože se to stalo v době, kdy my jsme byli jediný ústav vrepublice, kde se prováděly umělé náhrady chlopní, a vrah šel na chlopeň tak trochu jako chirurg přitomhle zákroku… Prostě kapitán, který případ vyšetřoval, namísto aby hledal mezi pochybnými živly aasociály a po psychiatriích, zamanul si na nás. Vysedával tu v teple a utrácel svůj i náš čas. Podle tohodopadl výsledek. Vsadím se, že chlapa nemá dodnes. Možná, že ho teď hledá po ortopediích nebo v

ústavech akademie.”

„Ale proč právě u vás? Co tu chtěl najít? Co si představoval?” snažila se Barbora přijít na kloub věci.

„Geniálních představ měl hned několik, kdo všechno od nás by mohl být jeho pachatel. Třeba úchylnýpacient s chlopenní vadou. A vůbec nejpodařenější byla verze: mstící se šílený otec dítěte, které u nászemřelo při operaci chlopenní vady. Podařené, co? A s tímhle cvokem my jsme se museli jako docelavážně bavit.”

„Cvok,” přikývla Barbora, ale tak docela jistá si tím nebyla, i když v tu chvíli ještě přesně nevěděla, proč.Pouvažování o tom teď v duchu odsunula na později. „A co bylo dál?”

„Ani se neptejte. Museli jsme mu dělat seznamy pacientů před operací a po operaci chlopně, a pak ještě is dalšími kardiologickými diagnózami, a operované děti, a pacienty zemřelé na chlopeň. Nebralo to konce.

A pořád dokola vyptávání na ně i na jejich příbuzné. Strašně nás zdržoval a přitom jsme dobře věděli —panu profesorovi bylo okamžitě jasné, že celé vyšetřování u nás je pro kočku a nikam nevede.”

„A bylo?” zeptala se Barbora.

„Samozřejmě, jak jinak,” řekla paní Paterová tónem, který Barboru poučil, že nikdy nic nemůže

dopadnout jinak, než usoudil profesor Talich.

„Nevypátrali pochopitelně nic, jak pan profesor odhadl, sotva mu tu svoji ujetou teorii kapitán vyložil,”dodala paní Paterová spokojeně. „A co jsem zaslechla, pachatel není zajištěn dodnes. Pěkný pořádek!”

„Hm. A co se vlastně vyšetřilo?”

„Dohromady nic. Snad jen, že chlap věděl, jak kardiochirurg otevírá hrudník a srdce, což primitivněnapodobil. Proč šel po chlopni, těžko povědět. Prostě úchylas. Povím vám, že pana profesora i doktoraTromlera podezření na pacienty a jejich rodiny přímo uráželo. Jenže milý kapitán si jak rozumu zbavený

hudl svoje.”

Barbora mechanicky přikyvovala a už věděla, proč jí nápad tupeného kapitána až tak úplně ujetýnepřipadá. Četla kdysi v jednom kriminálním románě … Ne. Nebyla to knížka. Miluška jí vykládala, co sepřihodilo v Mnichově, Během dvou měsíců byly zavražděny tři mladé ženy a každé z nich vrah vyřízl jazyk.

K vyšetřování přizvaní psychiatři usuzovali na kde co včetně sadisty, který je deptán ústnatou ženou.Nakonec se ukázalo, že vrahova sestra, na kterou byl chorobně fixovaný, zemřela na rakovinu jazyka.Kdepak! Miluška by nápad kapitána, o kterém tady mají tak špatné mínění, určitě nepovažovala zapomatený. Však mu tuhle myšlenku stejně vnukli psychiatři, kdo jiný.

„U vás tedy pachatele nezjistili,” konstatovala spokojeně, uklidněna, že na tenhle ústav, který jí takpodivně učaroval, se nevztahuje nic z otřesných problémů, které mají dozvuky v soudních síních.

· „Za chvíli začínáme dole s koronarografií, přijďte se podívat,” řekl Barboře doktor Tromler a ta si

povzdechla:

„Co je zas tohle? Kdybych u vás byla pět let, pořád na mne budete chodit s něčím novým.”

„Samozřejmě,” usmál se. „Myslíte, že je jenom tak držet na kardiochirurgii krok s vědeckotechnickourevolucí? Teď jdu na vizitu a za půl hodiny ať jste dole. Víte, že mám od profesora osobní úkol do půl

roku z vás vychovat kardiologa.”

„Vedoucího kardiologa,” opravila ho Barbora pochmurně.

„Budeme všichni rádi, když pomocného,” ušklíbl se na ni a jak spěšně odcházel, zastavil se ještě mezidveřmi: „Kdyby se náhodou ukázala Olinka, v což nijak zvlášť nedoufám, ať přepíše dopisy, co máčtyři dny ve složce.”

Když odešel, Barbora se loudavě zvedla, aby si uvařila čaj. Pak se bez valné chuti pustila do babiččinakřehkého ovocného koláče. Cítila se nezvykle unavená a malátná a věděla také dobře proč: z pocitu, žeplave, že nestačí zvládnout a zpracovat záplavu poznatků, které se tu na ni valí a zahlcují ji na každémkroku. Ještě nestráví jedno a už se hrne další. Chybí jí celý teoretický základ, který má každý medik, cosem přichází stážovat. Bez jakékoli přiměřené přípravy má pochopit špičku úzké specializace. Místo aby se

k ní propracovávala zdola, spouští se z jejího vrcholu k základům.

Mrzutě se usmála, když ji napadlo, že je takřka v situaci, které odborníci připisují lví podíl na vznikuinfarktu: potkává zejména ty, kdo svou kvalifikací a schopnostmi nestačí na postavení, které zastávají. Ztoho pramení jejich neustálé napětí, strach, že selžou, obava ze zesměšnění i o výhodné místo. Za těchtookolností je infarkt jen otázkou času. Zvláště když se nejistota zapíjí tucty šálků černé kávy a cigaretyzapalují jedna od druhé. To však není její případ a jinak, naštěstí nemá ani o co přijít. Leda o přehnanésebevědomí či iluzi, že když doopravdy chce, dokáže pochopit i popsat jakoukoli problematiku. Jenževčera ji další telefonický hovor naplno připomenul, jak se tu zatím potácí a motá docela bezvýsledně. Volal

ji Matouš, dramaturg, se kterým před časem hovořila o svém záměru napsat z prostředí kardiochirurgiefilmový scénář.

„Tak jak jsi daleko? Kolik už máš napsáno? Přines mi to ukázat a taky hoď na papír synopsi, aspoňpředběžnou, abychom věděli, co to asi bude dějově.”

Musela se zasmát: „Budeš se divit, ale zatím nevím a nemám ani čárku.”

„Jen neříkej. Potkal jsem Vladimíra a stěžoval si, že pro ně skoro neděláš, zrovna teď, když mu chybějí třilidi. Prý jsi věčně na té zatracené kardiochirurgii. Proklínal svůj nápad, že tě tam tenkrát poslal. Jak jsivlastně daleko?”

„Tak, že se zrovna pokouším pochopit rozdíl mezi angiografií a ventrikulografií.”

„Prosím tě, nepřeháníš?” přerušil ji. „Neděláš tam snad docenturu, ne? Obhlédnuté už to musíš mít, dějsis jistě taky už promyslela, tak na co ještě čekáš? S odbornými dialogy ti někdo z nich pomůže —

zaplatíme mu odbornou spolupráci.”

„Matouši, ty dobře víš, že já takhle dělat nedovedu. Dokud prostředí nebudu mít zažité, dokud je nebudumít pod kůží a cítit se v něm jak doma, nedokážu začít psát. A o ději mám zatím právě tak mlhavoupředstavu, jako když jsme spolu mluvili posledně,” řekla Barbora a pomyslela si: vlastně mnohemmlhavější, ba už takřka žádnou, ale copak tohle může pochopit, kdo to v její kůži sám nezažil?

„Nepočítej, že za tebou s něčím rozumným v dohledné době přijdu. Snad za pár měsíců.”

„Ty ses zbláznila. Když jsem řekl na vedení skupiny, že chceš psát z kardiochirurgie, nadchli se, že to by

se nám zrovna hodilo do tématického plánu. A znáš našeho starého.

Nad vším se většinou ofrňuje už předem, ale když ho náhodou nápad chytí, tak nás honí a chce to mít nastole do včerejška. Ale samozřejmě, že pak se mu to bude měsíce válet v šupleti. Máš pravdu. Jenže teďjak mne vidí, tak pořád, kdy už něco předložíš. Aby prý to nebylo jako tenkrát, když jsi pro Bartákovuskupinu psala ty záchranáře.”

„To je docela možné,” řekla Barbora trochu dopálená, ale především sama na sebe, že nedokáže jako jiníautoři zareagovat na zájem. Musí si připustit, že je nemožně těžkopádná. Vida, tak o jejím prvním filmu,jak ho psala, se mluví dodnes jako o odstrašujícím příkladu. A je to už dobrých deset let.

Byla tehdy na reportáži v Ostravě a vrátila se s nápadem na film. Námět se líbil, nebo spíš střízlivě,řečeno hodil. A že by ho zařadili mezi filmy plánované pro přehlídku, která bude v příštím roce probíhat vOstravě. Ať se hned pustí do práce, má-li se to stihnout, musí scénář i natáčení fičet.

Začala tak, že odjela do Ostravy na čtyři měsíce, aby se sžila s prostředím a poznala celý důlní systém záchranné služby, viděla její denní práci i akce. Její hrdina tam pracoval, odešel a zase se vrátil. Vedenískupiny i dramaturg nadskakovali. Očekávali, že za dva měsíce budou mít scénář na stole. Nejenženeměli, ale Barbora se vrátila z Ostravy navíc s poznáním, že mnohé, co si původně představovala, bylomylné nebo zidealizované. A že celý děj napíše oproti prvnímu námětu trochu jinak. Pozměněná verze sevedení filmové skupiny líbila daleko méně než ta, kterou už projednali a schválili, a tak nastalohandrkování. Film se nakonec po oboustranných kompromisech točil, ale pro výroční přehlídku byl

ztracený.

Takhle se tedy uvedla u filmu svou první prací a jejich rozladění bylo tak velké, že si pak po celé rokyneškrtla ani v jedné filmové skupině. Když jí vrátili asi čtvrtý námět, pochopila, že s nimi má konec, azačala pracovat pro televizi. Teprve po několika letech dramaturga jedné filmové skupiny zaujala včasopise její povídka a požádal, aby ji rozepsala do scénáře na celovečerní film. Tím se teprve u filmuprotrhlo neblahé ódium okolo jejího jména a zas s nimi začala dělat, zvláště když v jedné skupiněnastoupil jako dramaturg Matouš, pro kterého pracovala už na jeho předchozím místě v televizi.

„Tak proboha nepřeháněj, dobře víš, že nakonec použiješ půl procenta ze všeho, co se lopotně dozvíš,”říkal jí včera do telefonu a Barbora věděla, že má pravdu, že to s ní myslí dobře. Jenže co naplat.

„Já vím,” souhlasila usouženě. „Jenže abych věděla, jak, kdy a kde ono půlprocento použít… Prostěnedovedu psát z prostředí, které bych znala z rychlíku.”

„Nechtěla bys stipendium?” zeptal se plný dobré vůle. „Aby ses mohla úplně vykašlat na noviny a chodit sijen na tu chirurgii každý den? Napiš si žádost, dáme ti doporučení.”

„Nebylo by mi moc platné,” řekla po chvilce rozmýšleni, ne zda odmítnout, ale jak. „Víš… Já to do sebesoukám strašně pomalu. Ani bych tam každý den být nechtěla. Prostě rychlej to zvládnout nedokážu.”

Nakonec byli rozmrzelí oba.

No nic. Nebude se nervovat, že na ni spěchají. Konečně, když minule spěchala ona na ně, aby si rychlepřečetli její filmovou povídku a řekli jí, jestli má začít psát scénář, potřebovala to vědět, aby se mohlarozhodnout, zda vzít nebo odmítnout dvouměsíční zahraniční reportáže, dali si na čase, jak se hodilojim. Takže teď zas může ona…

Ale stejně to nedokázala pustit úplně z hlavy. Nedělá přece jen chybu, že se moc zdržuje podrobnostmi?U jistých špičkových kreslířů se přece cení právě schopnost postihnout skutečnost jen nemnohajednoduchými čarami. Jenže k té jednoduché zkratce určitě dospěli oklikou přes propracovanost, aspoňti opravdoví kumštýři. Snadno se pozná, kdo za jednoduchostí zakrývá řemeslnou nedovednost nebo jiné

vakuum.

Vstala, vypláchla šálek a uložila ho Tromlerovi do jeho kuchyňského koutku a vzala si bílý plášť. Chyba, že

o svém záměru mluvila s Matoušem tak předčasně. Ale potřebovala si o námětu s někým pohovořit ataky ji vůbec nenapadlo, že by o něj měli takový zájem.

Nejvyšší čas jít, doktor Tromler už jistě začíná. Ve dveřích se srazila s Olinkou, která byla dokonceudýchaná, jak spěchala. Asi i sama odhadla, že dnes svou nepřítomnost přehnala. Od rána, co si tuodložila věci, byla pryč.

„Je tam?” vyhrkla na Barboru se spikleneckým mrknutím na zavřené dveře, které vedly z její malékanceláře do pracovny doktora Tromlera.

„Není, koronarografuje,” řekla Barbora. „Ale máte určitě přepsat jeho dopisy.”

„Vyšiloval?” zeptala se Olinka s úlevou, že bezprostřední pohroma je odvrácena.

„Dost.”

„V laborce na déčku Helena oslavuje narozeniny, tak jsem se tam chvíli zdržela,” referovala Barboře avzala s nechutí do ruky složku s korespondencí: „No řekněte sama, co pořád někam píše. Až to naklepu,tak si musím skočit na patolku za Jardou. Jede odpoledne do Prahy a potřebuju, aby mi tam koupil boty.Kdyby se tu Ďábel zrovna objevil, tak mu prosím vás řekněte, že se hrabu v archívu po staré dokumentaci, o kterou mne už čtrnáct dní otravuje, jo? Aby ho zas nevomejvali, že nikdo nebere telefon.”

Ďábel říkala doktoru Tromlerovi od té doby, co na ni křičel tak, že drnčela okna. Dokonce s pýchou líčila,že po ní práskal složkami chorobopisů, jejichž obsah trochu popletla. Přestože všichni znali její sklondramatizovat, z vlídné přejícnosti, aby to posluchači měli zajímavější, od doktora Tromlera se nikomucosi podobného zas až tak vyloučené nezdálo.

Barboru bavilo, jak Olinka považuje za docela samozřejmé, že ona je plně na její straně a dívá se na všejejíma očima, ačkoli Barbora nikdy nic takového ani sebeméně nenaznačila. Olinka se k ní taky vždyckychovala jako ke stejně staré a Barbora sebekriticky uvažovala, jestli právě toto jí nelichotí tak, že má proni určitou slabost. Spíš však ji dojímala Olinčina bezelstná víra, že když je dívka pěkná jako ona, musí mítvšude na růžích ustláno a nic zlého se jí nemůže přihodit. Barbora jí nepřála okamžik, kdy dostane přesten svůj hezký nosánek políček. Poklimbávající administrativní vedení ústavů, jak zaslechla, se k tomu

už už rozhoupávalo.

Ale teď měla opravdu nejvyšší čas jít za doktorem Tromlerem. Rychle šla dlouhou chodbou ženskéhooddělení, když ji někdo zezadu lehce uchopil za loket:

„Odpoledne budu na resuscitaci. Můžete tam za mnou přijít. Viděla jste, jak výborný je malý Karlík?” říkal

profesor Talich.

„Povídal mi doktor Tromler. Mrzí mne, že jsem jeho operaci neviděla. Ale já se na děti chodím koukathrozně nerada. Je to kruté.”

„Jen kdyby to šlo pokaždé jako s Karlíčkem. Máme z něho velkou radost. Zítra už ho překládáme nadětské oddělení. A co vy? Kam máte namířeno? Ještě vás to tu neomrzelo?”

„Jdu se podívat, jak koronarografují. Neomrzelo, ale bojím se, že jsem si tentokrát ukousla příliš velkésousto. Když jsem tu byla týden, tak mi bylo všechno úplně jasné. Teď už nerozumím vůbec ničemu.Zrovna dneska si od rána říkám, jestli bych se radši neměla držet kuchyňského sporáku.”

„Ale?” usmál se profesor. „První krize? To je tím, že věci berete příliš doopravdy. A taky, že byste chtělapochopit všechno moc rychle. Proč se tu jen tak nepotloukáte a nepočkáte, až vám vše postupně dojde

samo?”

„To bych sem chodila pět let,” povzdechla si Barbora.

„Nu a? Nelíbí se vám u nás? Jste vždycky vítána,” řekl profesor, a když ještě dodal: „Až odpoledneskončím, můžeme se někde posadit a povíte mi, co vás nejvíc trápí,” Barbora si pomyslela, že dneska je v

nějak zvlášť dobré náladě. Když odcházel, podívala se zamyšleně za jeho vysokou štíhlou postavou. Jakvzpřímeně šel svým vojenským krokem, s trochu rozcuchanými světlými vlasy, napadlo ji, že napadesátku rozhodně nevypadá. Je vlastně mnohem sympatičtější, než se jí tenkrát v redakci podle jehonepřístupného pohledu zdálo.

V zamyšlení minula široké lítačky vedoucí ke schodišti. Otočila se, aby se pár kroků vrátila, a v tomokamžiku se od stolku s křesílky vedle ústředního topení ozvalo:

„Tak jsi to přece ty, Barboro!”

Ohlédla se tím směrem a zarazila se. Tohle přece je, — tohle přece nemůže být, — kde by se tu vzala

—, „Evo,” řekla nejistě a přistoupila k hezké světlovlasé pacientce, která seděla v křesílku pod oknem sknížkou v klíně. „Kde ty se tu proboha bereš!”

„No vidíš,” mladé ženě hned vyhrkly slzy. „Nemyslela jsem, že se s tebou setkám jednou zrovna takhle.”

Barbora byla stále ještě ohromením trošku ztuhlá a nevěděla co honem říct. S Evou se neviděly, patnáct

let od maturity? To zrovna ne, protože i když se Eva vdala a odstěhovala se z Prahy, párkrát se ještěnavštívily, taky si nějaký čas psaly, ale potom, jak už to tak chodí… Deset let se nesetkaly určitě. Jejínejlepší kamarádka, s kterou seděly vedle sebe po všechny roky v gymnáziu. A teď tady.

„Jen prosím tě nebreč,” vzchopila se konečně Barbora a lehce Evou zatřepala. Přitom jí pátravě pohlédla do tváře. Je sice trochu pohublá, kruhy pod očima, ani barvu nemá nejlepší, ale jinak pořád tak hezká,jak bývala. Skoro zajímavější. Kdysi malounko naducané tváře dostaly teď pěkný ovál, plavé vlasy, kterékdysi nosila rozpuštěné na ramena, má teď v úhledném uzlu na temeni, takže víc vyniká její jemný

profil…

Barbora si druhé křesílko přitáhla těsně proti ní a energicky řekla: „Nejdřív mi rozumně vylož, co tu děláš.Je ti něco?”

„To víš, že je. Že pro nic a za nic tu nejsem,” řekla Eva skrze slzy. „Připravují mne na operaci.”

V Barboře se všechno napnulo. Na tomhle patře leží výhradně kardiaci. Břišní chirurgie je o poschodí výš

— sotva by se sem Eva přišla jen tak posadit. Ale co ona by mohla mít se srdcem? Tak klid. Jen nedat nic

najevo. Žádný poplach.

„Aha,” přikývla lhostejně. „Ani se nedivím. Dneska se prostě operuje všechno. Pomalu nemám mezi svými

známými člověka, kterému by nevzali aspoň žlučník nebo ledvinu. A ty? Máš něco se srdcem, viď?”zeptala se, jako by srdeční operace byly tou nejběžnější věcí na světě.

Na Evu to kupodivu zaúčinkovalo. Odpověděla poměrně už vyrovnaně: „No, se srdcem. Budou mi dávat…umělou chlopeň,” dodala a rychle zapátrala v Barbořině tváři.

Barbora se bolestivě kousla do jazyku, aby potlačila vyjeknutí. Pak řekla co nejlhostejněji: „Tady dělajíchlopně jak na běžícím pásu. Viděla jsem jich tu operovat už tucty.” Tenhle tón jí připadal nejpříhodnější,i když ve skutečnosti chlopenních náhrad viděla sedm a dvě z toho dopadly katastrofálně. Hned všaksama sebe uklidnila, že ti dva byli už úplně vyřízeni lidé, zatímco tadyhle Eva… Ale jen pomalu,napomenula se: ještěs ji neviděla chodit. Zatím sedí. Tak předčasně nejásej.

„Náhrada chlopně je přece jedna z nejvážnějších operací na srdci, a ty to říkáš, jak kdyby o nic nešlo,”namítla Eva chabě.

Aha, tak pozor, něco o tom ví.

„Nooo…” protáhla Barbora, „neříkám, že by na tom nic nebylo. Ono každá operace je něco. Mně kdyždělali jen pitomý slepák, tak mi vnesli infekci do močových cest a dva měsíce jsem brečela, kdykoliv… No,

dovedeš si představit. A tak to máš s každou operací, nikdy se neví, jaké komplikace…” Barbora se teďpředevším snažila získat čas, jednak aby se sama vzpamatovala, jednak aby se nenápadně dopídila, covšechno vlastně Eva ví, a podle toho přizpůsobila svoji řeč i tón.

„Otrava to bude v každém případě, nebudu ti namlouvat, že ne. Už jen že budeš muset nejméně měsícpolehávat a určitě rok se šetřit a na kontroly tě budou honit a léky brát…” Tak. Tohle by mohlo být tosprávné, to řekla dobře. Žádné utěšování, spíš zanadávat, že potíže budou. A uhnout tomunejpalčivějšímu: přežije-li vůbec, a pak ještě první dva roky.

„Jen jestli to vůbec dobře dopadne,” namítla utrápeně Eva, ale slzy byly zažehnány.

Co zas odpovědět na tohle? Kdyby aspoň tušila, co jí řekli, kdyby se byla mohla domluvit s Tromlerem

nebo s profesorem, kolik toho Eva ví.

„Proč by nedopadlo?” podivila se. „Zatím, jak jsem viděla, a chodím sem už hezky dlouho, dopadlovšechno dobře.” Propána, co když ale Eva ví, že zrovna minulý týden zemřela ta mitrální chlopeň druhýden po operaci? Podaří se takovéhle případy před pacienty utajit? A tak pro jistotu dodala: „To víš, kdyžje někomu šedesát a má srdce úplně trop, nebo třeba i mladší, ale třeba s komplikacemi po zápalu plicnebo zauzlení střev, tak zákrok na srdci může dopadnout i zle,” vymýšlela si bohapustě. „Nebo když jdeněkdo na operaci už fialový a v bezvědomí. Ale případ jako ty?!”

„Co ty víš,” pokrčila rameny Eva. „Já mám náhodou vážný nález.”

„To je docela možné. Ale vidím, jak dobře vypadáš. Abych pravdu řekla, spíš se divím, že tě vůbecoperují. Většinou mají co dělat, aby zvládli ty, kdo operaci už akutně potřebují.” Tak tohle je aspoň

polopravda.

„Tak já zas až tak úplně špatně na tom ještě nejsem,” připustila Eva. „Ale už bych se prý kvapem začalazhoršovat.” Barboře se ulevilo, že se konečně ocitly na trochu bezpečnější půdě.

„To znamená, že máš ještě zachovalé, nezvětšené srdce, takže jsi ve skupině, u které mají nejlepšívýsledky. Za tři dny tě vysypou z resuscitace na normální oddělení, zase sem,” kývla Barbora směremke dveřím na pokoje, „a za tři týdny jdeš domů.”

„Snad,” souhlasila Eva. „Taky mi doktor Tromler říkal. Ale to víš. Taková operace není žádná maličkost apodařit se nemusí.”

Barbora se rozhodla narážku nepochopit. „Nemusí,” připustila klidně. „I o tom jsem slyšela, že se operacenepodařila a za měsíc museli operovat znovu. Ale povídal profesor, že to je úplná výjimka. Jeden z tisícůpřípadů.” Kdyby mne slyšeli, jak fantazíruju, tak je opravdu budou, jak říká s oblibou Olinka —vomejvat, sténala v duchu Barbora, která dobře věděla, že zde platí zásada říkat pacientům, i kdyžformou co nejšetrnější, pravdu. Jenže jak říct pravdivě a zároveň šetrně něco jako: šanci máš sice dostvelkou, ale ne zas až tak příliš velkou. A zdárně provedenou operací tvé trable ani nebezpečí zdalekanekončí.

„Jak jsi ale prosím tě přišla ke chlopenní vadě?” pokračovala Barbora běžně konverzačním tónem. „A je to

mitrální nebo aortální defekt?” Byla připravena, ať Eva řekne tu nebo onu chlopeň, potěšeně zvolat:Sláva! U té je náhrada mnohem jednodušší! Což mohla provolat s klidným svědomím, protože stejněneměla ponětí, zda některá z nich a která je nebezpečnější. Asi spíš aortální, pomyslela si, a Eva právě oté začala hovořit: „Aortální chlopeň. Prý po revmatické horečce někdy v dětství. Ale představ si: v životějsem neměla ani sebemenší potíže. Aspoň ne, že by stály za řeč. A pak rázem zle. Chápeš to? Teď užjsem na tom tak mizerně, že jsem nevyšla ani dvě poschodí. Dýchavičná jsem tolik, že když jsem tuhlevytírala lino, třikrát jsem si musela sednout a odpočívat. Dovedeš si to představit?” A zas už jí vyhrklyslzy.

„Dovedu a přestaň řvát,” řekla přísně Barbora. „Na operace sem vozí pacienty, kteří si nedojdou ani naklozet, a ty vykládej jako bůhví co, že nemůžeš lítat po schodech a vygruntovat na jeden zátah celý byt.Buď ráda, co ráda! Buď šťastná, že tě tahle nemoc nepotkala o deset let dřív. Nikdo by ti bylnepomohl. A dneska tě odoperují a bude dobře. Co bys chtěla víc?”

„Asi máš pravdu. Ale to víš, klukovi je sotva deset. A není právě nejzdravější. Astma, víš? Nedovedu sipředstavit, co by si s nim manžel sám počal, i když maminka by se o ně starala,” vzlykala Eva.

Barbora se rozhlédla kolem s předstíranou obavou: „Podívej se, jestli nás některý doktor uvidí, jak jsirozčilená, tak mi vynadají a nebudu už za tebou smět, že tě rozrušuju. Řvát můžeš, až budeš po operaci a

na resuscitaci ti budou z nosu a pusy trčet hadice a budeš si je rvát ven a oni ti přivážou ruce…” Nebylasi jista, jestli toto je právě ta nejsprávnější řeč, ale Eva se nečekaně rozesmála: „Víš, na co jsem si právěvzpomněla? Jak jsem tenkrát brečela, že prolítnu z matyky, a tys povídala: Řvát můžeš, až to budeš mítčerné na bílém a otec tě vyhodí na dlažbu. Teď ale přestaň a jdeme do kina!”

„No vidíš, a prolítla jsi?”

„Neprolítla,” řekla spokojeně Eva. „Dal mi přece nakonec trojku.”

„Tady vidíš, že ráda děláš zbytečnou paniku.”

„Radši nechme nemocí a povídej, co Jakub. Poslalas mi naposledy fotku, když byl ještě docela malý.”

„Jakub je pěkný darebák. Ale jinak to s ním docela jde. A jsem samozřejmě rozvedená, přesně jak jsempředpovídala. Vzpomínáš si?”

„Ano. Tenkrát jsi psala, že se rozvádíš. Hned jsem si vzpomněla, jak jsme se setkaly před tvou svatbou atys říkala, že do vdávání chuť nemáš a dobře že to nedopadne. Ale dítě že chceš, a mít ho jako svobodná,

vaši by šíleli.”

„Jirka by byl taky vyváděl,” přikývla Barbora. „Dítě si přál a odmítnout manželství, snad by mne byl

honil po soudech o své otcovství.”

„Paternitní spor, ve kterém otec nepopírá, ale dokazuje své otcovství,” zasmála se Eva. „Ale poslouchej,

můj Vašek ho přece dost dobře zná. Hodný, chytrý a rovný chlap, o něm vždycky říkal. Abych pravdupověděla, vůbec nechápal, jak s takovým ses mohla rozejít.”

„Ale ano, Jirka je výborný,” připustila Barbora ochotně. „Ale přesto naše soužití nemohlo dopadnout jinak,než jsem čekala. Od začátku hádky, že já jsem pořád někde pryč. To víš, tenkrát jsem začínala u novin,všechno se mnou vymetli. Jeden týden východní Slovensko, druhý severní Čechy. A doma manžel, kterýnemluví o ničem jiném, než abych zůstala v domácnosti, že přece rodinu uživí. Jako by šlo jen o peníze.”

„Hm. To měl chápat, že tebe doma držet nemůže,” souhlasila Eva. „A když tu konečně byli vaši a rádi se oJakuba starali, pokud jsi musela odjet. Je u nich asi i teď, ne? Těžko by sis s ním při své práci poradila.”

„Má se u nich ohromně, hlavně že je to kus za Prahou. Přece víš, jak je u nás krásně. Ale znáš mojimáti. Když jsem se rozváděla a vrátila jsem se domů, měla mi za zlé, že jsem Jirkovi nechala byt,přestože byl původně jeho, takže jsem to považovala za samozřejmé. Pak když jsem si seřídila svůj byt ze

šikovného ateliéru na staré Praze, zas se jí nezdálo, že jdu z domova.”

„Doma, jako u vašich, bys Jakuba víc užila, ne?”

„A víš, že ani ne? Bývám s ním přes víkend a asi tak obden v týdnu a vždycky se k nim těším a oni namne a všechno je prima. Ale být s nimi stále, za chvíli budu nervózní. O dědu nejde, ten je pořád skvělý,s ním člověk vyjde výborně. Ale babička… znalas ji přece. Trošku divná byla vždycky, taková opatrná. Adnes, skoro v šedesáti, to lepší není. Pořád opatrnější a pesimističtější. Jakuba ovšem zbožňuje a ten si jidovede otočit kolem prstu. Ale jinak myslím, že ji nerozveselí nic kromě nějaké katastrofy.”

„V okolí, samozřejmě,” smála se Eva.

„Jistě. Ale vlastně i doma ji uspokojí, když dojde na její slova, totiž temná proroctví. A těch vydává tolik,že není možné, aby některá z nich se nesplnila.”

Když viděla, jak lehké klábosení zaplašilo Eviny obavy, pokračovala o Jakubovi, ačkoliv nesnášela matky,které dovedou do omrzení vykládat o svém báječném jedináčkovi:

„Byl hrozný dareba už odmalička. Představ si, to mu byly snad tři roky, když s ním jednou nebylo kvydržení a babička na něho vyrukovala s vařečkou. Takhle se ti proti ní postavil a začal křičet: Podívej se,jak jsem maličkej! Jen se podívej! A ty, taková veliká, bys mne chtěla natloukat?”

Eva se smála, až jí tváře zrůžověly, a sama se rozpovídala o Ládíčkovi, který je neuvěřitelně dobrý namatematiku, samozřejmě po manželovi. „Já tomu nerozumím, ale Vašek říká, že kluk už chápe a počítávěci nejméně dva tři roky nad svůj věk. Pořád za tátou, aby s ním počítal to a ono.” A když ještěvysvětlila, jak byl půl roku v tatranské léčebně s průduškami a přesto měl zas na konci roku saméjedničky, Barbora se upřímně nadchla: „To je tedy ohromné! Představ si, co by tomu řekl náš matykář, že

zrovna ty máš ve svém potomkovi matematického génia.”

„Tak slavné to zas není, ale starý Mihulík podle toho, jaké měl mínění o mně, byl by mi prorokoval spíšdebilka,” protáhla se Eva a vypadala teď docela spokojeně.

„Ale poslyš, ty už se nemíníš znovu vdát? Neříkej, že jsi sama,” podívala se pátravě na Barboru.

„To netvrdím. To bych asi ani dost dobře nedokázala. Pocit, že někde někoho mám, kdo o mne stojí —bez toho bych se těžko obešla. Ale nějaké společné soužití nepřichází v úvahu. Dva roky manželství mistačily už jednou provždy.”

„A tvůj partner se s takovým vztahem spokojí?”

„To zrovna ne,” připustila Barbora. A poctivě dodala: „Nebo spíš: každý tak dva tři roky. Pak dojde na buď

, anebo.”

„A ten současný?”

„Zatím žádné radikální podmínky neklade.”

„Taky novinář nebo od kumštu?”

„Dej pokoj,” upřímně se zděsila Barbora. „Biolog. Rozvedený, jeho žena s dnes už skoro dospělým synemžije v Bratislavě,” informovala Evu věcně, jak bývalo kdysi jejich zvykem úplně všechno si svěřovat. Byloaž zarážející, jak okamžitě se zas ta stará důvěrná atmosféra vrátila. V tu chvíli zapomněla na opatrnost anepředloženě jí ujelo: „Kdy jdeš na operaci? Už máš termín?” Vzápětí by si byla dala přes pusu, ale Eva už

byla klidná.

„Den mi zatím ještě přesně neurčili. Až prý co ukáže katetrizace. Tu mi budou dělat zítra. Doktor

Tromler.”

„Aha,” přikývla Barbora co nejlhostejněji a chtěla zas odvést řeč jinam, ale Eva hned pokračovala:

„Já si tu katetrizaci vůbec nedovedu představit. Co se mnou vlastně budou dělat? Prý tadyhle nadstehnem v tříselné krajině zavedou do žíly drát a prostrkají ho až do srdce. Není to nebezpečné?”

Barbora dobře věděla, že katetrizace je hezky agresivní vyšetření, a věděla také, v kterém okamžikuskutečně hrozí nebezpečí. Klid bylo možno čerpat pouze z jistoty, že doktor Tromler své řemeslo ovládápředokonale.

„Myslím, že katetrizace není nebezpečná, a cítit nebudeš vůbec nic. Když jsem se nedávno byla na totovyšetření podívat, pacient se po celou dobu se mnou a s doktorem bavil. Navíc ti bude tiše vyhrávat

náladová hudba z magnetofonu —”

„A podávat se bude alkoholické občerstvení. Nedělej si ze mne legraci.”

„Já sice o katetrizaci moc nevím,” vymluvila se Barbora, „ale co jsem tu tak zažila, nikdo z ní vědu nedělá.Švihají je jak jinde třeba sádru na kotníky. A jak ti říkám, po celou dobu ti bude magnetofon broukatevergreeny, abyste měli dobrou náladu, a za chvíli to budeš mít za sebou, ani nebudeš vědět jak.” Vtom

ji napadlo to pravé: „Představ si, když jsem šla ke katetrizaci poprvé, tak se tam přiženu v Tromlerověplášti, sestra mi strčila roušku a galoše, a já jdu ke stolu, co na něm leží pacient. Právě mu zaváděli dožíly katetr. Byla jsem trochu vyjevená, co je u toho lidí. Kardiolog, rentgenolog, sestry, inženýr —”

„Co tam proboha dělá inženýr?” užasla Eva.

„Taky jsem se divila, co všechno má na práci. Sleduje přístroje, aby všechno správně šlo, a myslím, ževýsledky vyšetření v grafech a číslech pomáhá doktorům převádět do řeči jim srozumitelné.”

„To jsou mi věci, to mne teda podrž,” zavrtěla hlavou Eva.

„No a já jsem se pomalu přisunula blíž, až pacientovi za hlavu, magneťák pěkně tlumeně hrál, doktor,který katetrizoval, byl to Tromlerův zástupce Havlíček, se bavil jakoby nic se mnou i s pacientem. A já

abych dobře viděla, jak s katetrem manipuluje, jsem přešla Havlíčkovi za záda a asi jsem o něho trochuzavadila, protože on povídá: Ježíšmarjá, nedotýkejte se mne, já jsem čistej! A já na to uraženě: Já jsemtaky čistá. Tenhle plášť mi dal doktor Tromler předevčírem. Mělas slyšet, jak se všichni chechtali. Já jsem

totiž nevěděla, že tady čistej znamená ve sterilním, takže ve svém tři dny nošeném plášti jsem pro něbyla zatraceně špinavá.”

„Katetrizaci dělají doktoři ve sterilním zrovna jako operaci?” zajímala se Eva.

„Ano. Asi aby do žíly nevnesli infekci.”

„Ach jo. Že bych se na ni těšila, to tedy ne. Ale zas na druhé straně podle toho, co říkáš, snad to nemusíbýt tak hrozné, jak jsem se obávala,” říkala zamyšleně Eva. Pak rázem obrátila list: „Ale co ty tady? Co tuvlastně děláš? Před časem jsem četla odtud tvoji reportáž, byla moc zajímavá, i krásné fotografie. Oběstránky jsem si vystřihla a schovala. Budeš odtud psát ještě něco?”

„Ráda bych,” řekla váhavě Barbora. „Víš, co tady dělají a jak to dělají, moc mne to zaujalo, až nějakchytlo za srdce. Takže se snažím něco z toho pochopit, a jestli to dobře dopadne, tak snad časem —”

„Zase film?”

„Doufám,” povzdechla si Barbora. „Jenže všechno je teď mnohem obtížnější, než jsem si představovala.”

„Film! To je ohromné!” vykřikla Eva nadšeně. „A jaký bude mít děj? Přece se tam nebudou ukazovat jennějaké katetrizace a umělé chlopně, ale taky tam bude zápletka a zamilování. Třeba jak doktor Tromlerodloudil profesorovi manželku. Nebo jak se oba ucházejí o tutéž krásnou sestřičku nebo uzdravenou

pacientku —”

Barbora se rozesmála: „Přesně tyhle, přesně stejně pitomé nápady mi tu taky straší v hlavě. Kdo, ským, proč, co, — Protože pochopitelně není možné natočit film, jak několik prima lidí dělá bezvadně

a s nadšením ohromné věci. Někdo přece musí někomu strojit úklady a klást léčky, musí tam být rivalitaprofesionální nebo erotická, nejlépe obě, aby si divák za peníze přišel na své. Kdybys věděla, jak děsněmne otravuje tyhle zmatky k tomu vymýšlet. Ne že bych to jindy nedělala,” dodala rychle, „ale vždycky mi

současně s prostředím docházely už i nápady na děj, nebo dokonce obráceně: měla jsem děj a hledalapro něj zázemí. Jenže tentokrát, nic. Děj nemohu dát dohromady.”

„Tak napiš scénář k dokumentárnímu filmu,” navrhla Eva rozumně.

„To zní dobře, pokud nevíš, jak to v naší profesi doopravdy chodí,” řekla Barbora mrzutě. „Vtip je v tom,že u celovečerního filmu mne už znají, už jsem tam trochu zaběhnutá, tohle je čtvrtá věc, co pro něpíšu. Zatímco u dokumentárního filmu o mně nikdy nikdo neslyšel a proč by kdesi cosi zkoušeli s někýmnovým, když mají už své zavedené a osvědčené lidi. Každopádně by se do nekonečna rozhodovali, jestli

ano nebo ne —”

„Ale stejně vám to s profesorem ohromně slušelo,” řekla Eva úplně nečekaně a Barbora se na ni vyjeveně

podívala.

„S profesorem?”

„No jistě. Dívala jsem se po vás, jak jste spolu mluvili támhle před ošetřovnou. Tys ke mně byla bokem,tak jsem tě nepoznala, ale podle pláště jsem si říkala: nějaká pěkná mladá paní doktorka. A jak na ni,panečku, profesor hledí.”

„Co blázníš?” ohradila se Barbora. „Vykládal mi o děcku, které před několika dny operovali.”

„Ať ti vykládal o čem chtěl, mně jste se líbili. To víš, na pokoji si člověk vyslechne kdeco. Taky třeba, žeprofesor má hysterickou a přepjatou manželku a že je tady víc než doma. A tak jsem si pomyslela: že byv tom byla tahle tiziánová doktorka? Teprve pak, jak jsi šla proti mně, mi došlo, že jsi to ty… On se tinelíbí? Mně moc.”

„Tobě se líbil odjakživa každý mužský. Když si vzpomenu, jak jsi byla současně zamilovaná do češtináře itělocvikáře, dále do toho poďobance z tanečních a —”

„Ale Barboro! Nepřeháněj! Kdyby tě někdo slyšel, tak si pomyslí, že já snad…” smála se Eva naplno a za

jejími zády se ozvalo:

„Copak to vidím, paní Slavíková? Už jste zapomněla, co máte dnes dělat? Celý den ležet v posteli astrašně se bát zítřejší katetrizace, jak jste mi ráno při vizitě slibovala. A místo strachu a hrůzy se mi tutakhle chichotáte! Myslíte, že vás máme v nemocnici pro legraci?” kázal doktor Tromler a Eva se rozzářila:

„Víte, pane doktore, zrovna dnes jsme si na pokoji povídaly, že je nám hned líp, jen vy se objevíte ve

dveřích. Ale představte si, že já jsem se tu setkala se svoji spolužačkou a nejlepší kamarádkou ze školy —tady s Barborou. Není to neuvěřitelná a báječná náhoda?”

„Je to neuvěřitelná nedbalost a neodpovědnost, že paní redaktorka se tu s vámi hihňá, zatímco měla dolepřihlížet, jak skvěle si počínám při koronarografii.”

Když se vzdálil, Eva poznamenala: „Všichni pacienti ho zbožňují. Z něho úplně sálá dobrá nálada a jistota,že všechno dobře dopadne.”

„Tak už se prosím tě rozhodni,” napomenula ji Barbora, „kterému z těch dvou se přednostně oddáš. Jestli Tromlerovi, nebo profesorovi. Pokud pomýšlíš na oba, budu mít zápletku do scénáře zrovna před očima.

Jen aby nebyla moc komplikovaná.”

Pak se zvedla. „Nesou ti na pokoj oběd. Odpoledne jistě spíš, ale zítra před katetrizací za tebou jistěpřijdu. Mám ti přinést nějaké knížky nebo něco k jídlu? Na co máš chuť?”

„Sodovky, když budeš tak hodná. Jídlo je tu dobré a nesním, ani co mi dají. Čtení mám zatím taky dost,ale později bych si řekla. Budeš tady doufám ještě hodně dlouho?”

„Buď klidná. Určitě podstatně dýl než ty.”

Doktora Tromlera zastihla o chvílí později, když si zálibně vršil na chleby rozmanité pochoutky.

„Pojďte si vzít se mnou,” vyzval ji.

„Ráda. Vypadá to slibně,” konstatovala Barbora. „Ale počkejte, taky něčím přispěju,” rozbalila ubrousek suherským salámem a maličkými okurkami. „Tak Olinka vám už dokonce taky vaří,” pokývala hlavou nadkřehkým řízkem. „Uměl jste si ji ochočit, jen co je pravda —”

Doktor Tromler jen zablýskal očima přes obložený krajíc, a když polkl, zeptal se nasupeně: „Neviděla jsteji náhodou v poslední době? Nesetkali jsme se tu, už ani nepamatuju.”

„To byste tu musel taky občas sedět, chcete-li ji trochu užit,” napomenula ho Barbora. „Například dnescelé dopoledne přepisovala vaši korespondenci, víceméně zbytečnou, a teď se vám lopotí v archivu,”vyřizovala snaživě, ale doktor Tromler odsekl: „Ještě i vy ze mne dělejte idiota!” a pak si povzdechl:

„Sešlo by se pivo.”

„Co vám bráni donést si je z byfé? Zásady nesmiřitelného abstinenta?”

Zas po ní loupl očima a pak smutně řekl: „Spánek. Spánek, který by následoval. Spánek na semináři s

profesorem a pediatry.”

„Seminář o dětech, které máte operovat?”

„Ano. Budeme probírat nálezy asi šesti děti s vrozenými srdečními vadami. Nebudu-li na úrovni, tak sepediatrům neubráním a vrazí nám i ty docela neoperabilni.”

Barbora dlouho váhala, a teprve když se najedla, sebrala odvahu k přímé otázce: „A Eva Slavíková? Jak tos ni vlastně vypadá? Je opravdu nezbytné ji operovat?”

Podíval se na ni trochu překvapeně: „Operovat? Ale my přece ještě vůbec nevíme, jestli ji budemeoperovat. Sice jsme ji na tuto možnost připravili, nebo spíš: nevyloučili jsme ji, protože ona na operacinaléhá, slibuje si od ní vyřešení svého zdravotního stavu. Ale ještě zdaleka není jisté, že opravdu budeme

operovat.”

„Tak vida. Operace možná ani nebude zapotřebí,” řekla potěšené Barbora. „Já jsem si hned myslela, že s

ní jistě není tak zle, aby —”

Přerušil jí: „Ne, že nebude zapotřebí. Ale třeba nebude možná.”

„Nebude možná? Jak to?” znejistěla Barbora.

„Je tam jasná nedomykavost aortální chlopně. Jenže leccos nasvědčuje, že tatáž vada by mohla být i na

chlopni mitrální.”

Barbora stále nemohla pochopit. „No a? Tím spíš by snad bylo nutné operovat, ne?” Podívala se na něhoteď už s úzkostí: „Proč byste —”

„Protože by to patrně nešlo. Riziko by bylo neúměrně vysoké. A i při přežití efekt minimální a sotvadlouhodobější. Dvě umělé chlopně. Ne že bychom je výjimečně nedělali, ale vždycky velice uvažujeme

všechna pro i proti.”

„Co by s ní bylo dál, kdybyste neoperovali?” naléhala Barbora vyděšeně.

Doktor Tromler odpověděl nepříjemně vážně: „To už asi víte sama, ne? Její potíže by se stupňovaly. A jak

je dnes už rozjetá, asi by to postupovalo dost rychle.”

Když viděl, jak silně zbledla, řekl soucitně: „Smůla, že jste se tu s ní setkala. Opravdu lituju, že jsme vástoho nemohli ušetřit. Z výsledků katetrizace mám skutečně velké obavy. Nechci domyslet, jestli jí budeme

nuceni říct, že operovat nebudeme. Je příliš chytrá a informovaná, aby nepochopila… Ale teď musímna resuscitaci. Půjdete se mnou? Říkal profesor, že vás pozval, abychom se vám pochlubili Karlíčkem.”

Barbora zavrtěla hlavou: „Nejdu nikam. Jedu domů.”

„Asi uděláte nejlíp. Mrzí mne, že jsem vás takhle dorazil, ale musel jsem vám povědět pravdu. Abyste s nízbytečně nemluvila o všemohoucnosti operace. Stejně jí budeme těžko něco namlouvat. Ví o své nemocipodstatně víc, než je jí zdrávo.”

Když odešel, Barbora chvíli seděla bez pohnutí. V hlavě se jí honil kolotoč zlých, škaredých představ. Evasbírá odvahu k operaci. Vidí v ní svoji jedinou šanci. A oni jí řeknou, že žádná operace nebude. Je úplnějedno, jak jí to doktor Tromler zdůvodní. Dobře pochopí, co to znamená: že jí není pomoci.

V tom okamžiku na ni dolehla únava posledních dnů, ve kterých Eva byla poslední kapkou, jíž pohárpřetekl. Chvílí se ještě pokoušela ovládnout. Ale pak si položila hlavu na stolek před sebou a s kapesníkem

u úst se vzlykavě rozplakala.

Neslyšela, že se otevřely dveře a někdo vstoupil. A když zaslechla kroky, ani se neohlédla, všechno jí bylojedno. Ať jí vidí, kdo chce, co na tom záleží? Už sem stejně nikdy nevkročí.

„Ale no tak, no tak,” říkal nad ní konejšivě tichý hlas a teplé dlaně se dotkly jejích paží.

„Právě mí povídal doktor Tromler, že Eva Slavíková je vaše přítelkyně a spolužačka a jak vás vzalo, kdyžvám vysvětlil její stav. Ale nesmíte si to tak brát. Přece ještě nic přesně nevíme. Teprve katetrizacerozhodne, co dál. Jistě víte, že uděláme všechno, co bude v naších silách.”

Barbora jen potřásla hlavou a nebyla s to promluvit. A když jí profesor Talích mírně zvedl za ramena zestolu, přimkla se k němu, jak stál nad ní, a vzlykala, až se zajíkala.

„No no, no, jsme trošku hysterické. Už je toho na nás moc, že? To je z únavy. Pár dní ze všeho

vypřáhnete a bude dobře,” říkal tónem, jako by mluvil k malému dítěti. Pak si k ní přisedl na opěradlokřesla, Barbora přestala vzlykat, přivřela oči a nemyslela vůbec na nic.

· „Jak je na tom pan profesor?” zeptala se Barbora, sotva dopoledne přijela do ústavu a hned vyhledala

paní Paterovou.

„Na sál jde až o půl jedenácté, tak zatím to není tak zlé. Chcete ho kvůli Evě Slavíkové, že?” Paní Paterová

s účastí sledovala Evin případ. „Doktor Tromler mi říkal, že katetrizace dopadla nad očekávání dobře.Konečně, vždyť jste sama viděla.”

„Já jsem toho tak poznala! Ale Tromler si opravdu pochvaloval. Ještě, bych se ráda dozvěděla i od panaprofesora, co tomuhle nejdůležitějšímu vyšetření říká. Jaké teď má podle něho Eva vyhlídky a hlavně jaké

je riziko. A kdy myslí, že by ji mohl operovat.”

„Rozumí se, že čím dřív, tím lépe pro ni.”

„No právě. A když vidím, jak máte zasekaný plán operací na měsíce dopředu…”

„Jen se nebojte. Oni vám ji tam nějak vpraví.”

„Když doktor Tromler včera hodnotil Evinu katetrizaci, už ho sháněli, aby šel na sál: dělali Madlenku.

Nevíte, jak dopadla?”

„Bližšího nevím nic, ale jednoduché to asi nebylo, protože doktor Tromler se prý na ni přijel podívat ještě

o půlnoci a pan profesor tu byl dokonce přes noc. Takže komplikace asi byly.”

„Propána,” polekala se Barbora. Madlenka byla černovlasá, modrooká, sotva osmiletá holčička, tak milá,že za dva týdny, co tu ležela před operací vrozené srdeční vady, se stala mazánkem celého oddělení.

„Zajdu se podívat na resuscitaci, co je s ní,” zvedla se Barbora.

„Nejdřív si raděj počkejte na pana profesora, ať vám někam neuteče. Má teď u sebe Olinku, přišla těsněpřed vámi a už by byla dávno vyřízená, jenže jsem mu spojila meziměsto, které nebere konce.”

„O jé,” pozvedla Barbora oči ke stropu. „Olinku. Další průšvih, nebo jen rekapitulace těch starých?”

„Vás ani nenapadne, že mohla být předvolána k udělení pochvaly za zvlášť iniciativní práci,” usmála sepaní Paterová tak srdečně, že to vzalo jejím slovům jakoukoli i jen stopu jedovatosti. „Ale máte pravdu:průšvih. A jaký! O doktora Tromlera se ráno pokoušel infarkt.”

„To o něho z Olinky čtyřikrát do týdne,” souhlasila Barbora bezcitně. „Už jsem mu nedávno připomenulakrásné české přísloví, že co se škádlívá, rádo se mívá.”

„To jste tedy statečná. To bych si netroufla. Protože když jde o Olinku, nejsou s ním žádné žerty, hnedztrácí všechen smysl pro humor. Ale opravdu škoda, že jste ho ráno neviděla, nebo spíš neslyšela.Včera odpoledne poslal Olinku tady pár kroků přes park na pavilón interny, aby donesla dvě obálky. Byly v

nich výsledky speciálních vyšetření jednoho našeho pacienta. Dneska ráno si dával dohromady jehopapíry, volal ho pan profesor, aby s tím k němu přišel, že si to proberou. Jenže u Tromlera byla na stole

obálka jen jedna. A Olinka samozřejmě —”

„— nikde,” doplnila Barbora spokojena s vývojem případu. Nadsedla trochu v příjemném očekávání, že dál

to bude zajímavé.

„Přesně tak. Obtelefonovala jsem všechny její nejoblíbenější štace, až jsem ji konečně našla v laboratořina krčním. Prostě, co vám budu povídat, doktor Tromler na ni křičel tak, že leknutím ani nedokázalaněco šikovného vymyslet a vysypala ze sebe, že cestou z té interny se zastavila na kus řeči v účtárně, nahematologii a na očním, a pak si zaběhla, kilometr odtud, do tří obchodů. Tak jsem všechno hezky po

pořádku obtelefonovala, to už se před panem profesorem nedalo ututlat, a nakonec se obálkaobjevila v obchodě s dámským prádlem. Ležela prý u pokladny, kde ji Olinka vytrousila nebo zapomněla.A protože pan profesor o Olince už dřív tak leccos zaslechl, tak teď si ji zavolal.”

„Jen aby ji nevyhodil,” strachovala se Barbora znepokojena, že by jí osvěžující scénky mezi doktoremTromlerem a jeho krásnou sekretářkou přestaly zpříjemňovat pobyt v ústavu.

„To snad ne, ale v její kůži bych být nechtěla. Svoje si vyslechne. Pravda ovšem je, že druhý by ji vyhodilna hodinu. Ale uvidíte, že náš profesor jí dá ještě příležitost.”

„Dokonat infarkt na Tromlerovi,” zasmála se Barbora a paní Paterová spiklenecky přikývla a zvedlavyzvánějící telefon.

„Ano, spojím,” řekla a znovu se obrátila k Barboře. „Tak vidíte. Teď zas Brno. Profesor Beránek. To budepůl hodiny. Vzali si na léčení nějakou Němku a teď nám ji chtějí převézt na operaci. Už včera našehoprofesora sháněli.”

Ozvalo se zaklepání a vzápětí vstoupila žena, které by si Barbora, přepínala myšlenky už zas na Evu ajejí nové perspektivy, ani valně nepovšimla, nebýt sekretářčina: „Dobrý den, paní Talichová… Posaďtese prosím, na pana profesora budete muset chvíli čekat, má tam jednání.”

Tak tohle je paní Talichová. Posadila se do křesla proti Barboře a ta si vzpomněla na svoji první návštěvuv této kanceláři. Jak tenkrát paní Talichová volala a sekretářka s neuvěřitelnou samozřejmostí předdoktorem Tromlerem, před ní a dokonce před profesorem jí sdělila, že manžel je na sále, že s nímnemůže mluvit. Na podivnou epizodku pod náporem spousty dojmů hned zas zapomněla, ale teď, jakviděla profesorovu ženu proti sobě, vyskočily jí v hlavě otázky. Paterová. Na první pohled bylo jasné, že má ve zdvořilém odbývání paní Talichové praxi. Samozřejmě, jak jinak, z profesorova příkazu. Aleproč? Nemá rád, když mu žena volá do práce? To by jí snad mohl říct rovnou? Řeší-li věc takhle, nesvědčí

to o dobrých rodinných vztazích. A že mu nebylo trapné podobný pokyn paní Paterové dávat? Co jí asivysvětlil? Nejspíš nic. Jak ho už tak trochu zná, nic mu nebylo trapné a nic nevysvětloval. Prostě vydalstručný příkaz: Kdykoli bude volat manželka, nejsem tady. Jako by ho viděla, jak to říká zběžně mezideseti dalšími věcmi, které sekretářce ukládá. Ale stejně, divné. Sice už jsou jistě s manželkou léta,vztah asi vyvětral, ale přesto. Tohle vypadá, že mezi nimi nezůstal ani kousek třeba jen kamarádskénáklonnosti. Barboře jich obou přišlo trochu líto.

Paní Talichová zatím už plynule vykládala se sekretářkou, která se jí hned začala vyptávat na zdraví. Asiví, co je srdci návštěvnice milé, usmála se v duchu Barbora. Ale že by zrovna nemoci? Asi ano, jak tak

slyší.

„… Kovářova kobyla chodí bosa. My jsme s dcerou poslední, pro koho by měl manžel čas něco zařídit,”říkala paní Talichová sice hlasem trpitelky, ale zároveň i s úsměvem dobrotivého pochopení promanželovo přetížení. „On sám je někdy úplně nešťastný, jak málo užije rodinu. Naplánujeme si program,třeba divadlo, a on nakonec musí zůstat tady. Na jednu stranu ho lituju, co on má vůbec ze života, když

tak vidím, jak se mu nechce z domova, na druhé straně si zas říkám: jeho vina. Copak je možné toliktoho na sebe nechat naložit? Proč nepřitáhne k práci víc taky druhé? Proč úkoly nerozdělí? Však to vidím.Většina vašich doktorů bydlí na našem sídlišti. A je odpoledne čtyři hodiny a už se jeden za druhým trousípěkně s kočárkem, na procházku. Hlavně paní doktorky. Jenom můj manžel, ten pro samou práci aodpovědnost a povinnosti si musí odpírat rodinný život.”

Paní Paterová horlivě přikyvovala a snaživě souhlasila s každým slovem. „Jenže pana profesora ta jehopráce tak strašně zajímá a těší,” řekla nakonec ne příliš šťastně a návštěvnice taky hned prudce adotčeně zareagovala:

„To si myslíte vy všichni, jenže já zas vím, jak ho bere, že vůbec neužije domov. Copak myslíte, že muje jedno, jestli přes neděli je nebo není s rodinou?” řekla skoro útočně a Barbora si pomyslela: Ójé, tak toje moc špatné, když musíš vykřikovat do světa, jak rád by byl doma. Ale zároveň ji zavalila vlna soucitu kženě, která se stůj co stůj snaží, jak by řekla babička, zachovat před lidmi dekorum. Jak úpěnlivěvyvrací možné podezření, že manželovi není až tak proti mysli zdržovat se jinde než doma. I neochvějněvlídná trpělivost paní Paterové, byla si Barbora jista, pramení z upřímného soucítění s člověkem jistěne příliš šťastným.

„Vy určitě potřebujete něco předepsat a pan profesor jako obvykle nemá doma ani recept,” řekla rychle

paní Paterová, aby obrátila list.

„Kdyby jenom recept,” povzdechla si paní Talichová a pak už trvale pokračovala mírně táhlým hlasem,který nasvědčoval, že má cvik i zálibu v naříkání. „Jde o dlouho slibované vyšetření mého žlučníku, aby se

už konečně rozhodlo: vyndat ho, nebo nechat. Já bych byla pro vyjmutí. Kdo má pořád myslet, co můženebo nesmí sníst, bát se každého sousta. Jako kdyby nebylo dost jiných starostí! Věřte mi, že se nemůžudočkat dne, kdy se žlučníku zbavím a zas se najím podle chuti omaštěného a okořeněného, bez hrůzy zkaždého zákusku.”

Ale má milá, to máš náramně popletené, napomenula ji v duchu Barbora. Vyndat žlučník a beztrestně sidopřávat? Budeš moc zklamaná. Jak to, že ani tohle jí manžel nevysvětlí? Kdyby místo radostnéhoočekávání operace nasadila dietu. Pár kilo dolů by jí taky neuškodilo, hned by se cítila líp, prohlédla si jiBarbora nenápadně.

Paní Talichová ji trochu překvapila. Sice nikdy neuvažovala, jak asi profesorova manželka vyhlíží a jaká je,

ale kdyby se nad tím byla zamyslela, představila by si ji docela jinak. O něco mladší, protože on sám nasvých padesát let zdaleka nevypadá. Rozhodně by čekala ženu přitažlivou, se švihem, snad i výstřední,určitě něčím zajímavou. A zatím? Paní Talichová je typ dobromyslné, ale mírně nudné hospodyně. Ve tváři

stále pěkných rysů poměrně úspěšně bojuje s vráskami blížící se padesátky, má dobrou, zdravou pleť,hezké, jasně modré oči, dobře obarvené vlasy, je přiměřeně nalíčená a oblečená zkušenou švadlenou.Jenže co je to všechno platné, když si asi povoluje tak, že postava… Ne že by byla výrazněji otylá. Spíšneforemná: žádný pas, prostě celá jakoby válcovitě stejná. Že v posledních letech dost přibrala, o tomsvědčily i tři nápadné prsteny, jejichž kroužky se hluboce zarývaly do masitých prstů.

Ale přes to všechno je stále pěkná ženská, pomyslela si Barbora přejícně, s nevolí vůči profesorovi: z manželství s ním jeho žena moc spokojenosti určitě nečerpá.

„Čekáte asi taky na mého manžela, viďte?” obrátila se paní Talichová nečekaně na Barboru. „Jste tunová? Že vás neznám.” Pátravě si ji přeměřila. Vzhledem k bílému plášti ji považovala za lékařku aBarbora odpověděla s neurčitou stručností. Nechtělo se jí líčit své postavení v ústavu a paní Paterová zasuž vhodně zasáhla další otázkou stran žlučníku, takže paní Talichová se znovu ochotně rozpovídala osvětlých perspektivách jeho odstranění: svíčková na smetaně, domácí sachr se šlehačkou, mladákachnička s bramborovým knedlíkem a s červeným zelím, vepřová roláda s frankfurtskými párky aokurčičkami. Neurotické přejídání z nespokojenosti, a pocitu životní prázdnoty, učinila Barbora diagnózu.Kdyby šla do práce, možná by si trochu pomohla, dodala v duchu, když z řeči vyplynulo, že paní Talichová

je doma.

„… Musím dnes postát nad manželem, dokud docentovi Králíkovi nezavolá a neobjedná mne u něho nadůkladné vyšetření,” pokračovala paní Talichová ve svém skličujícím výčtu potíží v krajině břišní a Barbora

si s úlevou všimla, že konečně zhaslo zelené světélko na aparátu paní Paterové: profesor s Brnemdomluvil. Teď už to snad nebude dlouho trvat.

Skutečně za několik málo minut, paní Paterová si zrovna podle diktátu zapisovala recept nanepřekonatelnou ořechovočokoládovou bábovku ze šlehačky namísto másla, se rozlétly dveře dokořán a

z profesorovy pracovny chvatně vylítla Olinka takovým tempem, že za sebou ani nezavřela. Barboře anipaní Paterové, které si dovedly představit, jak břitce s ní profesor mluvil, nepřipadalo sebeméně divné, žeOlinka z místa pohromy, při prvním náznaku, že audience končí, vyrazila jak vystřelená. Jsou to pro ni

šoky, pomyslela si půl soucitně, půl pobaveně Barbora. Namísto obdivně roztřesených pohledů, na kteréje od mužů zvyklá jako na vzduch, který dýchá, tady ji stíhá jedna potupa za druhou. Doktora Tromlerauž dávno považuje za blázna, ale jak si vyloží profesorovo jednání, aby vyšla aspoň v duchu sama předsebou se ctí? Musí mít pocit, že svět se zakymácel v základech, když muži se pomatou tak, že nevybíravěstírají i krásné dívky, jako je ona.

Ale opravdu ji to vzalo, ohlédla se za ní Barbora, když Olinka letěla kanceláří paní Paterové: uvolněnéprameny medově zlatých vlasů ze složitého uzlu na temeni hlavy za ní dramaticky zavlály, halenka shlubokým, přehlubokým výstřihem se jí posunula nakřivo a napůl se jí vyhrnula ze sukně, pleť pečlivěosluněnou do kávového odstínu měla přelitu brunátnou červení, která sahala až do výstřihu, hojněnanesené líčidlo kolem očí a úst rozmáznuté, že by i slzy? Opravdu, sebralo ji to! Ale i v tomto stavu,kdy každá druhá by vypadala nemožně, Olinka se vyjímala jako hrdinka vzrušujícího výjevu ve filmu, kdestupeň rozcuchanosti a vyplašenosti je důmyslně nadávkován.

Paní Paterová se podívala na Barboru a výmluvně zvedla obočí, když Olinka, řítící se z její kanceláře jaksmršť, div neporazila, ale aspoň nárazem odhodila kus stranou paní Talichovou, která už vstala avykročila k manželově pracovně. Teprve teď si Barbora všimla, že tu stojí jakoby neschopna pohybu, očivytřeštěny rozevřenými dveřmi do chodby za mizící Olinkou, v obličeji najednou stejně brunátná jako onai podobně prudce zadýchaná.

Udělalo se jí zle? Nevolnost? Nebo ji ta husa Olinka odhodila, až se udeřila o skříň za sebou? Barbora užuž vstávala, aby jí přispěla na pomoc, ale cosi v pohledu a gestu paní Paterové ji zarazilo.

Vtom se objevil profesor. „Máš nějaké přání?” zeptal se manželky, jako by ho vůbec nepřekvapilo, ale aninezajímalo, že přišla.

„Děkuji. Už ne,” řekla zajíkavě paní Talichová. „To mi stačilo. Odpusť, že jsem tě vyrušila.” A náhle, jakoby usoudila, že nemá smyslu, proč vlastně?, se ovládat, vyhrkla: „Vždycky jsem myslela, že tyhlenechutné záležitosti si odbýváš po pracovní době.” Pak se podivně schoulila do sebe, vypukla v pláč avyběhla rychle ze dveří.

Barbora, která teprve pomalu začínala chápat, co asi paní Talichovou při pohledu na rozčepýřenou Olinkunapadlo, by byla ze samé trapnosti situace nejraději vyrazila a vyběhla ze dveří jako třetí. Jenže nohy jínaštěstí vypověděly službu. A když profesor naprosto nevzrušeně, klidně a samozřejmě, jako kdyby celouscénu vůbec nezaznamenal, ji oslovil: „Jdete za mnou, viďte? Tak pojďte dál, dovedu si představit, covám leží na srdci —,” nebyla s to ani odpovědět, ani hned vstát. Asi pochopil, protože se obrátil k paníPaterové, aby s ní projednal korespondenci. Když pak znovu přistoupil k Barboře, byla už jakžtakžpohromadě.

„Tak copak vás trápí?” zeptal se s úsměvem, když seděla v jeho pracovně proti němu a paní Paterováoběma donesla čaj. „Že nemůžete pochopit principy angiografie?”

„Kdybych za vámi měla chodit se vším, co nemohu pochopit… Prostě jednodušší by bylo, kdybych vámvyjmenovala tu jednu nebo dvě věci, které se mi tu pochopit podařilo,” říkala Barbora, která se konečnězalarmovala k normální konverzaci. „Ale já jsem za vámi přišla kvůli Evě Slavíkové.”

„Myslel jsem si to,” přikývl profesor. „Copak byste chtěla vědět?”

„Jestli se vám, pane profesore, zdá výsledek její katetrizace taky tak skvělý jako doktoru Tromlerovi.”

„Skvělý? Buďme střízliví. O skvělém výsledku se při diagnóze paní Slavíkové nedá hovořit. Ale rozhodněnález vypadá líp, než jsme se obávali. Přinejmenším jedno je jisté: operace možná je. Naše nejhoršíobava, že jsou postiženy obě chlopně, aortální i mitrální, se nesplnily. Mitrální chlopeň je v pořádku,ovšem chlopeň aortální je v tak špatném stavu, že jediná pomoc je náhrada. Chlopeň umělá.”

„Hlavně, že vůbec můžete operovat,” vydechla Barbora.

„Zdá se, že máme všechny předpoklady, aby zákrok dobře dopadl. Ale tím se nenechte mýlit. Sama užjistě máte představu, co všechno se může přihodit, jaké mohou nastat komplikace. Nechci vászneklidňovat, ale rád bych vás ušetřil možného zklamání. Berte prosím vás vyhlídky své přítelkyně hodněstřízlivě.”

„Ba ne. Já vím určitě, že všechno dobře dopadne, když ji budete operovat vy,” vyhrkla Barbora takbezprostředně opravdově, že profesor na ní utkvěl zkoumavým pohledem.

„Kdy byste ji mohl operovat?” zeptala se rychle, aby zaplašila okamžik podivného napětí… Usmál se.

„Kolega Tromler mi tvrdí, že Evu Slavíkovou musíme zařadit do operačního plánu v nejkratším termínu —kvůli vám. Od té doby, co jste se tu setkaly, nepokračujete prý ve svém učení k jeho spokojenosti a takzaujatě jako předtím. Jste prý vystrašená… Promiňte,” obrátil se, aby zvedl vyzvánějící telefon.

„Ale paní Paterová. Víte přece, že jdu za chvílí na sál a že ještě předtím musím… Ach bože. No conadělám. Tak ať jde na chvilku dál.” S rozmrzelým klepnutím telefon zavěsil, a když Barbora vstala kodchodu, řekl skoro příkře: „Jen zůstaňte sedět a klidně si dopijte svůj čaj. Tuhle návštěvu vybavím velice

rychle a pak si o paní Slavíkové dopovíme, co je třeba.” A ještě když se otevřely dveře a paní Paterovávpustila vyššího ramenatého asi čtyřicátníka, než se k němu obrátil, nevyrušeně dopověděl Barboře:„Musíme se s doktorem Tromlerem domluvit, jestli by bylo lepší pacientku na pár týdnů pustit domů a pak

ji k operaci předvolat na přesný termín, nebo si ji tu už ponechat a zákrok naplánovat na nejbližší možný

den.”

Teprve teď pokročil návštěvníkovi vstříc, zdálo se, že s ním ani nemíní usednout, a řekl suše: „Takprosím, pane kapitáne. Dobrý den. Máte nějaké přání?”

· „Ano. Bohužel mám nějaké přání,” řekl příchozí a na profesorovu otázku: „Doufám, že vás k nám přivádí

méně otřesná záležitost než posledně?”, pokrčil rameny: „Jde pořád o téhož pachatele.” Pohlédlsměrem k Barboře, jako by chtěl profesorovi naznačit, že nepovažuje za vhodné, aby se o případu bavilipřed další osobou, ale v tom okamžiku mu přelétl tváří úsměv: „Kde s vámi se člověk nesetká, paníHánová! Změnila jste snad povolání?” Pokročil k ní a podali si ruku.

„Vy se znáte?” řekl profesor Talich trochu překvapen.

„Známe,” přikývla Barbora.

S kapitánem měla co dělat asi před dvěma roky, když sbírala materiál k seriálu, na který už sicezapomněla, ale setkání jí zůstalo v paměti jako svým způsobem zvláštní zážitek: narazili na sebe dva lidéneobyčejně si podobní svým zvykem, ptát se. Dostávat z toho druhého, co já chci vědět. Kapitán byltehdy v jemu nezvyklé roli dotazovaného. Jenže profesionální zvyk nebavit se o práci a o jejím průběhu avýsledcích v něm vypěstoval pevný sklon podávat jen korektně nic neříkající odpovědi, že Barbora snad hodinu kolem něho kroužila svými otázkami jako šermíř těžko hledající skulinu v brnění protivníka, než seněco, a ne mnoho, dověděla. To pro ni bylo nové a nezvyklé. Lidé, s nimiž se profesionálně setkávala,

většinou mluvili spíš hodně než málo, takže hlavní potíž pro ni byla vybrat něco obecně zajímavého zezáplavy toho, co měli za zajímavé oni a o čem byli ochotni hovořit bez konce. Dlouho se jí také nedařilonavodit s ním jen trochu srdečnější kontakt. Teprve při druhém třetím setkání byl jeho tón nepatrněotevřenější, jako by polevil ze svého střehu. Přesto jí byl odpočátku docela sympatický, i když v něm cítila

jisté rysy opatrné zdrženlivosti, které jí připomínaly méně příjemné stránky matčiny povahy a jí samotné

byly cizí.

Když ho profesor konečně vyzval, aby se posadil, Barboře se nezdálo, že by mu její přítomnost vadila.

Tentokrát tedy něco chce a bude se vyptávat on. Ráda se podívá, jak na to půjde. Protože tázaný nebude

nejochotnější. A nejen proto, že už mu na sále připravují pacienta a že neustále se potýká s nedostatkem

času.

Hned jí bylo jasné, že kapitán je onen vyšetřovatel s utkvělou představou, že právě tady odhalí vrahadítěte, jak o něm mluvila paní Paterová. Jenže právě on je poslední, kdo vypadá na pošetilé utkvělépředstavy, pomyslela si znepokojeně. Vzápětí jí profesorova slova potvrdila, že jde skutečně o tentopřípad.

„Toho vraha jste tenkrát vypátrali?” zeptal se kapitána vlídně, ač musel dobře vědět, že ne, jistě by se

tu o tom bylo mluvilo.

Kapitán zavrtěl hlavou: „Bohužel.”

„Obnovujete pátrání?”

„Nedá se říct, že obnovujeme, protože pátrat po něm jsme nikdy nepřestali.”

„Tolik roků … A pořád nic?”

„Nepolapitelný pachatel?” prohodila Barbora. „Že by nějaký docela slušný občan?”

Kapitán přikývl: „Postrach vyšetřovatelů. Když není čeho se chytit, protože pachatel je jinak tennejspořádanější člověk, dobrý pracovník, otec rodiny, prostě takový, do kterého by nikdo nic špatnéhoneřekl. Ani jeho rodina ani jeho okolí netuší… Jsou to řídké výjimky mezi zločinci, ale tentokrát všechnonasvědčuje, že jde právě o tenhle typ. Celé měsíce jsme probírali a opakovaně probíráme všechnapochybná individua, recidivisty, pacienty psychiatrií s asociálními sklony, krátce řečeno všechny, kde byk podobnému činu byl předpoklad. Bez nadsázky: máme skoro stoprocentní jistotu, že nikdo z těchtokruhů to není.”

„V jakých intervalech teď pracuje? Předpokládám, že k další vraždě nedošlo —,” řekl profesor.

„Nedošlo, ale děti obtěžuje stále. V jakých intervalech? Někdy jsou časové odstupy i dost velké. Neslyšelijsme o něm také rok, půldruhého roku… což však nemusí být směrodatné. Mám zkušenosti, že rodičeněkterých dětí z falešného studu nebo strachu před ostudou nic neohlásí. Ale teď jsme zas podchytili vpoměrně krátkém období čtyři případy.”

„Vážné?”

„Jednou zůstalo jen při pokusu o zneužití. U ohrady náhodou zastavilo auto, pachatel se vylekal a utekl.Ostatní případy byly povážlivé.”

„Určitě tehdejší vrah?” Profesor kladl úsečné otázky, ale kapitán odpovídal se stejnoměrnou ochotou.

„Určitě. Celá řada detailů souhlasí.”

„A trváte, pane kapitáne, stále na své teorii, že jde pravděpodobně o našeho pacienta nebo někoho zjeho nejbližších?”

„Ano. Nebyla to ostatně teorie jen moje, ale názor všech tehdy spolupracujících odborníků.”

„Nezapomeňte ovšem i další odborný názor, a to nejen náš, ale i psychiatrů: že těžký kardiak a hrubénásilí nebo jen sexuální agresivita, to se prostě navzájem vylučuje,” podotkl profesor.

Kapitán neurčitě přikývl, ale pokračoval: „Pachatel šel přece na aortální chlopeň dítěte stejně,, třebažeamatérsky, jak k ní jdete vy při náhradě chlopně za umělou. A tehdy se náhrady dělaly v jediném

ústavu, u vás.”

„Ovšem vzpomeňte si: probrali jsme s vámi všechny zákroky na aortální chlopni. Když vás tito pacientinikam nepřivedli, prošli jsme chlopenní vady vůbec včetně pacientů, kteří se o chirurgické léčení srdce

ucházeli, ale museli být odmítnuti. Pak už jsme uvažovali všechny kardiaky poslední roky u nás evidované.

Dostal jste přehled u nás operovaných a i jen evidovaných dětí se srdeční vadou. Co k tomu všemuchcete ještě doplnit?”

„Nebyli jsme jen u vás. Kardiochirurgických pracovišť, kde se tehdy prováděly aspoň méně náročné

zákroky na srdci než u vás, sice nebylo mnoho, ale naši lidé probírali kardiaky, zejména s chlopenními

vadami, i na všech běžných kardiologických odděleních. Nedovedete si představit, kolik našichpracovníků se už tímhle případem zabývalo.”

„Ale dovedu si představit, jestli jste na to šli takhle. Jenže si nejsem jist, zda vyšetřujete tímnejšťastnějším směrem, jak konečně ukazuje i výsledek. A kromě toho všechny tyhle lidi, o kterých sezmiňujete, jste si přece nemohli nějak důkladněji ověřit. Připadá mi, že shromažďujete seznamy osob,které vám už jen svým počtem dávno musely přerůst přes hlavu.”

„Svým způsobem máte pravdu,” souhlasil kapitán. „Po některých jsme se podívali jen zběžně, okolo jiných

jsme se ovšem motali déle.”

„Představuju si, že máte určitá kritéria, která vytvářejí jakoby síto —” řekla Barbora.

„Sít, kterými každý projde, je dokonce víc,” usmál se kapitán.

„Tedy síta, kterými všichni lidé z vašich seznamů procházejí tak, že jejich počet se stále snižuje, okruh

se zužuje —”

„Bohužel nepříliš. Zůstává stále nesmírně široký. Protože koho byste s bezpečnou jistotou vyškrtla, kdyžpsychiatři vám řeknou, že sexuální deviant může být ve výjimečném případě i šťastný otec rodiny? Ale cojste tím chtěla říct?”

„Uvažuju, že je-li váš pachatel onen navenek bezúhonný typ, řekněme bisexuální, může všemi vašimi

síty velice snadno proklouznout.”

„A jsme u jádra problému. U toho, že okruh podezřelých zůstává nesmírně široký a že jsme tak veliceodkázáni na pomoc veřejnosti. Například tady v ústavu na pana profesora a doktora Tromlera, kteří námnejlépe mohou naznačit, okolo koho z těch všech, kdo podle nás svou diagnózou přicházejí v úvahu,bychom se měli rozhlédnout důkladněji.”

„Vy předpokládáte, že pachatel může být buď sám chlopenní vadou postižený pacient, nebo někdo zpacientových blízkých, že? Třeba psychopat se sexuální úchylkou, jehož dítě zemřelo při srdeční operacinebo tak nějak?” zeptala se Barbora.

„Variací je mnoho. Mohla by tu figurovat třeba matka, která trpí chlopenní chorobou a na niž je pachatelchorobně fixován —”

„Rozumím,” přikývla Barbora. „A on jako homosexuální pedofil se odreaguje vraždou dítěte. Jenže pátránítímto směrem vás nikam nepřivedlo?”

„Prozatím nepřivedlo. A právě teď nastává situace, kdy znovu musíme z určitých důvodů po pachatelirozjet rychlé intenzívní pátrání. Podívejte se, pane profesore. Bude nutné, prostě budu si muset s vámiznovu probrat všechny pacienty, kteří —”

„To snad nemyslíte vážně,” řekl profesor tak vlídně, že Barbora poznala, jak velice mu už docházítrpělivost. „A pokud ano, bude nejlepší, když požádáte naše ředitelství, aby mi udělili na měsíc studijní, respektive pátrací volno, odvolám obě oponentní řízení a účast na kardiochirurgickém sjezdu v zahraničí,pacienty připravované k operaci pošleme domů, a budu vám k dispozici. Pak můžeme z gruntu probíratvšechno dokola a do nekonečna, jak si přejete.”

„Věřte mi, že zbytečně bych vás nežádal, abyste s námi ztrácel čas,” řekl trochu unaveně kapitán. „Ale nakoho druhého než na vás a na doktora Tromlera se tu můžeme obrátit? Vy ty lidi znáte z nejužšího styku,od vás, abych tak řekl, závisí jejich život, oni i jejich příbuzní jsou přesvědčeni, že jejich osud máte vrukou. Proto potřebujeme, abyste si vzpomenul na jakékoliv zvláštnosti v jejich chování. Jako lékař mátepřece pro lidi bezpečnější cit než kdokoli druhý. A vím moc dobře, že všichni vaši pacienti visí především

na vás a doktoru Tromlerovi.”

„Už tenkrát jsem vám vysvětlil,” řekl profesor, s námahou ovládaje svoji netrpělivost, „že s pacientem seosobně setkám většinou jen jednou dvakrát před operací, a to spíš formálně, protože všechno, co je promne podstatné a co o něm potřebuju vědět, najdu v jeho dokumentaci. Pak za ním zajdu sice i po operaci

a vidím ho v rámci velkých vizit, ale to už je zas prakticky zpátky v péči kardiologů.”

„Ano, ano, samozřejmě,” přitakal kapitán. „Ale hovoříte s ním, že ho budete operovat. Upíná k vámvšechny své naděje. Nebo zas ve chvílích, kdy ví, že díky vám se operace podařila, žije a je mu lépe. Aneříkejte mi, že v takovém okamžiku se před vámi neprojeví jaksi… obnaženě, bezprostředně. Stejně takjeho příbuzní, kteří se vás přicházejí ptát, co a jak s ním je a bude —”

Barbora si vzpomněla na zpověď inženýra Janouška, jehož hošíka má profesor operovat, a dala kapitánoviplně za pravdu.

„Jak kdy,” připustil profesor. „Ale jistě nepředpokládáte, že si mohu o každém pamatovat… Prostě dovedu

si to představit. Jako minule strávíme hodiny a hodiny nad chorobopisy pacientů a k ničemu tonepovede.” Podíval se na hodinky: „Musím na sál. Ale vy si tu ještě pohovořte,” usmál se na Barboru apak se obrátil na kapitána: „No, příležitostně zavolejte, nějak se domluvíme.” S tím odešel.

„Dáte si kávu?” zeptala se Barbora kapitána. Profesor ochotou a pohostinností vůči němu opravduneplýtval. Zašla k sekretářce: „Paní Paterová, buďte tak moc hodná, udělejte panu kapitánovi kávu.”

„To jste nemusela,” zamumlal kapitán, ale nezdálo se, že by mu bylo proti mysli ještě tu pobýt. S takchabým výsledkem, jaký měla zatím jeho návštěva, jen formální, zdaleka ne horlivý příslib spolupráce,na což nebyl odjinud zvyklý, s tím zřejmě neměl chuť odejít.

A tak když si pomalu zamíchal kávu, odložil lžičku a upil první doušek, řekl: „Paní Hánová. Když jsme sesetkali minule, kladla jste otázky vy mně. Co kdybychom si to teď prohodili? Mohu se tentokrát ptát zas já

vás?”

„Jistě. Můžete. Ale představte si, že bych odpovídala stejně nadšeně a podrobně jako tenkrát vy mně,”řekla Barbora a oba se zasmáli.

„Tak tedy: co tu vlastně děláte?”

Chvíli uvažovala nad odpovědí.

„Co tu dělám? Původně jsem sem několikrát přišla kvůli jedné obsáhlejší reportáži. Pak se ukázalo… Těžko

vysvětlovat. Musel byste tu strávit pár dní při jejich práci. Prostě cítila jsem, že by se tu dalo udělat něcovíc, snad film. Je tu cosi v lidech i atmosféře, co dráždí, provokuje k vyjádření, míním ke zpracování,ztvárnění. A tak se zatím rozhlížím kolem sebe a časem se uvidí, co to dá. Chápete?”

„Jen přibližně,” připustil kapitán poctivě. A s omluvným úsměvem dodal: „Já totiž vaši profesi vůbecnechápu. Jak můžete zasvěceně psát jednou ze slévárny, podruhé z chirurgického sálu, potřetí o

Pražském jaru? Není to únavné, stále pronikat do nové a nové, neznámé problematiky?”

„Je to chronické sebevzdělávání,” vysvětlila Barbora. „Stačí být dostatečně zvědavý —”

„Co vás tak zaujalo tady? Co konkrétně?”

„Na jaké úrovni a s jakým zaujetím si dělají svoje. Tak absolutní zájem o věc, že všechno ostatní jde

stranou.”

„Jaký je váš názor na profesora Talicha? Jistě špička svého oboru. Ale jinak?”

„Mně na něm připadá ohromné, že každému, kdo má patřičnou úroveň, dává možnost hájit jehostanovisko třeba protichůdné ke stanovisku vlastnímu. Víte, co jsem kde na podobných pracovištích zažila,

tak profesor a přednosta ústavu je něco jako pámbu nebo diktátor. S takovým každý mluví jen vpředklonu nebo v podřepu. A tady… třeba při operaci. Profesor dává do srdce adrenalin, aby po zákroku a

sundání z pumpy naskočilo a začalo pracovat. A za zády mu doktor Tromler podotýká, že on s tímnesouhlasí, že adrenalinu je už přespříliš. Profesor odsekne: Tibore, ty znáš srdce z papírů, ale já je mámv ruce. Já to cítím, co potřebuje., A Tromler: Co potřebuje, to vidím nejlíp tadyhle na EKG… Tromlersám říká, že nezná druhého v Talichově postavení, kterému by se všechno dalo namítnout tak na rovinu,a třeba přede všemi, jako jemu.”

„A přesto má profesor u všech velkou autoritu, že ano?”

„Ne přesto, ale právě proto. Každý si uvědomuje, jak on je výjimečná osobnost, všichni cítí jeho úroveň.Myslím, že oceňují, jakou v něm mají jistotu. Tromler by vám řekl, že je až neuvěřitelné, jak každéprofesorovo rozhodnutí se ukáže být správné. Zní to všechno schematicky, trapně nadneseně, viďte?Velká, kladná postava. Ale taková je i prostá skutečnost.”

„Takže s adrenalinem měl pravdu profesor.”

Barbora se usmála: „Srdce nakonec naskočilo. A všichni se smáli, když jsem řekla, jaký z toho vyplývázávěr: podle profesora pacient žije p r o t o, že dostal čtyři mililitry adrenalinu, podle doktora Tromleražije p ř e s t o, že je dostal.”

„A Tromler? Je mu asi sedmatřicet, že? V jeho postavení bych spíš čekal padesátníka,” prohodil kapitán.„Ale profesor asi dobře ví, jakými lidmi se obklopit.”

„Tím si buďte jist. Kdybych někdy měla potíž se srdcem, nechám se dopravit k Tromlerovi, kdyby to mělobýt z opačného konce Evropy.”

Zdálo se, že hovoru o ústavu se kapitán nemůže nabažit. „Jaké jste tu viděla operace? Musí být otřesnýzážitek, když pacient zemře, jak oni říkají: na stole.”

„To je moc ošklivé. Zrovna před několika dny. Myslím, že to tady byl můj nejhorší den. Dělali úplněvyčerpané, obrovsky zvětšené srdce. Pacient už jen ležel a dusil se. Operace spočívala ve dvou velkýchsložitých výkonech všití umělé chlopně a provedení by-passu.”

„By-pass je co?”

„Představte si, že tepny, které srdeční svalovinu, právě tak jako každý jiný orgán v těle, vyživují krví,jsou sklerotické, zvápenatělé. Špatně průchodné, krev se jimi těžko prodírá. Když na některém místěsrdce dojde k úplnému ucpání, je to infarkt. Část srdce, kterou tepna obhospodařuje, odumírá. Je-li točást důležitá, umřete celej,” vypointovala Barbora vědecky svůj výklad.

„To je smutně známá pravda o infarktu. Ale netušil jsem, že podobný stav je možno operovat,” podivil se

kapitán.

„Prý jak kdy. Záleží na lokalizaci a rozsahu uloženého vápna. Někdy se takový postižený úsek dápřeklenout všitím žíly, kterou pacientovi vyjmou z nohy.”

„Rozumím. By-pass, obejití. Ovšem, jak chirurg může vědět, kde a jak je vápno uloženo?”

„O operaci rozhoduje výsledek koronarografie. Pacientovi vstříknou do koronárních tepen kontrastní látku

— těžko bych vám dovedla vysvětlit, jak podle mne hrozně složitým způsobem přes katetr zavedený vkrajině tříselné se to provádí, a přes rentgen na televizi pozorují jeho srdce. Tahle látka, kterou narozdíl od krve rentgen sejme, zobrazí, krásně vykreslí svoji pouť věnčitými tepnami. Tedy: prý krásně.

Podle mne je na obrazovce jakási mlhavá mazanice. Při pohledu na tento zázrak technické revoluce jsemse ptala doktora Tromlera, je-li si jist, že jsme na srdci a ne ve střevech.”

„Mají s vámi asi dost práce, vysvětlit vám všechno, co vás tu zajímá,” prohodil kapitán nevinně aBarbora neprozřetelně odpověděla:

„Tolik, že mám až výčitky svědomí, jak je zdržuju a otravuju. Ale profesor i Tromler jsou tak nesmírně milí

a ochotní —” Teď jsem řekla to pravé, zaúpěla v duchu. Kapitána se zbavují výmluvou, že na něhonemají čas, já se div nepochválím, že jsem jim vítaným rozptýlením v jejich nudě.

Kapitán se sice tvářil, jako by mu taková souvislost vůbec nedošla, ale Barbora věděla svoje. Přes pusu by

si byla dala.

„A ten pacient, o kterém jste mi začala povídat?”

„Jakmile ho uspali a otevřeli mu hrudník, srdce jim začalo fibrilovat: místo aby pořádně pracovalo, jen sechvělo. To prý je vůbec nejhorší možný začátek operace. Profesor prováděl masáž přímo na srdci, kterénakonec po víc než půlhodině začalo přece jenom pracovat, ovšem kromě levé, té nejdůležitější komory.To už měli pacienta napojeného na pumpě, profesor s anesteziologem ovšem tvrdili, že je prakticky mrtev

, sundat ho s pumpy, je konec. Věcně a střízlivě vzato, mohou jít s klidným svědomím od stolu, protoževíc než dělali se už udělat nedá a po výkonu by se srdce stejně nerozběhlo.” „Tím tedy skončili?”

„Už už se zdálo, ale profesor doopravdy od stolu stále ještě nešel a doktor Trornler ho začal popichovat,

že kontraktilita srdce podle jeho názoru není zas až tak úplně beznadějná, a připomenul mu, že předrokem měli podobný případ, kdy srdce před zákrokem úplně vyřízené se pak znovu nečekaně sebralo apacient přežil. Nakonec profesor rozhodl, že dělat budou, ačkoliv je to bláznovství, práce na mrtvém.”

„Z téhle stránky já ty lidi tady neznám,” řekl kapitán. „Ani netušíte, jak mi pomůže, když mi je takhlepřiblížíte. A co bylo dál?”

„Dál bylo nekonečných pět hodin fantastické práce. Všili mu chlopeň a provedli by-pass. S pocitem, ženení ani půl procenta naděje, že ho zachrání.”

„O koho vlastně šlo? Kolik mu bylo let?”

„Myslíte, jestli pacient nebyl čtyřicetiletý ředitel banky? Tak to tedy nebyl. Osmapadesátiletý důchodce,původním povoláním prodavač. Po celou jeho operaci mí přecházel mráz po zádech. Šokovalo mne izjištěni, jak člověk může být nesmrtelný: pumpa vám nahradí srdce i plíce, takže žijete, přestože jstemrtvý. Když tu příšerně piplavou a úmornou práci skončili, ještě půldruhé hodiny se pokoušeli masáží,injekcemi, elektrickými šoky a nevím čím vším obnovit srdeční akci, jenže všechno bylo marné. Srdce sicekonečně začalo pracovat, ale levá komora byla mrtvá. Totiž, mrtvá: ne odumřelá, ale neschopnáčinnosti. A už se nevzpamatovala. Těžko si můžete představit tu atmosféru na sále.”

Neřekla už, že sama byla tak nervově vyčerpaná, že chvílemi skoro brečela, unavená i zjitřená z pohleduna jejich marné úsilí, ale i podivně dojata z toho nešťastného srdce. Když je po skončení operacepodporovali všemi způsoby, aby se rozběhlo, nejen viděla, ale doslova cítila, jak se jim snaží vyjít vstříc,jak strašně se namáhá, aby se pustilo do práce. Závojem slz sledovala jeho mrtvou část, která senechávala jen tak jako kámen vláčet, sama bez vůle, bez života, odepsaná. Prostě nebylo už v silách toho

srdce jim vyhovět, i když, byla Barbora přesvědčena, by se jim bylo tak rádo odvděčilo.

„Byl opravdu konec. A přestože neměli žádnou naději na úspěch, přestože konec čekali, byli tak skleslí avyčerpaní —”

Snažila se o klidný a věcný tón, ale vzpomínka ji tak strhla, že se jí chraplavě zastřel hlas. Kapitánpromluvil skoro omluvně:

„Chápu, chápu, že se tu odehrávají zlé osudy, ale nemyslete si, že tuhle okolnost nerespektujeme. Že

nevíme, mezi jak těžce postiženými lidmi hledáme pachatele. A že na to nebereme ohled. Určitý početosob jsme sice vyslýchali, ale budete se divit, ani jediného pacienta. Když už, tak rodinné příslušníky. Aještě tak, že netušili, oč nám jde.”

„Dovedu si to představit,” usmála se Barbora. „Domnívali se, že vyšetřujete vyloupení půdy s podezřenímna domovního důvěrníka, zatímco vy jste z nich tak mimochodem vytahali rozumy o bratranci

homosexuálovi s vysokým krevním tlakem.”

„Tak nějak,” pousmál se kapitán. „Ale něco vám povím. Možná, že naše až přílišná ohleduplnost byla na

úkor výsledku. Proto tím spíš si myslím, že máme nárok, aby nám profesor i doktor Tromler vyšli

doopravdy vstříc.”

„Copak minule nevyšli? Přece vám pomáhali, ne?”

Kapitán pokrčil rameny. „Jistě, pomáhali. Nemohu říct, že nepomáhali. Uložili sekretářce, aby pro náspořídila seznamy pacientů podle určitých diagnóz a kategorií, které jsme si vyžádali. Jenže my jsme se otěch lidech potřebovali dovědět něco víc. Pověděli nám jen pár nejvšeobecnějších informací. Zato u všechspoustu výstrah: Za měsíc ho předvoláme k zákroku, ne abyste ho zatížili výslechem! Nebo: Operacijsme mu museli zamítnout, je už v příliš těžkém stavu. Chcete-li ho dorazit… Nebo zas: Ten tak hneddobrý nebude, a jestli ho sebeméně rozčilíte… Tamtoho nechte na pokoji, vypadá na novou operaci. Atak to šlo nepřetržitě.”

„Divíte se? Nic jiného bych od nich nečekala. Musel byste vidět otevřeného pacienta na stole. Nevěřilbyste, že tohle bude ještě kdy žít. Víte, mně pokaždé připadá jako zázrak, když všechno dobře dopadne.”

„Náklady takových operací jsou asi hezky vysoké?” nadhodil kapitán.

„Extrakorporál, práce s pumpou na otevřeném srdci s všitím umělé chlopně včetně předoperační apooperační péče deset tisíc dolarů. U nás okolo šedesáti tisíc korun… A co se s těmi pacienty nadělá, jakse jim věnují dávno před operací a dlouho po ní, kolik času tu profesor Talich, doktor Tromler,anesteziolog Horák a jiní tráví mimo svoji pracovní dobu, to si ani představit neumíte. Nedivte se tedy,že se o ně pokouší infarkt při pomyšlení, že pacienta, kterého chovají jako v bavlnce, chrání ho předkaždým rozrušením a děsí se každého jeho kýchnutí,, že vy byste ho zatížili výslechem, že byste hoznepokojili nebo rozčilili. Nebo že je pobuřuje představa, jak vyšetřujete jeho zdeptanou, utýranou rodinu,

ty usoužené manželky, rodiče nebo zas děti, co sem vyděšeně chodí: Neumře? Dostane se z toho? Vtašce ananasové kompoty a šlehačkové zákusky, na rtech úsměv a v očích hrůzu: nevidíme se dnesnaposled? Ba ne,” zavrtěla hlavou Barbora. „Ani profesorovi ani doktoru Tromlerovi nenamluvíte, nikdynepřipustí, že by někdo z těch tak těžce zkoušených chudáků mohl vzít rezavý

nůž a, — ” nedopověděla a jen se otřásla.

Kapitán chvíli neříkal nic. Pak začal z jiného konce:

„Tak to je jedna věc: co si myslí oni. Ale mne by teď zajímalo, po tom všem, co jste tu viděla, co simyslíte vy. Podle vás: byl by takového činu schopen některý pacient s diagnózou, o kterých uvažujeme?Především s těžkou vadou aortální chlopně?”

Barbora se zamyslela. Pak řekla:

„Já myslím, že spíš ne. Ovšem zas až tak úplně bych to taky nevyloučila.”

„Hm. A proč se domníváte, že spíš ne?”

„Proč? Víte, pane kapitáne, co se říká o jezdci, kterému kůň selže před překážkou? Že neměl srdce. Toznamená, že nemohl skočit, protože mu chyběla důvěra ve zdar, ve vlastní zdatnost. A toto vědomí, že se

nemůže spolehnout na vlastní sílu, obava, že ho vlastní tělo snadno může nechat ve štychu, to jekardiakův základní pocit. Jistě jste se tu dověděl, že těžký kardiak je člověk pasivní a úzkostný ze svéhostálého boje o dech. Že u takového je hodně snížena potřeba sexuálního vyžití. Ani já si ho nedovedupředstavit v násilnické roli. K tomu je příliš nemohoucí, nerozhodný, přestrašený, prostě slabý.”

„Slabý,” opakoval zamyšleně kapitán. „Už jste někdy uvažovala, proč a jak si takový deviant začne právě sdětmi?”

„Vrozená dispozice a vlivy prostředí, a určitá konstelace obojího. Tak to aspoň vysvětlují psychiatři asexuologové a mně to připadá přiměřené.”

„Jistě mají pravdu. Ale hned třeba vliv prostředí: dost jsem o tom uvažoval.” Utkvěl na Barboře pátravým pohledem, jako by odhadoval, zda ona je vhodným posluchačem, právě tady, kde každý naslouchá jenroztržitě a na půl ucha všemu, co se zrovna netýká insuficience nebo stenózy chlopně, srdeční ischemienebo bolestí uprostřed hrudi, které vystřelují do levé ruky a páteře.

„Podívejte se. Jaká je základní touha a přání každého muže? V náznaku se projevuje už u kluka, velicevýrazně u dorůstajícího mladíka: obraz sebe jako silného chlapa nadaného ohromnou potencí, které seslabá žena až děsí. Toto se běžně a snadno realizovalo třeba ve středověku, kdy chlap shodil brnění asáhl po čekající milence nebo ženě v dobytém městě. Jenže v podmínkách moderní civilizace se tentozákladní vztah silný-slabá mění v opačný: slabý-silná. Příznaky jsou patrny na první pohled. Dívky chodí srozpuštěnými vlasy a s vyhrnutými sukněmi, ženy se ucházejí a dobývají muže —”

Barbora nikdy neměla trpělivost s lidmi, kteří jí líčili obecně známé pravdy, a pomyslela si, že kapitán jenjinými slovy a rozvláčné vykládá, co psychologie už dávno popsala stručněji a výstižněji. Na druhé straněvšak oceňovala jeho snahu posvítit si na pachatele i zevnitř. „Aktivita se přestěhovala na druhou stranu

bariéry,” podotkla.

„Ano. A i to je vliv prostředí, nejen rodina, kamarádi, ne? Je přece příznačné, že řada sexuálních deviací

má nepoměrně častější výskyt ve vysoce civilizovaných a přetechnizovaných poměrech než v podmínkách

prostých a primitivních, kde chlap je pořád ještě chlap a ne slabošský neurotik. Jak si takový můžeopatřit pozici síly? V extrémním případě na dítěti.”

Slabý-silná!… Její vlastní manželství. Ty nepodařené dva roky s Jirkou. Jenže je snad její chyba, že mělazajímavější povolání s většími možnostmi a lepším oceněním než on se svými dvěma technikami? Koneckonců je snad věcí každého muže, zda se do role slabocha dá zahnat. Co řekla Miluška, když s ní probírala

svůj rozvod? To víš, unést vedle sebe úspěšnou ženskou, to dokáže jen opravdový chlap. Ani náznakemnedala nikdy Jirkovi pocítit, že se vyšvihla rychleji než on, že nepoměrně víc vydělává, a přesto každýjejí úspěch sledoval s tichou nevraživostí. Pravda ovšem je, že ženské jsou někdy samy proti sobě. Stačí si

v redakci poslechnout třeba Janu, když telefonuje s manželem. Člověk se až diví, jak spolu mohou mítdceru. Je vůbec možné, aby normální mužský se dokázal vyspat s ženskou, která tak okázale staví na odiv

svou zdatnost a samostatnost a nezávislost? Může se kdo divit, že když takovýhle manžel narazí našikovně bezbrannou ženušku, odkráčí za hlasem svého srdce, zanechávaje doma majetek i dítka?

„Tím vším jste chtěl říct, že kardiakova slabost takový delikt nevylučuje, ale naopak, kdyby se přidalyurčité specifické faktory,” říkala Barbora, ale pak potřásla hlavou. „Přesto myslím, že pokud jde konkrétně

o kardiaka, asi se mýlíte. Jeho fyzická slabost je takového charakteru, že na násilný čin se nevzmůže,při nejlepší vůli’, právě tak jako by nedokázal vyběhnout pět poschodí. Jinak o problému slabý-silná ajeho důsledcích jsme nedávno mluvily s Mílou Peškovou. Nespolupracovala s vámi někdy na nějakémpřípadu?”

„Doktorka Pešková? Ta psycholožka? Samozřejmě, že už jsme spolu dělali. Je výborná. Vy se znáte?” řeklkapitán tak vřele, že Barbora se na něho podívala až nevěřícně. Nebyla by si dovedla představit, že takydokáže vypadnout ze svého suše věcného tónu.

„Je skvělá,” přikývla. „Vedle ní si muž určitě nepřipadá nemohoucí, netrpí komplexem slabý-silná. Křehká,bezbranná. Ale je mi nepochopitelné, jak může obstát při psychologickém vyšetřování vašich delikventů,když na ně píše znalecké posudky. Jsou to přece většinou pěkní drsňáci a otrlíci a ona takové za dva nic.Jak s takovým si poradí, aby se rozpovídal, aby se od něho dozvěděla, co potřebuje, to si tedapředstavit nedovedu.”

„Velice se mýlíte,” zareagoval živě kapitán. „Doktorku Peškovou je nejlépe poslat za takovým, ze kteréhonic nedostali chlapi. Ani naši, ani psychiatři. Ona se proti němu posadí, náš recidivista vidí skromňoučkou,zimomřivou ženskou, která si cosi neškodně čmárá ve svých lejstrech. V duchu se ušklíbne, že tohle je tapravá, která by si na něho mohla posvítit. A tak se rozvalí na židli, povolí si ze svého střehu a samolibě serozkecá na její hloupé, skoro ustrašeným hlasem pronášené otázky o jeho dětství a podobné nesmysly. Aza chvíli se začne vytahovat, protože tohle nanicovaté stvoření ho přímo svádí, aby se předvedl, jaké onje hergot číslo! Slovo dá slovo, a když ho pozděj postavíme před fakta, nestačí se divit, co všechno mu vřeči ujelo a co všechno si ta útrpnost vzbuzující ženuška prohnaně vyhmátla. Ale nač jsem vás chtělupozornit: doktorka Pešková byla před lety ve skupině odborníků, s kterými jsme konzultovali náš stáleaktuální případ. A byla to ona, kdo jako první přišel s teorií pachatele, kardiaka nebo jemu blízkéhočlověka. Druhou alternativu považovala skoro za pravděpodobnější, protože i ona poukazovala na zásadně

neagresivní a sexuálně utlumený typ těžkého kardiaka.”

Barbora svraštila čelo: „To mne tedy znepokojuje. Protože Míla má ohromný čich. Ale stejně: tolik případů

jste už od toho pachatele zachytili. Musíte mít přece plno stop? Nemůžete být přece odkázáni jen a jenna spolupráci s doktory? Na čem vlastně ztroskotáváte?”

Kapitán se mrzutě usmál: „Já vím. Myslíte si a profesor určitě, říká i nahlas: mají k dispozici výpovědituctu dětí, tak co by ještě chtěli? Kdyby nebyli úplně neschopní… Jenže bych vám přál zkusit, jaká jepráce s dětmi. Když se na něco zeptáte desetkrát, pokaždé se dovíte jinou odpověď. Pochopitelně. Dítězažilo šok, je zmatené, sotva se rozpomene na něco podstatného, co by nás někam přivedlo. O našempachateli víme bezpečně jen tolik, že má vždycky zelené brýle, vlasy mu zakrývá čepice nebo klobouksražený do čela, dolní část obličeje šál nebo zdvižený límec —”

„Tahle výstroj je už sama o sobě nápadná,” podotkla Barbora. „Ovšem jistě jí používá, jen když jde zasvým účelem —”

„A to je k večeru nebo večer, takže pozornost určitě nebudí. Plášť mívá volný, jakýsi pršák bez pásku,takže žádné dítě nám ani nedokázalo říct, zda je silný či hubený. Výška průměrná, snad je starší, dětiudávají vleklou chůzi a přihrblé držení těla, ale to všechno může mít nacvičeno pro tyto akce. Jsempřesvědčen, že když se převlékne, žádné dítě by ho ani vzápětí nepoznalo. Místa svého působení zásadněmění, střídá nejrůznější periférie Prahy.”

„Možná, že z Prahy vůbec není a že sem vždycky přijede třeba i z větší vzdálenosti, když cítí, že ,to’ naněho zas leze,” mínila Barbora.

Kapitán zavrtěl hlavou: „Sotva. Proti tomu mluví fakt, že místa činu si vybírá velice prozíravě a sbezpečnou znalostí terénu. Jako kdyby si je na dlouhých nevinných procházkách už dávno předem pečlivě

obhlížel a evidoval pro aktuální potřebu použití. Dítě, s kterým naváže kontakt v nejbližším okolí, pakodvádí, pod nějakou záminkou, už bezpečně; a najisto takřka bez rizika, že bude vyrušen nebopřistižen.”

„To je zlé. Myslela jsem, že o něm víte víc.”

„Bohužel. Ale vrátil bych se ještě k tomu, co jste řekla hned zpočátku. Že zas až tak úplně bystenevyloučila, že pachatelem by mohl být kardiak, i když spíš myslíte, že ne. Takže tu možnost, na rozdílod profesora a doktora Tromlera, připouštíte, že?”

„No víte, spíš jen teoreticky. Oni svoje pacienty znají nejlíp, oni musí odhadnout nejjistěji, jestli —”

„Vy to prostě připouštíte: ano, nebo ne?”

„Tak tedy, já ano.”

„A důvod?”

Vida, jak se dostal do tempa, napadlo Barboru. Chvíli uvažovala nad odpovědí.

„Zmiňoval jste se o intervalech mezi jeho akcemi —”

„Ano?” povzbudil ji vyčkávavě.

„Víte, leccos tu nikdy nepochopím. Třeba jak protamin vyváže heparin, nebo proč anesteziolog při operaci

vykřikuje „flutter komor”, když mně se zdá, že EKG před jeho očima probíhá pořád rovnoměrně stejně,ale jedno jsem náhodou pochopila. A sotva koho napadlo vás na to upozornit: že vada právě aortálníchlopně se projeví náhle. Že dosud subjektivně zdravý člověk se začne rychle zhoršovat a brzy je úplněvyřízený. Když se však odoperuje a vše dobře dopadne, za pár měsíců je zas jak znovu na světě. Bezobtíží.”

Kapitán se předklonil: „Chcete říct, — ” Souvislost mu ještě nebyla úplně jasná, ale už se mu rýsovala.

„Chci říct, že delší odmlčení vašeho pachatele by také mohlo představovat dobu akutních potíží arekonvalescence po zákroku. Chápejte: tady lékaři vidí pacienty právě v nejhorším stavu. V období před operací a po ní. Mají je tedy zafixované jako nemohoucí chudáčky. Když je dostanou z nejhoršího,přebere si je do péče obvodní kardiolog, a pokud se sem pacient po čase vrací, tedy většinou proto, že se

zas povážlivě zhoršil. Některé případy si tu sice sledují dlouhodobě, ale to jaksi na okraji své práce, jejížtěžiště zůstává v péči o pacienta v těsném předoperačním a pooperačním období. Proto vám kardiakaprezentovali jako člověka nemohoucího a odrovnaného a zřejmě je nenapadlo vás upozornit, cožvysvětlili mně v jiných souvislostech, že pacient s aortální chlopní může být pár měsíců po operaci vevýborné kondici.”

Kapitán byl nápadem očividně zaujat.

„Z tohoto zorného úhlu jsme o pachatelových intervalech neuvažovali, jak by nás taky bylo mohlo

napadnout. Všichni těžkého kardiaka tak jednoznačně vyloučili. Já vám děkuju. Opravdu vám děkuju.Kdyby s každým byla řeč jako s vámi. Povím vám přímo, že bych byl moc rád, kdybyste byla ochotna nám

pomáhat,”

„Ale co já bych pro vás mohla udělat?”

„Podívejte se. Zatím musíme vycházet z toho, čemu nasvědčují mnohé okolnosti: že pachatel je zdejšípacient nebo někdo jemu blízký. Odmítám věřit, v tom se mnou jistě souhlasíte, že právě pachateltohoto druhu by se choval až do detailu stejně jako normální člověk. A lidé s takovým postřehem a vůbecintelektem jako profesor nebo doktor Tromler, kdyby se opravdu vážně zamysleli, kdyby jejich spolupráce

nebyla jen formální, protože vycházejí ze své jistoty, že jejich pracoviště se tenhle případ netýká —nevěřím, že by si nevybavili něco pozornosti hodného u celé řady pacientů nebo jejich příbuzných. V takmezních situacích, jak právě oni se s nimi setkávají, jsou jistě svědky jejich bezprostředního anekontrolovaného chování: podivné gesto, výrok, reakce. Věřím, že při dobré vůli by nám mohli naznačitjakýsi užší okruh osob, na které bychom se víc zaměřili.”

„O tom jste přece s profesorem mluvil.”

„Ano. A viděla jste jeho postoj. Povím vám z minulosti jeden příklad za všechny, který charakterizujedokonale spolupráci tohoto ústavu. Pacient XY. Profesor přešel jeho jméno s jakousi poznámkou o jehozdravotním stavu. Něčím pozoruhodný? Ne, ledaže týden před operací dostal zánět pohrudnice a zákrok

musel být odložen. A my pak zjistíme, že milý pan XY je homosexuál typu, jakého pozná i laik na první

pohled, ne tak lékař. Když jsem si to dovolil profesorovi říct, úsečně odpověděl: Homosexuál? Docelamožné. Ale pro mne regurgitace a nedomykavost mitrální chlopně… Tak to vidíte, jak mně se tu pracuje.”

„Tím spíš ale nevím, jak já sama bych vám mohla pomoci, při tomto jejich stanovisku.”

„Víc než myslíte. Na nás jsou alergičtí, ale kdybyste vy sama na náš případ zavedla řeč, určitě by s vámi

hovořili jinak. Otevřeněji. Strašně nerad vás obtěžuju, ale kdyby se vám podařilo je přesvědčit, že bynám opravdu měli pomáhat, nebo kdybyste si sama povšimla něčeho, co pro nás stojí za úvahu, bylbych vám velice vděčný za jakýkoli pokyn. Věc se má totiž tak, že se ukazuje vážné nebezpečí z prodlení.Proto tu také dnes jsem.”

„Nebezpečí z prodlení?” zvedla Barbora udiveně obočí.

„Abych vám vyložil situaci,” pokračoval kapitán. „Náš pachatel si nepočíná vždycky úplně stejně. Míním, žejeho úchylka, porucha nebo potřeba, prostě to, co ho do jeho činů žene, nemá vždycky stejnou intenzitu.Někdy dítě jen obtěžuje, jindy jde dál až ke zneužití, v jiných případech se přidají náznaky sadismu, kterése také stupňují. Znázorníme-li jeho akce graficky, dostáváme určité křivky.”

„Rozumím. Teď vám křivka vybíhá nahoru.”

Kapitán přikývl neobyčejně vážně: „Letí nebezpečně nahoru. Tak vysoko, jak se od tehdejší vraždynedostala. Poslední případ je dokonce na bodu, že v porovnání s grafy případů před vraždou… Prostě:obávám se, že to v něm zas už dozrává ke skoku.”

Barboru zamrazilo v zádech. Neuvěřitelné, že takovou tragédii je možno předvídat jako blížící se brázduvysokého tlaku. A stejně nemožné je ji odvrátit. Nechtěla by být v kapitánově kůži. Musí být hrozné takřka

bezmocně každým dnem očekávat, odkud přijde hlášení.

„To je ovšem zlé,” otřásla se. „Podívejte, můžete se spolehnout, že udělám, co bude v mých silách. Přinejbližší příležitosti na vás zavedu řeč a pokusím se je trochu ovlivnit ve váš prospěch, zavolám vám,kdyby mi něco kloudného napadlo. Ale po pravdě řečeno, myslím, že čas pracuje proti vám. Byl-li tehdypachatel skutečně pacientem tohoto ústavu, už dávno jim mohl zmizet z očí, a těžko se dnes rozpomenou

—”

„Tenhle moment je mi zcela jasný,” přikývl usouženě kapitán.

Chvíli převracela v hlavě různé možnosti.

„Vyšetřovali jste jistě i všechny zaměstnance?”

„Ale ovšem. A povím vám, že mezi nimi nebyl nikdo příliš horlivý nám pomáhat. Kromě toho nikdo další tunemá profesorův a Tromlerův přehled a absolutní důvěru pacientů.”

„Já jsem mínila, zda jste vyšetřovali zaměstnance jako podezřelé. Vycházíte přece ze znalostí pachatele

o srdečních operacích. A kdo má větší přehled než právě ti, kdo tu pracují?”

„Buďte klidná. Posvítili jsme si na všechny. Víme například i o absolutně neškodné, v jádře skutečnědobromyslné náklonnosti jednoho mladého pracovníka k chlapcům školního věku —”

„Slávek. Laborant, který pracuje na sále s pumpou,” řekla Barbora okamžitě a kapitán se na ni uznale

podíval.

„Vidíte. A pak že byste nám nemohla pomoct. S vaším postřehem. Personál jsme s profesorem adoktorem Tromlerem taky probírali. A musím připustit, že tady byli už mnohem méně úzkostliví.”

Barbora se musela zasmát: „To je jim podobné. Tromler je bezpečně přesvědčen, že anestezioložka, která

před operací nemůže najít koagulační hodnoty pacienta, je schopna čehokoli včetně utlučení bratratupým předmětem. A profesora Talicha by sebemíň nepřekvapilo, kdyby z asistenta, který si při operacinevšiml, že se mu protrhla rukavice, se vyklubal několikanásobný vrah.”

„Připustili, že z personálu kromě několika výjimek nikoho moc víc než pracovně neznají a že o srdečníchnemocech a jejich chirurgickém léčení tady toho ví každý víc než dost, včetně pomocného personálu. Apokud by prý někoho z nich zajímalo, jak se na srdci operuje, nebylo by asi zvlášť obtížné, aby se na sáldostal, ať už k němu pracovně patří nebo ne.”

„Milé, jak ochotně vám nabídli personál v plen. Oba totiž vědí, že ti, kdo tu dokáží dělat, vydržívšechno. Že desetihodinový výslech u vás je rekreací proti pěti hodinám na sále nebo noci na resuscitaci.”

Kapitán si povzdechl: „Abych pravdu řekl, nepočítal jsem, že profesor mne přivítá s nadšením. Ale přecejenom. Dokonce jsem si předem důvěrnou cestou ověřoval, kdy by bylo nejvhodnější ho přepadnout, alezřejmě jsem se stejně nestrefil.”

„Určitě ne. Hůř jste přijít nemohl. Kterýpak zlomyslník vám podal tuto cennou informaci, abyste si vybral

dnešní dopoledne?”

„Jak to?” ohradil se kapitán. „Včera mi bylo řečeno, že profesor dělá jednu nepříliš komplikovanouvrozenou srdeční vadu, jakési děvčátko, a že na resuscitaci je poměrně klid, takže když přijdu dnes

dopoledne, než odejde na sál, bude vyspaný —”

„To jste tomu dal,” potřásla hlavou Barbora. „S tou nepříliš komplikovanou vadou tu prý byl cirkus dorána, snad jste si všiml, jak je profesor nevyspaný? Na něm se to ovšem tak moc nepozná. Aha! Protojste se tady tak rozhlédl, když jste přišel! Zapátral jste zkušeným zrakem po prázdných láhvích?”rozesmála se Barbora. Kapitán maličko zrozpačitěl a začal se ohrazovat.

„Ba ne,” řekla Barbora. „Nebyly žádné láhve, žádné popíjení, ale Majdalénka jim dala co proto. Tanec

kolem ní až do rána. A hned se zas jede naplno dál. Tak to tady chodí.”

· „Třípatrový! Ořechový a ananasový! Snad jste tohle výtvarné dílo neprováděli doma?” zvolala paníPaterová, když Barbora opatrně vyňala z krabice tác s půlkou obrovského dortu.

„Copak myslíte, že naše babička by koupila dort u cukráře? Nikdo by jí nevymluvil, že je ze žlukléhomargarínu a z loňských vajec. Takže kdykoli se u nás něco oslavuje, babička celý jeden den pracuje na

dortu.”

„Ráda věřím,” přikývla paní Paterová s obdivem. „Jenže to abych se potom bála stoupnout na váhu, ažtuhle porci sním,” dodala, když Barbora začala krájet a klást na talíře velké kusy. „Počkejte, ostatním todáme do ledničky. Stejně dostanete od profesora i Tromlera, že jim narušujete racionální výživu. Kdepakoni a moučníky! Jenže když je něco opravdu dobrého, tak to v nich zmizí, dieta nedieta. Co jste vlastně

slavili?”

„Jakubovy narozeniny.”

„Tak to jste neměla: připravit ho o polovinu dortu.”

„To se přece doma nedá sníst. Normálně beru do redakce, ale když teď mám pracoviště u vás… Škoda,že Eva dnes už nic nesmí,” povzdechla si a paní Paterová hned převedla řeč jinam: „Bylo hodně dárků? Co

si Jakub nejvíc přál?”

„Kdepak hodně. Neznáte našeho skromného chlapečka. Prý: vůbec nic mi nedávejte, ukážu vám jenomjednu knížku, co potřebuju.”

„Opravdu skromný,” řekla uznale paní Paterová.

„Viďte? Skoro jsme slzeli dojetím. A tak jsme přidali rybářský prut s navijákem. Když jsem chtěla vzít náš,prodavač mne s despektem poučil, že dnes rodiče kupují výhradně anglické. Koupit jenom náš, byla bychsi připadala jako asociální matka, které by mělo být dítě odebráno pro hrubé zanedbání povinné péče.”

„Ale co. Když jinak už chtěl jenom tu knížku,” mínila paní Paterová.

„Ano. Šli jsme pro ni společně. Na takové nákupy Jakub vždycky přísně dohlíží od té doby, co jsme sikdysi popletli jakýsi hmyz a přinesli mu dílo nesprávné. Věděla jsem, že to zas bude encyklopedie olachtanech nebo morčatech.”

„A byla?”

„Ornitologie,” řekla Barbora zasmušile. „Ornitologie, opravdu vyvedená: barevné fotografie, kresby,

prostě se vším všudy. Sedm set stran. Tři sta osmdesát korun.”

Paní Paterová se rozesmála: „Ten vás tedy převezl. To jste nečekala?”

„Když mne Jakub vytáhne za knížkama, které ,nutně’ potřebuje, nikdy nečekám nic dobrého. Pod padesát

korun za kus nejde. Ale tentokrát… No co nadělám,” mávla rukou a pak se zasmála: „Když dílo přivlekl

domů a babička bdělým okem zapátrala po ceně, málem jsme ji křísili. Měla bych ještě zajít za Evou?”

„To by asi doktor Tromler viděl nerad. Už ji premedikují a nebylo by dobré, kdybyste ji vzrušila

návštěvou.”

„Myslíte, že začnou opravdu až odpoledne? Přijela jsem raději už teď, kdyby ji náhodou vzali dřív.”

„Kdepak. Pan profesor toho má ještě tolik, že bude rád, když začne podle plánu,” ujistila ji paní Paterová.

Barbora věděla, že dnes by se stejně na nic kloudně nesoustředila, a tak se sebrala a na zbývající dvě

hodiny si vyšla přes park k lesu. Ale ať se snažila myslet na cokoli, představa, že dnes se rozhodne o

Evině osudu, se jí znovu a znovu vracela, takže byla ráda, když byl nejvyšší čas se vrátit.

Vešla do převlékárny předsálu, kde si Slávek právě zavazoval čepici.

„Už ji přivezli na sál, pospěšte si,” upozornil.

Barbora vzala chvatně z připravených hromádek sálového prádla kalhoty a košili, které ležely nahoře,protože stejně bylo zbytečné hledat něco, co by aspoň přibližně padlo, a poodešla do vedlejšího pokojíkupřevléknout se mezi rozevřenými dveřmi skříně. O nějakém komfortu se tu hovořit nedalo. Zatáhlatkaloun obludně širokých kalhot, jako vždycky si uvědomila jejich nepříjemnou vlhkost z čerstvéhopřežehlení, spoustu svých kaštanových vlasů si po paměti nastrkala pod čepici, aniž by se zdržovalapohledem do zrcadla nad umývadlem, a roušku si zavazovala už cestou na sál. Dokonce se jí podařilozískat lehké sálové pantofle. Posledně tu byly už jen samé těžké, obrovské galoše, s kterými se dalovystoupit na schůdky, nechtěla-li riskovat, že klopýtne a přes záda operujících spadne do operačníhopole, pouze tak, že je tam nejdřív položila a pak vystoupila za nimi.

Na stolku před vstupem do sálu už ležel Evin chorobopis s diagnózou kalcifikovaná stenóza aortálníchlopně. Listoval v něm právě anesteziolog doktor Horák.

„Je v pořádku?”

„Samozřejmě. Všechno je v pořádku. Jen běžte, ještě s ní můžete mluvit.”

Barbora vstoupila na sál a postavila se k Evě, kterou sem dovezli už lehce medikamenty obluzenou, takže

jen trpně upírala široké modré oči ke stropu, zcela lhostejná, že asistent jí v zápěstí preparuje tepnu. Zato

Barbora se tomu pohledu pečlivě vyhýbala. I když věděla, že znecitlivění je dokonalé, přece tu podívanou

těžce snášela. Eva se jí dotkla netečnýma očima, a teprve když na ni Barbora promluvila, trochu sepousmála.

„Vůbec jsem tě v masce nepoznala,” řekla a natáhla k ní chabě volnou ruku. Barbora ji vzala do své a

spustila co nejveseleji:

„Až se probudíš, budeš mít hlavně žízeň. Ale jen se neboj. Budu ti na resuscitaci tajně nosit pivo.”

„To by si pan profesor rád vyslechl,” podotkl asistent, který už obratně zavedl dlouhou cévku z Evinytepny k anesteziologovi a hned začal preparovat žílu v předloktí.

„Barboro, prosím tě… večer bude telefonovat Vašek… ať mu určitě řeknou…”

„Nedělej si žádné starosti,” popleskala ji Barbora po paži. „Na resuscitaci jsou zvyklí, že rodina po operacivolá. Manželovi řeknou, že tě v neděli může navštívit.”

„Myslíš? Tak ty opravdu myslíš, že to dopadne dobře?” V zamlžených očích, kterými na Barboře visela,byla přece jen stopa úzkosti. Taky jí mohli dát větší dávku, pomyslela si Barbora.

„Nemyslím. Jsem si docela jista, že bude všechno dobré. Řekl to doktor Tromler, a přece víš, co on řekne,

musí platit.”

„Milé dámy, budete si to muset dopovědět až večer. Teď mi odpustíte, že vás přeruším,” přistoupil k nims úsměvem doktor Horák. „Tohle vám dám na ústa, paní Slavíková, a vy budete zhluboka dýchat. Tak,pěkně klidně, ano?”

„Je, to jste vy,” usmála se mdle Eva a Barbora si řekla, jak je asi pro pacienta uklidňující, že se před

operací seznámil nejen se svým chirurgem, ale i se svým anesteziologem.

„Všechno víte, paní Slavíková, že? Víte, že až se probudíte, budete mít v ústech a v nose všelijaké

trubičky a okolo vás budou přístroje. Tak žádné lekání, to je všechno v pořádku, jen první hodinybudeme pomáhat vašemu srdíčku a plícím,” mluvil na Evu chlácholivě, ale i důtklivě. Přikývla a ještězabloudila pohledem k Barboře.

„Řekni manželovi, aby Ládíčkovi —” zadrhl se jí hlas a polkla. Barbora ji rychle přerušila násilnýmzasmáním: „Co bych mu říkala, v neděli si mu povíš všechno sama. A teď už sakra koukej spát, ať jsi zase

v posteli a my můžeme jít domů.”

Doktor Horák se za Evinou hlavou souhlasně pousmál, Eva přikývla, a pak už jí přiložil masku. Ještě setrochu zavrtěla a za okamžik oddychovala klidným, hlubokým spánkem anestézie. Barbora rychle ustoupila stranou, aby o ni nezavadili asistenti, teď už pobíhající ve sterilním.

Jakmile dal doktor Horák znamení, že pacientka bezpečně spí, až do té chvíle šetrná, uklidňující, jakobyliknavá práce okolo ní rázem nabyla spádu. Asistent z ní jediným trhnutím shodil prostěradlo, kterým bylazakryta, a hned se na ni vrhlo několik lidí v tak dokonalé souhře jednotlivých úkonů, že si navzájem anisebeméně nepřekáželi. Doktor Horák ji už měl bezpečně napojenu na svých přístrojích a polohlasně mluvil

se svými sestrami v prostoru pro anesteziologa, který teď sestry oddělily od chirurgů plentou. Vytvářelo ji

zavěšené prostěradlo naaranžované tak, aby kolmo přetínalo operační stůl v místě pacientčina krku,takže Evina hlava byla u anesteziologa, ostatní patřilo chirurgům.

Přikrčena, s koleny pod bradou na nízkých schůdcích, kde bude Slávek později sedět a pracovat spumpou, kterou si teď v přilehlé místnosti připravoval, Barbora sledovala, jak asistenti přesně cílenýmipohyby Evu zakrývají sterilními prostěradly a rouškami, které v důmyslném sledu vybírali z různých bubnů

a na jejím těle umně skládali a překládali dávno promyšleným způsobem. Zas dokonalá souhra, která sejí tu zamlouvala tím víc, že jí byla proniknuta každá, třeba i vedlejší práce. Pokud se vůbec o vedlejší práci

mohlo mluvit. Stačilo si představit, kdyby uprostřed výkonu chybně či nedbale poskládaná prostěradla sezačala s pacienta sesouvat. Eva už byla zahalená celá tak, že mezi rouškami na její hrudi zůstal obnaženýjen úzký, právě pro řez dostačující pruh pokožky, podél kterého teď asistenti přišívali roušky ke kůži.Přišívat prostěradla k živé kůži! Když to Barbora viděla poprvé, připadalo jí to bezcitně barbarské. Ažpozději pochopila, že jinak se zřejmě nedá zajistit, aby roušky neklouzaly a bezpečně zůstávaly právě tak,jak byly nejúčelněji naaranžovány.

Na co asi pacient myslí v posledních okamžicích, než je mu přiložena maska? napadlo Barboru. Na kohomyslí? Ona sama není nijak úzkostná, ale když jí brali slepé střevo, Jakubovi tehdy byly sotva dva roky,kmitalo jí v posledních chvílích vědomí hlavou všelicos. Třeba, že každý… desetitisící?… nevěděla přesně,ale tak nějak to bude, asi desetitisící pacient zemře, protože prostě nesnese narkózu. Co jestli to vyjdeprávě na ni? Nebo co kdyby bolesti nebyly od slepého střeva, ale bůhví od čeho jiného, co se ukáže, až jiotevřou? Babička s dědou jsou naštěstí zdrávi, Jakuba by klidně vychovali, ale přece jenom… Eva taky

myslela do posledního okamžiku na muže a synka. Asi tím spíš, že chlapec je taková obrýlená bledulka,

jak ho tu při návštěvách zahlédla. Prý těžký astmatik, chudáček… Stejně podivné: manžel statný chlapík…I když s Evou jistě mluvili s největší šetrností, určitě ji Tromler nebo profesor museli upozornit, že

operace zdaleka není prosta rizika. Co by asi zvolila ona, Barbora? Pozvolný ústup ze života, za stále

většího trápení, nebo operaci, která všechno vyřeší hop nebo trop? Určitě taky operaci, i když by sesnažila odložit ji na co nejpozdější dobu, jak jen by bylo možné. Ale i v tom je nešťastné čertovo kopýtko.

Čím později, tím menší naděje na úspěch. Nakonec by to vyřešila stejně, jako Eva s manželem, kterýTromlerovi řekl: „Rozhodněte docela tak, jak byste dělal, kdyby šlo o vaši ženu. Dáme úplně na vás, co vy

a profesor řeknete.”

Eva určitě dopadne dobře. Profesor přece říkal, jak velká je výhoda, že bude operována v době, kdy ještěnemá srdce hypertrofované, dilatované, jak tomu tady říkají, prostě zničené a zvětšené nepřiměřenounámahou. Ovšem zas na druhé straně Barboře poctivě vysvětlil: „Srdce kardiaka typu vaší přítelkyněpracuje neustále v takové zátěži, aby vadnou chlopní protlačilo krev, jako kdyby pacientka nepřetržitěutíkala.” Barbora se poděsila. Tak zlé si to přece jen nepředstavovala. „Podle všech předoperačníchvyšetření by zákrok měl proběhnout dobře a pacientka se rychle zotavit. Není ovšem možné přehlédnout,že náš výkon na srdci je agresivní. Otevření hrudníku, práce na srdci, perfuze, napojení na pumpu,která je sice dnes už poměrně dokonalá, ale přesto zachází s krví surově —”

„Surově?”

„Krev prochází celým systémem pumpy, která ji mechanicky poškozuje. Prostě, i když se snažímepracovat co nejrychleji, samotný extrakorporál by byl těžkým traumatem i pro zdravého člověka, natož

pro kardiaka, který taktak že žije.”

Ruch kolem Evy ustal právě tak rázem jako propukl. Všichni tři asistenti teď stáli na svých místech nadjejím hrudníkem. Instrumentářka Hana s krásným obloukem vysoko vyklenutého obočí a ještěkrásnějšíma šikmýma modrozelenýma očima třpytícíma se nad maskou podala jednomu skalpel, zatímcodruhý si připravoval sušení a kautel. A Barbora se rychle vytratila do předsálu.

Začátek výkonu, kdy skalpel dlouhým ostrým řezem rozchlípí pokožku a obnaží hrudní kost, jí bylnepříjemný. I úzký proužek kůže mezi rouškami ještě příliš připomínal, že tu leží člověk. A z pachu přielektrickém zastavování krvácení drobných cévek se jí dělávalo až nevolno. Syčení a zápach, když kautel krátkými a lehkými dotyky přiškvařoval tkáň a srážel krev, v ní vyvolávaly absurdní představu babičkyopalující nad plamenem kůži drůbeže, aby ji dokonale očistila. Barbora věděla, že teď už každý jennáznak podobného pachu jí okamžitě a neodbytně vybaví tenhle sál s hloučkem zakuklených postav.

Pilku podélně rozpolcující hrudní kost slyšela až na chodbu. Teď asi ekarterem rozevírají hrudník. Pomaluse vrátila a přistoupila ke stolu. Od tohoto okamžiku už dokázala klidně přihlížet, protože to, co měla předočima, jí ani sebeméně nepřipomínalo člověka. Jenom ji vždycky znovu překvapila mohutná akce srdce apohyb plic: nevidět to na vlastní oči, sotva by si dovedla představit, že v lidské hrudi něco po celý život s

takovou vervou pracuje.

„… Mne zas odjakživa ze všeho nejvíc zajímala anatomie,” vykládal právě jeden z asistentů, když se k nim

Barbora tiše postavila. Už jí přestávalo být divné, že si mohou v takovouhle chvíli klidně vykládat o všemmožném jako při jakékoliv mechanicky prováděné práci. Jako třeba když se opravuje nějaký stroj, azatímco mechanici povoluji šrouby, aby otevřeli jeho kryt, probírají včerejší hru v televizi nebo rodinnétrable se záletnou švagrovou. Brzy pochopila, že právě klidné klábosení je známkou, že celý rutinní úvodoperace probíhá docela hladce. A časem jí dokonce chvíle, než přišel profesor, byly milé pro zvláštní směs

tichého napětí a zas i jakési pohody z uklidňujícího pocitu, že něco zlého se tady nemůže stát; pocitu,který kupodivu nebyl oslabován ani vědomím, že je určitě mylný. Také se jí líbilo, že zatím mohlapohodlně postávat na profesorově místě a do povídání asistentů zasáhnout občasnou otázkou, takže sipomalu přestávala plést horní dutou žílu s aortou.

„…Anatomie mne zajímala tak, že jak jen matka donesla domů kus masa, hned jsem rozebíral svaly. Pitval

jsem drůbež, u vánoční husy jsem jí demonstroval zauzlení střev. No prostě matce to šlo časem už tak na

nervy, že mne začala přemlouvat, abych nechal medicínu a šel dělat něco, jak říkala, normálního. Prý: unás se nejí maso, ale mrtvolky.”

„Je tu tachykardie,” ozvalo se za plentou. Doktor Horák se zřejmě nikdy nedal ukolébat aninejmírumilovnějším průběhem a oči ze své obrazovky s probíhajícím EKG nespouštěl.

„No, z nás ji nemá, leda z vás,” utrousil asistent, který stál vedle Barbory, a druzí dva se uchichtli.

„Z nás určitě! My s ní zatím neděláme vůbec nic,” odsekl Horák.

„My přece víme, že neděláš vůbec nic,” řekl vlídně druhý asistent. „Tak se ale pak aspoň nediv, až tizůstane bez akce.”

Barboře sice bylo jasné, že dokud se mluví přes plentu v této rovině, dokud poletují takovéhle poznámky,nic se neděje, ale přece jen jí nedalo a šla se k anesteziologovi podívat.

„Všechno v pořádku,” usmál se na ni.

„Jak to, že měla tachykardii?” zeptala se Barbora podezíravě, protože se naučila, že rychlá akce srdce není

nic dobrého.

„To byl jen okamžik, někdy se to stane, když se srdce jen dotknou.”

„Takže ji měla z nich, ne z vás?”

„Samozřejmě.”

„Jen si to nechte vysvětlit od pana profesora,” ozval se asistent z druhé strany plenty. „Vyloží vám, žekaždé neštěstí pacienta pochází od anesteziologů, kteří —”

„Teda včera odpoledne, to zas bylo,” zasmál se kolega proti němu.

„Co bylo? Co bylo! Anestézii s vámi dělala Kahovcová, ne?” zajímali se ostatní a dokonce i doktor Horák sivystoupil na své schůdky za hlavou pacienta a jeho ramena se vynořila nad plentou:

„Cože? Co se tu dělo? Já jsem si hned myslel, že něco bylo. Kahovcová přišla na oddělení celá vzteklá, žes profesorem se nedá dělat, a tak mne hned napadlo…”

„Už jsme zašívali a ona začala asi moc rychle ubírat,” vykládal asistent, aniž by porušil stejnoměrnýrytmus své práce. „Prostě pacient zaškubal rameny.”

„A profesor? Co profesor?” naléhali ostatní lačně.

Kolega jím to předvedl i s úsečně řezavou intonací: „Tak tohle je u nás anestézie! Tomu se u nás říkáanestézie.” Zvýšil hlas: „Paní kolegyně, příště dejte pacientovi dvě algeny a střelte mu šíp do zadku a

máme to totéž.”

Když dozněl smích, ozvala se Barbora: „Jaký šíp? To myslel kurare, které…” tápala v paměti, co kdy

slyšela.

„Přesně tak. Indiáni, Jižní Amerika. Jed, kterým napouštějí své smrtonosné šípy. Zcela uvolní svaly a tímčlověka ochromí. Věda jim tuhle specialitku vyfoukla a dnes je v rukou anesteziologii. Už jsme je s tímskoro naučili zacházet,” říkal asistent a střelil pohledem k plentě, za kterou však bylo ticho. „Běhemzákroku se nám uvolnění svalů náramně hodí.”

„K čemu je perikard?” zeptala se Barbora, která nepřestala sledovat ruce asistentů. Ten, který ho právěotevíral, řekl vlídně: „Aby nám působil obtíže.” Ale než jí mohl vysvětlit podstatu potíží s obalem srdce,objevil se za jejími zády profesor, který si ještě kartáčkem drhl namydlené ruce a předloktí. Bylo jehozvykem, že ještě během několikaminutového mytí přicházel z předsálu nakouknout ke stolu, jak přípravypokračují. Tentokrát se dostavil brzy, ještě dřív, než mu telefonovali, aby se chystal.

Barbora si trochu vydechla. Od začátku cítila, že bude klidnější, až se nad Evu postaví on. Protože ať sesebevíc snažila nemyslet, kdo leží pod všemi rouškami, přece jen se nedokázala zbavit jakéhosi chvějivěúzkostného napětí. Tentokrát to bylo něco docela jiného, než když tu byl pacient, kterého vůbec neznala,anonymní postava, kterou viděla poprvé a většinou už v anestézii.

„A sešijte ji pěkně plasticky, ať jizva není vidět,” řekla asistentům, když se profesor vzdálil a jí najednounapadlo, že po takovéhle ráně se jizva potáhne od kořene krku mezi prsy až k břichu. Profesor, který seještě zastavil u anesteziologa, ji slyšel.

„Tak tohle je čistě ženský přístup. My se ještě třeseme, aby nám zas vůbec dýchala, a vy už máte starost,

aby mohla nosit bikiny. Ale nebojte se. Plasticky ji sice šít nemůžeme, to při tomhle řezu nejde, ale za rok

zůstane z jizvy jen skoro neviditelná slabá čára.”

Vzápětí přijel Slávek se svou pumpou, kterou přistavil Barboře, stále ještě na profesorově místě, za záda,a jako vždycky ochotný jí už také postavil schůdky za asistenta vedle ní. Barbora, pootáčejíc se od stolu,ho pozorovala, jak se zaujatostí kluka nad oblíbenou stavebnicí sestavuje kanyly z průhledné uměléhmoty, kterými za chvíli bude proudit Evina červená krev. Je vůbec možné něco takového přežít? vtíralase jí neodbytná otázka, která ji napadala pokaždé, kdykoliv zákrok na srdci viděla. Neuvěřitelné, ale přežít

se to dá. Dokonce už půl roku nebo ještě déle neměli úmrtí při čisté aortální nebo mitrální chlopni. Takže

i Eva jistě… Jenže pozor! Není to právě nevýhoda? Kolik říkají světové statistiky, že těchto pacientůumírá? Procento už sice malé, ale přece jen nemilosrdné. A tak podle počtu pravděpodobností… asi jakokdyby člověku v házení kostkou dvacetkrát nepadla šestka: tím spíš ji už může čekat každou chvíli. Cokdyby zrovna Evou se neblahé procento naplnilo. Násilně se vytrhla z pochmurných úvah. Zbytečnéstarosti. Evino srdce jí před očima pracuje pěkně a naplno, opravdu není zvětšené nebo jen málo, tolikuž si troufala poznat. Na druhé straně ovšem… Ale teď už opravdu dost. Příkře vypnula pozornost odskutečnosti, že tu leží Eva, a snažila se představit si funkci pumpy, která jí ještě zdaleka nebylasamozřejmá. Jak to má nakreslené od doktora Tromlera?

Odkysličená krev, která z celého těla přichází horní a dolní dutou žilou do pravé srdeční síně, se namístodo srdce odvádí přímo do pumpy tak, že hadičky, kanyly ji čerpají v místě, kde obě žíly vstupují dosrdce, slabikovala si v duchu svědomitě a názorně představovala. Krev projde pumpou, tam se okysličuje,

takže anesteziolog během perfuze nemusí dodávat kyslík, a pumpa ji žene zpět do těla tak, že zas jinoukanylou vtéká do aorty těsně za srdcem. A aorta stejně ochotně, jako kdyby ji okysličenou z plicnačerpala v levé srdeční komoře, ji rozvádí do celého těla. Správně, pochválila se, že už je jí jasné, jakpomocí pumpy se obejde práce srdce i plic.

„Tak já bych se sem nějak vnutil,” ozvalo se tiše za jejími zády. Profesor Talich, teď už ve sterilním.Barbora okolo něho opatrně proklouzla, aby se nikoho a ničeho u stolu nedotkla, a odevzdaně a zároveň i spokojeně si vylezla na svoje dva schůdky. Kdyby bylo aspoň o co se opřít. Jenže ani jeden z přístrojů,kterými byla sevřena, k tomu nevyhlížel dost stabilně. Po pravé ruce, za profesorovými zády, Slávek,pumpa a její kanyly, po levé plenta k anesteziologovi a jeho přístroje a kapačka. Ale ani chirurgové natom podle jejího mínění nejsou dobře, když na tak omezeném prostoru musí v pacientově) hrudníkupracovat všichni čtyři. Jejich lokty se těsně dotýkaly a ti dva proti sobě u plenty byli částečně promáčknuti

až k anesteziologovi. Nejsolidnější se jí zdála široká záda asistenta Mrákoty před ní. Kdyby se na svýchdvou nepohodlných schůdcích trochu předklonila, krásně by se mohla opřít lokty o jeho ramena. Safra, toby se to koukalo! Jenže místo toho se musela spokojit s tím, že si čelo přitiskla na rám těžkéhoosvětlovacího tělesa nad stolem a jen doufala, že je nevychýlí z jeho přesně zaměřené pozice.

„Tak začneme,” řekl profesor až příliš svěže, jak se jí zdálo, když si představila dopoledne s velkou vizitou,které měl za sebou. „Nebo jste se do toho už pustili sami?” dodal, když se vsunul do přeskrovného

prostoru u stolu.

„No, my radši počkali na vás,” řekli zdvořile asistenti a Barboru napadlo, jak by se asi zachoval, kdyby sedo toho jednou opravdu pustili, ještě než on přijde. Kdyby se dostavil a oni už byli na pumpě a třeba užšili chlopeň. Být ona na jejich místě, jednou by ho nezavolala včas. Určitě! Připravovat druhému prácipořád jen tak, aby on dělal jenom nejtěžší, ale i nejzajímavější, to není nic pro ni. Kdepak! Až by sivšechno pěkně okoukala, hrnula by se k tomu sama. I nějaká vylepšení by se snažila si vymyslet. Co asiprofesor? Přivítal by její aktivitu, nebo by ji odrovnal jako nebezpečného soupeře? Mám ale starosti,usmála se v duchu. Nemluvě o tom, že okukování musí zřejmě trvat hezky dlouho. Asistenti s ním uždělají léta, a i jí, která většinou tomu, co se zde děje, neví hlavy ani paty, občas dojde, jak je profesorpostrkuje, jak ho v určitých chvílích popouzí, že nezareagují, jak potřebuje, neudělají dost pohotově, co je

třeba.

Z úvah, jak nejrychleji by se tu domohla pozice hlavního chirurga, ji vyrušila důvěrně známá tupá bolest v

páteři, která se jí občas ozývala jako důsledek mnoha hodin strávených nad psacím strojem. Strnulápozice s mírně skloněnými rameny nad operačním stolem jí existenci krčních obratlů ostře připomenula.Rychle se napřímila a zvedla hlavu. Na okamžik zatoužila po svém pokoji, hodit sebou na světlý měkkýkoberec a pořádně si zacvičit. Ale musela se spokojit s tím, že opatrně sestoupila ze schůdků, vyšla dopředsálu a tam si udělala několik uvolňujících cviků krkem a rameny. Ještě se nadýchala u otevřenéhookna svěžího vzduchu z parku a vrátila se na sál.

Posadila se na nízkou stoličku u zdi blízko Slávka, odkud viděla sice jen záda profesora a asistenta vedleněho, ale zato pohodlně vnímala monotónní hudbu sálu: naprosté ticho přerušované jen jemně kovovýmizvuky nástrojů nebo syčivým odsáváním krve z operačního pole či stručnými pokyny instrumentářce:Peán!… Svorku!… Šití!… Pinzetu!… Nůžky!…

Slastně se opřela o kachlíčky zdi, jejichž chlad byl v teple sálu příjemný. Dokud byli nad Evou asistenti,byla napjatě bdělá. Teď se uvolnila, jako by s nastoupením profesora spadla odpovědnost právě z ní.Jeho příchodem se změnila atmosféra, pro kterou měla výjimečně vyvinutý cit. Jako by se jehopřítomností všechno umocnilo, uklidnilo, ale zároveň i dostalo do tempa a získalo rytmus i řád.Profesionální nutnost výstižně formulovat ji navykla takřka v každé situaci přesně slovně definovat.Dráždila ji k tomu i profesorova osobnost. Zvláštní člověk. Pozoruhodný. Má v sobě cosi sevřeného,uzavřeného a ukázněného, sebranost dostihového koně ve špičkové formě.

„Zástava!” vykřikl do tohoto Barboru ukolébávajícího ticha neznámý, chraplavě přeskakující hlas tak, žesebou leknutím škubla. Teprve když vyskočil na své schůdky za Evinou hlavou a jeho ramena se vynořilanad plentou, aby se podíval chirurgům do rukou, poznala, že je to doktor Horák. Nebyla by do té chvílevěřila, že v hlase tohoto flegmatika může zaznít až hysterické cinknutí.

„Jsme bez akce!”

„Vidíme,” odpověděl mu profesor suše. „Co s ní děláte?”

„Právě že vůbec nic,” řekl profesor tak klidně, že Barbora si s úlevou vydechla. Nic se neděje. Znovu seopřela a se zájmem čekala, co bude dál, zde přijde invektiva ze strany profesora, věděla, jak nesnášívšechno, co ruší střízlivě klidné ovzduší sálu, nebo hundrání anesteziologa, že mu zas někdo nešetrněsáhl na srdce. Místo toho však vteřiny podivného ticha.

Opatrně se přiblížila a vystoupila si na první schůdek. Naklonila se přes asistentovo rameno a okamžitě pochopila, že profesor provádí masáž srdce. To ji zmátlo už úplně.

Masáž? Teď, sotva začali? Tu tady viděla zatím jen po zákroku, když se srdce nerozbíhalo, jak by mělo. Aovšem taky případ toho chudáka, kterému selhávalo srdce, ještě ani nezačali s přípravou na pumpu, anakonec… Nesmysl, to nemůže srovnávat. Evino srdce je něco docela jiného. Přesto cítila, jak jí praménky

potu stékají pod volnou plátěnou košilí mezi lopatkami a prsy. Očima přebíhala z jedné zarouškovanétváře na druhou, ale nevyčetla nikde nic. Ani pohled doktora Horáka, jehož obličej měla nad plentou párcentimetrů od svého, se jí nepodařilo zachytit. Přihlížel přes plachtu se zasmušilým výrazem a střílel očima

od profesorových rukou ke křivce EKG a zpět.

„Čtyřicet vteřin,” oznámil studeně, teď už svým hlasem.

„Masírujte!” řekl profesor příkře asistentovi proti sobě a sám se chopil kanyl od pumpy. Druzí dva muokamžitě začali pomáhat. Ale stalo se něco, že dokonalá souhra zaskřípala. Snad se dost rychlenedokázali přizpůsobit, sladit své ruce s jeho tempem. Něčí ruce se srazily s jeho, vzápětí jim beze slovakanyly vyškubl a s hbitou účelnosti bez jediného neúsporného či zbytečného pohybu s nimi pracoval sám,„Devadesát vteřin.”

„Nůžky!… Peán!… Sušte!… Skalpel!”

Hana mu žádané přesně vkládala do ruky takřka dřív, než to vyslovil.

„Skalpel!… Šití!… Kolik?”

„Dvě minuty dvacet vteřin.”

„Zornice?” zeptal se, aniž by na okamžik vzhlédl od svých rukou.

„Silně rozšířené.” Doktora Horáka už nebylo vidět, skláněl se nad pacientčinou hlavou a co chvíli jirozevíral oční víčka.

„Masírujte! Masírujte!” říkal profesor, jako by asistent nemasíroval, až se mu kapky potu na čele slily vjediný potůček zatékající mu pod roušku.

„Čelo,” pronesl jakoby do prázdna a vzápětí mu jedna ze sálových sester otřela pot i s krku vlhkourouškou a zůstala už stát za ním. Potřeboval ji ještě několikrát. Druzí dva asistenti na tom nebyli o mnoho

lépe, ačkoliv se fyzicky namáhali jen nepatrně. Pouze profesorova pokožka byla matně suchá.

Tak proto je tedy profesor. Že se nesesype ani při průšvihu! prolétlo Barboře hlavou a sevřela zuby, abyse hystericky nezasmála. Cítila, jak jí povolují nervy. Víc než zlověstná intonace anesteziologovaoznámení: „Tři minuty!” ji šokoval pohled na jedny ruce, ani později si nedokázala vybavit, kterémuasistentovi patřily, které se znatelně chvěly. To tady viděla poprvé.

Mátožně sestoupila ze schůdků a svezla se zas na stoličku u zdi. Uvědomovala si, jak nekontrolovatelněztrácí nervy, jak se jí chce někomu strhnout roušku, aby konečně viděla, jak se na to vlastně tváří.Všechno, jen ne tohle nabité ticho. Tak řekne už proboha někdo, zda jde o normální průšvih, ale zas ažtak nic strašného a nenapravitelného se neděje, nebo je to katastrofa, ve které je v sázce všechno? Vtouze s někým zatřepat a vyrazit z něho odpověď jí bylo střízlivě jasné jen jedno: nikdy, nikdy v životě užnevstoupí na sál, kde leží na stole někdo jen trochu jí blízký.

„Slávku!”

„Ano, pane profesore. Jsem připravený,” ozval se okamžitě laborant. Už hodnou chvíli seděl s rukou naspouštěcím knoflíku pumpy a očima visel na profesorových zádech.

„Tři minuty dvacet vteřin,” oznámil doktor Horák.

„Masírujte… Masírujte,” říkal bůhví proč profesor a Barbora potlačila nutkání zaječet místo asistenta, kterýnevnímal okolo sebe vůbec nic, soustředěn jen na únavně těžkou, monotónní práci své ruky.

„Tři a půl minuty!”

„Zornice?” „Zhoršují se.”

Profesor se na zlomek vteřiny malounko napřímil: „Není tam vůbec žádná akce?” I z pohledu jen na jehozáda Barbora poznala, že ještě zvýšil tempo směřující k jedinému cíli: napojení na pumpu.

„Skoro žádná… prakticky zástava.” A jako by tomu sám nemohl věřit. Horák dodal: „Při takovéhle

masáži.”

„No právě,” řekl zas tak bezvýrazně profesor a vzápětí:

„Uvolněte horní… dolní… Slávku!” do jeho odsekávající intonace zacvakaly peány uvolňující klampážkonečně do srdce napojených kanyl a krev se vyhrnula směrem k pumpě.

„Parciál,” řekl profesor.

„Čtyři minuty dvacet vteřin,” odpověděl mu rezignovaně anesteziolog a vzápětí profesor oznámil:

„Totální by-pass!” a o vteřinu za ním anesteziolog: „Akce!”

Evina jasně červená krev začala zvolna proudit oběma směry, všichni se napřímili a zhluboka si vydechli.Pumpa slabounce šuměla a Barboře se chtělo vykřiknout úlevou. Jenže vteřiny ticha byly dál podivnětísnivé. Vyskočila si zas na schůdky a úzkostlivě sledovala jejich oči. Opravdu. Nezdálo se, že by se jimnějak zvlášť ulevilo. Spíš něco jako… nejistota? To snad ne! Teď už přece je všechno v pořádku. Co sejim propána ještě nezdá? Hledí na sebe, hlavně profesor s Horákem.

„Tak co, jedete dál?” zeptal se doktor Horák vyprahlým hlasem.

Zbláznil se? Barbora div nevyjekla. Proč by nedělali dál?

„Samozřejmě. Děláme dál,” řekl profesor a Barbora si všimla, jak mu vystoupily hluboké rýhy u kořenenosu a okolo očí.

„Skalpel… Peán… Co si o tom myslíte vy, Horáku?” zeptal se pro Barboru zcela záhadně profesor.

Doktor Horák se objevil nad plentou právě tolik, že bylo vidět jeho pokrčení ramen. Pak řekl zdrženlivě:„Naštěstí byla předtím dobře okysličená… ale přece jenom… Konečně, vy to víte nejlíp, pane profesore.”

„Byly to skutečně plné čtyři minuty?” Profesorův hlas zněl důtklivě.

„Čtyři minuty a dvacet vteřin,” byl doktor Horák neoblomně přesný.

„Nůžky… Pozor tady … Sušení… Odsávejte!… Tlak?” Všechno šlo už zas svým klidným rytmem. Barbora si

vydechla. Pak si uvědomila, že má něco nepříjemně připlácnutého na obličeji. Sáhla si tam: mokrá rouška,

mokrá potem, ale snad i bezděčnými slzami, protože i oči měla ještě vlhké. Vyšla do chodby k oknu a pak

do převlékárny, aby si vyměnila košili, roušku i čepici. Bylo jí skoro trapně. O co víc by to potřebovaliasistenti. Dostali zabrat, chudáci! Hlavně na nervy. Napadlo ji, proč do svěého politování nezahrnuje iprofesora. Nedá se nic dělat, není typ muže, který by jen tak vzbudil soucit. Asistenti sice taky ne, to zasani jeden, ale dneska přece jenom…

Zvedla telefon a vytočila číslo doktora Tromlera. Byl ve své pracovně, tak ho hned zvedl. „Za chvíli sepřijdu podívat,” ujistil ji, jak se ozvala do sluchátka. „Už jsou na pumpě?”

„Je na pumpě, jenže všichni jsou jak… jak blázni. Byla zástava, a když nakonec ji napojili a všechno užkrásně běželo, tak pak zas byla nějaká řeč, jako by se snad ani nemělo dělat dál nebo co… Vůbecnechápu —” sypala ze sebe s překotnou neurovnaností.

„Jak dlouho trvala zástava?” zeptal se stroze doktor Tromler. Barbora se lekla jeho tónu, ale hned správněodpověděla: „Čtyři minuty a dvacet vteřin. Vy myslíte —” Na druhém konci drátu zacvaklo. Přerušil je někdo? Chvilku se rozmýšlela, jestli číslo vytočit znovu, ale nakonec se rozhodla, že se raděj podívá nasál. Kdyby už byla trochu řeč s Horákem, snad by se konečně dozvěděla, co se vlastně děje. S unavenýmprotáhnutím pomalu vstávala. Ve skutečnosti se jí zpět vůbec nechtělo. Ale půjde. Jenže si nesmí tolikbrát všechno, co se tam děje. Nakonec přes nějaké komplikace stejně všechno dobře dopadne, jakjinak —, tak co si zbytečně drásat nervy.

V tu chvíli třískly dveře sálového traktu a vzápětí vstoupil doktor Tromler. Ani se nepřevlékal, sáhl jen poroušce a vstoupil do galoší. „Říkala jste čtyři minuty?”

„A dvacet vteřin,” odpověděla Barbora nejistě. Nedozvěděla se od něho ani slovo, protože hned rychlezamířil k sálu. Vyběhla za ním. Zůstal stát jen ve dveřích a kývnutím přivolal anesteziologa. Barbora stáladva kroky od nich, ale smysl jejich řeči stejně nechápala. Jen Tromlerova jako vždy temperamentní gesta,

když mu doktor Horák ukazoval svoje záznamy, jí dávala jakýsi neblahý obraz.

„Už tady zůstaň,” ozval se přes plentu profesor, který zřejmě zaslechl Tromlerův tlumený hlas.

„Ano. Jen se převléknu.” Když narazil na Barbořin vyděšený pohled, vzal ji za paži a vyšel i s ní dopokojíku předsálu. Na okamžik se vedle ní posadil.

„Je to nečekaně špatné.”

Barbora ucítila, jak v ní cosi zakolísalo, jako by jí párkrát přeskočilo srdce. „Jak to? Proč vlastně?”

„Zástava srdce ve chvíli, kdy ještě zdaleka nebyli připraveni napojit ji na pumpu.”

„Přece dělali masáž,” namítla chabě.

„Masáž byla nanic nebo skoro nanic. Aortálni chlopeň paní Slavíkové je tak zničená, otvor tak minimální,že pouhou masáží nedokázali krev protlačovat.”

„Z levé komory, okysličenou, do aorty —” řekla Barbora tupě mechanicky, jak byla zvyklá všechno sihned názorně představit, aby stačila sledovat a chápat, o čem je řeč.

„Ano,” pousmál se mimoděk doktor Tromler, který pochopil její bezmyšlenkovou reakci. „Čili víc než čtyřiminuty nebyl vůbec, nebo byl jen minimálně prokrvován a okysličován mozek.”

„A oni mají strach, že až ji sundají z pumpy, že srdce nenaskočí?” Barbora stále ještě nechápala podstatu

znepokojení.

„Ne. To ne. O srdce teď tak nejde. Ale mozek prokazatelně vydrží bez úhony srdeční zástavu něco málopřes tři minuty. Jestliže trvá déle, je s ním konec.”

Barbora hleděla chvíli mlčky do prázdna, než jí naplno došel celý rozsah informace.

„Chcete říct… chcete říct, že takový mozek… po třech minutách bez kyslíku, je mrtvý?” Zuby jí o sebezimničně zacvakaly, až to bylo slyšet.

„Jak vidíte, dělají dál. Naděje jakási je. Anesteziolog ji měl předtím dobře okysličenou a trochu krve snadmasáží přece jen prošlo.”

Barbora už ho neposlouchala, jen jako v polosnu říkala: „Tak oni dělají dál… a ona vlastně už asi nežije…A ani se to nepozná, dokud ji nesundají z těch zatracených přístrojů —” hlas jí přeskočil do výšky, „—které člověka ani umřít v klidu nenechají.”

Věděla, že dnes se umírá v nemocnicích a ústavech jistě bezbolestněji než doma, pod dohledem vědy,která někdy smrt odvrátí, ale je to umírání o samotě mezi cizími. A doznívala v ní ještě i zděděnápředstava, že člověk by měl umírat v důstojnosti doma, mezi svými, dát jim sbohem aspoň poslednímpohledem, loučit se s životem tam, kde ho žil. A ne aby z něho trčely dráty jako z rozebranéhogramorádia a aby se ani nevědělo, jestli ještě žije nebo je už mrtvý. Hystericky vzlykla a doktor Tromler sní energicky zatřepal: „A teď se rychle vzpamatujte! Vidíte přece, že dělají dál, co je v jejich silách. Naděje tu stále ještě je.Jestli je vám zle, tak raděj běžte nahoru a natáhněte se u mne na gauč. Jak bude něco jasné, zavolámvám. Teď se musím převléknout a jít na sál.”

„To nic. Už jsem v pořádku. Teď už neodejdu. Ale chodit jsem sem dnes neměla. Dobře jste mne včeravaroval.” Znovu se jí zlomil hlas: „Já jen… víte… kdybyste věděl, co my spolu užily … troje taneční a těchplesů a prázdniny… A když si vzpomenu na jejího manžela a chlapečka … Přece je ještě mladá a ne jakoti, co většinou děláte.”

„Já vím. Myslíte, že tohle všichni necítíme? Že na to nemyslí každý na sále? Víte, jak tahle představa je

bere, i když jedou jakoby nic dál?”

„Asi že jo,” povzdechla Barbora už zas celkem při sobě. „Ono se na nich moc nepozná, dělají s ní stejnějako s každým druhým, ale přece jen… nějak vedle z toho jsou… V pondělí při chlopni toho inženýra bylinějak… neosobnější, chladnější.”

„Pochopitelně. To byl desperát. Pětašedesát let. Zničené srdce i játra. Odsouzenec s půl procentem šance.

Ale dneska mají pod rukama mladou ženskou, která byla ještě v poměrně dobrém stavu. I bez operaceměla možná tři, čtyři roky života před sebou. Umíte si představit, co pro nás bude, jestli to špatnědopadne? Jak nám bude?” Hněvivě trhl tkalounem od čepice tak, že ho urval. Čepice letěla do kouta,zlostně popadl druhou a už bez dalšího slova vyběhl.

Přestože v maličkém pokojíku, kde většinou hned po operaci všichni pili kávu, bylo víc než teplo, Barborase rozčilením zimničně chvěla. Přibouchla otevřené okno, posadila se na radiátor ústředního topení a pakteprve přišla na to, že je jí skoro mdlo, jak má vyprahlo v ústech. Otevřela ledničku, kde bylo několik lahví

sodovek, a jednu z nich hltavě vypila. Znovu se otřásla zimou, ale bylo jí trochu líp. Co dál? Na sál seneodvažovala jít. Jak vlastně poznají, jestli je s Evou… konec? Že by srdce třeba normálně po sundání zpumpy naskočilo, ale k vědomí se už neprobrala a pak teprve doopravdy zemřela?

Barboře vyskočila v hlavě nejasná představa, která teprve za pár vteřin dostala celý hrůzný obsah: délenež tři minuty bez kyslíku mozek nepřežije bez úhony. To může také znamenat, že Eva by ani nemuselazemřít, ale mít poškozené nějaké mozkové centrum a být třeba ochrnutá nebo nějak psychickypoznamenaná? Jen proboha to ne! Raději opravdu konec!

Doktor Tromler stál na jejích schůdcích a přihlížel. Zatahala ho za rukáv a on s ní vyšel ven do chodbypřed sálem.

Bez úvodu vyhrkla: „Je možné… Může se třeba stát, že by se probrala a byla nějak… vadná? Třeba

ochrnutá?”

„Nejlepší bude, když na to teď přestanete myslet,” napomenul ji přísně. „Dokud neskončí anestézie, nedáse nic říct. Zbytečně se nervujete.”

Víc se ptát nemusela. Možnost nepopřel.

„Věříme všichni, že se z toho dostane,” přistoupil k nim doktor Horák ze svého rajónu poblíž dveří, odkudje zaslechl. „A jestli všechno dobře dopadne, tak jen díky profesorovi, že ji za pár minut dokázal napojitna pumpu. Nebyl bych věřil, že je to možné.”

Tenhle moment si Barbora zatím vůbec neuvědomila. V hlavě neměla jiné myšlenky než na výsledek.

„Myslíte, že se z toho může dostat?”

Trpělivě jí zopakovali dobré okysličení před zástavou a pravděpodobnost, že trochu krve se masáží k

mozku dostalo.

„Ale teď už jde všechno dobře, že?”

Zaváhali s odpovědí a Barbora nepatrně zvýšila hlas: „Co zas nejde dobře?”

Doktor Tromler přiložil prst na ústa: „Je to komplikovanější, než jsme podle katetrizace mysleli. Kalcifikace okolo chlopně jsou rozsáhlejší, profesor je ještě vybírá. Bude se mu zřejmě špatně šít.”

Tolik se už naučila, že kalcifikovaná tkáň je nebezpečná tím, že při práci se může kousíček udrobit, dostatse do oběhu a mozková embolie může znamenat konec.

„Profesor chlopeň ještě nevšívá?”

„Ne, ale každou chvíli začne.”

„A nejste na pumpě už nějak moc dlouho?” blesklo jí hlavou další podezření. Věděla, že čím déle, tím hůře

pro pacienta.

„Jsme,” přikývl doktor Horák. „Už přes hodinu. Pěkně se to protahuje.”

Tak tohle je zas nadělení, povzdechla si usouženě Barbora. Než chlopeň všijí a uzavřou srdce, budou napumpě možná dvě hodiny. Přesně toto ještě chybělo.

„Můžu?” šeptla a doktor Horák přikývl. Bezděčně se vyhnula pohledu na Evinu tvář, byť i ve stínu plenty ak nepoznání změněnou všemi trubicemi v nose a v ústech, a vystoupila si na anesteziologovy schůdky.

Profesor stále ještě opatrnými pohyby vybíral kalcifikace. Snad na ně ani pořádně nevidí. Copak si místonemůže rozříznout víc, aby měl jasný přehled? Věděla dobře, že nemůže, že se na srdci a na aortě šetříkaždým centimetrem řezu, ale pokaždé jí připadalo, že pracují napůl poslepu.

Konečně se napřímil: „Tak to bychom snad měli.” Pohlédl k plentě: „Jak dlouho jedeme na pumpě?”

„Hodinu dvacet.”

„To je hodně zlé, takhle dlouho?” špitla Barbora anesteziologovi, protože z profesorových očí se se jakoobvykle nedalo vyčíst vůbec nic.

„Dobré nikdy není, když se čas prodlužuje,” zněla Horákova lakonická odpověď.

Barbora ho obešla a posadila se na nízkou stoličku u zdi, kousek od jeho židle. Věděla, že teď budenásledovat zdlouhavé a piplavé všívání chlopně, a neměla už nervy je sledovat. Raděj přihlížela, jakanesteziologova sestra připravuje ze své skříňky medikamenty, které se přidávají do infuzí. Líbil se jíúzkostlivý pořádek, který tu vládl: rozmanité krabičky byly přesně a úhledně vyrovnány v řádkách tak, žesem mohou zřejmě sáhnout se zavřenýma očima a najdou bezpečně všechno, co potřebují. To se jízamlouvalo, uklidňovalo ji a dodávalo pocitu jistoty na rozdíl od zmatku a nepořádku, který majíchirurgové v hrudníku. Když to jednou nad šálkem čaje řekla profesorovi, zasmál se, že ale přesně vědí,kde mají kterou svorku, peán, k čemu patří která nit. Musela připustit, že jejich nepořádek je opravdupokaždé skoro stejný, takže má asi nějaký systém. Ale když tak nad tím zauvažovala, připadalo ji, ževlastně i v samotných útrobách má člověk všechno nějak bez ladu a skladu, takže je skoro s podivem, žekdyž hrudník otevřou, je srdce opravdu tam, kde je hledají. Rozumem věděla, že všechno má v organismu

, právě tak jako při operaci, svou logiku a řád. Jenže zdaleka ne na první pohled byly postihnutelné.

Ale ani u anesteziologa nevydržela dlouho klidně sedět. Potřebovala přečkat ještě aspoň dvacet minut,než všijí chlopeň. Na jednom křesle v pokojíku ležela knížka, vzala ji a přečetla zprostředka pár stránek,aniž by věděla, o čem je v nich řeč. Nejlíp nejít na sál, dokud nebudou mít Evu dole z pumpy, dokud seneobjeví Slávek, že skončil. Ale za deset minut si zas už uvazovala roušku. V chodbě se však přiměla zajítdo druhého sálu. Na chorobopis přede dveřmi se nepodívala, a tak poznala jen tolik, že docent Králík,který se v Talichově ústavu zabýval výhradně břišní chirurgií, pracuje na otevřeném břiše. Asi náhlápříhoda podle toho, že tak pozdě odpoledne … Jsou chuchvalce krvavé tkáně vyhrnuté z útrob střeva,žaludek nebo játra? Neměla ponětí. Jak se v tom může někdo vyznat? Tenhle sál na ni vždycky působilstudeně, poloprázdně a neútulně. Zvykla si, že při operacích srdce s pumpou je prostor sálu zaplněnpřístroji i zalidněn, kdežto tady trčely opuštěně uprostřed velké plochy jen čtyři shluklé postavy: dvachirurgové, instrumentářka a anesteziolog se svým proti prvnímu sálu skrovňoučkým vybavením.

„Vedle už skončili?” zeptal se chirurg, který při srdcích většinou asistoval. Původně měl být i u Evy, alepak se to nějak přehodilo.

„Neskončili. Profesor teprve všívá chlopeň. Byly tam rozsáhlé kalcifikace, jsou už půldruhé hodiny napumpě. A hned na začátku měli přes čtyři minuty zástavu,” referovala Barbora a doufala, že některý znich řekne: No jo, to se stává, to se dalo čekat, nebo tak něco. Jenže asistent pozvedl obočí apoznamenal protáhle: Ó je… a docent Králík proti němu vydal pod rouškou podivně syčivý zvuk táhléhohvízdnutí. Pak se zas pohroužili do toho, co bývalo břichem, a o čem si Barbora nedovedla představit, žeby zas mohlo kdy břichem být. Jak jen se jim může podařit všechno zas zpátky do břicha srovnat a uložitna patřičné místo? Nebo to tam jen tak halabala nacpou, a až pacient začne chodit, útroby se v němsetřesou a srovnají na svá místa? Asi sotva, ačkoliv tady by ji už nepřekvapilo vůbec nic.

Za chvíli jí nedalo a zamířila zas k prvnímu sálu.

Doktor Horák jí mlčky pokývl, že může na jeho schůdky. Nahlédla do operačního pole. Chlopeň už bylavšita a profesor pracoval na aortě. Nimravými stehy na ni přišíval drobounké, snad třikrát tři milimetryvelké záplatičky z teflonové látky, teď zas ještě i na srdce. Když bral od instrumentářky už asi desátou,zavrtěl hlavou: „Ne. Odtud nám to neteče.” A zvýšeným hlasem k anesteziologovi: „Budu evertovat

srdce.”

„Proč vám to vždycky hlásí?” zašeptala Barbora.

„Jak vezme srdce do ruky, tadyhle se mi to projeví. Pokud se jim zrovna nedívám do rukou, ozvou se,

abych věděl, od čeho výkyv je,” vysvětlil jí jako vždycky s trpělivou ochotou.

Podívala se znovu přes plentu. Profesor pátravě prohlížel srdce, které měl na dlani vysunuté kousek zhrudníku, ohmatával aortu, jako by stále něco hledal. Pak je zasunul zpátky a zas jen zavrtěl hlavou:

„Sušte… Sušte!”

Teprve teď Barbora zaznamenala, že vysavač nepřetržitě bzučí odsáváním krve a druhý asistent vytahujea odhazuje neobvykle často jednu krví prosáklou longetu za druhou a hned zas vkládá okolo srdce a aorty

další.

„Nekrvácí to nějak moc?” obrátila se Barbora znovu šeptem k doktoru Horákovi. Přikývl.

„Co to znamená?”

„Jsou už příliš dlouho na pumpě.”

Barbora zas posbírala svoje kusé vědomosti: než jde pacient na pumpu, dodá mu anesteziolog heparin,který mu sníží srážlivost krve. Když se má s pumpou končit, dá mu protamin, který srážlivost krve zasupraví. Protamin vyváže heparin. Ano. Přesně tak to doktor Tromler povídal Ulevilo se jí, jako by sesituace zlepšila tím, že si vzpomněla.

„Dáte jí protamin a bude dobře, ne?”

„Ten už dostala,” řekl doktor Horák.

„No a?”

„Čekám na výsledky posledních vzorků, co jsem poslal do laboratoře. Rozbor krve, víte?”

„Proč nejdou z pumpy dolů?”

„Potřebují si být zcela jisti, že nejde o krvácení z určitého zdroje, který by bylo třeba zašít.”

Barboru už dráždil nepřetržitý srkavý zvuk vysavače, který odsával krev. Slovo „longetu!” se takéopakovalo stále častěji. Znovu se podívala chirurgům do rukou. Nedělo se nic. Asistenti sušili a profesor je

nehnutě pozoroval. Pak konečně řekl: „Tak půjdeme z pumpy.” A Barbora se rychle vzdálila. Zato doktorTromler, postávající poblíž dveří u anesteziologa, přistoupil ke stolu.

Seděla zas v pokojíku a snažila se nemyslet na jejich zápas o srdeční akci, zda se srdce po odpojenípumpy zas samo rozběhne svým vlastním tempem. Série elektrických šoků, dohadování, kolik adrenalinu,zaškubání srdce, a zas nic, už už se rozbíhá, a přece nerozběhne… tohle už znala příliš důvěrně, než aby tomu dokázala přihlížet u Evy. I když šlo o člověka, kterého v životě neviděla a nic o něm nevěděla,mívala v takové chvíli zaťaté pěsti i zuby, napnutá, nervózní, a v duchu vyrážela slova: No… no… no tak…

no tak už … už…

Na sál se připloužila zas za čtvrt hodiny. Už od dveří viděla, že kanyly se prázdné válejí po zemi a Slávek

poodsunul pumpu.

„Naskočilo hned?” zeptala se tiše Horáka.

„Hned zrovna ne. Defibrilovali šestkrát.”

Šestkrát. Děkuju, stačí, pomyslela si Barbora.

Pohled do otevřeného hrudníku se nijak nezměnil. Kromě toho, že zmizely kanyly, všechno pokračovalojako předtím: krev crčela a crčela, vysavač bez ustání pracoval v ruce jednoho asistenta, zatímco druzídva vytahovali zpod srdce a aorty jednu longetu za druhou, teď už krví prosáklé tak, že se rozstřikovalakolem, když je odhazovali do mísy, ale už i na zem. Krví zmáčené rukavice, krví postříkané pláště, roušky,

plenta, v krvi všichni šlapali. Kdyby aspoň někdo vytřel a převlékli se, otřásla se Barbora, které sepodivně chvěl žaludek. Všude, čeho se jen dotkne očima, všude Evina krev a krev. Pak ji najednou dostnelogicky utěšilo pomyšlení: ale vždyť to už přece vůbec Evina krev není, to už dávno jsou jen transfúze,které do ní jednou stranou nalévají a druhou jim vytékají.

I když to tak doslova nebylo, prázdných lahví od krve se tu skutečně povalovalo na každém kroku: okoloSlávka, který krev nejdřív doplňoval přes pumpu, i u anesteziologa, který ji teď podával transfůzí.

Ve chvíli, kdy profesor mluvil s instrumentářkou, Barbora se z anesteziologových schůdků zeptala tišeasistenta, který stál přes plentu přímo pod ní: „Odkud pořád tolik krvácí?”

Pokrčil rameny a pozvedl oči ke stropu. Ale profesor, zvyklý sledovat více věcí najednou, jí odpověděl:„Taky bychom rádi věděli. Pozašívali jsme a pozáplatovali kde co. Je to jasně difúzní krvácení, rozptýlené,bez zdroje, odevšud. Říkáme tomu, že nám organismus pláče.”

Organismus pláče. To Barboře připadalo přízračně výstižné. Aby neplakal, když jste ho tak rozdrásali,pomyslela si, ale věděla, že je vůči nim nespravedlivá. Budou se někdy provádět takovéhle „opravy”krátce, šetrně, bez krveprolití? V dohledné době sotva.

„A co s tím uděláte?” špitla.

„Moc možností nemáme. Sušit a čekat. Krvácení většinou po určité době ustane. Teď ji trochu přivřeme.”

Asistent proti němu začal pracovat s ekarterem, který jako páka držel hrudník rozevřený do ohromnéhootvoru. Jak nyní otáčel manipulovacím kolečkem, otvor se pomalu zmenšoval a obě části hrudní kosti se k

sobě přiblížily.

„Vidíte?” ťukl profesor peánem na hrudní kost v místě, kde byla rozpolcená. Barbora si skutečněnevzpomínala, že by ji někdy viděla krvácet. Teď z ní prýštila krev jakoby tisíci drobounkými dírečkami.

Kdykoliv si na tyhle chvíle i mnohem později vzpomněla, zdálo se jí, že nad Evou stáli a sušili ji hodiny ahodiny, že vysavač srkavě šuměl a zalykal se krví celý den a celou noc, že asistenti vkládali tisíce bílých avyjímali tisíce rudých longet, že anesteziolog nasazoval desítky a desítky lahví krve. Ve skutečnosti to byla

po sundání z pumpy jen hodina, jediná hodina, ale moc zlá. Svým způsobem a psychickým dopademhorší než okamžiky, kdy se zastavilo srdce. To se alespoň něco dělo, činnost měla svůj spád a někamsměřovala. Teď ji deprimoval ze všeho nejvíc pohled na profesora, který stál nad stolem v tiché, nečinnénehybnosti a beze slova sledoval stereotypní sušení asistentů. Všichni měli v ramenou skleslost a únavubeznaděje. Asi se opravdu nedalo dělat nic jiného než sušit, čekat, a doufat.

Monotónní takřka nečinnost přerušila Hana jasným zvoláním: „Longety!”

Jedna sestra jí podala ze sterilního bubnu celý svazek. Pak přistoupila ke zdi a na kachlíčky k písmenu Lza několik čísel připsala + 30. Barboře proletělo hlavou, že dneska se longety ani nástroje ke koncioperace počítat nebudou, protože už bude všechno jedno. Co jiného se ještě dá čekat? Kdyby asistenti přestali sušit, jak dlouho by trvalo, než by krev zaplavila celý hrudník a začala se z něho vylévat, přetékatze stolu… Žaludek v ní zas jakoby vláčně zaplaval, vznesl se kousek nahoru a pomalu klesal.

Jestli to už co nejrychleji neskončí, začne mi přeskakovat. Nejen žaludek, ale především v hlavě, říkala sia věděla, že hrůzné obrazy, které se jí vnucují, musí držet na uzdě, nepovolovat zjitřené obrazotvornosti,

nechce-li se tu sesypat.

Když doktor Tromler vyšel do chodby, aby chvíli postál u otevřeného okna, hned ho následovala: „Jak je

tohle možné?”

S rukama za zády zeširoka zavrtěl hlavou. Pak řekl: „Krev šla příliš dlouho přes pumpu a tím se porušila

krevní srážlivost.”

„A proč do ní doktor Horák nenacpe tolik protaminu, aby se to zas spravilo?”

Pochmurně se usmál: „Protamin už nemá smysl. Výsledky z laboratoře ukazují, že srážlivost krve má už

zas své správné hodnoty.”

„Pak by nemohla takhle téct, ne?”

„Ale mohla… Ono je mezi nebem a zemí ještě leccos navíc, než jen co nám může povědět laboratoř.”

Barbora se lopotně snažila srovnat myšlenky: „Znamená to, že co o srážlivosti krve ví laboratoř, a comůže spravit protamin, to je v pořádku? Jde tedy o nějakou poruchu, kterou laboratoř nedokáže určit, a

vy nemáte lék, kterým byste pacientovi pomohli?” potřebovala se přichytit nějaké konkrétní představy osituaci.

„Tak nějak.”

Barbořin rádoby střízlivý hlas se znovu rozechvěl: „Ale přece… z ní nemůže pořád crčet krev, a druhýmkoncem aby do ní nalévali další litry? Tohle snad nemohou dělat do nekonečna?”

„To tedy opravdu nemohou,” souhlasil doktor Tromler s podivným přízvukem.

„Co se tedy dá dělat?” V Barbořině hlase bylo zoufalství všech posledních hodin.

„Doufat. Doufat, že krev se zas vzpamatuje. A uklidnit se pomyšlením, že se udělalo všechno, co bylo vlidských silách, a že nikdo na světě by dnes ještě nedokázal udělat víc.”

Vrátili se na sál.

Profesor už stahoval dráty, které k sobě zas pevně přitáhly obě poloviny rozpolceného sterna. Hrudník byl

uzavřen. Že by konečně… Kdepak! Stačil jediný pohled na velkou láhev u stolu, do které předtím teklakrev z vysavače, a teď z gumové kanyly, kterou Evě vyvedli bokem z hrudníku. Hladina se zvyšovalatakřka před očima. Profesor uštípal konce drátů a asistenti začali zašívat, pečlivě, jednu vrstvu za druhou,konečně kůži. Profesor poodstoupil od stolu a za normálních okolností by odcházel ze sálu. Teď jepozoroval, stál u zdi, aniž by se o ni opřel.

„Někdy krvácení pomalu ustane, jakmile se pacient zavře,” řekl Barboře. Asi se mu zželelo, jak tamzaraženě stojí s pohledem upřeným na stoupající hladinu krve v láhvi pod stolem.

Nač profesor ještě čeká? Pak teprve si uvědomila, že v rozčilení nad krvácením úplně zapomněla, ženejzávažnější okamžik teprve přijde. Ostatní si toho byli vědomi až příliš dobře. Asistenti končili šití, otřeliEvě hruď a řez zakryli jediným, několik centimetrů širokým, dlouhým pruhem náplasti. Tělo vyhlíželo zasúhledně, že nebýt spouště kolem, zdálo by se, že se ani tak moc nedělo. Doktor Horák končil anestézii,plenta odhozena a všichni přistoupili ke stolu nad Evu. I Hana a Slávek. Napjatý výraz už odhalenýchtváří, ticho, že by špendlík slyšel spadnout. Barbora zatajovala i dech.

„Paní Slavíková! Paní Slavíková!” říkal hlasitě doktor Horák za Evinou hlavou a popleskával ji po tvářích.

„Paní Slavíková!”

Barbora cítila, jak jí hučí a zaléhá v uších, jako kdyby seděla v prudce stoupajícím letadle. To u ní bývalprojev vrcholné vyčerpanosti i výstraha: pryč, než se sveze k zemi. Nedívat se dál. Odejít, na nicnemyslet, klid, lehnout, spát! Jenže nohy měla vrostlé do země, nedokázala udělat ani krok, tímméně odtrhnout oči od Evina obličeje.

„Paní Slavíková!” popleskával ji znovu doktor Horák. Nic. „Paní Slavíková!”

Zaškubáni ramenem. A pak trhnutím otevřela oči.

„Paní Slavíková! Už je všechno v pořádku, operace se podařila, všechno je dobré,” slabikoval conejzřetelněji doktor Horák. „Slyšíte mne? Zamrkejte na mne!” Dvě vteřiny, ve kterých nikdo nedýchal. Pak Eva rychle zamrkala očima. Do úlevného vydechnutí několika

úst se znovu důrazně ozval doktor Horák:

„Pohněte nohama! Zahýbejte nohama!”

Zas pár vteřin napjatého ticha. Pak se Evina chodidla, vykukující zpod konce prostěradla, škubavě

zazmítala.

A vtom se přihodilo, co tu Barbora zažila poprvé:

Sálem se jako výbuch rozezvučel radostný, osvobozující smích všech okolo stolu.

· „Pospícháte hodně domů?” zeptala se paní Tromlerová. Seděla v pracovně svého manžela a četla si,

když Barbora vešla, aby si vzala kabát a kabelku.

„Domů zrovna ne. Vyspím se dneska na stážovém pokoji.”

„Sebralo vás to, viďte? Kdepak jít se dívat, když dělají někoho, na kom člověku záleží, to je o nervy.Hned jsem říkala manželovi, že dnes byste na sál neměla chodit. Nu, hlavně že to dopadlo aspoň takhle.Když jsem volala na sál okolo páté, manžel považoval situaci za dost beznadějnou.”

„Byli všichni ohromní,” řekla Barbora a odložila kabát na židli a posadila se vedle Milený Tromlerové nagauč. Najednou pocítila touhu s někým o celém dramatickém zážitku promluvit.

„Kdybyste viděla jejich radost, když se Eva probrala! Všichni se rázem začali smát, bylo to jak explozepo těch nekonečných hodinách bezútěšné stísněnosti. Jsem zvědava, jestli se na něco z toho bude Evapamatovat: jak ji popleskávali jak koníka v cíli a vykřikovali: Ani nevíte, jakou jste nám udělala radost!”

„A krvácení?”

„Nevím,” znejistěla Barbora. „To dobře nevypadalo, ani když už ji zavřeli. Ale věřím, že s tím už si poradí.Když ji dostali i ze zástavy srdce, co je proti tomu nějaké krvácení, ne?”

„Samozřejmě,” potvrdila Milena Tromlerová tak rychle a důrazně, že Barbora, být méně unavená, jistě byse znepokojila, že je jenom utěšována. Ale teď se jen podívala na hodinky: „Propána, vy jste přišli o kino.To je nepříjemné.”

Milena se zasmála: „Ani poprvé ani naposled. Ještě ráno manžel plánoval, že se vrátí po čtvrté, takžeklidně můžeme jít od šesti. Já vzala lístky od osmi a myslela jsem si, jak nejsem prozíravá. A vidíte.”

V dálce bouchly dveře výtahu a pak hlavní dveře nedalekého oddělení na tomto patře, na jehož koncichodby bylo resuscitační oddělení.

„Teď ji vezou na resuscitaci, a než ji předají anesteziologovi, který slouží noční, manžel dřív jak za půlhodiny nepřijde. A je ještě otázka, jestli se nerozhodne, že tu přespí, že si domů zajde jen na večeři. Ale to snad ne… Proto jsem se vás ptala, jestli nepospícháte. Nechtěla byste zajít na hodinku k nám? Totiž,když si půjdete rovnou lehnout, stejně neusnete, jste moc rozrušená, a tak si myslím, že nám všem budelíp, když si třeba pustíme trochu muziky. A teplá večeře s námi vám taky neuškodí.”

„Jenže já dneska budu mizerný společník,” zaváhala Barbora. „Nedá mi, abych se vašeho manželanevyptávala a nevracela se k dnešnímu odpoledni. A to není nic pro něho. On teď potřebuje přepnout naněco jiného, přeladit se.”

„Ale co vás napadá. O čem asi myslíte, že se u nás celé večery nebo neděle mluví? Kam na dovolenou, co

je zapotřebí koupit do bytu nebo na sebe, kolik se utratilo, na co do kina nebo do divadla? Jako v každénormální rodině? Kdepak! U nás se prosím probírají výsledky angiografií a ventrikulografií, a kdyžmanželovi řeknu, že kluci donesli poznámky, že vyrušují při vyučování, vykřikne, že to je hrozné a že užco nejdřív jim nafackuje, ale abych si představila, že ten defekt síňového septa u pacienta Roháčka …”

„Vaši kluci jsou stejně bezvadní,” řekla zálibně Barbora. „Když tu onehdy byli za tátou, tak jim z legracepovídám, jestli taky některý z nich bude doktor. Podívali se na mne úplně útrpně a pak mi vyložili, že tosnad je přece jasné: Tomáš bude vedoucí kardiolog a Sáša profesor kardiochirurg.”

„Měla jste u nás být včera. Servali se, kdo z těch dvou je v nemocnici důležitější a který by byl bez

druhého vedle. A profesor se tak odvázal, že pak v úloze napsal uši s tvrdým y.”

„Docela věřím, že jim to vyjde,” mínila Barbora. „Když už odmalička pořád slyší o srdcích —”

„No právě,” přikývla Milena. „Abych pravdu řekla, chyba je i na mně. Samotnou mne tak zajímá, co setady dělá, že se manžela vyptávám, a to víte, jak on žije jen ústavem, tak moc povzbuzování, abyvykládal, nepotřebuje. Ale přitom bychom oba raději, kdyby kluci byli k něčemu technickému. To mádneska největší budoucnost, největší možnosti.”

„Když vás kardiochirurgie tak zajímá, proč sem taky nepřejdete? Vrchní sestra má prý rok do penze, takžebyste si nepohoršila, kdyby vás ředitelství převedlo. Nebo by to neudělali?”

„Nikdy jsem o tom neuvažovala. Víte, přivádět na svět mimina je přece jenom radostnější práce. A já užto dělám patnáct let. Na porodnici jsem začínala jako vyjevená sestřička s čerstvým diplomem v kapse —a dnes jsem důstojná paní vrchní, která holky cepuje z výše svých zkušeností a vysokého věku. Kdepak!Na porodnici jsem začínala šťastná, že jsem se dostala, kam jsem si přála, a pokud záleží na mně, taktam i skončím.”

Jak hovořila, oživla jí tvář tak, že Barbora si byla jista, že svoje oddělení nemiluje o nic méně než Tibor

jeho. Jenže se žije tím, co dělá on. Je to tak, jak odhadla, když se setkaly poprvé: ten Tromler si ale uměl

vybrat! Nejen půvabná svým plavým, křehkým kontrastem k jeho tmavé robustnosti, ale i nesmírně milá,

mírná, klidně vyrovnaná. Barbora si ji nedovedla představit, jak mu vyčítá, že je víc v nemocnici neždoma. Kdepak! U Tromlerů určitě všechno běží tak, aby tatínek měl k práci pohodu a dobrou náladu. Je

to poznat i na obou chlapcích. Tolik by ho neobdivovali, kdyby necítili, jak imponuje jí. Barbora sebou

trochu provinile trhla, že se zamyslela a chvilku neposlouchala, co Milena říká.

„…A tak bych byla opravdu ráda, kdybyste dnešní večer strávila s námi. Půjdete?”

„Samozřejmě, že půjde,” zahlaholil doktor Tromler, který se objevil ve dveřích. Rozmáchlým gestemodhodil plášť a vykřikl: „Omdlévám hladem!”

Milena s Barborou se současně zeptaly na Evu.

„Jakžtakž se drží, znepokojivé je pořád jen to krvácení, ale doufejme, že pomalu ustane.”

„Zůstaneš už doma?”

„Uvidím podle toho, co se dozvím telefonem. Ale aspoň na skok sem ještě určitě zajedu.”

„Nevím, jestli jste si všimla, že druhý telefon máme hned vedle jídelního stolu,” obrátila se Milena k

Barboře. „Dala jsem ho tam připojit, protože manželovi telefonují z oddělení zásadně ve chvíli, kdy se mipodaří ho posadit k teplému jídlu. Ostatně ani nepotřebují volat. Sní tři lžíce polévky a řítí se k telefonu, že jim ještě musí připomenout to a ono. A tak když jídlo pravidelně stydlo, zařídila jsem to takhle. Siceteď občas probíhá nedělní oběd za manželovy diskuse s oddělením, jak je s močením, stolicí neboprovaleným bércovým vředem pacienta Nováka, ale aspoň to manžel projednává vsedě mezi jednotlivými

sousty.”

„Snad by bylo řešení, že by se sem odstěhoval a rodina ho chodila navštěvovat?” zasmála se Barbora.

„No, nemyslím, že by mu to bylo až moc proti mysli,” souhlasila vlídně Milena a doktor Tromler se jen

zašklebil.

„Kdo má noční na resuscitaci?” vzpomněla si Barbora.

„Lepší to být nemůže. Horák. Proto jdu klidně domů.”

„Horák? Snad ne! Celé odpoledne byl na sále a teď ještě noční?”

„Jistě jste si všimla, že na to se u nás moc nekouká, kdo má po čem nebo před čím,” pokrčil rameny

doktor Tromler.

„Prospí se aspoň pár hodin?” zajímalo Barboru.

„Jestli kdekoliv jinde, tak bůh ví, že na resuscitaci určitě ne,” ujistil ji. „To by taky mohlo pacienta státživot a doktora diplom. Když jde všecko moc dobře, tak se může občas usadit v křesle a číst si. Jinak musí

všechny pacienty pravidelně obcházet a kontrolovat. A sestry jsou na nohou prakticky nepřetržitě.”

„Těch osm postelí…” namítla Barbora.

„Měla byste vidět, když je tanec jen okolo dvou pacientů současně. Žádný div, že sestry z těchto oddělení

prchají.”

„Stejně je úžasné, co všechno se pro pacienta ať už u vás na resuscitaci nebo třeba na interní koronárcemůže udělat.”

Doktor Tromler přikývl: „Jednotky intenzívní péče jsou svým způsobem nejspecializovanější oddělení snejvyšší možnou péčí, jaká dosud existuje. Nepřejte si slyšet, co den takového ošetření stojí.”

„Časem bude každý pacient napojen na tuctu přístrojů, obsluhovaných štábem specialistů, technikůsamozřejmě,” řekla zamyšleně Barbora.

„A na dalším stupni vývoje už budou přístroje tak dokonalé, že lidské obsluhy vůbec nebude třeba.Přístroje provedou diagnózu a zařídí nejúčelnější léčbu, pacienta nakrmí tabletami s optimálními pro něhohodnotami, infúzí mu budou plynule dodávat optimismus, pravidelně mu zapojí zábavný program vtelevizi, a jednoho dne ho uzdraveného oblečou do šatů a vystrčí přede dveře nemocnice,” doplnilaMilena. „Ale dožít bych se toho nechtěla.”

„Ani já,” souhlasila Barbora. To už je doktor Tromler strkal obě dozadu do auta a sedl si za volant.

„Nemám jet radši sama?” zeptala se Milena. A když odsekl, co pořád má, s povzdechem se svěřilaBarboře: „Když má Tibor plnou hlavu něčeho z nemocnice, tak jede úplně bezmyšlenkovitě. Je to hotovýzázrak, že se mu ještě nic nepřihodilo.”

„Když já jedu z práce domů, Milena by nejraděj dala v kraji vyhlásit stanné právo. Vůbec nebere v úvahu,že trať nemocnice, byt mám už úplně v krvi a mohu ji jet se zavřenýma očima.”

„Pak je opravdu s podivem,” podotkla Barbora, „že se vám na této trase podařilo platit už tucet pokut advakrát štípnout řidičák.”

„Vy hade! Tak to vidíš,” obrátil se doktor Tromler k manželce. „Tohle klubko zmijí já hýčkám avychovávám a přemýšlím v bezesných nocích, jak tomu vpravit do hlavy něco o pace-makeru nebohypoplasii aorty. A kdo vám to vůbec řekl? Odkud to víte? To vám mohl v důvěrné chvilce prozradit jedině

Michal, kterému jsem si párkrát postěžoval nebo ulevil ve vzteku.”

Barbora byla ráda, že je ve voze tma, protože cítila, jak se začervenala, a měla proto na sebe zlost.Honem obrátila řeč.

„Stejně se mi ulevilo, že je u Evy přes noc doktor Horák. Líbil se mi od první operace, u které jsem hoviděla.”

Jenže hned si zas uvědomila, že dnes už by určitě takhle klidně a naplno nedokázala říct: líbil se mi odprvní chvíle, o profesorovi. Zamračila se a odsunula tu myšlenku s neurčitým odhodláním, že s tím bude

muset něco udělat.

„Moc se mi líbil a to jsem ještě ani netušila, jaký suchý humor je pod jeho zasmušilou vizáží. Kdykoliv sevztyčí na schůdcích a vynoří se nad plentou před chirurgy, přímo cítím, že je předurčen k podávání

Jobových zpráv.”

„A víte, že je to přesně tak?” souhlasila živě Milena. „Ty jeho povislé koutky úst a oči našikmené nevzhůru, ale naopak …”

„A nikdy mne taky nezklame. Jen se vynoří, hlásí pohromu. Flutter komor, tachykardii, zástavu, a jak sevšechny ty patálie na EKG jmenují, oznamuje jako svoji osobni urážku ze strany chirurgů. Prostě tónem,že on, pámbu a pacient od chirurgů nic jiného než fibrilaci očekávat nemohou.”

„S ním ovšem profesor výborně vychází, i když se občas rafnou, viď, Tibore?”

Přikývl. „Protože oba mají vejšku a vědí to o sobě navzájem. Horší je s Pavlou Kahovcovou. Tu Michalnemůže vystát.”

„Proč? Mně na ní imponuje, že je snad jediný člověk, který profesora dokáže doopravdy vzpěnit. O vás ani

nemluvě. Když si tak vzpomenu,” uchechtla se Barbora, „jak jste se řítil ústavem jako zakrvavený ďábel,v roušce, s pláštěm a rukavicemi postříkanými krví…”

„To jsem ti neříkal, Mileno? Představ si, že ta zatracená husa Kahovcová má pacienta na stole, chirurgové

začínají a ona mi volá dolů, já zrovna katetrizoval, že nemá papír pacientových koagulačních hodnot.Tak tam letím, a on byl samozřejmě založený ve statusu na stolku deset metrů od ní.”

„Ježíšmarjá,” vyhrkla Milena upřímně poděšena představou, co se asi dělo, když manžel musel zbytečněpřerušit katetrizaci, pak se převlékat do nového sterilního…

Teď jen odfrkl a mávl rukou, zato Barbora ochotně vysvětlila:

„Řval. Řval na ni tak, že chirurgové mínili, že pacient jim už brzy vyjede z narkózy. Ale mně se stejně

doktorka Kahovcová líbí. Ta zas pohromy na EKG oznamuje táhle kvílivým hlasem jako svévolný útok

chirurgů na svůj klid.”

„To jste náhodou vystihla správně,” řekl popuzeně doktor Tromler. „Za svou plentou skutečně nade všemiluje klid, aby si v pohodlí mohla přežvykovat obložené chleby, cucat bonbóny a rozjímat, jestli si ji tenjejí kumštýř vezme, nebo ne. No, kdyby se zeptala mne, tak získá jistotu, že nevezme. Prostě v práci sižádá dřímotné pohody a ne nějaká vzrůša, kdy musí zapnout naplno a hodit sebou.” Pak se přece jenzasmál. „Nevím, jestli se do toho můžete vžít: při operaci je chirurgovým snem, aby veškeré informace aodpovědi na své otázky dostával, hlavně tedy od anesteziologa, co nejstručněji, holou větou, číslem.

A proto jde Kahovcová Michalovi tak příšerně na nervy. On se jí něco zeptá, a ona, místo aby odpovědělabryskně dvěma slovy, spustí: To víte, pane profesore, to nejde tak rychle, dvěma pánům nelze sloužit, ale

i kdybych to byla podala infúzí už před pěti minutami, tak zatím stejně ještě… Prostě řeč, která obsahujedle klasického vzoru úvod, stať i závěr, a v jejím plynulém sledu se úplně ztrácí, pokud tam vůbec je —žádaný údaj, třeba kdy podala Izuprel.”

„Pokud mu vůbec odpoví,” řekla pobaveně Barbora. „Tuhle se jí profesor něco zeptal, a ona nic. Aprofesor docela klidně takovým konverzačním tónem: Kdekoliv na světě, když se chirurg anesteziologaněco optá, tak ten mu odpoví. A i když náhodou hned neví, tak se přinejmenším ozve: Yes, sir… da, Nikita

Ivánovič… Jen u nás nic. Ticho. U nás anesteziolog chirurgovi buď odpoví, nebo taky neodpoví. Jak se

mu zrovna chce.”

„Dlouho už tyhle veselé scénky nebudou,” řekl doktor Tromler. „Už se mi otřelo o uši, že k nám chceMichal přelanařit jednoho mladého, velice schopného anesteziologa z pražské kliniky. Na tohle on jenáramně prohnaný. Už nejeden přednosta ho proklel, že mu někoho urval pod nosem.”

Zastavil před domem tak, že pneumatika se otřela se zabědováním o hranu chodníku. Ani si toho nevšiml.

Zato Milena, na rozdíl od něho dobrá a citlivá řidička, jen přivřela oči a tvář se jí na okamžik zkřivilabezděčnou grimasou. Zvuk ji jasně zabolel, ale samozřejmě že neřekla ani slovo, pomyslela si Barbora.

Vešli do temného, tichého bytu, kde oba chlapci už spali. Lákavě vonící večeře byla na stole za malouchvíli. Barbora se do ní pustila s daleko větší chutí, než si představovala.

Ještě než přesedli do křesel k ovoci a zákuskům, doktor Tromler telefonoval na resuscitaci. Barboranapínala sluch, ale přes tlumenou hudbu z magnetofonu neslyšela z vedlejšího pokoje ani slovo. Natázavý pohled, kterým na něm obě ženy visely, když se vrátil, neřekl nic víc, než že je všechno celkem vpořádku.

„A krvácení?”

„Je o něco lepší. Za hodinu budu zas volat. Ale můžete být klidná. Profesor zůstává přes noc na oddělení.”

„To mne moc neuklidňuje, právě naopak,” zarazila Barbora. „Kdyby to bylo dobré, tak půjde domů, ne?Nebo zůstává v ústavu kvůli pacientům častěj? I když ni zlého nehrozí?”

„Samozřejmě. Nemluvě o tom, že tam nezůstává vždycky jen kvůli pacientům, ale i kvůli manželce,” řekldoktor Tromler a Milena se zamračila.

„Jak můžeš takhle mluvit.” A obrátila se k Barboře s vysvětlením: „Paní Talichová je velice hodná paní,manželovi nesmírně oddaná, obětavá —”

„Měla by být obětavá a oddaná o něco míň,” podotkl doktor Tromler. „Jak se říká: dobrého pomálu.”

„Nebuď zlý, Tibore,” řekla Milena mírně, ale pevně. To už si Barbora byla jista, že tu jde o jakýsichronický spor v názoru na Talichovo manželství. Ale proč se Milena tak staví na stranu jeho ženy? Přitom jediném setkání na ni, Barboru, paní Talichová příliš dobrý dojem neudělala. Ačkoliv těžko takhlepovrchně posuzovat. Kdoví jak dobré vlastnosti skutečně má. Milena by si ji přece jen tak pro nic a za nic

neoblíbila. Ale že Tromler je na ni tak vysazený! Asi normální mužská solidarita.

„Víte, Klára Talichová žije jen pro manžela a dceru,” vysvětlila Milena Barboře. „A Tibor, nevím proč —

nesnáší ženy, kterým je rodina smyslem života.”

„Copak normální ženská vydrží celý život prosedět doma? Oprašovat parkety a manžela, zkoušet novérecepty na bábovky a patlat složité omáčky?” vykřikoval Tibor a Milena neobvykle štiplavě poznamenala:„Že sis ale tu omáčku, když jsme byli minule u nich, přibral třikrát.”

„Tohle všechno se snad dá dělat levou rukou, ne?” vyjel Tibor. „Levou rukou a přitom dělat taky něcopořádného, co má opravdu smysl.”

„Manžel prostě neuznává lidi, kteří nemají zájem o své povolání. Kdybych řekla, že zůstanu v domácnosti,

tak se dá se mnou rozvést.”

„A že ty bys seděla doma ráda, viď?” Obrátil se k Barboře: „Byla doma s klukama tři roky, to víte,dvojčata, práce s nimi bylo nad hlavu. A ať vám poví, jak už byla někdy nesnesitelná, že na ni všechnopadá, že doma pomalu hloupne. A jak letěla do práce jak splašená, jen se nám podařilo sehnat slušnoupaní, která kluky vodila do školky a trochu vypomohla v domácnosti. Samozřejmě, že sedět doma je kezpitomění a inteligentní ženská by to nevydržela.”

„Takhle paušálně se to odsoudit nedá,” řekla pevně Milena. „Třeba právě Klára je neobyčejně sečtělá,navštěvuje jazykové kursy, chodí do divadla, neujde jí jediný koncert —” „Jenže člověk musí taky vydávat, nejen nasávat. Chodí na premiéry a tváří se ukřivděně, že Michalvedle ní nešaškuje v lóži. A vůbec nechápe, jak jemu jde na nervy s celým tím svým rádoby kulturnímživotním stylem, a asi se náramně diví, když zjistí, že on —”

„Tak už dost, Tibore! Už jsi opravdu zlý a nespravedlivý. Jen si vzpomeň, jak jsme s nimi byli na horách.”

„Myslíš, jako že pořád kvokala, aby se neuhnal a nenachladil a raděj šel na dortíček do kavárny?Vzpomínám si moc dobře. Zvlášť jak jsem obdivoval, že s ní má takovou trpělivost, a jak jsem se museldržet, abych něco nepronesl.”

„A neměla pravdu? Jezdili jste jak dva blázni za toho nejnemožnějšího počasí. A jak to nakonec dopadlo?

Profesor si zlomil nohu v kotníku —”

„A já pohmoždil rameno,” uchechtl se Tibor vzpomínce, jak prima si užili, a Barbora zaznamenala, že o

jeho nehodě by byla Milena sama neřekla ani slovo.

„Ano. A nevíš už, jak se Klárka zachovala?”

„Ježišmarjá, nerozčiluj mne! Abych si nevzpomínal! Místo aby ho nechala na pokoji, když ho sanitkaodvezla sem k nám do nemocnice, tak sbalila kufry a hned jela taky. Takže Michalovi se k fraktuřebezmála přidala mrtvice, když mu pak dvakrát denně nosila do špitálu v termoskách domácí stravu.” Atakřka s uspokojením dodal: „Aspoň mne by docela jistě klepla pepka, kdybys takhle hysterčila.”

„Kdybych tě milovala tolik, co Klára Michala, kdoví jak bych se o tebe strachovala a co bych nevyváděla,”zakončila Milena smírně a Tibor se zasmál a dal jí pusu.

„Zaplať pámbu, že na mne kašleš!”

Když se ozval telefon, vzdálil se a zavřel za sebou dveře. „Určitě nemocnice,” řekla Barbora nervózně.„Jistě,” přikývla klidně Milena. „Manžel přece říkal, že ho budou znovu informovat.”

Barbora se ani nesnažila zastírat, že se pokouší vyslechnout, co doktor Tromler vedle mluví. Vrátil se až zahodnou chvíli.

„Je něco nového?”

„Ne … Celkem nic.”

„Tak proč jste mluvil tak dlouho?”

„Protože má službu krásná sestřička, která se mi zvlášť líbí.”

„Tak ji, Tibore, netrap a řekni, jak to vypadá,” napomenula ho Milena.

„Mluvil jsem s profesorem, který je právě u paní Slavíkové. Šel se na ni ještě podívat, a tak mi hned

zavolal. Nového není vůbec nic, pacientka spí. Hovořili jsme hlavně o děcku, které leží vedle ní.

Spokojeny?”

„Nepříliš,” povzdechla Barbora. „Jak je s tím krvácením? Ještě neustalo?”

„Je prý nepatrně lepší. Teď už na to přestaňte myslet, rozhodující bude až ráno.”

„A kdyby ráno krvácela pořád dál?”

„Tak si s tím už nějak poradíme.” A aby obrátil list, poznamenal k Mileně: „Víš, kdo dnes u mne byl z

kriminálky?”

„Kdo jiný než kapitán, který tenkrát vyšetřoval vraždu toho dítěte.” „Ne. Ten už zas upadl do dřímotného poklimbávání.”

„Pak tedy nevím.”

„Nevzpomínáš si na pacienta Valentu? Emila Valentu?”

„Počkej… Ten vydařený infarkt?”

„Ano, ten. Byl za mnou vyšetřovatel, který tehdy dělal Emilův případ. Má potíže s vysokým krevním

tlakem.”

„A vzpomněli jste si na Emila?”

„Aby ne! To bylo první, co nám blesklo hlavou, jak jsme se uviděli, a v tu chvíli jsme se oba začali

chechtat.”

„Tak to přece pověz Barboře, to stojí za to.”

„Sloužil jsem tehdy noční a bylo asi devět večer, když mne volá sestra z přízemní ambulance. Prý se k nívpotácel pacient a udává potíže, které by mohly nasvědčovat infarktu. Proto se ho bála poslat i jen doprotější budovy přes park na internu. Tak k němu letím. A opravdu. Co ze sebe vysoukal, symptomyinfarktu jak vyšité. Navíc se potil, tep nitkovitý. Tak mu frknu morfium proti bolestem, ty už měl očividněnesnesitelné, a volám kolegu z koronárky, aby si ho převzali. Přišel si pro něho i se zřízencem, a jak tenho převážel, poskakovali jsme okolo vozíku oba, protože milý pacient nám šel do kolapsu. Cestou parkemjsme mu v poklusu prováděli masáž srdce. No fofr takový, že než byl chlápek konečně na monitoru, zobou nás lilo. Druhý den mi tenhle kolega volá. Prý mi děkuje jménem celé koronární jednotky, a jestlibych zas pro ně neměl nějaký případ. Představte si, co se stalo.

Chlapík si u nich poležel přes noc a druhý den začal, že už je mu dobře a chce domů. Doktoři samo sebou

ani slyšet, ale co nakonec mohli dělat. Po nějakém dohadování ho propustili na revers. Za pár hodin seukázalo, že v šatně koronárky, kde má personál věci, z pěti skříněk zmizel obsah peněženek.”

„Snad nechcete říct, že to udělal člověk, který právě vyvázl ze smrtelného nebezpečí?” namítla Barbora.

„Přesně tak. Jenže nebylo žádné nebezpečí, tím méně smrtelné. Když se dostavili z Bezpečnosti, rvali sivlasy, že nám upláchl. Prý po něm jdou už několik týdnů. Emil Valenta putoval z východní Moravy až pozápadní Čechy.”

„A dopadli ho skutečně až někde v Chebu,” dodala Milena.

„Každých asi tak čtrnáct dní navštívil nějakou nemocnicí a předstíral akutní onemocnění. Srdce, žlučník,žaludek. Ale jak předstíral!” řekl uznale doktor Tromler. „Naprosto perfektně. A vždycky se opakovalototéž. Přes noc se jeho stav zlepšil tak, že si vymohl propuštění na revers. A současně s ním zmizely ipeníze personálu či spolupacientů nebo nejčastěji obou.”

„Nemohla Bezpečnost varovat všechny nemocnice?” podivila se Barbora.

„Ale to dokonce dělali opakovaně. Jenže víte, kolik nám projde rukama akutních případů, které jsou hnedna přijetí? A kolik z nich v náhlém zmatku nemá u sebe občanský průkaz? Další den ho donese někdo zrodiny, to je časté. A kromě toho Emil Valenta dokonce občanský průkaz míval. Když se mu ho podařiloněkomu odejmout.”

„Jak ale mohl předstírat infarkt? Totiž bolesti jistě, ty si mohl nastudovat. Ale říkal jste nitkový tep, a že

šel do kolapsu…”

„Taky že syčák šel. A kdyby jen to! Při přijetí na koronárce se objevila i tachykardie. Byl prostě dokonalýsimulant, jeden z těch, kteří se do předstírané choroby dokáží vžít tak, že si přivodí i její objektivnípříznaky. Ten snad byl schopen se osypat lupenkou, kdyby mu to mělo vynést. Když já si vzpomenu, jak s

Honzou Lapáčkem klušeme vedle toho vozíku a přitom masírujeme, jen se z nás kouří. Rok si z násvšichni dělali blázny. Každou chvíli někdo: Hele, ty seš takovej na slovo vzatej diagnostik přes ty infarkty!Nevyšetřil bys mi tetičku?”

„Manžel totiž s doktorem Lapáčkem o téhle příhodě vykládali na každém kroku a hezky barvitě. Lapáček dokonce osobně předváděl, jak masáž v poklusu prováděl,” vysvětlila Milena s úsměvem a Barboře seznovu potvrdilo, jak výborný je doktor Tromler ve svém oboru: takový může klidně pouštět do světa, žese blamoval. Každý jen o trochu méně dobrý by podobnou příhodu tajil, bylo by mu trapné si jen

vzpomenout, jak se shodil.

„Nakonec celou tuhle záležitost odnesl skutečnou tachykardií a skácel se nám náš jiný pacient, vlastněvy ho už taky znáte: Roman Pospíšil,” vzpomněl si ještě Tibor.

„Ale? O tom jsi nic neříkal?” divila se Milena.

„Opravoval v kanceláři u paní Paterové diktafon a já jsem tam zašel, abych se ho zeptal, jak se mu daří —

neviděl jsem ho asi měsíc. A jak s ním mluvím, paní Paterová něco vyřizovala telefonem a pak mi povídá:

Tak Bezpečnost prý už toho pachatele zná, přijedou pro vás, — A v tu chvíli jsem Romana tak tak vposledním okamžiku zachytil, jak šel k zemi. Pár dní si pak u nás zas poležel.”

„A co ho tak vzalo?” nebylo Barboře jasné, ale Milena hned řekla:

„Že on se vyděsil, že Bezpečnost tě jde zatknout nebo co?”

„Přesně tak. Chvíli trvalo, než mi to došlo, ale když jsem s ním o tom mluvil, sám přiznal, že jak zaslechlněco o pachatelovi a že jedou pro mne, nenapadlo ho, že kvůli svědecké výpovědi, ale blesklo mu hlavou,

že snad někdo na mne udělal nějaký podraz. To si prostě neumíte představit, jak ten kluk na mně a naMichalovi visí. Do ohně by pro nás skákal. To jsem u pacienta, ani kterému se hodně pomohlo, ještěnezažil. Když se o tom Michal dozvěděl, dokonce paní Paterové vytkl, že ho tak vyplašila. Nikdo munevymluvil, že to popletla nějak tak, že Roman mne už musel vidět v kriminále. Nu, aspoň jsme bylivarováni, jaký je kluk nervák, jak s ním každé rozčilení dokáže zamávat. I jeho matce jsme pak kladli nasrdce, že musí být vyvarován zbytečných rozrušení.”

Barbora se podívala na hodinky: „Propána, za chvíli bude půlnoc! U vás se tak krásně sedí, ale teď užmusím běžet. Ne, už opravdu ne!” zvolala, když Milena přinesla z lednice krémové poháry s ovocem:„Tohle ještě na cestu. A žádný spěch, my jsme zvyklí chodit pozdě spát. Manžel vás odveze, na autobusbyste teď čekala půl hodiny. Za chvíli budete v posteli a ráno si přece můžete přispat?”

Barbora si zamyšleně pochutnávala a najednou si vzpomněla na kapitána. Nebyla právě ve formě nadiskuse o jeho potížích, ale aspoň prohodila: „Jak tenkrát u vás vyšetřovali ohledně toho vraha, tak vy iprofesor jste považovali za pitomost, že by to mohl být pacient nebo někdo z jeho rodiny, že ano?”

„Taky je to pitomost. Známe snad své kardiaky. Ty přišlápnuté, vyděšené lidičky s neustálou obavou, kdyjim zas srdce vypoví službu. Už jsem vám říkal, že lidé, kteří marodí se srdcem a zápasí s dechem, jsouúzkostní. Přirozeně. Sexuální deviant mezi nimi? Směšné! Já to vylučuju takřka stoprocentně a Michalabsolutně.”

„No, jenže ty a profesor vylučujete všechno, co by vám mohlo komplikovat život, to znamená vše, co vássebeméně odvádí od toho jediného pro vás zajímavého, od vaší práce. S tím vrahem mezi kardiakynebo jejich příbuznými jistě máte pravdu, sotva to bude někdo z nich. Ale jinak… Nedovedu si představit,že byste s Bezpečností ochotně spolupracovali, i kdybyste jejich podezření nepovažovali za úplněnesmyslné. Protože jakmile někdo zaútočí na váš čas, představa, že vás připraví o pár hodin…” říkala

Milena.

„Taky že nás připravili,” popudil se doktor Tromler pouhou vzpomínkou na nepříjemné období, kdy jejichpracoviště bylo ve středu pozornosti a zájmu Bezpečnosti. „A ne o hodiny, ale o celé dny. Ten slavnýkapitán s tou jeho ještě slavnější teorií… Byli by do nás chodili hučet a vybavovat se s námi donekonečna, kdyby jim to byl Michal nakonec už docela rázně nezatrhl.”

„Jak by mohl Bezpečnosti něco zatrhnout?” řekla nevěřícně Barbora. „Sotva je může vykázat.”

„Velice jednoduše. Musela byste ho slyšet, jak suše jim odpovídal, když s ním bez konce projednávali

všechny pacienty. Slovo mu nemohli vytknout, že by je odmítl, ale slovo se také od něho nedozvěděli.

Konečně, co by se také byli mohli dozvědět. Ale ničil je odbornými výklady o chorobách pacientů, takže za

hodinu byli zpitomělí z insuficiencí a stenóz, zatímco je by bylo zajímalo, že syn či manžel jedné pacientky

nám připadá jako erotoman nebo playboy, že jeden pacient se nám pochlubil svými orgiemi s nezletilými dívkami, že naše staniční se oddává sexuálním výstřelkům s jinochy. Jo, to si přišli s Michalem na tohopravého! Toho tak zajímají nějaké pikantní historky, aby o něčem takovém přemýšlel nebo dokonce tonosil v hlavě. Nepověděl jim nic, ale jak říkám, ono skutečně nebylo o čem mluvit. Ani při nejlepší vůli —jako že moc jsme jí opravdu neměli,” usmál se. „Náš milý kapitán se ovšem nerad loučil s představou, žese jméno vraha dozví od nás, rychle a bezpracně.”

Když se Barbora zvedla s poznámkou, že autobus až k nemocnici jí přece jede pár kroků od jejich domu,řekl: „Kdepak. Nepojedete v noci sama. A já se aspoň zaskočím ještě podívat na paní Slavíkovou.”

„Jste moc hodný. A profesor taky, že i v noci šel za Evou. Po tom hrozném odpoledni bych spíš čekala, žesi lehne a bude dvanáct hodin spát,” řekla Barbora, když seděli v autě a jeli tmavými, špatně osvětlenými

ulicemi.

„Hodný určitě je a k pacientům má cit, jaký se hned tak nevidí,” souhlasil Tibor. „Podstatný ovšem neníjeho cit k lidem, ale co všechno pro ně umí udělat. Jinak, ať už Milena tvrdí tak či onak, pravda je, že vešpitálu ho zdržuje i představa domova. Milena má s Klárou nemístný soucit. Podle mne si ho zaslouží spíšon. Víte, jaký musí být život vedle manželky, která vás neustále brzdí, úzkostlivě sleduje, aby se partnernevyšvihl moc vysoko, totiž aby jí neunikal stále dál, kam ona za ním už dávno nestačí, a tak se hosnaží jakoby za šosy táhnout dolů a zpátky, všechno pečlivě kamuflováno jako starost o jeho zdraví,

pohodlí a klid.”

„Zvláštní,” řekla zamyšleně Barbora. „Já sama znám z praxe spíš opak. Ženy, které jsou tak ctižádostivé,že by manžela uštvaly, jen aby to někam dotáhl.” V tu chvíli ji napadlo, proč se jeho Milena paní Talichové

tak zastává. Jistě se kdysi velice těžce smiřovala s tím, že musí svému Tiborovi především vytvářetpotřebné pozadí a zázemí k jeho práci a mnoho slevit ze svého a v mnohém se vždy znovu zapřít. A takovšem velice cíti s tou, která tohle všechno nedokázala.

„Klára je zakomplexovaná z vlastní bezvýznamnosti a nicotnosti, z pocitu, že Michal je už dávno mimo

sféru jejího chápání. Panička, která nikdy nedokázala ani o krok popolézt doopravdy výš, která nikdynepřerostla svoji kuchyni.”

„Milena tvrdí, že má spoustu kulturních zájmů,” namítla Barbora.

„Kulturní zájmy. Abych se nerozesmál. Kulturní zájmy snad mají člověka burcovat, podněcovat k tvůrčíčinnosti, hnát kupředu, vzhůru, ne? Jenže Klára konzumuje Čajkovského, Ovidia i Shawa stejně jakovýběrové cukrovinky a pikantní pečeně. Jaká je asi ta její brázdička, kterou poznamenala tento svět?Oprašuje drahocenný porcelán po matince, v módních a kosmetických salónech rozměňuje krásné obrazypo tatíčkovi. Radši bych chodil v teplácích, než takových věcí se zbavovat. Protože její táta, ten opravdu

uměl!” horlil doktor Tromler zaujatě.

„Věřila byste, že když si tenkrát Michal zlomil nohu na lyžích, že ona úplně pookřála? Že měla co dělat,

aby se tvářila aspoň trochu přiměřeně k jeho nehodě a pokažené dovolené? Ve skutečnosti jásala, protože

zas jednou měla navrch, cítila se důležitá, mohla ho obskakovat a pečovat o něho. Ale i kdybych nad tímvším mávl rukou, jako že každá je nějaká a s každou jsou nějaké trable, tak nikdy jí nedokážu prominout,co vychovala z jejich dcery.”

„Z dcery?” opakovala Barbora mechanicky.

„Dovedete si představit, co s takovou holkou udělá, když má neustále na očích trpící matinku? Matinku smigrénami, žlučníkovými záchvaty, tady ji bolí, támhle ji píchá. A když dceruška začne tušit, že maminkavlastně trpí kvůli tatínkovi? Že tatínek není na maminku hodný, že ji zanedbává? Maminka je na všechnosama, dobrotivá, obětavá, zneuznaná, usoužená, smutná. Jak dlouho, myslíte, trvá, než malá holka

pochopí, že když chce maminka upoutat tatínkovu pozornost, musí se uchýlit do nemoci, která je její

jedinou zbraní? Jenže i tahle zbraň časem ztrácí své ostří: tatínek je tak zlý, že je mu nakonec už úplně

jedno, jestli se maminka trápí.”

„Největším darem pro dítě je prý radostná matka,” řekla Barbora zamyšleně.

„To je velká pravda,” přikývl doktor Tromler. „Tohoto daru se tedy Vlaďce nedostalo ani sebemíň.”

Barbora si trochu popuzeně pomyslila, že snad záleží i na otci. Přinejmenším to byl on, kdo svému dítěti

matku volil, vybíral. Jenže takovéhle pravdy muži neradi slyší a ona je už příliš unavená, aby se pouštěla sTiborem do opravdové debaty. Tak jen podotkla: „Ale dcery se většinou spíš přiklánějí na stranu otce?”

„Bývá to častější. Jenže Vlaďka se přimkla k matce. Dnes je jí dvaadvacet, opustili ji už tři mládenci azakyslé staropanenství jí začíná hledět z očí.”

…Je docela bezděčně, neuvědoměle protivná k mužům, jako by se jim mstila za křivdy, které vůči sobě imatce pociťovala od otce… vzpomněla si Barbora na Miluščina slova o jedné neobyčejně pěkné dívce,jejíž každá známost zkrachovala, a nakonec se po neúspěšném pokusu o sebevraždu dostala napsychiatrické léčení na kliniku, kde Miluška působí jako psycholog. Léčíme ji, ale sotva se ze svýchkomplexů vymaní natolik, aby její poměr s mužem mohl mít normálně příznivý průběh. Je dokonce takinteligentní, že už pochopila, oč u ní jde, kde je zakopaný pes. Tvrdí, že už si na své chování bude dávatbedlivý pozor, kontrolovat se, ale přesto jí velké šance nedávám, říkala Miluška. Určité věci se nedajízvládnout jenom rozumem a inteligencí, jsou uloženy mnohem hlouběji. A navíc jí teď hrozí, že v jednánís muži upadne zas do opačného extrému ve snaze, aby se vyhnula minulým chybám.

Že by něco z toho platilo i pro profesorovu dceru? To by ovšem bylo špatné. Pak by také nebylo možnézavírat oči před skutečností, že kus viny nese i on jako otec. Kdysi dávno musel u své dcerky něcoprošvihnout, nějak bezděčně jí ublížit, takže se od něho odvrátila a postavila se po matčin bok: jakonepřítel otce a jednou nepřítel mužů vůbec, ať chce nebo nechce, protože to má v sobě. Není ani taktěžké uhodnout, kde je profesorova chyba. Určitě ani na své dítě neměl nikdy dost času. Sotva s nímzažila tolik klidných večerů, pohody nedělních výletů, zábavných her a později debat, jako třeba ona,Barbora, se svým otcem. Uvědomuje si vůbec profesor, dnes jistě z dcery nešťastný a zklamaný, že to byl

on, kdo jí vmanévroval pod matčin nezdravý vliv? Že zřejmě po celý život přepínal svoje výlučné zaujetí

jen a jen svou prací?

„Nepřeháníte? Přece dvaadvacetiletá holka… ještě se může sebrat,” řekla po chvíli mlčení Barbora.

„Povíme si za pár let. Už dneska má migrény, zažívací obtíže. No nic… Já jen… že chudák Michal. Jediné

děcko! Nedivím se, že než se na tyhle dvě grácie doma dívat a poslouchat jejich trpkosti, radši se doústavu skoro přestěhoval. Kdybyste ho viděla, když přijde k nám, jak se baví s našimi kluky! Co by asi zato dal, mít takové docela normální děti. Ještě aspoň slušné manželství by si mohl založit, ale nejvyššíčas. Až se odhodlá k radikálnímu řešení svých rodinných poměrů, aby už na nový kloudný vztah nebylopříliš pozdě.”

„Snad nechcete říct, že by byl s to manželku opustit? Rozvést se?” lekla se Barbora. „Podle toho, co jstemi o ní s Milenou říkali, tak na něm velice lpí. Snad by si byla schopna i něco udělat.”

„A já vám zas říkám, a vím, Barboro, moc dobře, proč vám vůbec všechno tohle říkám,” dotkl se lehce její

ruky, „já vám zas říkám, že u Talichů je rozvod jen otázkou času. A nepříliš vzdáleného. Už dokonce mohl

být. Kdyby jistá mladá žena bývala trochu trpělivější a neuháněla ho tak, že ho to nakonec otrávilo. Tak

— a jsme tady. Upalujte rovnou do postele a Evu pusťte z hlavy. Ráno moudřejší večera.”

· Do třetího poschodí teď už ztichlého domu pro zaměstnance ústavu Barbora ani zdaleka nespěchala,

spíš se jen loudala co noha nohu mine: ne snad z únavy celého dne, která jí už u Tromlerů zčásti přešla a

zčásti se změnila v jakousi divnou rozjitřenost, ale spíš z nechuti vstoupit na stážový pokoj. Naděje, že by

doktorka Vavroušková odjela domů, byla teď uprostřed týdne nepatrná, stejně jako bylonepravděpodobné, že by spala a Barboře se podařilo nepozorovaně proklouznout do koupelny a na svůjgauč. Kdepak! Vandě stačí čtyři pět hodin spánku, aby byla čilá a plná energie. Teď po půlnoci si ještěurčitě čte v mikrobiologii, kterou zaklapne, jak jen se Barbora objeví ve dveřích.

Barbora od té doby, co bývala v ústavu častějším hostem, měla na stážovém pokoji několik nejnutnějšíchvěcí, aby tam mohla přenocovat, když už se jí nechtělo jet domů, nebo zas naopak potřebovala být ránona oddělení co nejdřív, a tak si noclehem ušetřila příliš časné vstávání.

Zpočátku byla na příjemném třílůžkovém pokoji s kompletním příslušenstvím včetně miniaturní kuchyňkyúplně sama, později tam ředitelství přidělilo na tři měsíce doktorku Vandu Vavrouškovou z léčebny vNebranicích, aby se na speciálních odděleních připravovala k nadcházející atestaci. Príma, řekla si Barbora

při pohledu na tucet tlustých učebnic. Náramně se shodneme v touze po tichu. Celý den bude na oddělení, večer se bude učit. A ještě Vandu v duchu politovala a podivila se, jak si někdo může taknepřehledné množství vědomostí nacpat do hlavy. Atestace jí jistě dává zabrat, chuděře.

Odhad byl mylný v celém rozsahu.

Především Vandina paměť byla naprosto fenomenální. Svazky doslova polykala, a jak se Barbora súžasem přesvědčila, když se s Vandou chodily radit některé kolegyně rovněž před atestací, ubytované v

sousedním pokoji, pasáže jednou pročtené znala takřka zpaměti. Chemické rovnice sypala z rukávu aod hygieny až po pediatrii měla vědomosti tak rozsáhlé, že k ní přítelkyně chodily jak zalistovat vencyklopedii.

A o nějaké touze po tichu už vůbec nemohlo být řeči. Protože Vandina nikdy neselhávající schopnostskladovat v hlavě údaje a informace jednou získané byla ještě předstižena její nikdy neochabující —zálibou v mluvení. Hovořila stále, mnoho a o všem, především o tom, jakým ústrkům je vystavena vestyku s kolegy, nadřízenými a pacienty, nejvíc však doma od manžela. A prodlévala u popisu jednotlivýchkřivd s tak zálibným smyslem pro detaily, že nebylo jisto, zda přitom vychutnává jen vlastní přesné atrefné formulace, nebo zda jsou jí vhod i samotné křivdy, jako příležitost rozvíjet vypravěčské umění.Zejména o trablech s manželem informovala Barboru do neuvěřitelných podrobností hned první večer,který spolu na pokoji strávily. A Barbora, ač dost zvyklá setkávat se s ženskou sdílností, která jí samotnébyla cizí, přece byla takřka ohromena, o jak intimních věcech Vanda zcela samozřejmě vykládá. Přesto jizpočátku litovala a docela chápala, že Vanda ve chvíli, kdy předá dcerku babičce a vylítne z neutěšenéhodomova, potřebuje si ulevit a vymluvit se třeba cizímu člověku. Stejně dobře si uměla představit i jejíhomanžela. Většinou nabručený mužský, který nikdy nemá pro manželku pohlazení, lichotku, úsměv, vlídná

slova.

Ale jak tak spolu trávily další večery, začínal se Barboře Vandin Karel jevit méně hrozný, a po čase užúplně chápala, že se ve svém pokoji dokonce zamyká. Mít tu možnost, byla by se často před neúnavněplynoucím tokem Vandina monologu zamkla taky. Jenže na společném omezeném prostoru připadala vúvahu pouze koupelna. A když Barbora vlezla do vany a slastně v horké vodě přivřela oči, abypodřimovala, Vanda jen zvýšila hlas, aby Barboře přes dveře ani slovo neušlo. To nebylo ani dost dobřemožné, protože vysoké tóny s ostrými sykavkami a hrčivým er se úporně zabodávaly do uší, takžemonolog se nikdy nestal tak monotónní, aby bylo možno přestat jej vnímat.

„… příšerně závistivá. Nos má vzhůru, protože oni mají renaulta a my jen embéčko. No, kdybych svačilajogurt jako ona, budeme mít dva renaulty. Jenže já jsem dobře pozorovala, jak ona si vždycky takdůkladně prohlédne, co mám na sobě. Když jsem si z Prahy přivezla bílý kostým s takovou vám báječněvelkou citrónovou a pomerančovou kostkou do šreka, nabíraný rukáv, v pase široká stuha, jak to teď letí,hned jsem věděla, že to je o její žaludeční vřed. A taky že ano. Dovedete si představit, že když jsem seráno nesla přes její oddělení, že se za mnou dvakrát ohlédla?”

To si Barbora dovedla představit docela dobře: na všech stranách mírně přetékající Vanda v popsanékreaci určitě za ohlédnutí stála. Vzápětí ji však v duchu politovala, že v touze zhubnout ani na večeřenechodí. Jenže pak celý večer vytahuje jeden čokoládový bonbón za druhým, v ledničce ukrajuje plátkysalámu a o půlnoci, s povzdechem, že hlady by oko nezamhouřila, si ohřeje konzervu vepřovéhoguláše, ke které si opeče topinky, a vše zapije dvanáctkou.

Na tenhle nedávný společný večer Barbora myslela, když se teď blížila k jejich dočasnémuimprovizovanému příbytku. Jestli nikdy, tak dnes, po celodenním náporu ostrých a otřesných dojmů —jí ujedou nervy a vyvřískne: Tak už buďte hergot chvíli zticha!, jako to dělává ten světec Karel, kterému

už v duchu jinak než světec neřekla. Jak strkala klíč do zámku a viděla pode dveřmi světlo, měla pocit, že

její nejhorší obavy se naplnily.

„To je prima, že jste zas jednou přišla,” přivítala ji Vanda a přesně jako vždycky zaklapla tlustou knihu,posadila se na lůžku a zároveň navyklým pohybem sáhla do nočního stolku pro oplatky v čokoládě. „Užjsem si říkala, jestli nejste nemocná, a zítra jsem chtěla volat na kardiochirurgii, co je s vámi,” říkala s takupřímným potěšením, že Barboru vidí, že ta chtěj nechtěj zjihla a nedokázala ani odmítnout nabízenousladkost, ačkoliv na ni neměla nejmenší chuť.

„Musela jsem zas udělat nějakou práci pro redakci. Sice jsem jezdila do ústavu každý den, protože tu ležímoje přítelkyně, ale odpoledne jsem se zas vracela domů,” vysvětlila Barbora.

„Viděla jsem vás naposled minulý týden, když jste s profesorem Talichem nasedala do auta,” řekla Vandas plnými ústy a utkvěla na Barboře vlídně pátravým pohledem.

„Měl v Praze nějaké jednání, tak mne svezl.”

„Fešák, co?” konstatovala Vanda zálibně.

„No, snad ani ne…” namítla Barbora váhavě a hned se na sebe v duchu dopálila. Kdyby to Vanda řekla oněkom jiném, klidně by jí přisvědčila.

„Tak to zas neříkejte! Jestli už Talich není fešák, pak nevím, kdo,” prohlásila hlaholně Vanda. „Jenže co jeto platné,” dodala sklesle. „Ten můj je taky fešák. Zas jiný typ než Talich, úplný Ital. Kdybyste vidělajeho temné oči a černé kudrnaté vlasy, řeknete si: sakra, to bude ďábel do postele! A zatím? Kdy byste

asi myslela, že jsme spolu spali naposledy?”

Když se vloni zapomněl zamknout, měla Barbora na jazyku, ale zdvořile řekla: „Opravdu nevím.”

Vanda spokojeně přikývla: „A buďte ráda, že nevíte. Jinak byste mi řekla, že jsem cvok, když s ním žiju.Stejně z něj budu cvok už co nevidět. Talichová je na tom zrovna tak jako já,” dodala tak nečekaně, že

Barbora vyhrkla: „Jak to proboha víte? Vy se znáte?”

„Jako představeny jsme si nebyly,” vysvětlila Vanda. „Ale nechala jsem si ji od jedné sestry ukázat vsamoobsluze. Zašly jsme tam v dobu, kdy Talichová nakupuje, a hned naponejprv jsme měly štěstí.”

Tak tohle snad není možné. Ona si ze mne dělá legraci, zasténala v duchu Barbora.

„Ta sestra totiž bydli přímo vedle Talichů,” zašátrala Vanda znovu v zásuvce a vykouzlila balíček datlí.„Opravdu si nevezmete? Jsou moc dobré. A to víte, panelák! Slyšet každé slovo. Ovšem od Talichůneslyšet nic, jak je rok dlouhý. No co vám budu líčit. Když se tahle sestra dozvěděla, jak jsem na tom smým manželem, hned povídá: To je úplně totéž, jako u nás v domě u Talichů.”

No nazdar! Tak Vanda svoje manželské historky probírá se sestrami, zaúpěla znovu Barbora.

„Je to hrozné, že pořád takhle jím,” postěžovala si Vanda. „Ale nedokážu se přemoci. Jistě víte, že někteřílidé mají stále chuť na jídlo, kterým si kompenzují životní trable? Jídlo jako náhrada za jiné, chybějícíradosti, to je i můj případ. S takovým manželem, jakého mám já, můžete se divit? To byste homusela slyšet, co mi zas řekl, sotva jsem přijela domů. Ale abych neodbočovala: Prostě Talich je pořádmimo domov, a když se objeví, většinou mlčí. Radost, co? Talichová má útěchu jen v dceři. Obětuje jí prýcelý život.” Snížila trochu hlas. „Nedodělala vysokou, hned první rok ji vylili z farmacie. Profesorovujedinou dceru. On tam má jistě plno známých, ale za dceru zřejmě slovo neztratil. To je otec, co? Holkateď dělá v laboratoři na poliklinice.”

Balíček datlí byl spořádán, Vanda zmačkala celofán a povzdechla si: „Hrozné, jak člověk v debatě aninezpozoruje, co všechno sní. Chtěla jsem si půlku nechat na ráno. No co teď už nadělám. Ale poslyšte, vy

jste přece pořád u Talicha na oddělení. Copak jste neslyšela, že on si vloni klidně odjel sám, jako bezmanželky, na dovolenou? Na tři týdny do Tater? Totiž sám: každý si dovede představit, jak dlouho tambyl sám, pokud sám vůbec odjížděl. Nadarmo Talichová nechodila se zarudlýma očima.” Vanda vše líčilatak sugestivně, jako by pohromy viděla na vlastní oči. Ale pak uhodila přímo na Barboru: „Vy přece musíte

vědět, jestli on má nějakou na svém oddělení. Jsou tam mladé doktorky a sestry… Když to tak denněpozorujete, neříkejte, že by vám tohle mohlo ujít. Já aspoň mám na takové věci naprosto přesný odhad.Povídám jednou Bertíkovi, to je jako zřízenec v naší léčebně: Poslouchej, Bertíku, tak se mi zdá, že naše

vrchní a ten Koudelka to spolu patlají. A Bertík, že kdepak. A já na to: Tak tohle si, Bertíku, ještě povíme!

A co byste myslela, že se nestalo týden potom?”

Barbora byla omráčená, že si nemyslela vůbec nic.

„Vidím milého Koudelku, jak si to v sobotu dopoledne nenápadně šine směrem k léčebně. Tak jsem

nechala tašku s nákupem v samoobsluze a jdu za ním. Nu a co se neukázalo: naše milá paní vrchní tam

byla taky, prý si dělá inventuru příručního skladu, že se k tomu přes týden nedostane. Dobré, co? Aprávě tohle mého Karla tak štve, jaký já mám cit na lidi. Vykládám mu to hned v sobotu při obědě a víte,co mi na to řekl? Protože právě nemohl říct ani slovo, už týden jsem mu tvrdila, že mezi vrchní a Koudelkou se k něčemu schyluje, sebral talíř a beze slova se s ním zamkl ve svém pokoji. To už jsemtedy vzpěnila. Kopla jsem do dveří a povídám: Ty analfabete, aspoň před tím dítětem se nemusíš chovatjako neandrtálec!” Vzala si karamelu. „Je ten chlap vůbec normální? Co byste mu řekla?”

Barbora nebyla s to říct ani slovo. Cítila jen ohromný údiv: je tohle možné? Jak si to srovnat třeba s tím,čeho byla nedávno svědkem? Vanda dokázala přesně a názorně vysvětlit jedné kolegyni principy vyšetření

slinivky břišní pomocí radioaktivních látek. A když se Barbora podivila, jak metodu může tak dobře znátaž do detailů včetně popisu špičkového přístroje z USA, řekla Vanda docela ledabyle: Ale když jedu někdydo Prahy, tak se zastavím u kamaráda, který dělá na nukleární medicíně. Tenhle obor mne vždyckyzajímal, kdysi jsem váhala, jestli bych raděj neměla dělat matematiku… A teď tatáž Vanda klidně líčí, jaksi nechala ukázat Talichovou v samoobsluze, rozebírá, co vyslechnou sousedé přes zeď a jak sledujevrchní sestru a účetního…

„… Tak vy jste si docela vážně nevšimla, jestli tam Talich s některou —”

„Nevšimla,” řekla skoro vesele Barbora, které se proti všemu očekávání zmocnila jakási vlna rozjařenosti.„Opravdu nevšimla! Ale kdybyste chtěla, mohla bych se vám přeptat.”

„To byste mohla,” zaradovala se Vanda mile dotčena takovou ochotou. „To by bylo pro Blážu sousto —něco konkrétního.”

„Pro jakou Blážu?” vyjevila se znovu Barbora. „No přece pro tu sestru z interny, co bydlí vedle Talichů,”uchechtla se Vanda. „Abyste rozuměla: ona s ní Talichová jako kamarádí. Totiž, kamarádí: aby s nídoopravdy kamarádila, na to je příliš snob. Jenže o Bláže si myslí, že se od ní může z nemocnice leccosdozvědět. Chápete?”

Barbora dost rychle nechápala.

„Přece o Talichovi, propána,” řekla Vanda netrpělivě. „A tak ji občas pozve na kafíčko a to víte, Bláža jako

pomocná sestra si zas na tom zakládá, že chodí k profesorově ženě. Konečně, kterou ženskou bynezajímalo, co ten její kde má, když doma je k ničemu, no ne?”

Barbora chabě přikývla, protože slova jí už dávno došla. Ale pak s náznakem rozhodnosti odložila pyžamo,které dlouho držela jen v ruce, a začala se svlékat.

„O profesorovi nevím nic,” řekla nakonec úsečně. „Je příliš formát, aby někde něco vykládal o svýchmanželských problémech,” a vzápětí jí vzalo dech, s jak upřímnou dobrosrdečností s ní Vanda hned

souhlasila:

„Docela věřím, přesně na takového on vypadá.”

„Vím o něm jen, že je ohromný k pacientům a výborný kardiochirurg.”

„To tedy určitě je,” souhlasila znovu Vanda. „Docent na interně, kde teď stážuju, o něm říká, že neznádruhého, který by tak geniálně operoval a nikdy se nemýlil, ať už jde o hodnocení diagnózy vzhledem koperaci nebo o prognózu. Oni totiž dost často spolupracují, když jde o pacienta, kardiaka, o kterém sidocent myslí, že by ho mohl Talichovi přihrát k operaci.”

„A jak jste se, Vando, měla přes neděli doma?” zeptala se Barbora, jen aby se už konečně obrátil list.Tohle byla otázka, kterou se jinak vždy bedlivě střežila položit. Ale cítila, že její schopnost vstřebávat dosebe pravdy a informace o Talichovi, o jeho rodině a soukromí, je pro dnešek vyčerpána.

Vanda se místo obvyklého zachmuření a přívalu stížností rozzářila. „Byla to senzace!”

„Neříkejte?” podivila se Barbora, čekala obvyklý pravý opak.

„Představte si,” zajásala Vanda: „Přijel k nám Balda!”

„Jaký Balda?” opáčila Barbora nechápavě. Nevzpomínala si, že by o takovém příbuzném či známém byla

kdy Vanda mluvila.

„No přece Balda King,” vysvětlila Vanda dotčeně.

„Není to nějaký zpěvák?” vzpomněla si Barbora, že plakáty s tímhle jménem občas zahlédla. Vandanaštěstí už byla rozjetá naplno, takže nestačila zaregistrovat Barbořin nepatřičný tón.

„Přijel i se svou skupinou vystupovat pro pacienty naší léčebny. A zrovna se stalo, že v nebranickémhotelu selhalo topení. No trapas. Klika, že jsem přijela. Okamžitě jsem situaci vyřešila, že si je rozebereme

bydlet domů. A věřila byste, že ačkoliv to byl můj nápad, našly se takové, co tvrdily, že zrovna Balda byměl bydlet u nich? Ale nakonec je uzemnil fakt, že my máme černě vykachlíčkovanou koupelnu ajaponské stereo. Hned bylo po diskusi. Už si ani nekvokly. Urvala jsem nejen Baldu, ale i Jerryho, jejichsaxofonistu. Spali u nás a neumíte si představit, jak jsou skvělí. Chovali se vám skoro jako úplně obyčejnílidé. A přitom takový Balda, když se doopravdy odváže —”

Barboru, teď už osprchovanou, nadobro přešla ospalost. Ještě že nemusí brzy ráno vstávat. Předrželaspaní a cítila, že nyní hned tak neusne. Vandin hlas jí drnčivě narážel o uši, ale když se zachumlala dopolštářů, nebylo to až tak nesnesitelné, naopak, odlaďovalo to svým způsobem skutečnost a dávalozelenou, s nezávaznou snadností, jako ve snu, i těm představám a myšlenkám, kterým jinak prozíravě

uhýbala.

„…Tak jsem do Karla dloubla a povídám: Tady se koukni, jak se pořádný mužský chová k ženě. Baldatotiž zpěvačce na pódiu, když začínali, políbil ruku. Zpívala s ním pak dva kousky. Jenže to víte, Karel!Ten vidí, jen co se mu hodí. Prosím, na to jsem už zvyklá. Ale že se hned o přestávce sebral a odešeldomů, to byl šok i pro mne. Dovedete si představit to faux pas, kdyby si toho byl Balda všiml? Všechnyholky z oddělení mi daly za pravdu, že je hulvát. Jako Karel, samozřejmě. Já jsem si ovšem požitek kazitnedala. Konečně, Karlova škoda. Musela byste vidět Baldu v druhé polovině, když se odvázal naplno —

jak sebou zmítal, chvílemi zpíval v úplném záklonu …”

Proč vlastně té Kláře Talichové všechny ženské fandí? Zvláštní… Třeba taková Paterová: v Talichovi sevidí, jasné na první pohled. Ale když jde o jeho manželku, je v ní proti němu jakýsi tichý nesouhlas. Jakje to možné? Vanda jistě není směrodatná, ale například Milena Tromlerová: sama je úplně jiná a přesto iona je na straně Talichovy ženy. Snad je to tím, že Talichová je tak naplno ženská. Nepokrytě, nezředěně.

Tak, jak bývaly ženy kdysi: nezajímá ji nic než manžel, střed jejího života. Kolem něho se pro ni točí svět.

Že by to ostatní z ní nějak cítily?, že tohle je vlastně pradávná ženská role, kterou odhodily, a tak jífandí z jakéhosi, atavismu? Ostatně… Jistě je přirozenější její ženskost, než když já na šolichání kolemmužského nejsem. Jenže všeho s mírou. Ani té péče nesmí být tolik, aby se stala obtížnou. Správnoudávku jí asi dává Milena Tromlerová. Určitě ani já, ani Talichová.

Klára Talichová. Nakonec i mně je jí líto skoro jako ostatním. Mít někoho tak nesmírně ráda, tak na němviset, dělat mu pomyšlení, přestože on se. chová odmítavě, nedokázat se stáhnout, když on se uzavírá, to

musí být hrozné… Vždyť je to skoro, neslušné. Jak jí asi je, jestli on chodí doma s tou svou uzavřenoutváří, jak ho většinou vidíme i na oddělení…

V tom okamžiku se jí před očima objevila profesorova tvář vůbec ne uzavřená, ale jasná vnitřním teplem,jeho úsměv, docela jiný, než ten roztržitě ústavní, a dokonce i jeho smích, když ji minulý týden odváželdomů a pak spolu seděli v tiché vinárně na Malé Straně. Věříte, že sem jsem chodíval už jako medik?Nepadlo mezi nimi jediné slovo, které by kdokoliv nemohl slyšet, a přece atmosféra večera byla taková,že vzpomínku na něj důkladně odsunula z celého svého oficiálního vědomí a až do tohoto okamžiku se kní nevrátila. A také se od toho dne začala v ústavu profesorovi trochu vyhýbat.

„… On prostě suverénně zvládne každou, ale každou situaci. To se vám u nás přihodil takový trapas: žába

má na zdi velkou fotku Karla, jako Karla Gotta, a Baldovu ne. No a já zapomněla, než přišli, Karlovufotku schovat. Facku bych byla raděj držela, když jsem si to uvědomila. Jenže to už ji Balda viděl, ajakoby nic. Klidně se vám a toho obrázku zastavil, takhle si dá ruce v bok, nakloní hlavu na stranu apovídá: Hrome, tohohle chlapa bych měl odněkud znát, No představte si to, takhle o Karlu Gottovi.Já myslela, že bude po mně. A podobně vtipný vám byl každou chvíli.”

…Že bych se tomu konečně postavila tváří v tvář? Připustila si, že mne přitahuje víc, než kdo kdy dokázal,

ale že se bojím … čeho se vlastně bojím? Komplikací? Asi ano. Protože komplikace by byly, i když zatímnevím přesně jaké. Už jen časové. Copak si to mohu dovolit? Nemám čas ani pro Standu, přestoženaštěstí hodně odjíždí. Stejně nepřichází v úvahu, že bych se s ním rozešla. Mám ho ale vůbec ráda?Hloupá otázka. Jistěže mám. Je mi s ním dobře, je mi milý. I když o velkém zamilování se mluvit nedá.

Ale proč vlastně? Jestli má některý muž všechny předpoklady, aby ho žena milovala, tak určitě on.Obdivuju ho, to zas ano. Ale jak by hleděla třeba taková Talichová nebo Tromlerová na to, že já jsemráda, že jeho výzkumák ho věčně někam vysílá do světa? Že se dokonce těším, jak zas budu mít celétýdny pro sebe? Jenže tohle je nutné před lidmi tajit jak ostudnou nemoc. Hleděli by na mne jak naúchylnou. Každá normální ženská se bojí samoty, a já si v ní libuju. Na psychiatrii s ní! A tak se tvářit:za týden už konečně přijede, a v duchu si myslet: prima, už se na tebe zas těším, ale ještě by ses mohlzdržet, než dokončím ten seriál…

„… Nejen neuzná, ale do očí zapře. Já jsem mu ale řekla: Ze mne pitomce nedělej. To si opravdu myslíš,že mně můžeš navykládat, žes ty kytky zaléval denně? Denně trošku, jak jsem ti vysvětlila? Jenže mněstačí se na tu pohromu podívat a vím, kolik uhodilo. Sotva jsem vytáhla paty z domova, tys je zalilvědrem, abys měl celý týden pokoj. Kdyby to bylo jedno, tak se s tebou nebudu unavovat, protože toběněco vysvětlovat je jak mluvit do špalku. Ale kousek želé byste si vzít mohla… malinové. Barboro!”

Barbora sebou provinile trhla, ale hned z napřažené ruky se sáčkem pochopila, že je jí nabízen pamlsek:

„Ne, opravdu ne, Vando. Chuť bych sice měla, ale musela bych si jít znovu čistit zuby a už jsem moclíná,” usmála se omluvně.

„Chcete zůstat pořád štíhlá, viďte? Však až vám jednou bude manžel rozlévat žluč, tak vám taky všechnobude jedno. Řekněte ale sama: jak vy byste si s takovým poradila?”

„Opravdu nevím. To je asi hrozně nesnadné.”

„Tak vidíte. A nemyslete si, že je nemožný jen doma. To on klidně dokáže zkazit i celou dovolenou jakovloni na Balatonu. Říkala jsem vám, jak se sebral a na celých deset dní zmizel? Jak já honila milici, aby

metr za metrem probádali celé jezero, že se utopil? Nevykládala jsem vám to?”

„Ne,” řekla Barbora, která tuto historku už znala zpaměti, ale pomyslela si, že právě tak jako Slovanskétance je možné si ji s požitkem vyslechnout nesčetněkrát.

„Tak se tedy podržte. Já jsem šílela, že došlo k tragédii, ale lidé z okolních stanů ho měli prokouknutéholépe než já. Když na moje hlášení přišli nějací dva vyšetřovat, ti okolo jim řekli, jen ať se na to klidněvykašlou, že on jistě někde zdrhnul schválně. A přesně tak to bylo. Přišel si, jako by se nechumelilo, denpřed naším odjezdem.”

Div, že vůbec ještě kdy přišel… Zní to neuvěřitelně, ale já a Talichová máme cosi společného. Obě jsmetrochu ujeté, každá opačným směrem. Společný jmenovatel tu však je, to cosi, co nás odhodilo odnormálu, jakým je třeba Milena Tromlerová. Co asi kdysi způsobilo, že Talichová má péče a lásky kpartnerovi obtížný, až odpuzující nadbytek, a já zas nedostatek? Co je v pozadí? Něco v naší výchově?Jako třeba dítě, které má rodiče skrblíky. Jaké bude? Buď skrblík, nebo marnotratník. Tertium nondatur. Určitě nebude mít normálně zdravý vztah k penězům. My dvě ho nemáme, k mužům.

Co je mi nakonec do nějaké paní Talichové, ale proč já jsem taková, že se bojím a couvám před tím, do

čeho by každá druhá s nadšením vletěla? Jde mi o kariéru? Abych se nerozptylovala, abych si mohlanaplno a nerušeně dělat, co jediné mne doopravdy baví? To by pak bylo vyhraněné sobectví. Nebo pocitméněcennosti, že na oboje, práci i lásku, nestačím. Nezamiluju se nikdy naplno, jak to ženskédokážou, bláznivě i zoufale se vším, co k tomu patří, jen proto, že s tím jsou vždycky nějaké trable a jápřed nimi zdaleka cukám, vyhýbám se jim obloukem? Že bych byla nějak nanicovatá? Snad ta mojedětská anémie? Tuším, že si žádné velké hazardování s ohromnými city nemohu dovolit? Pak by mi alemělo sedět spořádané manželstvíčko, všechno pěkně nalinkované, rozpočet, víkendy, postele i dovolené.Tohle všechno jsem měla a utekla jsem z toho, takového života se děsím víc jak zlé nemoci.

Musím si o tom někdy povykládat s Miluškou, ta mi to vyloží pěkně nemilosrdně a beze všehopřikrašlování. Jistě už má dávno okouknuto, jaká je kde ve mně závada. Stejně divné, že mne ještě nikdynenapadlo s ní mluvit o sobě.

Ale teď, když už stejně nemohu usnout, bych udělala lépe, kdybych si zkusila dávat dohromady zápletkudo scénáře. Nejvyšší čas s tím trochu pohnout, protože jinak budu nabiflovaná vědomostmi jako k rigu —ale dějově: kde nic, tu nic. Nejlepší asi bude ten první nápad: průšvih při operaci, takový evidentní, nakterém má někdo z týmu jasnou vinu. A v téhle stressové situaci…

Sakra, na tom ale něco opravdu je, že s Talichovou máme cosi společného. Přece už proto, že Talich si jikdysi zvolil právě tak jako… jako ho dnes něco přitahuje ke mně. A člověk přece svoji volbu partnera vpodstatě opakuje, ! aspoň v tom nejvnitřnějším, co se navenek nemusí projevovat. Nebo spíš se pozná aprovalí až časem. Jsou muži, kteří mají pokaždé „smůlu” na hysterku, nebo zas na ženu nesnášenlivou čipanovačnou, nebo naopak otrockou. A ženy, které se vymaní z potlučenin od jednoho alkoholika, aby sevrhly do náruče druhého, nebo zas první, druhý i třetí manžel je onuce. Někdy se zdá, že si člověk beretentokrát někoho úplně odlišného od předchozího partnera, ale postupně se ukáže onen společnýjmenovatel. Barbora se tiše uchichtla do polštáře nad podařenou představou, že Talich by vyvázl zmanželského jha se ženou, která ho ničí svou oddaností, aby se vrhl do manželství dalšího, kde by hodruhá žena deptala svou nedbalostí. Tohle nesmím zapomenout povědět Milušce, ta to ocení, slíbila siBarbora v dobré náladě, že její neurčité a poněkud znepokojivé pocity k Talichovi se dostaly do humornéroviny, takže nebezpečí je zažehnáno.

Ano, Milušku na Talicha, hned by mu zašla chuť se rozvádět a kdesi cosi. Jako když ji kdysi k soběpozvala, aby poradila Zuzaně, kolegyni z redakce.

Zuzana Milušce obšírně vyložila, že je potřetí vdaná, a jedno manželství zoufalejší než druhé. Prvnímanžel pil a fackoval ji, druhý byl na ženské a bral jí peníze, třetí, ten současný, pije, fackuje ji, je na

ženské a sebere jí každou korunu, kterou neschová. Každého z nich velice milovala a každý ji nakonecopustil.

„Paní doktorko, bylo by to těžké, protože ho moc miluju… Ale neměla bych se vzchopit a odejít od něho?”

plakala.

Miluška se pousmála: „Ale ani ne, paní redaktorko…” Zuzana, kterou všechny kamarádky zapřísahaly, abyod toho lumpa utekla, ustrnula, až zapomněla vzlykat.

„Vy myslíte, že s ním mám zůstat?” zeptala se nevěřícně.

Miluška přikývla: „Chcete slyšet pravdu, ne? Pak vám musím říct, že je úplně jedno, jestli tohoto manželaopustíte, nebo s ním budete dál, pokud nejste rozhodnuta zůstat už sama, a to asi sotva, že?”

„To ne,” připustila Zuzana. „Ale jsou přece i slušní mužové. A tím spíš, že už třikrát jsem se takhle spálila,dám si teď zatracený pozor.”

„Ale kdepak, nedáte,” řekla Miluška mírně. „Nerada vám říkám pravdu tak naplno, ale není to ve vašímoci, nezvládnete to. Smůla a náhoda? Prosím, snad, kdyby to bylo jednou. Ale třikrát? Chyba je ve vás.Něco vás k určitému druhu mužů přitahuje, a vy přitahujete je. Svoji neblahou volbu budete opakovat.

Proto tvrdím, že je jedno, jestli jste s tím nebo oním.”

„Tak to určitě není,” bránila se Zuzana. „Ten první, prosím. Pil, už když jsme se seznámili. Ale můjdnešní manžel, Bedřich, byl ten nejslušnější člověk, ve kterém, věřte, i vy byste se spletla. Až kamarádi

ho dostali na scestí.”

„Ale, ale… A že právě jeho? Nemyslíte, že už v něm nějaká dispozice byla? A že vy jste ji pudově vycítila?A to ani nemluvím o tom, že jste na jejím vyprovokování měla také svůj patřičný podíl, docelabezděčný, samozřejmě.”

Když Zuzana odešla, zmatená a zamyšlená, Miluška pokrčila rameny: „Chudák holka. Kdepak smůla!Cílený výběr!”

„Myslíš, jako že každá oběť si hledá svého vraha?” zasmála se Barbora a Miluška docela vážně souhlasila.

Když ráno zazvonil Vandin budík, Barbora měla pocit, že vůbec nešly spát. Přece teď ještě Vandavykládala o dovolené na Balatonu a ona sama přemítala o nějakých zmatech. Ale zřejmě už opravdu byloráno, protože Vanda, jako vždy neochvějně čilá, vstávala. Barbora honem zavřela oči, aby nedalapodnět ke konverzaci. Když za Vandou zaklaply dveře, chvíli se ještě převalovala v marných pokusechusnout a pak s povzdechem raděj vstala. Že by byla svěží se říct nedalo, ale to konečně po ránu nebylanikdy. Co asi Eva? Snad je všechno v pořádku? Určitě. Proč by taky nebylo. Ale přesto na ni neklidněmyslela po celou cestu ústavním parkem. Jen shodí kabát u paní Paterové a hned zaběhne na resuscitaci.

Ale ani to nebylo zapotřebí.

Jak vyšla do poschodí, šel přímo proti ní profesor Talich. Zamyšleně jako vždycky, takže si jí všiml, až

když by krok před ním. Usmál se: „Na co jste si tak přivstala? Dnes na sále nic není.”

„Kvůli Evě. Je v pořádku? Viděl jste ji teď ráno?”

„Nejen ráno, dokonce celou noc.”

V jeho hlase bylo něco, že se Barbora přichytila zábradlí než se nejistě zeptala: „A jak… jak vypadá teď?”

Pokrčil rameny: „To vám řekneme tak za hodinu, za dvě. V noci jsme ji revidovali.”

„Ne… to ne…” řekla Barbora chabě a cítila, jak se jí lehounce zatočila hlava. Pak se schodiště, které mělapřed očima, mírně prohnulo a zavlnilo a z velké dálky slyšela Talichův hlas: „Ale no tak, Barborko, přecese mi tu nesložíte, pojďte,” uchopil ji pevně za paži a odvedl zbývajících pár kroků ke kanceláři paníPaterové. Ta se na ně mezi dveřmi jen podívala a stručně řekla: „Trochu studené vody? Napít?”

Barbora přikývla. Když se napila, omluvně řekla: „Spala jsem jen pár hodin a ráno jsem vždycky trochunanic - mám nízký tlak. A Eva… Doktor Tromler říká, že znovu otevírat hrudník po takovém zákroku jenedobré. Je to s ní špatné, viďte? Jen mi už raděj povězte celou pravdu.” Ale pohlédnout profesorovinaplno do tváře si netroufla.

Podíval se letmo na hodinky a řekl: „Pojďte si ke mně na chvíli sednout.”

Když byla v křesle proti němu, vysvětlil jí stručně: „Krvácení neustávalo. A tak v době, kdy jste byla uTromlerů, telefonicky jsme se s Tiborem domluvili, že je nutné ji ještě v noci revidovat. Začínali jsme popůlnoci, Tibor tu už zůstal do rána, jak vás přivezl.”

„To není možné. Proč mi nic neřekl?”

„Abyste se trochu vyspala. Komu by pomohlo, kdybyste napůl zhroucená stála na sále?”

„Jak dlouho to trvalo?”

„Prakticky do rána. V šest ji dovezli zpět na resuscitaci.

„Co jste s ní proboha tak dlouho mohli dělat?” vyjekla Barbora a byla ráda, že sedí. Váza na stole se jí zas

nějak rozplizle zakymácela před očima.

„Sušili… sušili…” řekl profesor a v jeho hlase zazněl únava předchozího dne i noci.

„To…t olik pořád… krvácela?” vypravila ze sebe trhaně.

Přikývl. „Teklo z ní a teklo, bylo to k nezastavení. Žádný konkrétní zdroj, prostě difúzní krvácení

odevšud. Nezabralo nic, co se jí infúzemi podávalo, a tak jsme nad ní jen postávali a sušili. A podávalitransfúzi.”

„Takových hodin nové anestézie,” děsila se Barbora. „A srdce?”

„Není nejhorší, jak by taková další zátěž mohla způsobit. Ale že by mu to prospělo, to určitě ne.”

„Takže krvácela až do rána? Až úplně do rána, než jste ji zas zavřeli?” říkala nevěřícně Barbora a

poplašeně uhýbala obrazu, jak Evin zdrátovaný hrudník opět otevírají a po hodinách drátují znovu.

Profesor jako by chvilku váhal, zda už říct úplně všechno, ale pak to řekl; „Totiž, když jsme ji zavírali, tak

krvácení ještě neustalo. Museli jsme ale skončit, protože anestézie se nedala prodlužovat do nekonečna.”

Barbora neřekla ani slovo. Tak to je konec, ona přece jen nepřežije, hučelo jí v hlavě s tupou bolestí.

„Barboro, nedělejte mi to ještě těžší, než je,” řekl pokojně a vzal ji za ruku. Neznatelně přikývla, ani

nevěděla čemu. Vstal.

„Zůstaňte tady, jestli chcete. Vezměte si nějakou knížku a na Evu zatím nemyslete. A na resuscitacinechoďte, nemá to smysl. Až bude nějaká změna, povíme vám. Nebo chcete domů? Pošlu s vámi auto.”

„Zůstanu tady. Půjdu si k paní Paterové,” zvedla se. A paní Paterovou požádala: „Dejte mi práci, buduvám něco psát, nepotřebujete?”

„Ale tady se práce vždycky najde,” usmála se paní Paterová s pochopením a hned ji zaměstnala.

Během dopoledne se několikrát objevil profesor i doktor Tromler. Zprávy o Evě se nepatrně zlepšovaly,krvácení se pomalu utišilo. Ale že by nebezpečí bylo zažehnáno, o tom zatím ještě nemohlo být řeči.Teprve po poledni profesor přišel zpět do své pracovny, aby si vypil šálek čaje, i pozval k sobě i Barboru.

„Z nejhoršího je snad venku, zatím to ale mnoho neznamená. Krvácení ustalo, ale nejméně dva dnyještě není mimo nebezpečí.”

„Ustalo,” vydechla Barbora. A pak teprve jako by jí došlo, co všechno tenhleten člověk proti ní pro Evuudělal.

„Jste hrozně hodný.” Nic jiného ji nenapadlo.

Usmál se. „Není to sice právě to, co by si člověk přál i slyšet od milované ženy, ale budiž: aspoň něco.”Vstal, naklonil se k ní, za lokty ji zvedl z křesla a políbil ji do vlasů.

„Kam tě mám vzít na večeři? Tam, co jsme seděli minule?”

Barbora uhnula jeho pohledu.

„Počkáš tu na mne? Mohu vypadnout po čtvrté.”

„To ne,” vyhrkla rychle. „Setkáme se až ve městě.” A v duchu si povzdechla: Jemu je úplně jedno, kdo

nás spolu uvidí. No tohle tedy dopadne.

· „Na to se tedy pojďte podívat. To vám stojí za to! Zas nový kalhotový kostým a moc bych se nedivila,kdyby z tuzexu,” konstatovala důchodkyně Nováčková v přízemí, která jakmile zaslechla přes maloupředsíňku bouchnutí lítacích dveří v chodbě, s rychlostí na svoje rozměry překvapivou vždy přiskočila koknu, aby měla přehled, kdo a jak právě opouští dům. Teď důtklivým pokynutím přivolala k poodhrnutézácloně přítelkyni Hamzovou ze čtvrtého poschodí, která u ní seděla nad kávou se zákusky a probírala své

neduhy. Každý den, který netrávila v ordinaci nějaké kapacity, považovala za ztracený. Svoje dojmy paklíčívala zejména sousedce na svém poschodí, opřena o rozevřené dveře výtahu před svým bytem, zatímcodomovní důvěrník dole lomcoval knoflíky bez sebe pomyšlením, že výtah je zas už porouchaný a on bude

pět týdnů nosit do šestého poschodí boubelatá dvojčata a tašky s nákupy pro šestičlennou rodinu.

„To mi povězte, kde na to ty holky berou,” řekla Hamzová s plnými ústy a hned pokračovala tam, kdebyla přerušena :

„Já mu ale řekla: Pane docent, dietu? To snad nemyslíte vážně! Proto jsem celý život dělala, abych sinakonec z důchodu ani nedopřála? Kdepak nebezpečí cukrovky! Říkám vám přece, že u mne je to jasnáchudokrevnost po nebožtíkovi otci. Ten měl zrovna tyhle závratě, dej mu pámbu věčnou slávu, jako já. A i

kdyby jednou cukrovka, jak račte myslet, tak na tu už dneska máme vědu a inzulín, pane docent. Četlajsem o tom krásný článek od jednoho profesora a takový to přece musí vědět nejlépe.” Zapila příliš velkésousto a Nováčkové tohoto okamžiku využila, aby promluvila o tom, co připadalo zajímavé zas jí: „Kde nato berou? To si snad umíte představit. Snad znáte dnešní holky, stačí se podívat na jejich zmalování. Aco jde tadyhle o Mirku Haškovejch, vím náhodou docela přesně, kde bere na všechnu svou parádu.”

„Myslíte, že jako ten její, —” pokývla Hamzová k oknu. Mirka právě naskočila na tandém motorky,kabelu si přehodila přes rameno a oběma rukama se pevně chytila Romana před sebou. Ten, ještě než motorka s pofrkáváním odstartovala, vzhlédl nahoru do oken azdvořilým pokývnutím pozdravil Mirčinu matku, která za nimi hleděla z balkónu. Mirka se na ni zazubila ado hluku motoru křikla Romanovi do ucha: „Máti na tebe drží. Měl by ses zas u nás ukázat.”

„Klidně,” přikývl Roman. „Třeba v sobotu, než půjdeme do kina. Mám lístky do Alfy na osum, jestli bys semnou chtěla jít.”

„Prima. Přijď k nám tedy v šest na večeři.”

Nováčkové s Hamzovou je provázely pohledem až do okamžiku, kdy Roman odbočil do ulice k nábřeží.

„Kdepak od Romana. Ten jí moc dát nemůže, sám má pár korun invalidního důchodu. Ale nevěřila byste,k jakým penězům Mirka přijde. Víte přece, že ona je kosmetička?”

„Něco se mi tak plete. Prodává v parfumérii šminky a tak, ne?”

„Ne. Nic neprodává, ale sama ženské šminkuje v salóně pro takové, co nemají nic slušnějšího na prácijako třeba moje drahá švagrová. Ta účetní, viděla jste ji tu už, ne?”

„Taková nastrojená, ale dobře pětačtyřicet jí už bude, co?”

„Sedumapadesát,” řekla pohoršeně paní Nováčkové. „Každý týden u holiče, v sauně a na tělocviku, vjejím věku!”

„To snad ne!”

„Je to tak. Ubožák bratr! Ale proč vám to povídám. Jednou mi řekla, že každá zákaznice dá kosmetičcenejméně desetikorunu, ale i dvacku, když třeba chce, aby ji vzala neobjednanou nebo tak. Povídala jsem,jestli není blázen, když pak ještě platí bůhví kolik u pokladny, ale ona se mi vysmála: Prosím tě, kdybychnedala, víš, jak by mne odbyla? Pošolichala by mne a za čtvrt hodiny bych vypadla jak švec. To máš jak u

holiče. Zkus si nedat a ještě někdy se tam objevit.”

„Vy tedy myslíte, že Mirka taky —”

„Nemyslím nic, ale jisté je, že kosmetičku dělá. A kdyby měla jen dvě zákaznice za hodinu a od každé jendesetikorunu…” Při představě Mirčiných výdělků popuzeně třískla šálky od kávy do dřezu, že jen zařinčely.

„Znáte doktora Melíška odnaproti z dvanáctky?” nadhodila Hamzová. „Co mu tu vloni přidělili byt? Asitřicet, svobodný, ohromný fešák. Víte, kterého myslím?”

„Toho se žlutým embéčkem.”

„Právě toho. Já jsem se o něho dost zajímala, protože Mrázková mi řekla, že on je specialista naprůdušky. A jak víte, sestra je astmatička, máme to v rodině, málo platné, náchylnost tu je, a já někdysotva popadám dech. Tak jsem ho zastavila a přeptala se, kde jako ordinuje, a zašla si za ním. Moc slušný

člověk. Ale co chci říct. Mrázková mi taky svěřila, že on je celý blázen do Mirky. Co prý se za ní naběhal,ale ona ani slyšet. Tohle mi vysvětlete. On je Románek sice taky fešák, ale když uvážíte, že tamten jezdravý, finančně si stojí, majetný člověk s titulem. Chápete, že holka dá přednost nemocnému?”

„Já to totiž celé vůbec nechápu,” řekla důrazně paní Nováčková. „Stará Hašková byla zpočátku hrozněproti, aby Mirka s Romanem chodila, zvlášť když pak měl ještě tu druhou operaci. Ale holka, že ho miluje,

a že by ho přece nemohla nechat, když je mu zas hůř, to by bylo bezcharakterní. No, hlavně že můžebrát těch stovek od zákaznic, to bezcharakterní není.”

„A víte, že snad ani není?” mínila rozvážně Hamzová. „Pořádná ženská takovéhle kejkle nepodniká. Kvůlimanželovi takový salón žádná nenavštěvuje. A taková nějaká, jen ať platí! Nic ve zlém jako proti vaší paní

švagrové.”

„O té já vím svoje už dávno, buďte klidná. Kdyby bratr dal na moje slova, už dávno jsou rozvedení.Darmo se rozčilovat. Pojďte, hodíme si kanastu, než začne v televizi muzikál.”

V tu chvíli Roman ve slepé uličce u parku přistál u okraje chodníku, o který se opřel nohou, a usmál se naMirku, když seskočila. Tady se obvykle rozcházeli, měla to už jen přes dvě krátké ulice. Dneska ale nějak

moc nepospíchala.

„Poslyš, Romane, máš to s Lídou domluveno přesně? Jako jestli pospícháš? Nebo bys měl ještě chvíličas?”

„Pro tebe snad vždycky, ne? Samo sebou, že na chvíli nezáleží. Stejně ani není jisté, že Luboš odjel —musím ji nejdřív zavolat. Co bys potřebovala?”

„Ale… mám s tebou řeč… a nerada bych to odkládala do soboty.”

Zastavil motor, stroj opřel o strom a beze slova vykročil vedle ní. To se jí na něm líbilo. Žádné řeči jako: o

co vlastně jde, co se prosím tě děje, ale docela lhostejně. Znala ho však natolik dobře, aby vycítila jehotichý, bdělý střeh. Opravdu ideální partner pro vztah, jako je jejich.

Usedli na jednu z prázdných laviček ještě na pokraji parku, odkud však už byl velice pěkný výhled nauličky staré Prahy kousek pod nimi. Vsunula ruku pod jeho loket a trochu se k němu přiklonila, takženáhodný divák by nepochyboval, že má před sebou milence v důvěrném rozhovoru.

„Poslyš, Romane, jak ty si vlastně stojíš s melouchy? Hodí ti hodně?”

Podíval se na ni trochu pobaveně a jakoby příjemně překvapen, že jde jen o tohle.

„Ale! Maminka zjišťovala, jestli už uživím manželku?”

„Jo, zjišťovala… Ale ne maminka. Někdo jinej!” řekla Mirka trošku rozmrzele.

Nepřerušil ji ani slovem, a tak se posadila trochu pohodlněji a napůl opřena o jeho rameno tiše začala:

„Tak si, Romane, představ. Přijdu ti předevčírem odpoledne domů a matka má návštěvu, vidím, že je celá

vyplašená. Koukám… a on Tonda Řehák, s kterým jsme se jako děcka honili po hřišti, ale před několikaroky dostal garsonku kdesi na sídlišti, odstěhoval se od rodičů, a tak jsem ho ztratila z očí; ale když senáhodou potkáme, pořád se k sobě hlásíme. Dal se k Bezpečnosti, viděla jsem ho vždycky jenom vcivilu, je prý tajnej u kriminálky.

A teď u nás v křesle. Povídám: Ahoj, Tondo, kde se tu bereš? Snad jsi mne nepřišel požádat o ruku?, Aon na to: No, jen kdybys mne chtěla, já bych od toho nebyl., Chvíli jsme si takhle dělali legraci, alematka pořád jak na trní. Ona od té doby, co tati umřel, je hrozně nervózní, zvlášť když jde o něcoúředního, protože celý život všechno vyřizoval táta. Potom mi vykládala, jak to vlastně celé bylo.

Kdosi zazvonil a on Řehák, sice náramně přátelsky, ale ukázal jí jakousi průkazku, a že by od nípotřeboval jistou informaci. Pozvala ho tedy dál a on začal: Vaše Mirka se kamarádí nebo chodí… prostěpravidelně se stýká s Romanem Pospíšilem, že ano? V matce, jak to uslyšela, hrozně hrklo, hned jinapadlo, že jsme třeba někoho nabourali nebo že se nám něco stalo, to víš, její první je: motorka. Ale

když se ukázalo, že nic takového a že Tondu zajímají jen tvoje melouchy, tak se spíš naštvala.”

„Měly jste mu říct, že jsem sám požádal o snížení důchodu na částečný a že chci jít dělat na půl úvazku.”

„Taky že mu to máma řekla, a hned na něho, jen ať se jde přeptat po lidech, zač jim melouchy děláš. Aže by ji moc zajímalo, kdo ti asi závidí těch pár korun za opravy, které nikde nedovedou nebo se jim donich nechce, a tak zákazníkovi prostě řeknou, že se s tím už nedá nic dělat. A co všechno uděláš zadarmo

na klinice. Vzpomněla si i na nějaké babky v okolí, cos jim opravil rádio zadarmo a ještě jim dal ze svéhosoučástky.”

„To snad mu mohlo stačit, ne?”

„Prosím tě! Ukázalo se, že tohohle všechno, jako že jsi slušný k lidem, on dobře ví, a že jde o něco jiného.

To už jsem mezitím přišla a byla u toho. Kdesi prý vykradli velký sklad materiálu a součástek zrovnatakových, jaké ty používáš. A počítá se, že pachatelé je teď nějak levně rozprodávají mezi meloucháře.Kdyby se tě prý Tonda zeptal přímo, že bys mu asi nic neřekl, protože by ses bál kvůli sobě. Ale jim že vůbec nezáleží na takových prkotinách, jako jestli si někdo přivydělá dvacku, tím se nezabývají, o to ať se

starají národní výbory. Oni potřebují informace, které by mohly vést ke zjištění těch pachatelů. A takjestli ses náhodou nezmínil, žes nějaký materiál výhodně nakoupil nebo ti snad byl nabídnutý…pochopitelně, že jsi nemohl tušit, jakého je původu…”

„Nic takového. Taky se mne mohli zeptat přímo.”

„No právě! Obě jsme se do něho hned pustily, co je to za nesmysl. Ty přece nemáš zapotřebí něcopokoutně shánět či kupovat. Co potřebuješ, pořídíš za pár korun v Bazaru se součástkami, jen ať sezajde přeptat, dobře tě tam znají jako stálého zákazníka.”

„Co on na to?”

„Že je sám rád, že je s tebou všechno v pořádku, že si to vlastně hned myslel, ale povinnost je povinnost

— dostal seznam melouchářů, u kterých se má přeptat. A že už za tebou ani nepůjde, my tě jistě dobřeznáme a nejlíp víme, s kým se stýkáš, což jsme mu potvrdily. Jenže on ti seděl pořád dál a točil řeč

semhle támhle, až mi to bylo divné. Jak kdyby si myslel: když s nimi budu dost dlouho rozkládat, snad z

nich vyleze něco, co by mi na přímou otázku nepověděly. Aspoň mně tak připadal. Konečně se zvedl avelice uctivě se s naší matkou loučil, s mnoha omluvami, že zbytečně zdržoval a obtěžoval, prostěmatka z něho byla celá pryč, jaký je slušný a hodný člověk, že i tak choulostivou věc dovede vyřídit taktaktně.”

„Takže, tím to skončilo?”

„Ale právě že ne. Mně se pořád zdálo, že by ještě rád mluvil jen se mnou. Ptal se kde a do kolika dělám

— to si přece může hravě zjistit i beze mne, jestli to už stejně dobře nevěděl. Ale chtěl to podle všehoslyšet ode mne, abych se nedivila, kdyby mne čekal na rohu před podnikem. A tak když se zvedl,povídám, že letím ještě něco nakoupit, a vyšla jsem s ním.

A on za chvíli: No jo. Tak ty už máš docela vážnou známost a asi se budeš vdávat? Já na to: No a? Věk už

bych měla, ne? Nebo mám počkat na tebe, až to dotáhneš na generálního přednostu nebo centrálníhoředitele kriminálky, či koho tam nahoře máte? On jen mávl rukou: Jen si ze mne utahuj! Tobě se tosměje! Jenže já mám s holkama pěkné trable. Už dvě mne nechaly. To víš: něco se domluví a přijde dotoho služební akce, a služby o víkendech… Povídala jsem, že se nemůže divit. Tohle by otrávilo každou. Apochválila jsem si, že já mám s tebou idylu, takové problémy že nemáme. A on ti mi najednou řekne,jestli prý jsem si tak jistá, že jsi do mne taky tak udělaný jako já do tebe. To mne trochu naštvalo a řeklajsem zostra: Proč by nebyl? Co tím vůbec myslíš?, On se na mne tak podíval a povídá: No, víš, Mirko, já

jen tak…, asi bys to měla vědět. Viděl jsem Romana, kdypak to bylo? Jo, ve čtvrtek: tak ve čtvrtekjsem ho viděl jít do kina s takovou pohlednou kočkou a náramně se k sobě měli.

No, ještě štěstí, že mi to zapíná. Hned mi blesklo hlavou, že ve čtvrtek jsi byl s Lídou, ne?”

Podívala se na něho a Roman přikývl. „Cos mu řekla?”

„Pořiď si brejle, než příště uděláš rozvrat mezi vzornými snoubenci. Představ si, kdybych tak nevěděla, žeprávě ve čtvrtek byl Roman celý večer se mnou. Chodili jsme po Petříně a pak jsme seděli ve vinárně Umedvěda a rozešli se po půlnoci. Totiž: Olda měl manželku na tři dny z domu, tak si zas jednou mohl vzítvečer slušné šaty a vyrazit se mnou mezi lidi,” dodala trochu trpce, ale hned zas normálně pokračovala:„A tak jsem Tondovi podle pravdy vysypala celý náš program večera, jenže jako že s tebou.”

„Ty jsi tak úžasně pohotová.”

„Ale no tak, pohotová. Nejdřív mi blesklo hlavou, že přece nemohu nechat nějaké podezření, že mizahýbáš. Jak by se lidem na nás začalo něco zdát divné, jak by se o nás začali starat, můžeme to

zabalit.”

„Máš úplně pravdu.”

„Tonda ale hned připustil, že se asi mýlil. Prý ten večer měli hrozný fofr, právě k večeru byl vykradený ten

sklad a oni lítali po všech firmách, které by v tom mohly mít prsty. A mně najednou došlo, že Tondovyřeči jsou náramně podivné. Poslouchej, povídám, neblábolíš ty mi tady, žes viděl Romana s holkou, jen proto, že někdo si snad myslí, že s tím vykradením skladu má něco společného, a ty máš prověřit, coten večer dělal?, Tonda hned, co mě napadlo a kdesi cosi, ale já stejně byla ráda, že jsem mu hnedpohotově vyklopila, že jsme byli spolu. Stejně mne pak ještě jednou naštval, když jsme se rozcházeli. Prými přeje hodně štěstí, ale spíš by je měl popřát tobě, že ty je budeš víc potřebovat. Nechápala jsem, jak

to myslí. A on na mne tak spiklenecky mrkne: To víš, dneska jsi do něho blázen, ale časem ti můželeccos vadit, on je přece jenom nemocný člověk a ty zdravá, temperamentní holka. No nic, až se jednourozhodneš mu zahejbat, tak si vzpomeň na svého kámoše Tondu Řeháka, který je jak kůl v plotě, dělal sijako legraci.

Ty bys mne rozesmál, já na to. To si jako myslíš, že z nějaké operace je nemohoucí nebo co? Pár měsícůs ním bylo zle, poležel si, to je pravda. Ale jinak? Normálně strčí v posteli do kapsy čtyři takové zdravé,jako jsi ty. Na tohle je až moc zdravý. Tonda se jen tak uchechtával, že mi teda gratuluje, řekli jsme siještě pár vtipů a rozešli jsme se.”

„Jsi skvělá holka, ale to už vím dávno. Nejlepší, jakou jsem kdy poznal, fakt!” řekl Roman tiše, trochu

zadrhnutým hlasem.

„Ale? A co Lída? Měla by tě tak slyšet! Ta snad je ještě skvělejší, ne?” zasmála se Mirka.

„Jak se to vezme. Do ní jsem udělaný zrovna… kvůli těm věcem, jak jsi líčila tomu orgánovi,” odpovědělzdráhavě a Mirka si pomyslela, že se div nezačervenal. Tak jemný kluk, to ještě nepoznala. On se vyhne

i slovu postel.

„Ale tohle, tak jako ty… to by teda určitě nesvedla,” pokračoval upřímně. „Lída, a konečně každá druhá

— by se vyplašila a vyklopila celou pravdu, nebo by zas zapírala tak, že jemu by bylo jasné, že ten sklad

jsme vykradli společně,” pokusil se o vtip, ale Mirka dobře věděla, že bezstarostný zdaleka není.

Na sousední lavičku se usadil další pár, zřejmě až dost zaujatý sám sebou, ale přesto v tiché a okamžitéshodě současně povstali a loudali se kus dál. Chvíli šli mlčky, pak Roman prohodil:

„Stejně je to divné, jak někoho mohlo napadnout, že zrovna já bych mohl mít prsty ve vykradení jakéhosi

skladu. Taková pitomost!”

„Přesně tímhle jsem si taky lámala hlavu. Především proto, že v celém Tondově vyšetřování mi něcoskřípalo. Nevím přesně co, ale mám dobrý čich, když někdo lže nebo předstírá. To víš, na boxe vyslechnuvšelicos. Ta atmosféra jaksi svádí ženské k důvěrnostem. A já ti dost neomylně, jak se párkrátdodatečně ukázalo, poznám, když některá kecá, dělá ze sebe víc, než je, a tak. I když ji poslouchám napůl ucha. A s Tondou Řehákem mi to jaksi neznělo od začátku. Ze všeho mám dojem, že on snad aninepřišel kvůli nějakému vykradenému skladu, který bůhví jestli si nevymyslel.”

„To snad ne! Nepřeháníš?” zareagoval poprvé prudčeji Roman.

„Ne. Podívej, ty o mně a o Oldovi víš prakticky všechno, já o tobě a o Lídě mnohem míň, ale zas dost, aby

mi bylo jasné, že v tom taky pěkně bruslíte, lehké to nemáte. Říkal jsi, že její muž je vysoký důstojníka žárlivý jak blázen, a jak děsný by byl průšvih, kdyby to na vás prasklo. Napadlo mne, co když se mu ovás něco doneslo? Co když se něčeho domákl, něco tuší?” Podle Romanova malounko zrychleného dechua červených skvrn na tvářích viděla, jak je mu bídně. Ale projednat a dohodnout s ním nějaká opatřeníprostě musí. Jde o něho právě tak jako o ni.

„Přece právě ten čtvrtek, který Tondu tak zajímal, jsi byl s Lídou. Není to náramná shoda? Co když natebe poštval tajné on? Známé tam jistě má. Tonda ani nemusel vědět, oč jde, mohli mu jen uložit, abypod nějakou záminkou zjistil, nějak nenápadně ověřil, cos ve čtvrtek večer dělal.”

„Není to trochu přitažené za vlasy? Proč by ho zajímal právě čtvrtek a ne třeba pondělí, to jsem taky byl

s Lídou.”

„Co já vím. Představuju si to asi tak, že má Luboš na tebe podezření; že snad právě ve čtvrtek v nocitelefonoval ze své služební cesty, Lída se nehlásila, a tak si pomyslel, že neuškodí si zjistit, cos právě dělal

ty. Do kolika jste byli u té její kamarádky?”

„Asi do dvou.”

„Tak vidíš,” povzdechla si ustaraně Mirka. „A neukazujete vy se někde spolu? Nešli jste náhodou právě do

kina?”

„Blázníš? Jsem padlý na hlavu? Vůbec nechodíme na veřejnost. Občas si vyjedeme motorkou někde zaPrahu, ale jinak… Říkal jsem ti přece, že to máme zařízeno jako ty s Oldou. Scházíme se u Lídiny nejlepšípřítelkyně, ta nás ve své garsonce nechá kdykoliv. Má ve vedlejším domě nemocnou matku, stejně u nívětšinou přespává. A zásadně k ní chodíme, jen když je Luboš mimo Prahu, což je naštěstí často. Kdybyse nečekaně vrátil, Lída mu podle pravdy řekne, že byla u ní. Prostě všechno posichrováno.”

„Tak jo,” oddychla si trochu Mirka. Samo sebou, že Roman by si nepočínal nějak pitomě nepředloženě aneriskoval by průšvih, když už se to celé tak bezvadně zaběhlo a už kolik let znamenají jeden pro druhého

zeď i alibi. Ale stejně: čert tomu Lubošovi věř!

„Romane, ty fakt nemáš obavy, že ten oficír by se po tobě mohl svézt? Co kdyby proti tobě něco narafičil?Falešné svědky, že ses něčeho dopustil…”

„Moc čteš detektivky,” řekl Roman suše. „To víš, že takovéhle záležitosti nikdy nejsou dost zajištěny,určité riziko je vždycky, a že by příšerně řádil je jisté. To si konečně umíš představit podle sebe a Oldy.Kdyby se něco dovtípila paní Paterová a letěla na tvoji máti, kdyby ti udělala scénu v baráku nebo na

podniku…”

„Kdyby jen tohle,” pokývala hlavou usouženě Mirka. „Já jsem na tom mnohem hůř, nebojím se jí, aleOldy. Něco ti povím, Romane: Paterová by nemusela hnout prstem. Stačilo by, kdyby Oldovi řekla, buď

já, nebo ona. A to by byl mezi námi konec.”

„Neříkej, že Olda by se tě jen tak beze všeho vzdal. Chodíte spolu léta, určitě tě má moc rád.”

Pokrčila rameny: „Ale ano, neříkám, že nemá. Ostatně jsem přesvědčená, že Paterová dobře ví, že onnějakou má, za ty roky není možné, aby se něčeho nedomákla, i když Olda je příšerně opatrný. Ale onas ním bude klidně dál, jen aby udržela před lidmi rodinku, aby nepřišla o těch jeho pět tisícovek měsíčně,aby se nedělil majetek. Konečně: přesně jako on. A já idiot… Ale co,” mávla rukou. „Teď jde o tebe. Cobudeš dělat?”

„Co můžu dělat? Budeme ještě opatrnější. Snad by bylo dobré nesetkávat se nějakou dobu tak často.Ovšem rozejít se s Lídou, nepřichází v úvahu.”

Mirka si znovu znepokojeně všimla jeho dechu a zesílených skvrn v tváři, které se mu rozlévaly až přes

spánky. Dává mu zabrat tenhle nervák. Ale v hlase má klidnou rozhodnost: rozejít se, to teda ne! Až ji

píchlo u srdce. Jak by se v takovéhle chvíli zachoval Oldřich? Má mě jistě rád, víc než rád, o tomnepochybovala. Ale přesto… Jenže může mu zazlívat jeho smysl pro povinnost k rodině, k synovi,přestože je už dospělý, k manželce, která je starší než on, zřejmě se s ní nudí, ale slovo proti ní nikdyneřekne…

Roman, jako by vycítil její myšlenky, se ostýchavě zeptal:

„A u Paterů… vůbec to nebere obrat k rozvodu? Jejich klukovi už bude dvacet.”

„Co tě napadá! Rozvod? K tomu tam nikdy nedojde. Olda nikdy neopustí, co shromáždil. Konečně,nezapomeň, že on k ničemu nepřišel zadarmo. Průmyslovku i vysokou dělal při práci a to je pěkný záběr.

A když byl hotov, potloukal se zas celé roky po montážích v Africe, kam ho jejich podnik vysílal. Nahrabal

tam sice pěkné prachy, ale podle toho, co mi tak vykládal, za jakých podmínek tam dělali, měl jezatraceně zasloužené. Dneska je ředitelem podniku, který postavil na nohy, není to sice žádná lehárna,ale přece jen pozice. A tu si neohrozí rodinným rozvratem.”

„Nebylo by to tak divoké. Kolik lidí se dnes rozvádí. Mezi řediteli by nebyl první ani poslední.”

„A já ti zas povídám, že Olda nebude riskovat nic. Kromě toho, jak jsem pochopila, jejich kluknáramně drží na mámu. Kdyby se s ní Olda rozešel, poštve si ho proti sobě. A jestli by ho chtěl kdy vživotě ještě aspoň vidět, musel by zmizet s kufříčkem a všechno jim nechat. Mně by to samozřejmě bylojedno. Já bych ho brala třeba v tom, co má na sobě. Ale on? Honosná vila, luxusní chata, saab, v životě už by se na to nezmotal. Kdepak tohle oželet! To raděj do smrti se ženskou, kterou nemiluje.”

Roman dlouho mlčel. Pak se zhluboka nadechl a bylo to poprvé, co začal důvěrněji o sobě:

„Jen si nemysli. Ono to není s Lídou o moc jiné. Já sice vím, že je do mne udělaná, že Luboše nemůže

vystát, ale rozvést se s ním se taky nikdy neodhodlá.”

„Neblázni! Proč by ne?” řekla Mirka, ačkoliv dobře věděla, co uslyší, a bylo jí Romana moc líto. Aspoň žety skvrny mu trochu ustoupily a zas už normálně dýchá.

„Divíš se? Víš, jak ta se s ním má? Všechno, nač si pomyslí! Děti nemají, do práce chodí na půl dne stejnějen proto, aby se doma nenudila. A když si spočítá, z čeho by musela vyjít se mnou, i kdybych už dělal

naplno…”

„Takhle blbě s nimi prošvihneme nejlepší roky,” řekla skoro zlostně Mirka. „A nesmím ani pomyslet, kdyby

prasklo, že s tebou …, prostě že jeden druhému kryjeme poměr: s vdanou, se ženatým. Já ti povím, žematky by to nepřežily. Moje ani tvoje.”

„Neprošvihlo se nic tolik let, tak co by…”

„A já ti zas říkám, že tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu… Konečně stačí, až se jednou ukáže, žespolu chodíme jen tak a vůbec se nemíníme vzít. Naše máti o tobě všude jako o zeťovi, vaše mnepředstavuje známým jako nevěstu. Až tohle skončí…”

„Proč by to mělo skončit?” řekl Roman znepokojeně.

„Nebuď blázen! Nemůžeme lidi vodit za nos bez konce, hrát si na snoubence dvacet let. Nebýt tvédruhé operace, už dnes jim je divné, proč se nebereme. Povídám ti, že jestli do roka nezačneme o svatbě,

lidi začnou větřit, že tu cosi nehraje.”

Zas bylo dlouho ticho. Pak Roman pomalu řekl: „Máš pravdu. Ale proč bychom se tedy doopravdy

nevzali?”

Mirka mu vzhlédla do tváře: „To má být vtip?”

„Ani ne. Dokonce mne to napadlo už častěj. Jak jsem tak o všem uvažoval… Prostě: jsi nejlepší holka, coznám. S Lídou, to je něco docela jiného. A stejně to nikam nevede. Jistě víš, že tyhle záležitosti, co jsou

jenom přes postel,” řekl to slovo s váhavou nechutí, „vždycky dříve nebo později zhasnou. A nedovedu sipředstavit, že bych kdy mohl mít zájem o jinou než o tebe. Zvyk, a vůbec.”

„No to víš, se mnou je to zrovna tak,” řekla rychle, aby mu tuhle chvíli usnadnila. Teď ještě bylazmatená, ale časem už si něco vymyslí, jak mu nápad šetrně rozmluvit.

„Říkalas jednou přece,” pokračoval Roman, „že to nejlepší v životě jsi už prožila, nebo prožíváš, sOldou. Že už nikdy do nikoho nebudeš tak těžce udělaná jako do něho. A až on to skončí, že si vemešněkoho prostě jen tak z rozumu. Takže kdybys myslela, že já bych k tomu nebyl zrovna ten nejhorší…”

„To bys opravdu nebyl, naopak,” řekla Mirka a sama byla překvapena, jak velice je to pravda. Roman jevýborný kluk, spolehlivý, neukecaný, pořád v knížkách, dovede dělat a není chamtivý. Nemá snad jedinou

vlastnost, která by jí neseděla. Už jen jeho chování. Vždycky ke každému tak zdvořilý, ochotný. Nebozvláštní takt, kterým vycítí, jak se druhého nedotknout, jak mu způsobit radost. Nikdy za celé roky jejichpřátelství nezapomněl, na rozdíl od Oldy, přijít s dárkem k jejím narozeninám či svátku, už i kvůli jejímatce, aby viděla, že je mezi nimi všechno v pořádku. V houstnoucím šeru se dívala na jeho pěkný profila obrysy štíhlé postavy, na které nebylo ani sebeméně poznat, že sport je pro něho zakázaným ovocem.

Holky v práci jí ho do jedné závidí.

Najednou jí jeho nápad vůbec nepřipadal absurdní.

„Na tom něco je, co říkáš. Proč čekat a shánět si někoho, teprve až se na nás vykašlou?”

„S Oldou by ses pochopitelně setkávala dál, jak to máte zavedeno, na tom by se nezměnilo vůbec nic.”

„Ty s Lídou zrovna tak.”’

„Jednou jsi říkala, že mít jako svobodná ženatého je hrozný.”

„Taky že je. Myslí si, že jen čekáš u telefonu, kdy ti zavolá, že má pro tebe hodinu čas. Nesnesitelné je už

jen pomyšlení, že on ví, že ty máš jen jeho, zatímco on svoji vzornou a šťastnou rodinku. Proto takyjsem poslední čas velice dbala, aby Olda vážně věřil, že s tebou chodím doopravdy.”

„Tohle si Lída o tobě myslí taky.”

„Fakt? Mne ani nenapadlo, že o mně ví,” podivila se Mirka a dokonce ji to potěšilo. „Prostě ani jednomu znich, ani Lídě ani Oldovi neuškodí, když jim předvedeme svatbu dvou milujících.”

Zasmáli se a zamířili k východu z parku.

„Dneska Oldovi nepřijdu na domluvenou schůzku. Věřil bys, že za ty roky poprvé? Doufám, že se pořádněnaštve, protože teď plné tři týdny bude jeho kamarád v Praze, takže se v jeho bytě nemůžeme scházet.Ale mně se dneska za ním prostě nechce. Musím si v klidu promyslet, co a jak. I když v zásaděsamozřejmě platí, jak jsme se dohodli. To se spolehni. A dokonce si teď myslím, že čím dřív to

podnikneme, tím lépe.”

„To je moje řeč. Když už, tak proč ne hned! Jsi snad jediná holka, na kterou je opravdu spolehnutí,”řekl Roman skoro dojatě. Přistoupil k motorce: „Zavezu tě domů. Lídě už ani nebudu volat. Taky se mi užnikam nechce, půjdu radši spát.”

„To jsme to dopracovali,” rozesmála se Mirka. „Ale těm našim sobcům jedině prospěje, když je takyjednou převezeme a nedostavíme se, jak oni pískají.”

„Pokud jde o prachy, můžeš být klidná,” řekl Roman vážně. „Do roka dělám naplno, a když k tomupřipočteš nějakou tu stovku, co vydělám mimo, tak na tom se mnou nebudeš tak nejhůř.”

„Co blázníš! Nemluv, prosím tě, nesmysly. Nebudeš se honit v práci a ještě melouchy.”

Když paní Nováčková zaslechla přibrzdění motorky před lomem, zhasla stolní lampičku u postele, hbitěvyklouzla zpod peřiny a bosa přiskočila k pootevřenému oknu.

„Výhoda je, že nemáme trable s bytem, že budeme u nás,” slyšela Mirku. „Máti už jen čeká, abych sevdala, že mi předá byt a odstěhuje se k sestře do Poděbrad. Ta taky ovdověla, je sama v domku, pořád

na matku naléhá…”

„Na zařízení bych nějaké peníze pohromadě měl,” poznamenal Roman.

„Moc potřebovat nebudeme,” ujistila ho Mirka. „Kuchyni jsme pořizovaly novou, je to tři roky, můj pokojje taky nový, a tak jen z máminy ložnice si zařídíš pokoj pro sebe. A jsem pro to, abychom za prachy, codáme dohromady, koupili auto. Když si případně ještě něco vypůjčíme, na embéčko bychom se zmotat

mohli.”

„Tohle je teda nejlepší nápad večera!” nadchl se Roman. „Tak zatím ahoj, a v sobotu navečer jsem u

vás.”

„Ahojka!” zamávala mu Mirka a zmizela v domě.

Svatba tedy bude, pokývala hlavou paní Nováčková spokojeně, že konečně má jistotu, jak se věci mají.Ale jinak dneska ti mladí… Jen tak o všem možném prakticky, a na rozloučenou si ani pusu nedají. To je

dneska svět! Když si tak vzpomene, jak kdysi, když ona byla mladá… Mávla rukou a vklouzla zpět dopostele ke svému románu o krásné Angelice. To aspoň bývaly lásky jak se patří, se vším všudy.

· Michala probudilo slunce, které se balkónem a širokými okny prodíralo do velkého rohového pokoje

lázeňského hotelu. Tiše vstal, aby zatáhl pestré kretonové závěsy. Protějším parkem se už trousili prvnílázeňští pacienti na pitnou kůru, vodotrysk jemně šuměl a po nočním dešti se celé bílozelené městečkorozvonělo a zahýřilo barvami. Chvíli se s potěšením díval na rododendrony bohatě obsypané velkýmifialovými květy a pak se tiše vrátil na lůžko teď už v příjemném stínu. Barbora ležela vedle něho nazádech s opálenými pažemi do široka rozhozenými, mírně oddechovala trochu našpulenými ústy apřipadala mu v tu chvíli dojemně mladá a bezbranná. Včera, kdy tu spolu trávili první večer, šli spáthodně po půlnoci, a věděl, že poslední týden denně psala do noci. Teď dospává a asi se hned tak

neprobudí.

Sám se taky cítil trochu unavený. Na nesnáze v ústavu byl sice zvyklý a doopravdy ho nikdy z míry

nepřivedly, zato doma… Klára. Už dlouho odkládal okamžik, kdy jí bude muset povědět pravdu, že dál s ní

už nebude žít ani formálně. Vlastně už od počátku si zbaběle přál, aby se Klára o Barboře dozvěděla —jako se dosud dověděla o každé včetně těch, které mu byly přisuzovány zcela mylně —, a aby došlo kpropuknutí výčitek a nářků, což by mu dodalo odvahu i energii naplno ji postavit před skutečnost, žekončí s posledními zbytky jejich manželství. Dobře věděl, jak nesnesitelně jí ublíží, a zatím to nedokázal.

Jenže Klára se chovala zdrženlivěji než kdy jindy, jako kdyby tušila, že tentokrát je doopravdy ohrožena.Pouze na odiv trpěla, hovořila tiše naříkavým hlasem jako člověk, který už zakusil tolik, že nic dobréhonejen neočekává, ale ani už nepotřebuje. A beze slova otázky či výtky mu nadále dělala pomyšlení. Jehopokoj doma byl v bezvadném pořádku, a když se objevil, okamžitě se na stole ocitla jeho oblíbená jídla,nebo přesněji řečeno ta, která za jeho oblíbená považovala a která se mu příliš častým opakováním uždávno zprotivila. Nikdy nepochopila, pomyslel si Michal zlostně, že on by doma potřeboval něco docelajiného než její zahlcující otrockou oddanost poznamenanou zklamáním nad jeho nevděčností.

Co by ale potřeboval? Spravedlivě musel připustit, že od Kláry už dávno nic. Jejich vztah se po celá létapozvolna a bez výkyvů zhoršoval, přestože se křečovitě snažila zabraňovat vzájemnému odcizování,kterému on nechával lhostejně průchod.

Kdysi, když se ještě nad jejich manželstvím zamýšlel, hlavně kvůli Vlaďce, říkával si, jak je absurdní, žeKláře má za zlé především její bezbřehou lásku, kterou dokázala, že už v prvních letech manželství muzačínala být lhostejná a postupně obtížná.

Zajímavé, že tak trochu podobně, aspoň náznakem, se projevilo i těch několik žen, s nimiž se napřechodnou dobu sblížil. Vždycky mu to bylo nemilé. Projevy závislosti a příliš velkých citů, ze kterýchtušil, že ho mají připoutávat, špatně snášel. A přesto nyní s Barborou si občas rozladěně uvědomil, že bymu nebylo proti mysli, kdyby občas … aspoň tak trochu … prostě kdyby dávala víc najevo, že jí na němzáleží. Kdyby se zajímala, co a jak s nimi bude dál, o tomhle nezačít nedokázala žádná jeho přítelkynědéle než první měsíc. Kdyby se prostě projevovala tak, aby bylo jasné, že ho potřebuje stejně jako on ji.Jenže právě toto je Barboře cizí. Jistěže je k němu milá, určitě je s ním velice ráda nebo dokonce šťastná.

Nikdy se spolu nenudili, nikdy nedojde k rozmrzelostem, vždycky si mají co povědět, dovedou spolu imlčet nebo si vedle sebe dělat každý svoje, to všechno… Ale jestli ji něco znepokojuje, pak určitě ne jehocity k ní nebo jejich společná budoucnost, ale termín odevzdání scénáře nebo šéfredaktorovy připomínkyk její poslední reportáži. Jednou zkusil docela bez vysvětlení se s ní celý týden nesetkat. Nic. Když seviděli v ústavu, byla klidná, usměvavá jako vždycky. A když pak řekl, že by si mohli večer někam vyjít, ani

slovem se nezeptala, co po celý týden dělal. Všechno tak, jako kdyby spolu byli naposled včera.

Ženy mu vždycky připadaly až směšně průhledné, ale teď s Barborou prostě neodhadne, čeho je a čehonení schopná. Nemožně hloupé. V životě mu nenapadlo se starat, co jeho partnerka dělá, když spolunejsou. A teď se už několikrát přistihl při myšlence, zda Barboře skutečně tak málo, jak naznačila,záleželo na chlapíkovi, s kterým chodila, než se oni dva sblížili, a zda se s ním vůbec doopravdy rozešla.

Barbora se zavrtěla, zhluboka si povzdechla, něco zamumlala.

Přál si, aby se už probudila, promluvil na ni, ale mrskla sebou na bok, stočila se do klubíčka a vzápětí

spala dál.

Znovu se rozmrzele vrátil ke Kláře. Kdepak, ta mu nedá příležitost, aby mohl prásknout dveřmi a bezeslova trapného dohadování se už nikdy neukázat. Takhle snadný jejich rozchod nebude. Věděl, že si Klára

zaslouží šetrné vysvětlení: za celé manželství se k němu ani jedenkrát nezachovala se zlým úmyslem.Nebyl jí dobrým manželem, zasloužila si lepšího, nehodili se k sobě. Mnohem víc ho však mrzelo, žepodobné pocity nevole jako Klára v něm vyvolává i Vlaďka. Snad proto, že je Kláře tak podobná svým chováním, intonací řeči, každým gestem. Na rozdíl od Kláry ho ovšem… nenávidí.

Většinou k němu bývala uštěpačná a občas vykřikovala, že matku utýrá. Nevěděl si s její hysterií rady,neměli si co říct, byla pro něho tak nepochopitelná, že víc než smutek cítíval údiv: tohle má být jeho dítě?Odmalička se přimykala k matce. Snad měl vynaložit víc úsilí, aby si ji získal, ale asi všechno, co mohlučinit, bylo nic proti tomu, že po celý život nasávala matčinu hořkost marných obětí. Holčičce, která ještěani nechodila do školy, vylévala Klára své zklamané srdce a zasvěcovala ji do svých manželských útrap.

Teď Kláru podezíral, že Vladěnu přiměla, aby se zdržela všech poznámek. Dcera se tedy jen tvářila. Kdyžvstoupil do místnosti, kde právě byla, bez jediného slova se zvedla a odešla do svého pokoje třeba odtalíře. Už dávno vzdal naději, že by se kdy sblížili.

Barbora se konečně začala probouzet a ještě v polospánku zatápala rukou na nočním stolku pooloupaném pomeranči, jak byla zvyklá každý večer si připravit k ruce kousek ovoce, aby se ráno —vždycky malátná a k ničemu, osvěžila a rychleji probrala.

„Tak tohle není špatný nápad,” řekl Michal a přitáhl si k ústům její ruku se soustem pomeranče. „Jak ses

vyspala?”

„Bezvadně,” protáhla se slastně a s plnou pusou.

Vztáhl k ní paži a přitáhl ji k sobě: „Není skvělé, že máme před sebou celý den, celé čtyři dny, kdyvůbec nic nemusíme? Kdy můžeme dělat, co nám napadne? Jenže ty jsi už jistě prohlédla telefonníseznam, jaké jsou tu ústavy, a za chvíli se poženeš za některým ředitelem, aby ti vysvětlil, jak provádějípoúrazovou rehabilitaci,” narážel na jejich nedávnou cestu do místa, kde se Barbora hned první den přivečeři dověděla od spolustolovníků, že v nedalekém městě je podnik se zajímavým výzkumem textilníchtkanin. Nepochopil, jak dokázala, že hned příští ráno bylo před hotelem ředitelovo auto, kterým odjela, avrátila se k obědu unavená a spokojená, co všechno viděla a co se o tom dá napsat. Snažil se tehdynedat najevo, jak ho vyvedlo z míry, že ani při jejich první společné dovolené netouží po jeho stáléblízkosti natolik, aby potlačila svoje profesionální nutkání jít za vším, co jí připadá zajímavé.

„Je tu jeden ústav, kde se léčí děti s ledvinovým onemocněním. Myslela jsem, že bych tam zašla, jenže—” zaváhala a Michal se usmál: „Už dávno jsem tě prokoukl. Nesnaž se mi tedy namluvit, jak je ti každý

okamžik se mnou vzácný, že ovládneš i svoji pracovní mánii.”

„Novin mám tak právě po krk a nejraději bych s nimi švihla,” řekla Barbora tak zlostně, že Michal sepozvedl, aby se jí podíval do tváře.

„Hm. Tak to tu ještě nebylo. Co se stalo? A mně už včera připadalo, že nejsi ve své normální kůži. No tak

co je?”

„Ale nic,” mávla Barbora rukou. „Neurvali jsme si těchhle pár dní proto, abych ti vykládala, co mne

naštvalo.”

„Podívej se. Nemluv nesmysly,” řekl Michal. Ležel na zádech, hleděl do stropu a dlaní, jak vedle něhoseděla na druhém lůžku, přejížděl po její šíji. „Nedělej ze mne přepracovaného pána, který když siutrhne chvíli se slečnou, musí být za každou cenu mile baven. Kdybych potřeboval roztomilýbezproblémový vztah, tak bych si k tomu vyhlédl nějakou tu hezkou dvacetiletou dívku a přiměřeně se jíodvděčoval za občasnou hodinku vlídného žvatlání se všemi náležitostmi. A pokud jde o nás… Zatím jsi tostále ty, kdo táhne pohodu a dobrou náladu. Jsem ti vděčný, netvrdím, že to nepotřebuju. Ale jestli se zas

pro změnu přihodilo něco nepříjemného tobě, byl bych rád, kdybys to pověděla a nemyslela si, že každýproblém musíš překousat sama v sobě. Náladu mi pokazíš spíš tím, když budu vědět, že se necítíš, anebudu vědět proč. Takže: oč jde?”

„Ale… taková pitomost… Prostě: přijela do Prahy jedna výborná italská malířka, původem Češka. Udělalajsem s ní rozhovor, fotograf pořídil překrásné diáky, a dala jsem to do Života obrazem, protože jsoutýdeník v barvě. No a oni mi to obratem vrátili.”

„Nepříjemné. Ale můžeš to dát k Vladimírovi nebo jinam, ne?”

„Ano. Jenže v černobílém přijdu o polovinu efektu. Já jsem už tak měla před očima tu stránku v barvě.”

„Proč ti to vlastně vrátili? Nebylo to dobré? Nebo tam nemáš nikoho známého a mají hodně materiálů —”

„Troufám si odhadnout, co napíšu mizerně a co se mi podaří. Tohle špatné není. V Životě sice známénemám, ještě jsem pro ně nedělala, ale je takový zvyk, že když jde o autora zavedeného v jinýchredakcích… Prostě znají mne dobře a normálně by mi článek vzali nebo aspoň zavolali či napsalivysvětlení, proč se jim nehodí. A ne ho vrazit do obálky a beze slova vrátit.”

„Ale přesto. Nedotklo se tě to trochu nepřiměřeně?” zeptal se Michal mírně udiven. Barbora nikdy nebylasebeméně malicherná.

„Ale ne. Ono je to trochu složitější,” řekla váhavě, jako by litovala, že vůbec začala. „Chvíli jsem mělavztek, ale pak jsme se s Vladimírem dohodli, že to uveřejním u nich, a tím jsem to pustila z hlavy. To bylo

asi před deseti dny.”

„A co tě trápí teď?”

„Včera dopoledne, než jsme sem odjeli, jsem se zastavila v Rozhledech. Když jsem odcházela od

Vladimíra, zašla jsem si zatelefonovat do písárny. Nikdo tam zrovna nebyl, a jen zvednu telefon, první, co

slyším: svoje jméno. Teď řekneš, že jsem měla čestně zavěsit —”

„Ale nesmysl.”

„Vedle v sekretariátě jsou tři telefony. Jeden z nich je paralelka s písárnou. A právě na tomhle telefonu snějakou ženskou mluvila Jana, vedoucí sekretariátu. Znáš ji. Byla tehdy u jednání o tvém a Vaněčkově

rukopisu.”

„Tos řekla moc hezky,” zasmál se Michal. „Já a Vaněček, známí grafomanové. A pokud jde o paní Janu

— je tak nepěkná, že si dovedu docela představit, co sis asi o sobě vyslechla.”

Barbora se na něho úkosem podívala a Michal se usmál: „No jen se netvař, že tyhle zákonitosti ti nejsouznámy. Přitažlivost ženy a její laskavost k bližním, zejména k druhým ženám, jsou veličiny přímo úměrné.

Probírala paní Jana tvoji morálku nebo šaty nebo vzhled nebo schopnosti —?”

„Mám dojem, žes poslouchal na čtvrtém konci drátu,” řekla půl pobaveně, půl rozmrzele Barbora.„Probírala všechny tyto body vespolek. Když jsem se dověděla, jak vypadám, tak jsem nevěděla, jestlibych měla dřív letět k ortopedovi nebo na plastickou chirurgii,” zasmála se, ale hned se zas zamračila:„Vím samozřejmě dávno, že Jana pomlouvá každého, tak proč já bych měla být výjimka. Ale přesto stebou zamává, když s někým vycházíš tak docela v dobrém a pak si na vlastní uši vyslechneš… Musel bysslyšet ten tón, ty jízlivě a chytře pokroucené polopravdy —”

„Hm. A nezdá se ti, že bys ji měla spíš politovat? Kdyby měla mužského, s kterým se pořádně vyspí,

nebude se vyžívat v zostouzení druhých. Jasné?”

„Ale jo,” přikývla Barbora. „To znám od psychologů: syndrom sexuálně neuspokojené ženy.”

„Tak prosím. A takováhle ženská tě připraví o pohodu? Stojí ti její ubohoučké závistivé kvokání za to, abys

—”

„Nestojí. Jistěže nestojí,” přerušila ho Barbora. „Ale například mi vadí, že se dopídila, nevím jak a odkud

, že spolu chodíme. I to s tou druhou zevrubně přetřásala.”

„Ať si poslouží. Snad jsi nepředpokládala, že něco takového se utají? Kromě toho nejsem zvyklý skrývatse s tím, co dělám.”

Barbora si popuzeně odfrkla: „Jenže se ukázalo, že ta druhá, s kterou mne tak láskyplně probírají, jesekretářka šéfredaktora Života. Jana projevila potěšení, že jednou někdo usměrnil moje nadměrnésebevědomí. Že to není všude jako u nich, kde se občas vyspím s Vladimírem a on pak o překot uveřejníkaždý můj žvást.”

„Jestli jsem to správně pochopil, tak zásadní chybu jsi udělala, že ses nevyspala se šéfredaktorem Života,

aby i on —”

„Jsi-li v nouzi postavený, o posměch se nestarej,” zarecitovala Barbora. „No nic, aspoň jsem se konečnědověděla, čemu děkuje Anna Petucciová za svůj neblahý osud. Sekretářka Života Janu ujistila, že kdyžšéfredaktorovi vyložila, co jsem zač, jak tě ženu do rozvodu atakdále, rázem ztratil zájem o spolupráci a

článek nechal vrátit, aniž se na něj podíval.”

„Neříkej! Mile mne překvapuje, jak ctnostní jsou šéfredaktoři.”

„Ten ze Života asi právě je. Cosi jsem zaslechla, že se rozvádí, manželka mu odešla s druhým. Proto bude

náramně alergický přesně na to, co mu Janou poučená sekretářka o mně vylíčila. Víš, já Janu po mnohastránkách oceňuju. A tak mi vadí, že ji cosi takhle škaredě pokřivilo. Chápeš?”

„Naprosto. Mně taky nejvíc vadí, když se jako ničema zachová inteligentní člověk, pro kterého nenacházím

omluvu, jakou mohu mít pro tupce a primitiva, který škodí z nedostatku rozumu.”

„Propána! Devět hodin!” vykřikla Barbora. „A ty tu probíráš redakční klepny, jako kdybychom neměli nic

lepšího na práci.”

„Vděčnost není zrovna tvou předností,” podotkl Michal. „A hybaj z postele! Víš, jak dlouho ti ráno vždycky

trvá, než se vypravíš.”

Barbora se s povzdechem váhavě posadila, po chvíli spustila nohy na koberec a po další chvíli pomaluvstala. Michal zůstal ještě ležet a pozoroval ji, jak loudavě přechází pokojem a koupelnou, jak bezúčelněbere do ruky předměty a části oděvu a zas je nesmyslně pokládá jinam. Na okamžik se mu před očimaobjevila Klára, vždy praktická a zdatná: ráno je hbitě upravena, a než on vyjde z koupelny, bezvadněprostřená snídaně na stole. Není nesmyslné, že k téhle Kláře, jejíž domácnost je nejvzornější, jakou kdypoznal, pociťuje jen rozmrzelou nechuť, zatímco Barbora, která uvaří nebo neuvaří podle toho, jak máprávě chuť a náladu, a připravit snídani by se asi nevybičovala, ani kdyby od toho závisel jejich osud, ktéhle Barboře on cítí, co nikdy k žádné druhé.

Barbora se vrátila do pokoje osprchovaná, nedbale zahalená osuškou. Učesat se zatím neodhodlala.Uvažoval, jestli vypadá v každé situaci skutečně tak pěkně, jak připadá jemu. Třeba právě teď spocuchaným uzlem temně narudlých vlasů, vlhká, bosá na měkkém koberci… Kláru nikdy nevidělrozcuchanou nebo neupravenou. Jak míjela křeslo, kde měl pohozený oblek, sklouzla na zem jeho košile.Mírným pohybem ji odkopla stranou a svezla se do druhého křesla, kde sáhla po své rozečtené knize.

V tom okamžiku ho přemohl výbuch smíchu.

„Co je ti?” vzhlédla k němu Barbora, která nikdy nepochopila, jak může být někomu po ránu do smíchu. Jítrvalo vždycky nejméně hodinu od chvíle, kdy vstala, než v ní převládla dobrá nálada.

„Napadlo mne, jak jsi tak kopla do té košile, jaké já s tebou udělám terno. Tak milující ženu, jak jsi ty,jsem ještě nikdy nepotkal,” smál se dál Michal. „Každá normální ženská se při takovém výletu ještě večerzmocní košile milovaného muže, aby ji s láskou přeprala, byť i měl v kufru košil tucet —”

„Jo?” řekla bez valného zájmu Barbora. „Jenže mne praní nebaví. Nemluvě o tom, že kdyby nastala takatastrofa, že bych ti měla něco prát, hodím to doma do automatu.”

„Jenže to už není ono, jako když… Ale co se vůbec namáhám tobě vysvětlovat nuance lásky, které stejněnemůžeš pochopit,” říkal stále v rozjařené náladě Michal. „Ostatně jsem ti vděčný, že o mne nepečuješ.”

„Buď klidný. Péče ti ode mne určitě nehrozí,” mínila Barbora, lenivě se protáhla a Michal si znovuuvědomil, popuzen sám na sebe, že právě od ní by si občas nějaký ten projev ženské starostlivostipřál.

Konečně byli vypraveni vyjít. Když bral Barboře z ruky velkou růžovou kabelu s věcmi na koupaliště,někdo zvenčí vzal za kliku.

„Co je to za způsoby? Nemůžete zaklepat?” řekl Michal ostře, když vyšel do předsíňky, aby odemkl.

„To jsem já! A za svým manželem snad mohu vstoupit bez klepání,” ozval se ženský hlas podbarvenýhysterií.

„Ale prosím tě, Kláro, tak pojď dál,” řekl Michal tak vlídně, že paní Talichová se na okamžik zarazila aznejistěla, ale vzápětí jí přelétl tváří spokojený úsměv, když si Barboru změřila od hlavy přes bílé frotéšaty až ke špičkám růžových sandálů, a Michal si uvědomil, že začal úplně špatně: dal jí falešnou naději,že by z tohoto střetnutí mohla něco získat.

Stejně jako nedávno, kdy také nebyl dost prozíravě ostražitý. Přišel večer domů, vzal si nějaké knihy ahned zas odcházel, aby si v ústavu prostudoval práci, kterou měl oponovat. A Klára začala, že má lístkyna koncert. Byl rozmrzelý, že Barbora je už týden pracovně na druhém konci republiky, unavený poněkolika týdnech vyčerpávající práce, a tak představa, jak konejšivě se na něho nesou tichým sálem tónyBeethovenova houslového a klavírního… Po chvíli váhání přikývl, že půjde. V příštím okamžiku ho Klářinšťastný a vítězný úsměv poučil, jaké se dopustil chyby: byla přesvědčena, že měl v úmyslu jít za Barborou

, a dal přednost jí, manželce. A jak snadno! Jasné znamení, že epizoda se chýlí ke konci. Z koncertuneměl vůbec nic, protože se po celý večer obviňoval, že v Kláře tak neprozřetelně vzbudil mylnou naději,která znovu rozjitří, s čím se snad začala pomalu vyrovnávat. Trpěl výčitkami, když v zšeřelém sále seděla

těsně k němu nakloněna a tiskla mu ruku; a když o přestávce prohlásila, že dnes si doma udělají malounoční večeři s lahví vína, chtěl vykřiknout, jak strašně se mýlí a že tohle všechno je kruté nedorozumění.Jenže při pohledu na její dychtivě rozzářené oči mlčky souhlasil. Smetanově krémový ubrus, květiny,stříbro a broušené sklo, dokonalá studená večeře při rozžatých svících. To všechno Klára vykouzlilaběhem půl hodiny, ve které on nervózně přecházel ve svém pokoji a říkal si, že by měl okamžitě odejít.Nedokázal to, právě tak jako se nevzchopil ani k jednomu z těch šetrných, ale jasných slov, která sipřipravoval. Nakonec si rezignovaně pomyslel, proč vlastně by s ní neposeděl a nepohovořil, a tak na jejíotázky, co je nového v ústavu, se ochotně rozpovídal. A pak přišel ten nesmírně trapný okamžik, kdy munezbývalo než ji jemně odstrčit, poděkovat za příjemný večer a pevně prohlásit, že teď už opravdu musíjít, aby se ještě podíval na těžký případ, který ráno operovali. Do ústavu doběhl poklusem, pronásledován

vzpomínkou na Klářinu postavu zhrouceně opřenou o dveře a uslzený, poraněný pohled, kterým ho beze

slova vyprovázela z jejich domova.

A teď je tady, bůhví jak vypátrala, kam odjel, a další nejapnost na obzoru, pomyslel si zoufale. Ačkoliv zas

na druhé straně může být rád, že je tu nejvhodnější příležitost vše definitivně skončit. Už už otvíral ústa k

odměřenému dotazu, co její nesmyslný příjezd znamená, když se na ni podíval líp a ustrnul: Kláranápadně nalíčená a v hluboce vystřižených bílých šatech s velkými černými květy. Jistě byly luxusnímvýtvorem jejího oblíbeného módního závodu, ale v prosluněném rámu působily křiklavě levně právě takjako její drahé šperky. Zalila ho vlna lítosti. Vždycky se oblékala s vkusem. Jak zle musí být vyvedena zmíry, když se takhle ztrapňuje.

„Posaď se,” řekl zas mnohem méně tvrdě, než měl v úmyslu. „Ale ať už jsi mi přijela povědět cokoliv,určitě jsi kvůli tomu nemusela vážit cestu až sem. Jistě se to dalo vyřídit doma.” A obrátil se k Barboře:„Sedni si, prosím tě, ještě na chvíli.”

„Myslím, že bude lépe, když si s manželkou pohovoříš mezi čtyřma očima. Já se zatím půjdu dolů najíst,”řekla Barbora mírně.

„Jen zůstaň. Nemůže jít o nic, co bys nemohla slyšet.”

„Jistě. Mně vůbec nevadíte, slečno,” řekla s vlídnou převahou Klára. „Mohu hovořit před kýmkoliv. Přijelajsem pouze manželovi sdělit, že se už konečně musí rozhodnout, jestli chce žít spořádaným životem veslušné domácnosti s manželkou a dcerou, nebo se dál ničit pochybnými dobrodružstvími. Oboje mítnemůže, to už dál trpět nebudu. Dcera je už úplně zoufalá, stydí se, jak na nás lidé hledí, a tak mne ktomuto kroku přiměla.”

„Snad bychom mohli všechno projednat doma, nemyslíš, Kláro?” řekl Michal unaveně. Přece ji tadyneponíží před druhou ženou prohlášením: Jsem rád, že ses rozhodla k řešení jedním ostrým chirurgickýmřezem. Už dlouho ti chci povědět, že my dva se musíme rozejít úplně.

„Ne. Vyříkáme si problém na místě. Slečna si jistě nedělá iluze, že by byla jediná v tvé přechodné přízni —

tak co. Prostě buď se vrátíš ještě dnes se mnou domů, anebo se nevracej už vůbec,” snažila se Klára o

tón co nejpevnější, ale hlas jí kolísal.

Scénka jak z podřadného milostného románu, pomyslel si Michal. A já prostě nedokážu využít šance, jakáse mi nabízí, abych řekl docela jasně: Dobře, zůstávám s Barborou a buď klidná, domů se už nevrátím,leda pro svých pár nejosobnějších věcí… a vyprovodil ji ze dveří. Ne. Já to zas kopnu do autu a dál mnetenhle závěrečný akt našeho manželství bude čekat, protože dlouho už ho odkládat nemohu, není toslušné ani ke Kláře ani k Barboře.

„Myslím, že bude opravdu nejlepší, když si pohovoříte beze svědků,” poznamenala Barbora a opustilapokoj. Paní Talichové jí bylo líto a doufala, že se k ní bude Michal chovat co nejohleduplněji.

Michal přivřel oči a natáhl se v křesle s nohama daleko před sebou, jako by sbíral i fyzické síly do příštíchchvil. Když oči otevřel, ustrnul při pohledu, jak Klára pečlivě ukládá jeho pohozený oblek na ramínko doskříně, skládá kravatu a knihy povalující se na gauči a sbírá košili odkopnutou pod zrcadlo. Když začalarovnat jeho věci na nočním stolku, poznamenal: „Nech toho a posaď se. Nepřišla jsi sem snad uklidit.”

„To ne,” řekla Klára medově. „Ale dobře víš, že nepořádek ve tvých věcech nesnesu. Na to se dívatnemohu.” Nuceně se zasmála: „Ale jinak vidím, že jsem sem vážila cestu zbytečně. Stačí mi jediný pohled

na tenhle pokoj, aby mi bylo jasné, že s touhle slečnou se dlouho zahazovat nebudeš. Vím přece, jak sipotrpíš na pořádek a čistotu.”

„Tak podívej,” přinutil se konečně k souvislejší řeči Michal, k smrti unavený pouhou představou nastávající

diskuse. „Nebudeme rozebírat, proč můj oblek a Barbořin župan … ostatně za chvíli uklidí pokojská.Potřebujeme si pohovořit o nás.”

„Kvůli tomu jsem také přijela,” přikývla vlídně Klára a posadila se těsně proti němu.

„Nežijeme spolu už celé roky —”

„Je to snad moje vina?” namítla pohotově. „Zavírám já se před tebou ve svém pokoji? Vím ovšem, jak jsipřepracovaný …”

„Sám nevím, na kom je vina. Nejspíš ani na jednom z nás. Už dávno si nerozumíme, odcizili jsme senavzájem —”

„To není pravda,” vykřikla. „To si jen namlouváš teď dodatečně, protože máš ženskou, o které sedomníváš, že o ni bůhví jak stojíš. Ale uvidíš, jak zas brzy sám poznáš, že pro tebe neznamená nic stejnějako všechny před ní. Naše manželství přetrvalo všechny, protože nás dva spojují vzácnější pouta nežjakási… postel. Já jsem vždycky oceňovala, že ty na nějaký ten… sex… vůbec nejsi. A když náhodou, taksi to prostě odbydeš někde s nějakou pochybnou, abys mne takových manželských banalit ušetřil.”

„Bože můj, Kláro,” povzdechl si Michal. „Těmhle scestným závěrům snad ani sama nemůžeš věřit. A navícjsi tak hrozně, ale tak hrozně nešikovná v zacházení s mužským. Copak nechápeš, copak tě vůbecnenapadá, že takovouhle řečí, jako že chlap je víceméně impotent schopný nanejvýš se štětkou, žetakovou řečí proti sobě popudíš každého tím víc, čím víc bys měla pravdu?”

„A já zas vím, že každý, ať žena nebo muž, kdo je na tohle jako divý, je leda k opovržení. A u tebe nejvícobdivuju, že ty si žiješ jen pro svou vědu. Proto taky byl vždycky mezi námi dvěma takový soulad, že jámám pochopení pro tvoji práci, kvůli které musíš být stále v ústavu, když chceš něco dokázat.”

„Klárko, nenapadlo tě nikdy, že jsem neustále v ústavu proto, že mne domů nic netáhne? Nenapadlo těnikdy, že nejsem žádný jen vědě oddaný světec, ale docela normální chlap s normální touhou po ženské,za kterou bych pospíchal domů? Nemám sice tolik času jako ten, kdo končí, když padne, ale tím spíš,”mávl rukou. „Nevím, jestli nechceš rozumět nebo jestli ti pro tyhle věci chybí zdravý ženský instinkt aúsudek. Pravda je prostě taková, že jsem vždycky toužil a toužím žít se ženskou, kterou bych měl chuť

hodit do postele, kdykoliv —”

„Tak tohle neříkej,” vzlykla Klára. „Takhle se přede mnou shazovat nebudeš. Vím, že nejsi žádný zpustlík,žádný montér nebo šofér nebo takové nějaké individuum, které se vyžívá v nechutnostech. A jestli má natebe takový vliv tahle osoba, tak tím víc tě zapřísahám, aby ses vzpamatoval a jel se mnou domů, než tězničí úplně. Pomysli na své dítě, na svou práci, na ústav, na svoji čest, na náš krásný domov, vzchopse, než tě stáhne úplně na dno!” deklamovala Klára naléhavým hlasem.

Tak teď, nebo nikdy, pomyslel si Michal, a začal:

„Podívej se, buď rozumná a snaž se dívat na věci tak, jak ve skutečnosti jsou. Naše manželství jenešťastné a beznadějné už celé roky. Nenamlouvej si, že tomu tak není. Teď chceš sama sobě i mně cosi

idealizovat, ale pravda je, že i tys byla vedle mne velice nespokojená.”

„Jenom proto, žes mne neměl dost rád.”

„Tak vidíš. A za to přece nemohu. Člověk si nemůže poručit, aby druhého miloval.”

„A koho bys tak asi mohl milovat, když ne ženu, která nikdy nemyslela na nic jiného, než co je pro tebe

nejlepší, a která ti dělá pomyšlení —”

„Ale Klárko, zas ta tvoje naivnost. Pochop přece, že taková bezuzdná láska toho druhého rychle unaví aomrzí se. Muž potřebuje o lásku ženy trochu usilovat, a ne aby mu byla neustále vnucována.”

„Od začátku jsi věděl, jak hrozně tě mám ráda. Tak proč jsi o to tak náramně stál, abychom se vzali? Víšdobře, jak můj otec byl proti, jak si přál, abych si vzala někoho, kdo už má slušnou existenci, a ne medika

—”

„Co ti na to mohu odpovědět jiného, než že ses mi líbila a měl jsem tě rád? A že to vyprchalo tak rychle,

mne mrzelo víc, než si myslíš.”

„Mohl jsi —”

„Ne,” přerušil ji stroze. „Nebudeme rozebírat, co jsme který mohl či nemohl. Raději se dohodněme, co ajak dál. Způsob, kterým vedle sebe žijeme, nás ničí oba. Kdykoliv přijdu domů, vidím tě utrápenou, a tak

se nediv, že se domovu stále víc vyhýbám.”

„A nemyslíš, že to má souvislost?” položila Klára ruku na jeho. „Nikdy jsem z tebe nechtěla udělatmanžela, který je úderem třetí odpoledne doma a každý víkend věnuje rodině. Ale uvědomuješ si vůbec,že se mnou takřka nepromluvíš? Nezajímá tě, co já celé dny dělám, nehovoříš o tom, co děláš ty, nestane

se, abys přišel a řekl, že si někam vyjdeme. Pokud jsme spolu byli v kině nebo na koncertě, vždycky jsem

tě o to musela uprosit. Nevíme, co je výlet, co je společná dovolená. Divíš se tedy, že nezářímspokojeností?” říkala Klára vyčerpaně. „Co od tebe neustále slyším, ať začnu o čemkoliv, když se náhodou

ukážeš doma? Nic jiného než: prosím tě, nech mne, musím si něco napsat, přečíst. A zavřeš se ve svémpokoji, kam bych se za tebou neopovážila vstoupit, ani kdyby hořelo. Copak jsem tak nemožná, že semnou není o čem promluvit? Jsem tak nechutná, aby mne manžel nemohl celé roky třeba jen vzít zaruku?” dusila se pláčem.

„Ne, Klárko, to vůbec ne, ale aspoň vidíš, jak to s námi vypadá. Nemáme si co říct, netoužíme jeden po

blízkosti druhého —”

„Mluv jen za sebe. Já bych ti byla za každý úsměv nebo laskavé slovo vděčná jako pes. Já jsem proplakala

celé noci, když ses ke mně choval mrazivě, jako kdybych se nevím čím provinila. A nemůžeš tvrdit, žebychom si neměli co říct. Ale copak tebe někdy zajímalo, co já si myslím nebo cítím?”

„Dobře, Kláro,” souhlasil Michal pokojně. „Uznávám, že jsem se k tobě skutečně nechoval jako dobrýmanžel. Ale nemohu ti povědět nic jiného, než že to nedokážu ani nadále. Prostě, jsou věci, které senedají zvládnout jen dobrou vůlí. Proto mi věř, že máme jen jedinou možnost: zlikvidovat tyhle trapnézbytky našeho nešťastného manželství, a rozejít se úplně.”

Reakce Kláry byla jediným výbuchem zoufalství. Nejdřív nepěkně vyvalila oči a otevřela ústa a pak začalavyrážet: „Ne… ne… to ne… to přece ne…” Zuby jí o sebe drnčivě narážely. Michal ji vzal za ramena azatřásl s ní: „No tak! Vzpamatuj se!”

„Ne… to… to bys neudělal. Tak daleko bys nešel, abys mne zabil. Slibuju ti, že už nikdy slovo neřeknu,nepostěžuju si, ani kdybys se mnou zacházel ještě hůř. Nechtěla jsem o tom mluvit ani dnes, ale když jsibyl chvíli tak lidský a sám jsi začal, že se trápím, tak jsem ti chtěla vysvětlit … Zapomeň na to, prosím tě,a nezlob se na mne. Opravdu už nikdy v životě ode mne slovo neuslyšíš, kdybys do mne třeba kopal…”

Michal zlostně uhnul, když k němu vztáhla ruku. Je tohle vůbec možné? Copak nemá opravdu anikousíček hrdosti? Za tohle hysterické sebeponižování by ji snad dokázal uhodit. Teď se mu konečněpodařilo promluvit příkře:

„Přijela sis pro mé rozhodnutí. Vyšla jsi mi tím vstříc, protože už dlouho se odhodlávám ti povědět, že se s

Barborou ožením. Brzy mi bude padesát a chci žít v manželství, kterému ty právem říkáš normální a jakése nám dvěma nevydařilo.”

„To bys neudělal. To bys nemohl,” hučela Klára monotónně a třásla se jako v zimnici. „Vzpomeň si přece

—”

„Ne, Kláro. Aby bylo jasno: na tomhle svém rozhodnutí, které považuju za správné pro tebe i pro sebe, už

nic nezměním. Ničím je nemůžeš ovlivnit. Bude tedy lépe, když se s ním co nejrychleji vyrovnáš. Rozvod

nebude problémem, majetek taky ne. Ponechám vám naprosto všechno, odnesu si jen svoje šatstvo a

knihy a nechám si auto. Byt, celé jeho zařízení, chalupa i chata zůstanou vám, což je hodnota

mnohonásobná.”

Kláru jako by ta jasná slova skutečně vzpamatovala. Zareagovala docela věcně:

„Snad je samozřejmé, a ne projev tvé velkorysosti, že nám všechno ponecháš. Snadno bych prokázala, že

z tvých peněz jsme nepořídili nic. A když už jsme u toho, tak teď ti zas něco povím já. Tebe obtěžovala a

protivila se ti má láska a oddanost. Ale ne zas až natolik, abys klidně nepřijímal její projevy. Jistěže netakové, aby ses ode mne nechal třeba políbit, tomu ses vždycky dokázal obratně vyhnout.” Její hlaszněl teď bolestně řezavě. „Ale například že já táhnu finančně i fyzicky celou domácnost, takováoddanost ti už proti mysli nebyla, že?”

„Ale Kláro, nepřeháněj,” řekl Michal laskavě a byl rád, že hovor se dostává k věcnějším stránkám jejichmanželství. Lépe o penězích než o neopětovaných citech.

„Ano. To ti nikdy nenapadlo? Nebo ses myšlenkám, jako z čeho se co platí, raději obezřetně vyhýbal?Vysvětlím ti, z čeho jsme žili a všechno pořizovali, aby sis nečinil iluze —”

„O tom si promluvíme jindy. Teď už opravdu musím jít,” přerušil ji a chtěl vstát, ale Klára proti němurozpřáhla paže a řekla důrazně:

„Ne, můj drahý. Já jsem zdvořile vyslechla tebe, a teď si zas poslechneš ty mne.”

Znovu se opřel v křesle: „Máš pravdu. Tak prosím. Povídej.”

Zhluboka se nadechla: „Víš, kdekdo si myslí, jak já si žiju. Hodným a ohleduplným manželem domavydržovaná žena. Všem jsem tuhle iluzi nechala. Jak by se asi naši známí divili, že všechno, co u nás

obdivují a co nám závidí, že to všechno jsem pořídila z patnácti stovek na měsíc, které mi celé rokydáváš. Třetina padne na režii bytu, a když jsem ke zbytku každý měsíc ještě tisícovku přiložila, všichnijsme se slušně najedli. Oblečení pro sebe i pro Vlaďku jsem hradila také jen ze svého —”

„Máš pravdu, že na tvoje vysoké nároky, kterým jsi navykla i Vlaďku, nevydělávám dost. Jinak ovšem —sám se stravuju doma jenom výjimečně —”

„Správně,” přikývla Klára. „A to sis taky zhruba zaplatil. A přece nebudeš doplácet na to, co sním já nebo

tvoje dcera.”

„Nikdy jsem si nepotrpěl na účetnictví, ale kdybys byla řekla, že ti moje peníze na domácnost nestačí —”

„Ano,” souhlasila Klára, „moje chyba. Zas ta moje láska k tobě! Nemohla jsem přece dopustit, abys byl na

cestě ke svým velkým cílům rušen nějakými přízemními starostmi. A tak jsem od začátku našehomanželství všechno vedla, díky tomu, jak se postaral můj tatínek, tak, abys nezažil nic z toho, covšichni novopečení doktoři: šetřit pěkně stovku ke stovce na družstevní byt, na zařízení, na auto. Kdepak!

My jsme měli všechno hned a beze vší újmy.”

Michal seděl bez pohnutí a díval se stranou do rohu pokoje. Svůj kus pravdy Klára má. Její otec, známýakademický malíř, který se v ní jako v jediném dítěti doslova shlížel, zejména když ovdověl, jí dal do manželství skutečně všechno: rodinnou vilu s cenným zařízením, auto i vydatnou vkladní knížku. Pokudbyl živ, dostávala od něho Klára peníze i dary, po jeho smrti to zas bylo značné dědictví. Michal se poctivě

snažil rozpomenout, zda mu tohle všechno bylo vhod nebo naopak nepříjemné. Při nejlepší vůlinedokázal ani sám sobě odpovědět. Bylo mu prostě lhostejné, co Klára dostává nebo vlastní, lhostejnéprávě tak jako vždycky ona sama. Mohl klidně říct vždycky, protože doba, kdy ji měl rád, byla tak krátká,že se mu dokonale vymazala z paměti.

Sotva si dovedl představit, že při Klářině povaze by cokoliv bylo dokázalo příznivě ovlivnit běh jejichmanželství, ale tolik mu teď bylo jasné, že naprosté hmotné zajištění od Klářina otce jim vzalo i tu jedinou

šanci: sblížit se společným úsilím při budováni rodinného hnízda.

Znovu mu dolehl k sluchu Klářin teď už unaveně monotónní hlas:

„… Jenže mne nezajímalo nikdy nic jiného, než abys ty měl všechno bez problémů. Když tatínek zemřel aneměl kdo pečovat o dům a zahradu, neměla jsem ti za zlé, že se chceš přestěhovat do moderní bytovky,kde není třeba se zajímat o stav okapů a plotu a kdesi cosi pořád dokola. Ochotně jsem dům prodala, ikdyž mi srdce krvácelo: byl to odjakživa můj domov.”

„Kdybys byla naznačila, jak ti na něm záleží, nebyl bych tě nutil a raději sháněl řemeslníky.”

„To jsem snad nemusela naznačovat,” odsekla Klára tvrdě. „To tě snad při troše schopnosti vcítit se dodruhého mohlo napadnout. Stejně jako napadlo mne, taky jsi nemusel nic naznačovat, že když sejedno auto rozpadá, že mám koupit nové. Kromě dvou posledních jsem každé platila sama. A z prodejedomu jsem pořídila nejlepší možný byt v novostavbě, chatu, abys měl les a řeku, chalupu, protože miluješ

hory, prostě všechno jen a jen pro tebe —”

Michal si pomyslel, že nemá cenu jí připomínat, čím přispěl i on. Takhle asi končí všechna manželství předrozvodem: handrkováním, kdo pořídil kterou almaru.

„Řeklas mi, že kupuješ chalupu, abys měla kam dát cenné zařízení z vašeho domu, které se do novéhobytu nevejde a s kterým ses nechtěla rozloučit,” poznamenal jen, aby Klára viděla, že sleduje, co mu říká.

„A přece jsem se s mnohým rozloučila,” konstatovala Klára trpce. „Starožitný nábytek poslední roky letí,prodává se velice výhodně. Půdy chalupy už zejí prázdnotou. Naštěstí tatínkovy obrazy nabývají na ceně,ale těch se zbavuju moc nerada. Nedávno jsem raděj prodala něco z matčiných šperků. Ale zas budedobře,” usmála se chabě. „Znovu začínají vycházet dětské knížky s tatínkovými ilustracemi. No nic. Já jen

— nic ve zlém, aby sis uvědomil, že moje velká láska měla pro tebe i své světlé stránky: byl jsi jedním znemnoha manželů, kteří nikdy doma nezaslechli slovo o penězích.”

„Víš, Klárko, je to všechno složité. Po ničem, cos pořizovala, jsem netoužil, a vlastně jsem toho anineužíval. Památky po rodičích bys jistě nebyla musela prodávat, kdybys měla skromnější nároky třeba naoblékání, na byt, na dovolené, a kdybys byla šla do práce. Nikdy jsem ti to neřekl, ale jsem přesvědčen,že zaměstnání by ti bylo velice prospělo,” říkal Michal co nejvlídněji.

Udiveně se na něho podívala. „Do zaměstnání? Děláš si legraci, nebo opravdu nemáš představu, covšechno jsem musela táhnout? Víš, co obnáší udržovat v pořádku velký byt, vařit, starat se o dítě a navšechno, na všechno být sama? Buď jist, že pro mne by bývalo příjemnější sedět v kanceláři mezi lidminež dělat doma služku. Jenže oboje jsem zastat nemohla, a tak samozřejmě tvoje pohodlí a klid mělypřednost. Nečekám, že to někdy oceníš.”

„Asi ne,” připustil poctivě Michal. „Asi jsem potřeboval od ženy něco docela jiného než její oběti.” A pochvíli mlčení dodal: „Když člověk druhého nemiluje, je stejně slepý k jeho přednostem, jako když někohomiluje, a je slepý k jeho nedostatkům.”

„Jak dlouho víš, že mne nemáš rád a nikdy mít nebudeš?” zeptala se Klára tiše.

„Chceš-li slyšet upřímnou odpověď, tedy uvědomil jsem si to už někdy ve druhém, třetím roce našeho

manželství.”

„To není pravda. To nemůže být pravda,” vyrazila ze sebe Klára zdrceně.

„Obávám se, že je,” řekl Michal pokojně.

„Proč jsi tedy se mnou byl celé roky až dodnes? Neříkej mi, že kvůli dítěti, protože Vladěnka tě zajímalaprávě tak málo jako já. Ale myslela jsem, že za vším je jenom tvoje práce. A zatím… Proč jsi mi to, codnes, neřekl už tenkrát, když jsem ještě byla mladá, hezká, když jsem ještě měla tatínka, jeho majetek adesítky příležitostí se znovu vdát i s dítětem za někoho, kdo by nás obě měl rád, vedle koho bych žila jako

skutečná manželka.” Klára se zoufale rozplakala a Michal se pod její pravdou v duchu přikrčil. Udeřilahřebík na hlavičku. Proč vlastně tak dlouho váhal a zůstával s ní? Sám si to teď nedovedl vysvětlit.

„Nevím. Odpusť mi to, jestli můžeš. Snad jsem stále čekal, že sama pochopíš a budeš to ty, kdo začne o

rozchodu.”

„Myslíš? A nebylo to náhodou tak, že ti docela dobře vyhovovalo žít si bez starostí a v pohodlí, jak si nežilani jeden tvůj kolega? S ženskými ses taky nemusel omezovat, protože když já jsem si kvůli některépobrečela nebo si dovolila sebemenší výčitku, prostě jsi přestal chodit domů, než jsem se zasevzpamatovala, znovu sehnula hlavu a posluhovala dál. A nejspíš sis říkal: až jednou najdu takovou, jakáse mi opravdu bude zamlouvat, pak je vždycky dost času Kláru opustit. Zatím, proč se ukvapovat. Pročsi zatím bezstarostně nebudovat kariéru?”

„Připouštím, že s rozvodem jsem nespěchal hlavně proto, že jsem nepoznal ženu, kterou bych si chtělvzít. Dokonce jsem si už myslel, že takovou ani nepotkám. Asi jsem se vůči tobě provinil, když jsem stebou formálně zůstával. Ale mohlas přece navrhnout rozchod ty sama, když jsi viděla, že to mezi námi kničemu nevede. Ale teď už opravdu nemá smysl se rozdírat. Jestli můžeš, tak mi časem promiň, že jsemnebyl manžel, jakého by sis byla určitě zasloužila, nemysli, že si neuvědomuju, jaký jsi v jádře slušný ahodný člověk. Nemusím ti vykládat, že jsi stále pěkná ženská. Zůstane ti luxusní byt a spousta dalšíhomajetku, jsi výborná hospodyně. Jsem si zcela jist, že ještě dnes snadno najdeš někoho —”

„Nech toho,” potřásla Klára hlavou. „Neumím si představit, že bych dokázala —” hlas se jí znovu zlomil vpláč, a jak vstala, zavrávorala. Michal ji zachytil a vložil jí do ruky kabelku, kterou by byla zapomněla nastolku. Pak ji šetrně doprovodil k výtahu, vrátil se do pokoje, opláchl se studenou vodou a sešel dolů vpsychickém a fyzickém rozpoložení, jako kdyby byl celou noc na sále a ráno pacient zemřel.

„Nedáš si něco k jídlu? Já už jsem obědvala,” řekla Barbora.

„Na jídlo nemám ani pomyšlení,” řekl vůči ní nezvykle stroze. Poznámka, že jedla, ho ještě víc rozladila.Příjemně se tu baví s lidmi u stolu a s chutí sní oběd, když on řeší záležitost, od které závisí celá jejích

budoucnost.

„Ani tě nezajímá, jak dopadl můj rozhovor se ženou?” zeptal se, když stále mlčky projížděli okolo lesa.

Barbora pokrčila rameny: „Nechci ti to zbytečně připomínat. Příjemná rozmluva to jistě nebyla.”

„Zajímat by tě ale měla, musíme se rozejít.”

Chvíli bylo ticho. Pak Barbora polkla a řekla: „Co se dá dělat. Nic netrvá věčně. Ani jsem nepočítala, žebychom dopadli jinak, ale… mohlo to ještě chvíli počkat. No nic. Co naděláme,” povzdechla si. „Měl bysdoma peklo, tvoje žena by se týrala, a upřímně řečeno, je mi jí tolik líto, že po dnešku, jak jsem ji takviděla, bych se s tebou stejně scházela s pocitem viny.”

„Mrzí mne, že ses kvůli mně rozešla s tím svým Stáňou.”

„Na to vůbec nemysli. Z toho si opravdu hlavu nedělej. Přece jsem ti říkala, že on je celý tento rok skorostále v zahraničí. A já nenávidím rozchody s trapnými scénami. Prostě, i když jistě tuší, jak se věci mají,předpokládá, že jakmile se definitivně vrátí, zas se mezi námi všechno srovná. Vlastně jsem se s ním anidoopravdy nerozešla. Buď úplně klidný.”

„Tak se s ním tedy doopravdy rozejdeš, a hezky rychle,” řekl Michal a díval se upřeně na cestu předvolantem. V hlavě mu bleskla vzpomínka na několik rozchodů v minulosti, při kterých vždycky v plačtivéscéně dominovaly výroky jako: kvůli tobě jsem opustila takového skvělého muže.

„Rozejdeš se s ním hezky rychle a jasně, jako já jsem se dnes rozešel s manželkou. Hned po návratu do

ústavu podávám žádost o rozvod a počítám, že za půl roku bychom se mohli vzít.”

„Vzít? Kdo?” řekla Barbora chabě.

„Ty a Horák, já a naše vrchní. Kdo jiný. Přemýšlej, kdo asi!” Prudce přibrzdil na lesní cestě, otočil se k

Barboře a přitáhl ji za ramena proti sobě. V jejím pohledu byl jakýsi poplašený zmatek se stopou

nepochopitelné úzkosti.

„Copak? Nezdá se ti něco?” řekl měkce a políbil ji na krk.

„Nezdá. Tvoje žena je schopna si něco udělat. A já si nebudu zakládat budoucnost na neštěstí druhéhočlověka.”

„Nevysvětlil jsem ti už dávno, jak naše manželství vypadá? Že rozvod bude znamenat jen tolik, že sipřestěhuju z manželčina bytu posledních pár věcí, které tam ještě mám, takže odpadnou moje dvě třinávštěvy týdně.”

„Má tě nesmírně ráda,” namítla Barbora.

„Jistě. Stejně nesmírně ráda mne má jedna sestra z interny, se kterou jsem v životě nepromluvil víc jaktucet slov, a ona mi několikrát napsala, že kvůli mně opustí dvě děti a manžela, případně si sáhne naživot. To je pro tebe taky důvod, že my dva se nemůžeme vzít?”

„To je něco jiného. A vůbec, mně do vtipkování moc není. Když si představím tvoji ženu, v jakém stavuse teď vrací domů.”

„Tobě se nechce se vdávat, že?” řekl Michal klidně a Barbora sebou provinile škubla. Tohle u něho ovšemznala už dávno. Odpovědět ne na to, co člověk říká, ale na to, co si myslí nebo dokonce jen nejasně tuší

nebo cítí.

„Tak jak je to s tebou?” usmál se na ni.

„No, i to je pravda, že vlastně… že jsem prostě neměla v úmyslu se ještě kdy vdávat. Jednou dva roky mi

bohatě stačily.”

„Svůj úmysl tedy budeš muset změnit.”

„Chybí nám snad takhle něco? Nebyli jsme docela šťastni? Potřebuješ k tomu ještě papír s razítkem?”

„Potřebuju. A taky ho budu mít.”

„Hm. No nic. Co se dá dělat. Kdoví jak ještě všechno bude,” povzdechla si Barbora a otočila se na zadní

sedadlo pro kabelu. Ke koupališti bylo odtud pár kroků.

Michal se rozesmál smíchem osvobozujícím ho od útrap dnešního dopoledne: „To je mi teda odpověď!

Méně otrlého člověka by tvoje, co se dá dělat, odrovnalo.”

„Ne tak tebe,” řekla Barbora trochu zlostně. „Už se ti někdy stalo, že bys nedosáhl, co si zamaneš?”

„Mnohokrát,” najednou zvážněl. „Ale tentokrát to nedopustím.”

· Jakub postával u výkladní skříně a díval se na obrázky z kina a chvílemi, když trochu ucouvl, i sámna sebe jako do zrcadla. Ne že by byl zvědav, jak mu to sluší, nebo zda není moc pihovatý, nebo vůbec:jak vypadá. To ho zatím ještě moc nezajímalo. Zkoušel jedině, jak je veliký, když se hodně narovná, kdyžse co nejvíc vytáhne, vystoupí na špičky. Ve třídě patřil k větším. Takový rok dva by si docela klidně mohlpřidat. Tvrdit, že je mu jedenáct, jedenáct pryč. Možná skoro dvanáct. Ale šestnáct? Ani nápad.

Po očku se porovnával s přihrblými výrostky, kteří postávali u vchodu do kina. Kdepak! Ani pomyšlení. Užod pokladny by ho hnali. A uvaděčka? Ani by se s ním nebavila.

Zaškaredil se a vyplázl sám na sebe jazyk. Tak! A kde je dnes Pavlík?

Asi šel někde s mámou, že ho nevidět. Jinak by tu už byl. Aspoň na obrázky se podívat. Protože tyhle

filmy, to bylo jejich.

Ach, ti chlapíci v širácích, s kolty proklatě nízko zavěšenými! Na některých je hned na první pohled znát,

jací jsou to darebáci. Ale s takovými on by byl rychle hotov. Prásk! Prásk! Rovnou hned od pasu, vždycky

o vteřinu dřív než ten druhý. A bylo by! A ti koně! Hřívy jen vlají, kopyta duní, hurá napříč prérií!

Co je na protější straně vchodu do pasáže? Ovšem: příští program. Připravujeme… Kdepak, to není ono.

Raděj zas zpět. Dnešní program, to je něco! Ale rozumí se, jako vždycky, když je pořádný film:Mládeži nepřístupno.

Však on ví proč.

Hned na krajním obrázku nějaký kovboj, jasně jeden z těch darebáků, co kradou koně a stáda aprovedou vždycky nejhorší, smýká napůl nahatou holkou. Takové věci se dospělým líbí. Některý uobrázku stojí, hledí, odtrhnout a vynadívat se nemůže. Co na tom mají? Pořád do všeho nějakou holku.Kvůli tomu se pak kluk na kloudný film nedostane.

Zato ti koně. Jeden je zvlášť krásný, takový černý, lesklý, hebký. Je úplně cítit, jak opatrně našlapuje, jakjen tak klade kopýtka, aby nespadl i s jezdcem dolů do propasti, jmenuje se kaňon, však mu to, iPavlíkovi, děda nedávno vykládal, jak takový kaňon vznikl. Docela dole teče řeka. Báječný, chytrý koníček!

Na takovém sedět, poplácat si ho, pohladit po hřívě, ubíhat na jeho hřbetě.

„Chtěl bys do kina, viď?”

Jakub vzhlédl k muži trochu překvapen, ale opravdu jen trochu. Stávalo se mu občas, že ho někdo cizíoslovil, usmál se na něho, zažertoval, prohrábl prsty rozčepýřenou kštičku. Někdy ho to i trochuobtěžovalo, ale celkem byl zvyklý asi jako líbivý chundelatý psík na to, že ho kdekdo pomuchlá.

„To víte, že jo —”

Muž se dobrácky zasmál.

„To znám. Taky jsem jako kluk kolikrát zkoušel dostat se do kina na dětem zakázaný film. Většinou mnevyhnali. Párkrát mi to ale vyšlo, a to pak bylo něco!”

Chvilinku uvažoval, ale pak zavrtěl hlavou: „Tady je to těžké, tady by to nešlo. Znám se sice dobře sjednou uvaděčkou, ale pustit by tě dovnitř nemohla,” snížil trochu hlas: „To víš, už kvůli lidem.”

Hola! Jiskřička naděje! To nevypadá špatně. Jakub jen s námahou spolkl chvějivé vzrušení. Pak řekl, jakdovedl nejzpůsobněji:

„A nemohl byste… prosím vás, pane… nemohl byste aspoň zkusit té paní říct —”

Muž pokrčil rameny: „Těžko, hochu, těžko.” Zas se chvíli zamyslel, zatímco Jakub na něm visel očima.

„Totiž,” řekl muž nerozhodně, „do sálu se dá jít ještě zadním nouzovým východem. Snad až zhasnou, bybylo možné… Museli bychom támhle přes dvůr a dílnou. To víš, rád bych ti takovou maličkost zařídil, alenormálně se tamtudy nesmí.”

Podíval se na Jakuba zkoumavě, jako by ho odhadoval: „Co říkáš, troufal by sis, dovedl bys jít nenápadněkousek za mnou tak, aby to nikdo neviděl? A tiše pak proklouznout do sálu, aby si tě nikdo nevšiml?”

„Aby ne!” vylítlo z Jakuba skoro uraženě. Tohle říct jemu, jemu, který zná indiánské zvyky a triky aplížení a vůbec: vyzná se. Ale to nic, hlavně že se na film dostane, že se tam nějak dostanou, protože iPavlík je už konečně tady. Ten bude hledět, jak to Jakub šikovně zařídil. Poodběhl mu naproti.

„Měl jsem jít dneska do kina s maminkou,” sypal ze sebe Pavlík udýchaně, „ale pak neměla čas —”

To Jakubovi nebylo ani trochu divné. Věděl, že Pavlíkova máma je sice hodná, jistě mu dala pusu a banána desetikorunu, než ho poslala ven samotného, ale čas, to jaksi dospělí nemají nikdy.

„Hlavně že už jsi tady,” šeptl rychle. „Pojď, všechno hotovo, dostaneme se do kina.” A nahlas: „Prosímvás, pane, tohle je můj kamarád, jemu se takové filmy taky hrozně líbí, mohl byste… Že může jít taky s

námi?”

„Ale jistěže,” usmál se muž vlídně. „Proč by nemohl?” podíval se na Pavlíka se zalíbením. Pak se alerozhlédl: „Pojďme kousek stranou, aby si lidi nevšimli, že se snad chystáte do kina.”

Poodstoupili do slepého ramene pasáže. „Tak vy jste kamarádi… a máte rádi koníčky… s trochou tohohonění a střílení… prostě hezkou kovbojku? No jo. Jste přesně jako já. Jako kluk jsem si na tohle náramně

potrpěl. I dneska se na takový film ještě rád podívám. A tenhle dnešní, obrázky vypadají moc pěkně.Myslím, že si přijdeme na své.”

Pořád se usmíval a hleděl na ně tak, že jednu chvíli to bylo Jakubovi až divné. Proč si nás tak prohlíží? Asiodhaduje, jestli jsme opravdu spolehliví, abychom něco nepokazili. Nejhorší, že mezi řečí asi přeslechl, žev kině zazněl zvonek. To Jakuba znepokojilo.

„Myslím, že už budou začínat,” připomněl a dal si záležet, aby to neznělo ani trochu jako netrpělivézahartusení, to by se nehodilo. Ale když opravdu před chvílí zvonili.

„Ano, ano, máš pravdu,” řekl muž najednou nějak roztržitě. „Jenže nejdřív jsou aktuality a my musímevklouznout do sálu, až už bude doopravdy zhasnuto na velký film. Ale stejně pomalu půjdeme, počkámeve dvoře, kde je slyšet, co jde na plátně, nic se neboj, začátek nezmeškáme. Ale počkat! Oba najednoujít nemůžete. To nejde. Byli byste moc nápadní.”

Chlapci se na sebe zaraženě podívali.

„No nic,” rozhodl muž rozšafně. „Nějak to už vyřešíme, nebudeme z toho dělat vědu: půjdete jeden dnes

a druhý zítra, a je to.”

„Jak to, zítra? Vy sem zas přijdete?” zeptal se Jakub.

„To je pro mne maličkost. Bydlím v protějším domě.”

„Ale já zítra nemůžu,” vyhrkl Pavlík zklamaně. „Já mám zítra v tuhle dobu hraní.”

Muž se jen usmíval a čekal, jak se mezi sebou dohodnou.

Jakub se cítil zahnán do úzkých. Hrozně rád by šel, hned teď, už se v kině viděl, a najednou… Ale přecenemůže jít a Pavlíka o film úplně připravit, když on sám má zítra navečer volno. Co se dá dělat.

„Jen klidně jdi a já půjdu zítra. Ale opravdu sem pro mne přijdete? Nezapomenete?” vzhlédl k mužovi atrošku podezíravě dodal: „Copak vy byste šel dvakrát po sobě na stejný film?”

„To ne,” řekl muž rychle. „Ale… budu mít tady v kině zas něco na práci, dělám tu údržbáře, víš? Do sálutě určitě strčím, a jak tě posadím, mohu odejít. Bez obav! Jen abys tu byl přesně v tuhle dobu.”

„Spolehněte se. Abych nebyl!” usmál se na něho Jakub, teď už uklidněný. „Moc vám děkujeme, pane.”

Muž přikývl nějak nervózně, ruka se mu trochu chvěla, když si poopravoval do správné polohy velkézelené brýle. Asi má něco s očima, že si je nesundal ani v tmavé pasáži, napadlo Jakuba. Slunce už takyzašlo, tak proč brýle? Jistě má nemocné oči. Pak ale z filmu velký požitek mít nebude. Chudák. Takovýhodný člověk.

„A teď už se tu nesmíme dál zbytečně motat, ať si ještě někdo nevšimne, že tě chci propašovat na filmpro dospělé. To by nás hnali,” položil Pavlíkovi ruku na rameno. „Tak jdeme. Vklouzneme do sálu zadnímvchodem přes moji dílnu ve dvoře. Budeš se dívat, kudy jdu, a pěkně pomalu a jakoby nic dvacet kroků

za mnou. Jasný?”

„Jasný,” přitakal horlivě Pavlík.

„A ty,” obrátil se muž ještě na Jakuba, „běž teď raděj rovnou domů, ať si maminka nedělá starosti anehledá tě, kde jsi. A doma o tom nemluv, že vás beru načerno do kina. Možná, že by tě zítra nepustili.”

„Doma nikdy nemluvím o svých záležitostech,” odpověděl Jakub a připadalo mu, jak krásně dospěle tořekl.

„Jsi chlapík,” pochválil ho muž. „Tedy, zítra zas tady na shledanou.”

„Na shledanou,” řekl Jakub, přece jen mírně zklamaný, že pro dnešek sešlo ze zážitku už už na dosahruky. Ještě se ušklíbl na Pavlíka a pak už poslušně a bez váhání se obrátil k odchodu. Opravdu, nemásmysl tu dál okukovat, však se zítřku taky dočká. Stejně by dneska bylo zle, kdyby přišel o hodinupozděj k večeři, a že se do kina nedovolil. Zítra to aspoň nahlásí, v trochu poopravené podobě, abude s babičkou klid. Jestlipak už je doma máma? Mají dnes spolu nahrávat na magneťák desky, co včera

někde půjčila. Ten pan údržbář zítra jistě přijde, určitě nezapomene, vypadá tak spolehlivě. A jasně má

rád kluky.

Vyčíhal si mezeru v provozu, přeběhl na druhou stranu ulice a na rohu se obrátil, aby jim ještě zamával.Špatnou náladu nikdy neměl dlouho. Ale ani Pavlíka ani jeho průvodce už neviděl. Všechno tedy jde dobře

, Už jsou jistě uvnitř kina.

· „Promiňte,” řekl kapitán s povzdechem, když si všiml, že Barbora zápasí s fyzickou nevolností. „Vím, žejste toho chlapce znala, ale musím… chápejte…” Pečlivě shrnul zpět do obálky tucet fotografií předtímrozložených jako karty před Barborou a Michalem, až na jeden detailní záběr, který si Michal zvlášťpečlivě prohlížel. Dokonce vstal a přinesl si na tuto fotografii lupu. Když ji se zavrtěním hlavy odložil,znovu sáhl po předběžné, stručné zprávě patologa a zahloubal se do ní.

Kapitán seděl tiše, vyčkávavě, a snažil se, aby ho nevyrušil ani slovem ani pohybem.

Barbora, navenek už trochu uklidněna z prvního nárazu kapitánova sdělení, ve skutečnosti stále ještěkolísala mezi ochromením hrůzou z toho, co uslyšela a dokonce uviděla na řadě snímků, a horečnýmizáchvěvy překotného nutkání honem ještě něco udělat a zařídit. V první chvíli se ovšem ze všeho nejdřívvrhla k telefonu, aby si ověřila, že Jakub je v pořádku a že šel ráno normálně do školy, a vychrlila příkazy,

že odpoledne se na krok nesmí hnout ze zahrady, dokud ona nepřijde domů. Neměla by ještě znovuzavolat, aby mu šel někdo naproti ke škole? Michal ji jen stěží jakžtakž uchlácholil: „Tak už se, prosím tě,uklidni, přece si ten chlap nezačne něco podobného hned příští den a v téže čtvrti.”

Ale že něco takového je vůbec možné. Chlapec, kterého před dvěma dny viděla živého a zdravéhodovádět. Kamarád jejich Jakuba. Kde v tu dobu Jakub asi byl? Kolik možná chybělo a mohlo to potkatjeho. Jsou přece s Pavlíkem takoví kamarádi, pořád spolu. Představa Jakuba na těchto fotografiích bylanesnesitelná. Zaháněla ji z hlavy ze všech sil a křečovitě se pokoušela zvládnout třesavku kolem žaludku.

Konečně Michal od sebe odstrčil snímek i list patologova nálezu.

„Tak co si o tom myslíte, pane profesore?” ozval se po chvilce ticha kapitán. „Jak pachatel šel zas úplněodborně, cíleně po aortální chlopni.”

„Hm. Odborně… Odborně bych zrovna neřekl, ale určité znalosti by tu byly. To nesporně.”

„Dnes už se zákroky na chlopních provádějí i na dalších pracovištích, ale nebylo tomu tak při vraždě první.

Proto zůstanete v popředí našeho zájmu opět vy. Předpokládám, že nadále zastáváte názor, že pachatelnení z okruhu vašich pacientů a jejich blízkých.”

„Ano.”

„Už minule jste vyloučili, že by jeho znalosti byly jen teoretické, vyčtené z odborné literatury. Kde tedymyslíte, že mohl načerpat jakous takous odbornost?”

„To vám já těžko mohu povědět,” řekl Michal a bylo jasné, že podle jeho názoru je tohle starostBezpečnosti a ne jeho.

„Máte za možné, že by mu stačilo někde vidět pitvu na srdci?”

„To taky vylučuju,” odpověděl Michal bez váhání. „Patolog otvírá hrudník a dostává se k srdci a pracuje na

něm docela jinou technikou než my, a jeho pachatel ani náznakem nenapodobil. Ne, ne. Tenhle pánnapodobuje nás. A i tentokrát platí, co jsem vám řekl už minule, že žádný z našich pacientů ani nikdo zjejich příbuzných nikdy neměli příležitost se u nás na operaci srdce podívat.”

„Ani o to nikdo neprojevil zájem?”

„Co já vím, tak ne. A jistě už tenkrát jste se na tohle zeptali všech našich lidí.”

„Proč jste vy i doktor Tromler už minule tak zásadně vyloučili možnost, že pachatel získal určitoupředstavu z odborné literatury? Jistě někde existuje přesný popis takovéto operace i s kresbami.”

„To vám mohu těžko vysvětlit, jak tohle víme. Prostě, není to odborná a zasvěcená práce, ale přestože jehrubě zfušovaná, pachatel by ji sotva takhle dokázal, kdyby ji už někdy neviděl nebo mu ji někdonepředvedl například na zvířeti. Tohle považuju dokonce za dost pravděpodobné. Našich lidí jste se jistěptali. Ale uvažte si, kolik u nás stážovalo mediků nebo lékařů z celé republiky. Někdo z nich mohl doceladobře třeba na mrtvém psovi či kočce ukázat právě pachatelovi, svému příbuznému nebo kamarádovi

— jako zajímavost, jak my na srdci kardiaka pracujeme.”

„Jenže ani jeden z těch mediků nebo cizích lékařů, stejně jako lidé vaši, tehdy nepřipustil, že byněkomu podobný zákrok ukazoval nebo třeba jen popisoval.”

„Pane kapitáne,” ozvala se Barbora chraplavým hlasem a namáhavě polkla, než mohla mluvit dál. „že bypachatel dokázal dělat na srdci třeba jen přibližně jako chirurgové, aniž by mu to kdo prakticky ukázal —to mohu vyloučit ze své vlastní zkušenosti tady v ústavu. Podívejte: než jsem šla na sál k první operaci,měla jsem dobrou teoretickou průpravu, znala jsem teoreticky celý postup výkonu a viděla kresby, jak tov srdci a okolo něho vypadá, co odkud kam vede. Prostě zdálo se mi všechno jasné. A když přede mnouotevřeli hrudník, věřil byste, že jsem v té změti útrob ani nepoznala, co vlastně je srdce? A že by aorta,plícnice nebo dokonce některá chlopeň byla zřetelně k nalezení podle obrázků z učebnic, to je směšné.Tvrdím, že v hrudníku byste se nezorientoval, ani kdybyste měl učebnici anatomie v ruce. Věřte mi, že toopravdu chce, aby vám někdo prakticky ukázal, kde a jak co hledal. To by se mohlo stát na pitevně, nebo

jak říká Michal: na zvířeti, ale přesto, kdybych z nějakého důvodu potřebovala mít takové znalosti jakováš pachatel, kdybych chtěla napodobovat kardiochirurga…”

„Přesto?” sledoval ji pozorně kapitán.

„Přesto bych se vynasnažila dostat se až k němu na sál, abych na vlastní oči viděla, jak se srdcem

pracuje.”

„Výborně. A jak byste se například dostala na sál a k operaci tady v ústavu? Kdybyste jako novinářkaneměla přístup do každého prostředí?”

„Docela snadno. V podstatě přesně tak, jak se odehrálo ve skutečnosti. Snad nemyslíte, že mne tu někdovodil za ručičku? Doktor Tromler mi řekl, abych za hodinu byla na sále. To bylo všechno. Tak jsem šla, vpředsálu si našla všechno potřebné převlečení, a bylo. Nikoho z lidí, kteří se tam motali, asistenti asestry, jsem neznala, nikdo neznal mne, nikoho nezajímalo, co tam chci, jestli mám či nemám „pozvání” či

dovolení. A na sále, tam už se o vás vůbec nikdo nestará. Kdyby měl pachatel představu, jak to nachirurgiích chodí, a dostatečnou drzost, bez problémů se na sál dostane. Nikdo ze zaměstnanců nemázájem ani čas sledovat stážující mediky a lékaře. Zvlášť kdyby pachatel přišel, když už se dělá, kdy vpředsálech nikdo není, a na sál vklouzl a zas se pak včas vytratil, pokud jsou v plné práci, nikdo by ho bez

roušky nemusel zahlédnout.”

„Tak tohle je šokující zjištění,” řekl kapitán. „Co tomu říkáte vy, pane profesore?”

„Barbora má svým způsobem pravdu. Jenže takový postup by předpokládal skutečně dobře znát nejen, jak to na chirurgii chodí, ale také lokální psychologii, vědět, že se o mne nikdo nebude zajímat. A tomůžete u laika vyloučit. Nezapomeňte, že každý laik, a zvláště pacient, má před chirurgickým sálemrespekt. Považuje toto místo za přísně střežené před vetřelci. Dále: jak by mohl vědět, co a kde si odložit,

do čeho se převléknout, v čem smí na sál a kde se tam postavit. Jen si udělejte někde na chirurgii pokus

— pošlete tam někoho nezasvěceného s úkolem proklouznout na sál. Už v prvních minutách na sebe

upoutá pozornost.”

„Ano,” připustil kapitán. „Ale stále ještě zbývá dost lidí, kteří ví, jak to chodí. Chyba je, že já jsem sedomníval, alespoň jsem to tak chápal, že přesně víte, koho máte na sále za zády.”

„Jistě. Ale jestli mezi šesti zarouškovanými chirurgy z Ostravy je jeden muž, který k nim nepatří, kteréhoneznají oni ani my… Uvědomte si, že když já přijdu na sál, všichni už jsou převlečení a v rouškách, a včepicích, a především: mám jiné starosti než po nich hledět. K tomu, co vás nejvíc zajímá, vímbezpečně jen tolik, že nikdo z pacientů ani jejich příbuzných na sále s mým svolením nebyl a ani mne o to

nepožádal.”

„Rozumím,” přikývl kapitán. „Ale protože vaši pacienti dobře znají, jak to tu chodí —”

„Tak se docela klidně mohl pacient-pachatel zvednout z postele a v pyžamu si procházkou zajít dosálového traktu, tam mezi převlékáním prohodit pár přátelských slov s doktorem Tromlerem nebo jinýmze svého ošetřujícího personálu, hodinku si postát na sále a zas se vrátit na postel ke své infúzi neboinhalaci kyslíku,” přerušil ho ironicky profesor a přátelsky dodal: „Jsem rád, že ani nad takovýmhlepřípadem —” poklepal dlaní na obálku s fotografiemi na stole, „neztrácíte humor a máte čas s námiposedět a pohovořit.”

„Pacienti, pane kapitáne,” řekla rychle Barbora, „mají k sálům přímo posvátnou úctu. Dobře ví, kde jsou,

ale nemohou tušit, jak to tam chodí.”

„Asi máte pravdu. Chápejte, uvažuju případ ze všech možných stran,” řekl klidně kapitán, který se zřejměrozhodl profesorovu invektivu přejít a pokračovat v rozhovoru dál podle svého plánu.

„Tak k tomuhle novému případu, pane profesore: je pachatel podle vašeho názoru spíš laik, neboodborník? Tím míním lékař, laborant nebo ošetřovatel na chirurgii…”

Barbora si všimla Michalova povzdechu. Tyhle otázky se jistě donekonečna omílaly už při první vraždě.Michal je sice případem otřesen, takže se nutí odpovídat co nejtrpělivěji, ale očividně to považuje zaplýtvání svým i kapitánovým časem. Sotva by byl s to přesně říct, co by asi tak měl kapitán teď v prvníchhodinách po zjištění vraždy dělat, ale je si jist, že určitě ne probírat chirurgické finesy v jeho pracovně.Jako kdyby jemu hlásili, že má na sále pacienta s projektilem v srdci, a on by seděl na Bezpečnosti adebatoval, kdo a proč ho střelil. Znovu a znovu dokola totéž. Proto jsou tu na kapitána všichni takalergičtí, tím spíš, že jeho práce je bezúspěšná.

„Při dnešním stupni specializace je v kardiochirurgii laikem už i lékař jiného oboru. Proto bych byl narozpacích posoudit, zda tuhle práci —” Michal ukázal pohybem hlavy na fotografii před sebou, kterouzřejmě z ohledu k Barboře položil prázdnou stranou nahoru, „provedl soustružník nebo gynekolog.”

„Jistě, jistě,” souhlasil kapitán. „Jenže v tomto případě… Samozřejmě ještě nemáme podrobnou expertizu,

ale tolik nám už náš znalec naznačuje, že právě jako minule, pachatel je naprostý neodborník, který by

asi nedokázal čistě a účelně rozporcovat ani kuře. Snad tedy někdo manuálně neobratný a nešikovný.”

Michal pokrčil rameny: „To bych si netroufal tvrdit. Musíte hodně, hodně mnoho odečíst na konto jehorozrušení, spěchu, jistě i strachu, aby nebyl přistižen.”

„Máte pravdu. A jinak —” Odmlčel se a zahleděl se Michalovi do tváře, zjevně očekávaje nějaké jehokonkrétní vyjádření. Ten vzal znovu do ruky poslední snímek, utkvěl na něm okamžik očima, pak ho podal

zpět kapitánovi a řekl lehce odměřeným tónem, který Barboře připomenul způsob, jakým hodnotíval naseminářích nálezy pacientů, které kardiologové doporučovali k operaci: „Ten člověk operovat neumí. Alemá velice přesnou představu a znovu zdůrazňuju, že ne pouze vyčtenou. Tedy opakuji: neuměl to udělat,ale věděl, jak by se to udělat mělo.”

„To je zajímavé,” kapitán se v křesle pozorně předklonil, opíraje se lokty sepjatých rukou o kolena. „Víte,

pane profesore, že skoro totéž jste mi už řekl i při první vraždě? Myslím, že jste dokonce použil i stejných

slov.”

Michal se usmál s jakýmsi neochotným uznáním.

„To tedy máte paměť. Já už dávno nevím, co jsem tenkrát řekl. Zato si pamatuju něco jiného: že tenkrátse pachatel dostával do hrudníku jiným způsobem než dnes.”

„To vím. Tenkrát se dostával k srdci řezem ve čtvrtém mezižebří, tak jako vy.”

„Jako jsme tehdy operovali my,” upřesnil Michal.

Kapitán jen tázavě vzhlédl.

„Ano. Dnes postupujeme tak, jako to teď udělal, jak se to snažil udělat on. Sternotomií. Rozříznutímhrudní kosti. On ji svým nástrojem sice úplně zničil, ale podle fotografie jsou tam jasné známky snahy o

její podélné rozpolcení.”

Kapitán vzrušením až poposedl.

„To tedy znamená, že pachatel je informován, že drží krok s postupem vašeho oboru, s chirurgickoutechnikou.”

„Snad se to tak dá říct,” připustil zdrženlivě Michal. „Rozhodně se snaží pracovat up to date, jde-li o

téhož pachatele.”

„O tom jistě nepochybujete.”

„Pokud jde o ty dvě vraždy, prosím. Ale z čeho usuzujete, že je to týž, který vám čas od času obtěžujeděti?”

„Každý pachatel se vždycky nějak podepíše. V těchhle případech to bývá způsob, jak navazuje s obětíkontakt, kde ji vyhledává a kam ji pod jakou záminkou odvádí, jak s ní nakládá, a konečně je tu i jejícharakteristika: pohlaví, věk, typ. To se opakuje dost stereotypně. Tenhle jde zásadně po chlapcích devětaž jedenáct let, rád se staví do pozice jakoby dospělého kamaráda, nebo zas dává chlapci pocit důležitosti

tím, že ho požádá o pomoc nebo laskavost: pomohl bys mi s balíkem na poštu? Mám ho támhle vohradě… Převedl bys mne přes cestu? Špatně vidím… Do domu číslo sedmnáct. Nemám ve schráncepoštu?… Nu a jakmile se dítě ocitne v průjezdu domu vyklizeného pro demolici, v nepoužívané dílně čipolorozbořené garáži… Jsou ještě i další okolnosti, podle kterých jsme si jisti, že jde o téhož pachatele.”

„Dřív taková individua lákala děti na pamlsky. Dnešní dítě má čokoládu a banány doma a na zákusek čibonbóny vždycky desetikorunu v kapse,” řekla Barbora. „A tak se pachatelé modernizují. Apelují na cit aslušnost dítěte, které je doma i ve škole vedeno ke zdvořilosti a ochotě: přiskoč a pomoz každému, kdopotřebuje! Jak chcete dítěti vysvětlit, aby odhadlo —”

„To ne; dítě neodhadne. Neodhadla byste většinou ani vy, co může být v člověku na pohled normálním.Ale je třeba poučit dítě, že s cizím dospělým smí jít jen v doprovodu dalších dětí a už nikdy ne na odlehláa opuštěná místa. S balíkem vám pomohu, ale nejdřív se musíme dovolit maminky. Tak nějak.” Pak se

obrátil znovu k profesorovi:

„Teď je myslím jasné, jistě sám dospíváte k názoru, že pachatel je trvale a dlouhodobě napojen naprostředí, kde má k vašim pracovním metodám přístup.” Krátce se zamyslel a pak pokračoval:

„Vezměme to z jiného konce: Považoval byste za možné, aby čin spáchal chirurg a záměrně prácizfušoval? Nebo to považujete za vyloučené? Myslíte, že by se něčím prozradil? Míním: kdyby vám na tomzáleželo, dokázal byste otevřít hrudník a vyříznout aortální chlopeň tak, aby to vypadalo na laika? Umělbyste zapřít svoji dovednost?”

„Těžko povědět,” zauvažoval Michal. „Asi bych šel k srdci nějakým nesmyslně velkým řezem nanevhodném místě a na samotném srdci bych pracoval z různých stran, abych utajil, že znám nejúčelnějšízpůsob, jak se dostat ke chlopni, po které jdu. Jenže nezapomínejte, že váš pachatel, to z jeho práce přímo křičí, se snaží jít na chlopeň odborně, co nejodborněji, toutéž cestou jako kardiochirurg,” říkalMichal teď už rozhodně a určitě. „Ba ne, to by nešlo. Právě tuhle nuanci by chirurg nesvedl: odvést prácizasvěceného laika, který se pokouší o odborný přístup.”

„A potom,” ozvala se Barbora unaveným, trochu cizím hlasem, „je tu ještě další věc. Pachatel přecepracuje pod silným psychickým tlakem. Představuju si, že ve stavu jakéhosi přechodného šílenství.Myslíte, že v takových okamžicích by svedl cokoli předstírat? Já bych odhadovala, že jistě pracoval takrychle a účelně, jak jen uměl, jak mu jeho znalosti a nástroje dovolovaly. A taky se přece nebudeodreagovávat něčím, co je jeho denním chlebem. Dovedu si představit, že šílený chirurg po mrtvém dítětitřeba maluje, ale nevěřím, že by je operoval.”

„Na tom něco je,” souhlasil kapitán a podíval se na hodinky. „Myslíte, že doktor Tromler ještě nepřijel?”

„Určitě ne,” ujistil ho profesor. „Má na stole vzkaz, jakmile přijde, aby se mi hned ohlásil. Je docelamožné, že se v Praze na klinice dost zdrží. Neměl byste si ho vyhledat raděj tam?”

Nebýt tragických okolností setkání, byla by se Barbora v duchu bavila Michalovou touhou vidět kapitánovipaty, a jeho zas naopak odhodláním se odtud nehnout. Jistě je stále přesvědčen, že Michal a Tibor, jenvážně chtít, by mu mohli na pachatele takřka prstem ukázat. A těm zas nikdo nevymluví, že kdybykapitán dělal pořádně svoji práci namísto vysedávání a zdržování u nich, už dávno mohl mít pachatele zamřížemi. Stále ještě se nezbavila záchvěvů nevolnosti podobných mořské nemoci. K tomu se jí teď přidaltrapný pocit, že všichni se motají nějak dokola, jako v začarovaném kruhu.

„Taky tohle mi není jasné,” zauvažovala nahlas. „Ten chlap toho o srdci hodně ví. Jak to, že se přiměřeněpro svou akci nevybaví? Přece velké ostré nůžky a vhodný nůž, to je minimum, které by mohl mít u sebe.A namísto toho pokaždé improvizoval s nějakým harampádím, co tam náhodou bylo po ruce.”

„Předpokládám, že improvizuje proto, že s vraždou vědomě nepočítá, nechystá se na ni,” vysvětlilkapitán. „Má sklon a úmysl jen dítě obtěžovat. O to mu jde původně. A teprve pak, když se nějak rozjede,

urve, bůhví, jak a proč ho to popadne, co do něho vjede, co má na to vliv —”

„Třeba právě pohled na ten rezavý nůž, zahradnické nůžky, pilník,” nadhodil Michal.

Kapitán pokrčil rameny. „Tentokrát stejně jako poprvé došlo k vraždě, když se křivka jeho akcívystupňovala k určitému bodu. A právě v té době si tehdy i dnes vyhlédne k činu místo, kde nějakénástroje jsou roztroušeny. Psychologové tvrdí, že tak jedná podvědomě. Kdyby vraždu zamýšlel, vezme si

— jak říkáte, nástroje s sebou. Je možné, že myšlence na vraždu se brání, nepřipouští si ji.”

„Vy soudíte, že místo má vždycky už vytypované předem?” zeptal se Michal.

„To je nejvýš pravděpodobné,” ujistil ho kapitán. „Kdyby improvizoval, nemohl by pokaždé provést svůjčin od začátku až do konce zcela nerušeně. Kolik jeho případů už jsme podchytili, takové štěstí, nebýtnikdy přistižen, nemůže mít jen náhodně. Pečlivě si vyhlédne oběť tam, kde je buď sama nebo v malémhloučku dětí, bez dospělých. Terén zná dobře, pracuje výhradně v okrajových čtvrtích Prahy, kde mádostatek vhodných míst stranou lidí. Pak dítě vede najisto do bezpečně opuštěného objektu. Ale jak říkám

, nevypravuje se vraždit.”

Na okamžik se odmlčel a pak váhavě pokračoval, zatímco Barbora zas zápasila s křečí okolo žaludku.

„Je tu jedna okolnost, kterou jsme záměrně nezveřejňovali, doufali jsme, že by nás někdy mohla přivést

na stopu, ale vám ji teď povím. K rukopisu pachatele patří, že má pro dítě pokaždé nachystaný dárek:knížku, kudlu, balíček žvýkaček. Standardní věci, u kterých se nenechá zjistit, kdo je kdy a kde kupoval.Ale co vám chci říct: ani jedno dítě neopustil neobdarované. Každé také napomene, aby šlo přímo domů.Pokud je odvedl někam dále, kus cesty je doprovodí až tam, kde už to může znát. Dárek byl v oboupřípadech i vedle dítěte mrtvého.”

Barboru zamrazilo. „To je příšerné,” vydechla. A vzápětí si všimla, podle stupňovaného sevření jeho rtů

— že Michal se blíží k výbuchu. Už každou chvíli z něho vylítne: tak když toho o něm tolik víte, jak to, žeho už dávno nemáte? Kdybyste byli jen trochu schopní a ovládali své řemeslo…

Ne. Takhle by to neřekl, to není jeho způsob. Spíš docela vlídně: Teď už by ale snad bylo načase, abyste se po něm doopravdy poohlédli, ne?

Naštěstí k ničemu takovému nedošlo. Zadrnčel telefon a Michal musel okamžitě na resuscitaci.

„Je stejně k neuvěření, jakou s tímhle případem máme smůlu, nebo ten chlap kliku,” řekl kapitán poprofesorově odchodu. „Když si představím, kolik pachatelů, o kterých jsme toho věděli mnohem méně,bylo za tu dobu už zjištěno, přestože jsme na ně věnovali jen zlomek času a prostředků proti tomuhle …”

Zvláštní, napadlo Barboru, jak jsou si ve skutečnosti kapitán s Michalem podobní, ačkoliv jeden druhéhobůhvíproč špatně snáší. Oba jdou stejně pevně za svým cílem, s urputnou houževnatostí bez ohledu nasvůj čas, na svoje soukromí a pohodlí: Kapitán má dnes ve tváři to, co zná u Michala jako „únavu zneúspěchu”. Únavu závislou ne na množství vykonané práce, ale právě jen na jejím výsledku. Třeba kdyžpo několikahodinovém úsilí na sále a vypjaté péči na resuscitaci pacient přece jen zemře. Michal, ačzdánlivě vše běží hladce dál, vypadá právě tak jako dnes kapitán: zmožený a zestárlý. Celý den hovoří skaždým s nápadně trpělivou vlídností, jen jen vybuchnout. Všichni to znají a podle možnosti se muvyhýbají obloukem. Když se ovšem s případem lopotí pět hodin na sále, lítá za ním na resuscitaci a pak ho

v noci znovu otevírá, protože chlopeň je blokována trombem, a když je pacient ráno konečně dobrý,nikdo by na Michalovi nepoznal, že probděl a byl na nohou celou noc. Nejvhodnější příležitost využít jehodobré nálady a povědět mu o průšvihu, který se stal sestrám či v laboratoři, oznámit mu, že má podatministerstvu podrobnou zprávu o výskytu infekčních onemocněni mezi hospitalizovanými pacienty zaposledních deset let, nebo neméně podrobně zdůvodnit na ředitelství, proč se na sále používají roztoky vampulích, když litr přijde o nula celá nula devět korun dráž než z balení láhvového, nebo mu sdělit, že sepro toto čtvrtletí zapomněly zajistit jehly z dovozu.

Všimla si, jak je kapitán posedlý, jak se mu prohloubily rýhy okolo úst a rozmnožily vějířky vrásek okoloočí. Dovedla si představit, co má za sebou a co ho ještě čeká. Jistě zběsilý nápor práce novýmprověřováním všech evidovaných individuí s minulostí, která by dávala předpoklad k podobnému činu.Vyslýchá některé i sám? Sotva. Spíš shrnuje a zpracovává materiály, které mu jeho lidé přinášejí. Kolikjich na to asi má? Jistě se taky už rozjíždí i nové kroužení okolo stovek kardiaků a jejich rodin. A co asi tak

musel nebo bude muset vyslechnout shora! Neměla ponětí, jak to na takových místech chodí, ale moc by

se divila, kdyby nešel někam na koberec vysvětlovat a zdůvodňovat nějakému zas „jejich Michalovi”(Vyložte mi, jak je možné, že pacientovi uniká hrudním drénem tolik krve. Jak to, že jste nezasáhliokamžitě! Ach tak, vy jste si nevšimli! No výborně. Snad si aspoň všimnete jeho exitu…O tomhle si ještěpohovoříme): Jak mohlo dojít k opakování pachatelova činu, když celé roky za sebou trousí stopy popolovině Prahy. A nejde jen o postoj nadřízených, ale i sám před sebou musí mít trapný pocit selhání.

Kapitán přerušil její zmateně těkající myšlenky: „A představte si, že tentokrát už máme i dospěléhosvědka, který pachatele viděl.”

„No to je přece výborné! A to říkáte až teď? A koho vlastně, kdo je to ten svědek?” Zbytečná otázka.Stejně nepoví.

„Ale jedna paní tam z kina. Prodává v pokladně. Všimla si Pavla Málka, když jednu chvíli s nějakýmčlověkem postával v pasáži. Poznala ho, když jsme jí ukázali jeho fotografii.”

Fotografii? Barbora se podívala s odporem na obálku před kapitánem… Ale pochopitelně, nějakou zdřívějška. Protože podle těchto fotografií…

„Jak vám toho dospělého popsala?”

„Nijak. Dívala se právě jen na Pavlíka, jak nápadně pěkný je chlapec. Bezdětná, ví, že děti mít nemůže —prý ji až píchlo u srdce: takového tak mít, co bych za to dala. O pachatelovi nedovedla povědět vůbec

nic.”

· Jakub s brašnou na zádech cupital domů. Kousek vždy normálně krokem, kousek zas hopsavě. Bylo mulehko a dobře. Nejotravnější dopoledne z celého týdne měl šťastně za sebou. A před sebou teď lepšípůlku dne: volné odpoledne. Učení vezme zkrátka, děda dnes odpoledne stejně není doma, a pakhajdy za kluky do bunkru v prázdném lomu u lesa. A nakonec ještě kino, prima kovbojka. Pavlík se má,ten už ji viděl. Ale on se má ještě líp: může se na ni teprve těšit.

Jak obešel velkou rohovou samoobsluhu, dostal se na pokraj sídliště, kde se tyčily a v pravidelnýchodstupech vrhaly příčné stíny zbrusu nové, vysokým věžím podobné paneláky: první, druhý, třetí… Pavlíkse jistě dívá z okna a vyhlíží ho. Ví, že Jakub touhle dobou půjde ze školy. Vyvracel hlavu, div sinevykroutil krk, ale Pavlíka v žádném okně neviděl. Jak se naobědvá, musí za ním zaběhnout, co je. Pročvlastně dnes zůstal doma? Nemocný? Určitě spíš kvůli těm novým zadaným příkladům. Skoro nikdo zetřídy s nimi nehnul. Tedy nikdo kromě těch, kterým poradí táta. Však děda sám říká, že jim toho dávajímoc, a moc těžké. On, Jakub, to má náhodou taky dobré. Když něco, tak děda pomůže. Ale Pavlíkovamaminka to asi neumí. Sice prý k nim chodí jeden pán, co umí všechno vypočítat a tak, jenže třeba včeravečer zrovna u nich nebyl. Taky mohl Pavlík ještě po kině zaběhnout a děda by mu byl vyložil co a jak.

Zabočil do ulice, kde začínala vilová čtvrť. Vida, babička ho už vyhlíží. Poskočil, zamával jí a rychle proběhlokolo zahrad sousedních domků. Babička ho postrčila před sebou do branky.

Ahoj, babi! Nového ve škole? Ale celkem nic. Tak honem, ať ti oběd nevystydne, umýt ruce.

Nad polévkou trochu ofrňoval, husté s hodně zeleninou nerad. Takovou by mu máma nikdy nedala. Ta ví,

jakou on nejraději: průzračně čistou, mami říká bujón, s játrovými knedlíčky. Co dál? Kuře, rýže,hodně kompotu, prima. Do toho se pustil už s jinou chutí.

„Pořádně kousej, neházej to tak do sebe!” káže babička. Dospělí si vždycky něco najdou, aby mohlinapomínat. .,A dnes nikam ani na krok, zůstaneš pěkně doma na zahradě.”

Co zas tohle má znamenat? Doma! Ani na krok! Říct mu to mami nebo děda, už by vylítl a začal se štětit.Ale jak byl malý, tak už dávno měl od druhých odkoukáno, že s babičkou se musí jinak: nehádat se, dělatjakoby nic, však potom se uvidí. A tak se raděj ani nevyptával proč a co zas.

„…A musíš dávat pozor,” pokračovala babička. „Víš, že já někdy přeslechnu zvonek od branky. Tak kdybyněkdo zvonil, utíkej otevřít, má přijít opravář na magnetofon, nějaký maminčin známý. Já nevím, jak jetohle možné: tolik let hrál krásně, děda si ho tak opatruje, a najednou, pokažený.”

Jakub dobře věděl, že po takovém celkovém zanaříkání bude následovat přímý výpad. Takže byl už vduchu naježen dopředu, když pak si před něho babička stoupla, ruce v bok.

„Samo se to nepokazilo! Přiznej se: že tys s tím magnetofonem zas něco dělal?”

„No to víš!” vyvřískl. „To je dobré! Když něco, tak vždycky já!”

Ale věděl, že s babičkou stejně k žádnému konci nepřijde. A tak si začal vytahovat z brašny a obřadně postole rozkládat školní knihy a sešity a vzal na sebe výraz zaměstnaného žáčka, který má dnes zas mocučení, a dělejte si, co chcete, jeho od pilné přípravy do školy neodvrátíte. Babička po něm ještě párkrátpodezíravě loupla očima, ale za nějakou chvíli se uklidnila.

„Vidíš, jaký umíš být hodný chlapec, když chceš,” poznamenala spokojeně.

V Jakubovi to až zasyčelo a zaprskalo, když tuhle chválu slyšel. Hodný chlapec, když chce… Ale to nic.Indiánští bojovníci u mučednického kůlu museli vydržet jinší věci a taky nesměli hnout brvou. Naštěstínetrvalo dlouho a zadrnčel zvonek. Vítané vzrušení. Hurá! Jakub vyskočil a v mžiku vystřelil ze dveří.Návštěva babičku zabaví a pak dál už všechno nějak dopadne. I s tím hloupým zákazem: ani krok z

domu.

Venku stál, opravářskou brašnu přes rameno, jeho včerejší známý, přítel z kina Olympia. Tohle jetedy překvapení!

Jakub se celý rozzářil a zazubil, ale hned zas se zarazil. Návštěvník se tvářil nějak, jak vlastně?Nepoznal ho? Nebo je mu z nějakého důvodu nevhod, aby se k sobě tady hlásili? V dospělých se člověknikdy nevyzná. Snad se obává, aby on, Jakub, teď nezačal doma vykládat, že tenhle pán bere jeho aPavlíka na dětem zakázaný film. Jenže to ho moc špatně zná. Nebo to není on a je mu jenom podobný?Ten u kina měl zelené brýle a klobouk a jiné šaty, ale přesto, ta podoba a hlavně hlas. Zeptat se horovnou by se nehodilo, ale… Co kdyby zkusil nějak nenápadně na něho mrknout? A vidělo by se. Alezatím raděj nic. Ať ještě něco nepokazí. Však tu bude dost dlouho, příležitost se ještě najde, zatímco bude

opravovat magnetofon.

A tak zatím jen způsobně zazpíval své „Dobrý den,” a jinak pro jistotu docela normálně, jakoby nic. Stejně

už slyšel v chodbě za sebou kroky blížící se babičky, a to znamenalo, že teď hodnou chvíli kromě ní nikdo

moc neřekne. Jen aby si pak odešla aspoň na chvíli do kuchyně.

Rozsáhlé hlaholení a obšírné projevy srdečnosti, které měla paní Vašáková pro podobné případy v zásobě,

měly ve skutečnosti svůj velice přesný a hned několikerý účel: předně, aby se dosyta vypovídala, dále,aby ukojila svou zvídavost a užila si lítostivého pokyvování nad trampotami druhých lidí, a konečně, aby zdotyčného byl vyzískán žádaný výkon a užitek jaksi mezi řečí, takže mu pak bude hloupé nějak moc si zapráci říct, když už měl to štěstí dostat se mezi tak dobrotivé a pro něho tak srdečně zaujaté lidi.

„Ale vítám vás, vítám vás!”

Tahle první slova vždy pronesla a skoro provolala jakoby ve velkém radostném překvapení, že příchozíhovidí, i když byl řádně ohlášen a najisto očekáván. To už byl tak její zvyk.

„…Vítám vás… Jste hodný, že jste přišel… Pan Pospíšil, že ano? Vašáková, těší mne… Opravdu mne těší.

A tohle je náš Jakub, pozdravils pana Pospíšila? Dcera mi o vás vykládala, jak jste na všechno šikovný.

Kdepak s magnetofonem do opravny. Tam by ho leda dorazili. Prý jedině pan Pospíšil. To je dnes horko,viďte? Mně vám se dělá až zle od srdce, neumíte si představit, jak je mi dnes od rána až na mdloby.Chtělo by to pořádnou bouřku. Co neříkáte! Vám taky? Taky jste na srdce? To by člověk nevěřil, tak

mladý. Ale víte, že jsem si hned všimla, že se asi jaksi necítíte? Skoro jsem se lekla, jestli na vás nejde

mdloba nebo nevolnost nebo něco, nebylo by divu v tomhle dusnu. Nechtěl byste se na chvilkunatáhnout na gauč pěkně v chládku? Trochu si odpočinout? No, jak myslíte. Jakube, jdi a z lednice donesláhev se sifonem. A skleničku. To vám udělá moc dobře, osvěžíte se. Ale měl byste se přece jen chvilkunatáhnout. Já vám říkám, že se srdcem nejsou žádné žerty. Znám to bohužel moc dobře. Člověka tochytne zničehonic a zle a zle. Tak tudy, prosím. Nejdřív se posaďte a vypijte si sifon. Magnetofon jetámhle a já vám teď jdu udělat kafíčko, hned jsem zpátky.”

Zůstali s Jakubem sami a teď přišla vhodná chvíle. Ne snad nějaké hloupé spiklenecké pomrkávání, to ne,

ale na Jakubův jasně tázavý pohled lehounké pokývnutí hlavou s přátelským přimhouřením očí, jak seto tak právě hodí mezi dvěma chlapíky, kteří spolu mají něco, o čem ostatní nepotřebují nic vědět.

Jakubovi se ulevilo. Opravdu on a poznal ho. Celý rozradostněný si to honem ještě ověřil chvatněšeptnutým: „Má to platnost, že? Můžu navečer přijít?” Pan Pospíšil rozvážně přikývl, ale pořád ještě naněm bylo znát, že má co dělat, aby zvládl roztřesený dech. Jakub si nedovedl představit, co je mu, cítiljen směs lítosti a pobouření, že zrovna tak hodný a šikovný a vůbec prima člověk má jakousi nepříjemnou

nemoc. Naštěstí už mu bylo trochu líp a za chvíli už ho to asi přejde docela, protože se už začal pomaluhrabat ve své brašně a vyndávat z ní fidlátka. Přitom jen tak zběžně a mimochodem, ale stále ještěnejistým hlasem, prohodil: „No a co … kamarád? … Jak tomu se film líbil?”

„Nevím,” sypal ze sebe rychlým šeptem Jakub a přitom sledoval drobné zvuky z kuchyně, jak pokračujípřípravy kávy a zda ještě nevrznou dveře. „Já jsem s ním od včerejšího večera ještě nemluvil. Víte, ondnes nebyl ve škole, sekl se asi marod, my teď bereme hrozně blbé příklady.”

„Nó,” pozastavil se nad tím pan Pospíšil s údivem. Takového něco zřejmě moc neschvaloval. „To on si takmůže dělat co chce? Maminka se nestará, kde je, a všechno mu dovolí?”

V Jakubovi hrklo: hrome, teď se hloupě ukecl. Pan Pospíšil si ještě řekne, bůhví co oni jsou za kluky.

„To ne, ale jeho včera opravdu bolelo trochu v krku, vlastně říkal, že ho bolí dost. A taky je docela možné,

že nepřišel do školy, protože se zdržel u tatínka. Víte, Pavlík bydlí s maminkou, ale není u ní pořád, někdy

zas jde k tatínkovi a je nějaký den u něho.”

Zdálo se, že tyhle podrobnosti pana Pospíšila už moc nezajímají. Zkrabatil čelo, jako by o něčem úporněpřemýšlel, pak utkvěl na Jakubovi upřeným a přece nepřítomným pohledem, otřel si hřbetem rukyzpocené spánky a znovu se sklonil nad magnetofon. Najednou se pleskl do čela.

„No tohle! Málem bych byl zapomněl. Vždyť já se dneska musím mezi pátou a šestou zastavit v kině Svět.Mají tam něco… musím jim opravit nějakou maličkost na promítačce. Tak bude lepší, když půjdeme rovnou tam. No nic se neplaš, o nic nepřijdeš. Běží tam stejný program jako v Olympii. Možná, uvidímještě, jak se to šikne, tě ani neposadím do sálu, ale vzal bych tě rovnou do kabiny a viděl bys i, jak sefilm promítá. Díval by ses okénkem. Kde je kino Svět víš?”

„Aby ne,” řekl Jakub dotčeně. Zná přece kdejaké kino široko daleko. A Svět je jen kousek dál na opačnoustranu z domu než Olympie. Jestli babičce unikne na poslední chvíli, sveze se autobusem, aby nepřišelpozdě. Bude to ale večer! Nejen ohromný film, ale dokonce se i zblízka podívá, jak se takový opravdický,velký barevný film promítá. Přímo v promítací kabině nebyl ještě ani jeden kluk z celé třídy. Vyplatilo semu, že včera pustil Pavlíka prvního. Stejně: ten pan Pospíšil, to je teda člověk. Tady magnetofon, tam

zas promítačka. Nebýt jeho, určitě večer nehrajou.

„Vy musíte být děsně šikovný,” vydechl s obdivem. „Kde jste se tak všechno naučil? Vy asi umíte spravit adát do pořádku vůbec kdeco, viďte?”

„No, všecko taky ne, ale hodně,” usmál se pan Pospíšil skromně, ale bylo poznat, že mu to polichotilo.„Kdybys chtěl, leccos ti můžu ukázat, rozebírám všelijaké přístroje.” Už si vyzkoušel chody magnetofonu

, vpřed, rychle vpřed, zpět, a teď pečlivě uvolňoval čtyři hlavní šrouby, aby mohl sundat horní panel adostat se dovnitř.

„Jo,” prohodil jen tak mezi prací. „Ještě něco. Hned na začátku té ulice, co je kino Svět, je takový velkýrohový barák, teď se zrovna opravuje nebo přestavuje, byl tam obchod se sportovními potřebami.Víš, který myslím? Ano, správně, hned ve vedlejším domě je lékárna. Ty teda máš postřeh! Výborně.Hlavně že víš, kde to je. To se moc hodí. Já si tam totiž v domě ve dvoře potřebuju vzít trochu písku. Nemoc, jen tak do tašky nebo do krabice. A kdybys mi chtěl s tím přijít pomoct —”

„No jasně!” vylítlo o překot z Jakuba. To by bylo, aby nepomohl, „Řekněte jen v kolik hodin a jsem tam

na minutu.”

„To jsem rád. Máme v bytě kočku, a tak musím obstarávat písek do její krabice. Řekněme v pět. Jámyslím, že do šesti všechno akorát vyjde. Co říkáš? Přece dva takoví sekáči jako my už za hodinu něco

zmáknou, no ne?”

Jakub se jen spokojeně zazubil.

„Ale doma… jako babička… Asi by jí neznělo, že tě beru na film, který není pro děti, co?” poznamenalještě mezi prací.

„Kdepak,” řekl rychle Jakub. V duchu pochválil pana Pospíšila, jak hned všechno správně odhadne. „S touby nebyla řeč. Nic jí vykládat nebudu. Půjdu prostě jen tak ven.”

„A že se mnou, o tom vůbec nemluv,” řekl teď trochu důtklivěji pan Pospíšil a hned vysvětlil: „Babička byse jistě ptala, kam jdeme, a já nerad vidím, když kluci lžou. To víš, babičky jsou vždycky zbytečně mocstarostlivé. Na filmu není nic, proč bys ho neměl vidět. Ale vykládej jí to!”

„No právě, právě,” souhlasil živě Jakub. Z duše mu tenhle pan Pospíšil promlouvá.

„A co maminka? S tou už je spíš řeč, ne? Kdypak přijde?”

„Dneska vůbec, až zítra. A děda pozděj večer,” vysvětlil Jakub ochotně.

Pan Pospíšil pokýval hlavou, jako by mu to tak bylo docela vhod. Asi myslí, že by se mami mohla zlobit, žeho bere na takový film. Ale hned další slova pana Pospíšila to vyvrátila a ukázala, že mámu zná docela

dobře.

„Zítra mamince povím, žes byl se mnou. Ta se nasměje, až jí vylíčím, jak jsem tě tam pašoval. Kdybynáhodou ještě dneska přišla, tak ani muk, že někde jdeme. Zítra to pro ni bude překvápko. A zmíním se jí,

že bych tě občas mohl vzít s sebou. Přes ty opravy promítaček mám známé skoro ve všech kinech. Alejazyk za zuby, nikde ani slovo, klukům, nikomu.”

Jakub horlivě přitakal a jeho rozzářený obličej se stáhl do obyčejné zvídavosti, co pan Pospíšil kutí, jak jenzaslechl babiččiny kroky.

„Do čeho všeho ty taky nestrkáš nos,” podivila se babička, když je zastihla společně skloněné nadrozdělaným magnetofonem. „Tak prosím, pane Pospíšile, poslužte si. Kousek ovocného koláče, snad vámpřijde k chuti. Nezdržuje vás Jakub? Nepřekáží vám?”

„Ale prosím vás, jaképak zdržování? Takový šikovný, tichý chlapec!”

Babička spráskla ruce.

„Tichý? Kdo? Snad nemluvíte o našem Jakubovi? Je vidět, že ho neznáte, že ho dnes vidíte poprvé.”

A spustila tak okázalý nářek nad vnukovou nezdárností a nezbedností s tak zevrubným popisem jehojednotlivých kousků, že bylo těžko nevycítit její uspokojení i nadýmavou pýchu, jakého to má nad jinéčiperného vnoučka, o kterém ovšem zdaleka neplatí, že kam ho ráno postaví, tam ho večer najde. Takové

hlaholné vychvalování přestrojené za nářek a stížnosti slyšel o sobě Jakub od babičky už častěji, ale dnes

při něm neprodělával obvyklá muka trapnosti. Měl moc plnou hlavu jiných věcí a nadto ho utěšovalo, žezřejmě i pan Pospíšil poslouchá babičku na půl ucha, pokud vůbec.

Zadrnčel telefon.

„Počkej, já to vezmu,” zarazila babička Jakuba, který se hned ochotně hnal ke dveřím, telefon byl vmalé vstupní hale mezi kuchyní, obývacím pokojem a schodištěm. Babička ráda všecko věděla hned, zprvní ruky a spolehlivě, a tedy vždycky také: kdo, co a proč volá. Za chvíli byla zpátky a zeptala se sneobvyklým důrazem: „Jakube… Byls včera odpoledne nebo navečer s Pavlíkem?”

Jakub ztuhl leknutím. Průšvih!?

Že by v kině na něco přišli? Že by si někdo všiml, že je mezi dospělými kluk, a ještě k tomu zadarmo? Ateď se vyšetřuje co a jak?

Koutkem oka viděl, že i pan Pospíšil, skloněný nad rozloženými šroubky a šoupátky, nějak strnul,znehybněl. Aby se tak za svou dobrotu dostal ještě do maléru! Ale jestli se bojí, že on, Jakub, něcovykecá, tak to se teda bojí zbytečně.

Ve skutečnosti Jakub moc dobrý lhář nebyl. Chyběl mu cvik. Což ovšem neznamenalo, že když to musí být

, a pro dobrou věc… Dědovi a mámě byl zvyklý nelhat vůbec, tam nebylo zapotřebí, protože i kdyžněco, tak se to vyřídilo zkrátka a hned, žádné dlouhé nářky a koledování, žádné výčitky na pokračování.Ale s babičkou je jiná věc. Tam člověk nemůže nikdy být dost opatrný. A tohle je zvlášť choulostivázáležitost. Už samotný tón její otázky je dostatečnou výstrahou. Tady je zásadně na místě jen zápornáodpověď. Byl by zapřel, i kdyby se byli s Pavlíkem učili básničku do školy.

Vzhlédl k babičce skoro udiveně.

„S Pavlíkem? Já… Ne, včera odpoledne ani večer jsem s ním nikde nebyl.” Vlastně je to skoro pravda.Mluvili spolu jen chviličku před kinem. Opravdu spolu nikde nebyli.

„Ale prosím tě! Jak to, že ne? Vždyť jste spolu poslední čas denně. Jen si dobře vzpomeň! Telefonujemami, je tam u toho taky nějaký pán. Nemůže mi prý teď po telefonu povědět proč, ale že je to důležité.Tak co! Kdy jste spolu byli? Mluv! Určitě včera odpoledne. Vzpomeň si!”

Nějaký pán… Důležité… Je to jasné: vyšetřuje se okolo toho kina. To tedy nesmí povědět nic. Pak máměvysvětlí, jak všechno bylo. Určitě schválí, že babičku zbytečně nerozčiloval. Dobře věděl, že někteřídospělí, tak třeba hned jejich učitelka ve škole, jsou obětí směšné pověry, že když se někomu dívajízpříma do očí, nemohou být obelháni a nic se jim nedá zapřít. Takhle důrazně teď na něho hledělababička. Upřel jí tedy naplno do očí dětsky bezelstný pohled, to pro něho byla maličkost, a potomrozdurděně spustil:

„No tak jak ti mám říct, že jsem s ním včera nikde nebyl. Předevčírem jsme byli v bunkru. Byli tam i kluciBrabcových, však se jich zeptej. A Pavlík jasně říkal, že zítra nepřijde, protože jde s mámou k tetě a dokina a pak bude celý večer u táty. Copak za to můžu, že jsem s ním nebyl?” točil šikovně řeč trochujinam. Babička se na něho chvíli nedůvěřivě dívala, pak potřásla hlavou a vyšla ze dveří nahlásit zápornou

odpověď. Jakub rychle zašeptal: „Pane Pospíšil, jestli je něco okolo toho kina, tak za Pavlíka ručím. Nažádný pád neřekne, že se tam dostal s vámi.”

Ale pan Pospíšil byl tak zabrán do montování jakési důležité součástky, že ani nezvedl hlavu a jen na půlúst prohodil: „Jen se neplaš. Nic se neděje, a i kdyby náhodou bylo něco kvůli tomu kinu, tak to vyřídímlevou rukou. Je tam jedna uvaděčka, taková starší, přísná, nemá ráda děti. Docela možné, že něconahlásila. Ale nám může být ukradená,” odložil šroubovák a usmál se.

„Tak vidíš, jak se hodí, že dneska půjdeme do Světa. V Olympii teď možná budou pár dní dávat pozor,aby jim zas neproklouzl nějaký kluk. Jestli vůbec jsou tyhle řeči kvůli kinu. Kdoví, co Pavlík provedl.”

Znovu se zahloubal do své práce a dokonce si začal i pohvizdovat.

Že Pavlík nikde nic nevyvedl, tím si byl Jakub jist. Kdepak Pavlík! Ale nebude přece panu Pospíšilovi

odporovat. Však až Pavlíka blíž pozná…

„Prostě, pokud jde o dnešní film, buď klidný: klaplo to včera a klapne to i dneska. Za to ručím já. Jennikde ani slovo a přijď včas!”

To je přece chlapská řeč. Jakub se až zastyděl za svou poplašenost. Zbytečně se před panem Pospíšilemshodil. Ale za to může babička, ta vždycky udělá ze všeho paniku. I teď se vrátila od telefonu celározčilená.

„Tak nevím, co tohle má všechno znamenat. Před chvílí volala dcera, abych na Jakuba pořádně dohlídla,teď zas, kdy byl naposledy s Pavlíkem… Je to divné. U Málků se něco muselo stát. Že by Pavlík ztratil klíča vykradli je? Nebo mu někdo sebral peníze? Je to nerozum. Takovému klukovi ona klidně dá třeba iněkolik stovek, aby je donesl se složenkami na poštu. Něco takového v tom bude. Je s chlapcem sama,jak už je dnes všude samý rozvod. A jak vy, pane Pospíšil? Ještě svobodný? No to vám moc chválím.Protože dneska, jak to všechno vypadá, než se nějak ukvapeně oženit… Ale známost jistě máte, pravda?”

Takové nicotnosti nemohly Jakuba zajímat a tak se raděj uklidil do kuchyně ke stolku pod oknem, aby sidopsal úkoly a dal věci na zítřek do školy do pořádku a vůbec všechno zaonačil tak, aby bylo jasné, že posvačině už má volno. Do bunkru za kluky mu sice dnes nevyjde, ale to nic, hlavně když ostatní správněklapne. Za chvíli už slyšel babičku, jak vyprovází pana Pospíšila. Podle srdečného hlaholení a děkovánípoznal, že babička bude v dobré náladě, jaká je dnes v jeho zájmu výjimečně žádoucí. Pan Pospíšil zřejmě

opravil magnetofon dobře a levně. Jakmile se babička vrátila do kuchyně, hned to taky potvrdila.

„Slušný člověk, ten Pospíšil! Musím povědět mámě, abychom se ho jako opraváře drželi. Možná, žedovede spravit i leccos jiného než jen magnetofony. Třicet korun! Jak jsem viděla, že dává svojesoučástky, byla jsem připravená na nejhorší, možná stokorunu.”

Když odtlouklo půl páté, byl Jakub nasvačen a měl nejvyšší čas vytratit se z domu. Jenže jak sáhl po klice,babička ho zarazila:

„Počkej! Kam máš namířeno? Copak máš tak napilno?”

Jakub se na ni podíval mírně dotčen.

,,No kam by? Přece jako vždycky. Jen tak se proběhnout, trochu ven, tady okolo —”

„Ale, ale,” řekla babička sladce. „A jak to, že se pořád díváš na hodiny?” A zostra: „Tak co, kam se

chystáš?”

„No přece se můžu podívat, kolik je hodin, ne?” načepýřil se Jakub. Ale už viděl, že bude muset trochupoodkrýt karty. Chyba! Že si taky nedal trochu víc pozor, aby na něm nebylo nic znát. Jako by nevěděl, že

babička má oko všude. No už se stalo. Správně se jí nemá říkat vůbec nic. Ale to by se dneska ven

nedostal.

Nadechl se a pustil se do vysvětlování.

„Totiž… víš… ve Světě dnes hrají poslední den moc prima film, a já jsem si myslel, že bych, možná —” „Tak to pusť z hlavy,” přerušila ho babička rázně. „Do žádného kina dnes nepůjdeš. Víš dobře, že sámnesmíš. A dneska, nevím, co se děje, mi máma zvlášť kladla na srdce, že samotného tě nikamnemám pustit, že nemáš nikde lítat. Zůstaneš si pěkně na zahradě.”

Jakubovi, když šlo do tuhého, to zapalovalo rychle. Že tady by obyčejné škemrání nepomohlo, to mu

bylo v mžiku jasné.

„Copak já někdy chodím sám do kina?” spustil pohoršená. „Přece vždycky s mami nebo s dědou nebo se

školou —”

„No a s kýmpak chceš jít dnes?” zeptala se babička zas tak nepříjemně sladce, což znamenalo, že s níbude zvlášť těžká řeč.

Co na to honem povědět? S jedním pánem, to by jí určitě neznělo. Musí říct s kým. Další chyba. Velkáchyba. Ale nedá se nic dělat. Jméno některého kamaráda by neobstálo a tvrdit, že jde i jeho máma nebo

táta… Tolik si zas lhát netroufal.

„No přece s panem Pospíšilem,” řekl jakoby udiven, že babička takovou samozřejmou věc neví. „Copak jsineslyšela, co mi říkal?”

„Tos tedy uhodl, že jsem neslyšela,” řekla babička neústupně. „Nic takového nevím a proč bys takyzrovna ty měl chodit s panem Pospíšilem do kina? Co je to za nápad?”

„A proč bych s ním nemohl jít?”

„Protože ne. Už jsem řekla! Maminka zvlášť telefonovala jen kvůli tomu, abych si tě držela na očích. Prýse cosi stalo, co, to já nevím, ale dneska žádné kino, žádné lítání, dokud se všechno nevysvětlí.”

„Prosím tě! Co se asi mohlo stát tak hrozného, abych já kvůli tomu nemohl jít do kina?”

„To já nevím. Copak mně někdo něco řekne? Vím já, co je v naší rodině za módu, že já se dozvímvšechno až poslední? Ostatně, jak jsem ti řekla, nejspíš o tom nechtěla mluvit po telefonu. A já se sní kvůli tobě nepohádám, až přijede a ty nikde. Zůstaneš doma a basta!”

To vypadalo beznadějně. Jenže Jakub nebyl z těch, kdo lehko hodí flintu do žita nebo si neví rady. Začalukřivděně fňukat. A zároveň nasadil i tón spravedlivého rozhořčeni.

„Tak vidíš, jaká jsi. Sama vždycky říkáš, že se nemá zbytečně utrácet… a že mami mě kazí… že mě nechámoc utrácet… a že se mnou děda pořád někde utrácí. A když teď můžu ušetřit za lístek do kina, když seněkam můžu dostat zadarmo, tak zas něco máš, že mi to pokazíš. A zítra půjdeme s dědou za peníze jenproto, že ty teď —”

Jak správně předpokládal, babička rázem zbystřila sluch.

„Co? Cos to říkal? Zadarmo? Jak to, že zadarmo?”

„No přece pan Pospíšil nebude platit, když jim jde spravovat promítačku, ne?”

„On jim tam něco spravuje?” zkoumala opatrně babička.

„No samo. Promítačku. Vždyť ti to povídám. Proto mi taky řekl, že bych mohl jít s ním. Přece jakopravoval ten magnetofon, tak já se na něho koukal a on povídá: To tě to tak baví? A já povídám: Tovíte, že jo. A on povídá: Tohle nic není, ale měl bys vidět, jak budu za chvíli dávat do pucu velkoupromítačku. Chceš se podívat? A jak se pak pouští v kině velký film? A já povídám: To víte, že jo. A onřekl, jestli chci, že můžu přijít před kino a on mě vezme s sebou a všecko mi ukáže, a až pak začnou hrát,

můžu třeba celý film vidět z kabiny, zadarmo. A tak by děda se mnou nemusel zítra —”

Tohle znělo docela rozumně. A že je někdo jejím vnukem celý očarovaný a hned mu chce všelicosukazovat a brát ho s sebou a vůbec mu dělat pomyšlení, to babičce nikdy nebylo divné. Jak taky jinak?Když někdo vidí takového bystrého filutu, jako je jejich Jakub. Kluk jeden darebná, má se k světu! Ten se neztratí! A lidi by mu udělali, co mu na očích vidí. Kdyby ta Barbora nebyla tak zdůrazňovala, aby sedržel doma, nebo kdyby aspoň byla řekla, oč jde…

„Maminka tu bude už každou chvíli,” řekla rezolutně. „Povídala, že přijde okolo páté. Tak si to s nívyřídíš.”.

„No ty jsi dobrá! To už přijdu pozdě. Když nebudu před kinem v pět, pan Pospíšil půjde dovnitř a mě zaním nepustěj,” křičel Jakub rozčileně. „Všecko mi zkazíš! Já nesmím nikdy nic!”

„No jen se nezblázni,” řekla babička teď už dopáleně. Ten kluk je druhá Barbora. Taky: co si jednou

vezme do hlavy, tak konec,

„Co se ti pořád nezdá?” vřískal Jakub, který koutkem oka zahlédl, že ručička hodin na pendlovkách zas už

o pár minut poskočila. „Sama jsi říkala, jaký je pan Pospíšil slušný člověk! Ale já s ním nikam nesmím.Když s ním mohl včera Pavlík, proč bych dneska nemohl já?”

„Oni se Málkovi s panem Pospíšilem taky znají? Kdepak s ním Pavlík byl?”

„Přece včera večer v kině. Od šesti v Olympii.”

„Jak to tak akorát můžeš vědět? Nevymýšlíš si zas něco?”

„Co bych si vymýšlel. Byl jsem u toho. Stáli jsme před Olympii a prohlíželi si obrázky. Mohl jsem jít taky,ale oba najednou nás pan Pospíšil vzít nechtěl. A tak se hodilo, když k nám dneska přišel, že vezme zasmě. Zavolej si Pavlíkově mamince, že včera s ním Pavlík byl.”

Jakub si nebyl jist, jestli Pavlík o kinu doma řekl, a taky kdyby babička volala, ukázalo by se, že paníMálková žádného pana Pospíšila nezná, ale dobře věděl, že babička telefonovat nebude. Zrovna včeralamentovala, že účet za telefon z minulého měsíce dělal čtyřicet korun a že tohle musí přestat, pořádněkdo telefonovat na všecky strany pro nic a za nic. Vtom v něm hrklo. Teď tomu dal! Teď si babičkavzpomene a vytasí poslední zbraň: Tak tys byl včera s Pavlíkem před kinem? A jakpak to, žes mi tvrdil… A

už v tom bude lítat, z toho se nevymotá. Babička bude koledovat do nekonečna a on se opravdu nakrok nedostane. Jenže tohle jí naštěstí nedošlo a už jen chabě namítla: „Vždyť tam panu Pospíšilovi budeš

jen překážet a zdržovat ho, budeš mu na obtíž —”

„Ale nebudu, nebudu!” začal poskakovat a vykřikovat Jakub jako nadržený psík. Hopsavě se k babičcepřilísal, a když viděl, že zjihla už docela, zajuchal:

„Tak ahoj, babi, a řekni mami co a jak, a že k večeři jsem zas doma.” A vyrazil ze dveří jak vítr. Taktakpana Pospíšila včas stihne.

Babička vyhlédla z okna, jestli Jakub pořádně zaklapl branku. Ale nedokázala se nepodívat především zaním s pocitem hlubokého uspokojení: do čokoládova opálená pěkná postavička se střapatou, pořádjakoby trošku výbojně naježenou hlavou. Jen by měl přibrat na váze. To se ovšem před Barborou nesmíani zmínit. Hned vyletí, snad byste nechtěli, aby…. Ale co to? Jakub najednou, jak už se vzdaloval z jejíhodohledu, hbitě uskočil stranou a přikrčil se do živého plotu. Darebák! Hrozný darebák, povzdechla sibabička, když vzápětí viděla přibližovat se tmavě modré auto, které už bezpečně poznávala: Barborupřivezl pan profesor. Holka bláznivá, nemohla ji na to v telefonu připravit? Babička se honem rozhlédlakolem, nakonec spokojená, že nikde ani smítky, ovocného koláče ještě celá mísa a v lednici kus svíčkovéna bifteky. Ale je ten Jakub rošťák! Hned je zmerčil, jak jinak, a aby nebylo ještě nějaké dalšívysvětlování a zdržování, prostě a jednoduše se schová. Copak o to, pohotový on byl vždycky, hlavněna ničemnosti.

Nasadila široký úsměv k přivítání a otevřela dokořán domovní dveře. Jenže co se děje? Co je propána sBarborou? Pan profesor ji šetrně vede pod loktem, holka je zelená, opuchlá okolo očí, jako by plakala.Teď už jim úzkostlivě vyběhla vstříc cestičkou mezi květinovými záhony až k brance.

„Ahoj, mami. Kde je Jakub?” byla Barbořina první slova a hlas měla taky nějaký divný.

„Teď šel do kina, ale nic se neboj: vzal ho pan Pospíšil. Ale co se děje? Co je ti?”

„Všechno vám povíme,” řekl Michal. „Nejdřív ať si Barbora sedne nebo se natáhne. Není jí dobře.”

„To vidím, vidím,” říkala babička poplašeně. „Honem pojďte, pustím vám v obýváku větrák. Hned jsem tu,jenom donesu něco k pití a k zakousnutí.”

„Nic mi není, ale Jakub měl zůstat doma, jak jsem ti říkala. No, když šel s Romanem… Nic nechystej, jensi vezmeme něco studeného k napití. A pojď se posadit, nejdřív ti všechno povíme.”

Babička byla v mžiku zpátky s ledovou limonádou z domácí malinovky a pak se posadila nedočkavěvzrušená, ale i vylekaná, co se dozví. Jak Michal hovořil, roztřásla se a pak už jen plakala a dokolaopakovala: „Ubohý chlapec… Nešťastná Málková… Toho vraha by měli všem na výstrahu veřejně pověsit.

Takový zlatý, dobrý chlapec. Jak mu vždycky chutnaly moje buchty a závin. To snad ani není možné, že

už by sem nikdy nepřiběhl, nevolal na Jakuba.”

Pak se zarazila: „A jak to, že všechno až dneska ráno? Copak ho Málková večer nesháněla? Přece k námby byla volala nejdřív?”

Jenže paní Málková Pavlíka vůbec nepostrádala. Poslala ho k večeru ven s napomenutím, aby se proběhla pak sedl na autobus a jel, jak bylo domluveno, za otcem, který bydlí několik stanic odtud.Znepokojila se až ráno, když bylo skoro osm hodin a bývalý manžel ho nepřivezl zpátky, aby chlapecpřišel včas do školy. Zatelefonovala mu a s hrůzou zjistila, že Pavlík u něho vůbec nebyl. Domníval se, žechlapec má jiný program, telefonovat nechtěl, protože s bývalou manželkou moc dobře nevychází,dokonce myslel, že možná schválně zařídila pro Pavlíka něco atraktivnějšího. Barbora opakovala, co slyšeli

od kapitána, a babička začala znovu lamentovat: „To všechno ty nešťastné rozvody. Kdyby rodiče žilipohromadě a kluk mezi nimi nependloval, nemohlo by se stát, aby ho nikdo celou noc nepostrádal. Takona to nahlásila a začali ho hledat až ráno?”

„Bezpečnost chlapce našla ještě v noci,” vysvětlil jí Michal. „Na základě hlášení dvou vyplašených mladýchlidí. Prostě vraceli se z večírku, chlapec s děvčetem, a hledali, kde by spolu mohli pobýt v ústraní. Vešlido opuštěné dílny, kapitán říkal, že tam asi zacházeli častěji, a tam v koutě viděli cosi… Ani se k tomu

nepřiblížili, jen se zděšeně vyřítili a uháněli na nejbližší stanici Bezpečnosti.”

„Jenže se nevědělo, čí je to dítě. Až když paní Málková s bývalým manželem spustili poplach,” dodala

Barbora.

„Všechno a všechno ty rozvody. Kdyby kluk měl normální rodinu, nebude se potloukat sám.”

„Ale maminko,” namítla Barbora. „Copak takového kluka uhlídáš okolo sukní? Podívej se na Jakuba, jak

jen vyletět z domu —”

„Však já mu tu rozlítanost zatrhnu,” řekla babička a hned se začala obviňovat, že ho dnes pustila z domu.„Kdybys mi byla aspoň naznačila, co se stalo, na krok by byl nesměl. Za nohu bych ho snad přivázala ke

stolu.” Obrátila se na Michala: „Neumíte si představit, co to je našeho Jakuba udržet v domě.”

„ Řeklas Romanovi, aby ho zpátky doprovodil?”

Babička zaváhala s odpovědí, ale Michal jí hned pomohl:

„Zajdeme mu ke kinu naproti, víte, kam šli?”

„Jistě… jistě. Není to daleko. Kino Svět. Ale počkat —” babička vzrušením až vyvalila oči a zalapala podechu: „Jak jste to, pane profesore, povídal? Že Pavlíčka našli v dílně za kinem Olympia?” Hlas jí rozčileně

přeskočil do výšky: „Jakub si včera navečer před Olympií prohlížel s Pavlíkem obrázky.”

„Ale maminko! To si pleteš! Přece jak jsme ti s kapitánem volali, tak ti Jakub řekl, že s Pavlíkemodpoledne ani večer nebyl.”

„Ježišmarjá! Tak ho vidíš. Kluk jeden zatrápená! Tohle mi ušlo. Nejdřív, že s Pavlíkem nebyl a nebyl… Apak zas… to vím docela jasně, vždyť to bylo před chvílí… že včera viděl Pavlíka u Olympie s panem

Pospíšilem —”

„S Romanem? Nesmysl,” řekla unaveně Barbora. „Kde by se tu vzal včera večer Roman. Bydlí někde na

druhém konci Prahy. Co ten Jakub nesemele.”

„Tak počkat, pěkně po pořádku,” zasáhl Michal. „Když Barbora volala, Jakub vám řekl, že včera vůbec s

Pavlíkem nebyl, ano?”

Babička jen bezmocně přikývla v předtuše dalších nedobrých událostí. Opravdu: přivázat tady Jakubaměla. Barbora i děda mají pořád plno rozumu, ale nakonec když dojde co k čemu, vždycky je to ona, kdo

je na kluka sám.

„A potom, když vám Roman řekl, že Jakuba vezme s sebou do kina, chlapec řekl, že včera večer byli u

Olympie všichni: on, Pavlík i pan Pospíšil?”

„No…” zaváhala babička s odpovědí, už jista, že tady něco povážlivě nehraje. „On pan Pospíšil jako mněpřímo neřekl nic. Byli s Jakubem při tom opravování chvíli sami, a pak odešel. Před chvilkou se chtělJakub vytratit, a když jsem ho nechtěla pustit a uhodila na něho, kam chce jít, nakonec z něho vylezlo, že

ho pan Pospíšil pozval do kina. Opravuje prý v kině Svět promítačku a že Jakubovi jako všechno ukáže apak ho nechá dívat se přímo z kabiny na film. S klukem nebylo k vydržení. Jestli si to ale vymyslel —”babičce se zachvěl hlas.

„Kdepak, mami, buď klidná, to vypadá podle pravdy. Roman opravdu občas opravuje i v kinech. Zmiňovalse jednou,” řekla vyčerpaně Barbora, které se chtělo už jen spát.

„A dál?” přerušil je Michal. „Co přesně Jakub řekl? Že včera k večeru si před kinem Olympia prohlížel s

Pavlíkem a panem Pospíšilem obrázky? Nezmínil se, jestli šli na film?”

„Když já pořád, že ho nepustím a nepustím ani s panem Pospíšilem, tak se rozvřískal, že Pavlík s ním taky

mohl jít. Prý ho vzal včera do Olympie. Jenže na mne si nepřišel, já hned: A jak to víš? A Jakub, že se s

nimi přece včera u Olympie viděl a že pan Pospíšil nemohl vzít na film oba najednou, tak šel jen sPavlíkem a dneska to zas nabídl jemu, Jakubovi.”

„Musím okamžitě zavolat kapitánovi. Barboro, máš na něho to přímé číslo? Nechal jsem diář v ústavu —”vstal Michal a Barboru vyvedlo z míry, že ho poprvé, co se znají, vidí nervózního. Ruce se jí třásly, když vkabelce hledala notes a rychle v něm listovala: „Tadyhle…” podala mu ho a Michal vyběhl do haly. Dotelefonu mluvil tlumeným hlasem, ale přesto ho slyšela: „… Dobře, že jsem vás zastihl. Okamžitě vyjeďteke kinu Svět. Před chvílí tam běžel Jakub paní Hánové. Má se tam setkat s jistým Romanem Pospíšilem,naším pacientem, který prý něco opravuje v projekční kabině a Jakubovi slíbil, že ho tam vezme s sebou…

Jistěže nic divného. Ale ukázalo se, pak vám to vysvětlím přesně, že Jakub včera večer mluvil předOlympií s Pavlíkem Málkem a s tímto Pospíšilem, který pak měl vzít Pavlíka na film. Jistě. Je možné, že sevšechno vysvětlí, ale přece jenom… Samozřejmě, že tam jedu taky. Hned vyjíždím.”

Barbora bolestivě tiskla babiččinu ruku a obě se třásly a plakaly, i když zatím jim nebylo jasné, co sevlastně děje. Přece Roman. Přece pan Pospíšil. Nesmyslná představa, že on by mohl mít něcosebevzdáleněji společného s celou tou tragédií.

Jak Michal rychle zamířil k autu, Barbora za ním vyběhla.

„Ne, nezůstanu doma, zbláznila bych se tu, jenom čekat, — “

Cestou skoro nepromluvili. Třikrát stáli nekonečně dlouho na červenou, pak přišla objížďka kvůlirekonstruované silnici, to už Barbora alarmovala všechny síly jen k tomu, aby se vůbec udržela přirozumu. V hlavě jí přeskakovaly jak oživené záběry z fotografií, které dnes viděla. Jen nebláznit! Všechnoje nesmyslný poplach, podivná shoda okolností. Zbytečná panika! Jakub přihlíží v kabině, jak Romanopravuje promítačku, těší se na film, a my třeštíme. Určitě si včerejší setkání s Pavlíkem a Romanemvymyslel, aby ho dnes babička taky pustila. Nebo je možné, že Pavlík skutečně šel s Romanem do kina —náhody jsou všelijaké, třeba se s Málkovými zná, pak se rozešli a teprve potom ho někdo přepadl. Jenže

pitva říká: mezi osmnáctou a devatenáctou hodinou. Musí na to přestat myslet, nebo jí praskne hlava.Klopýtavě utíkala vedle Michala a věděla, že upadne, jakmile pustí její paži.

Bylo nepochopitelné, jak se kapitánovi podařilo, i přes auto se sirénou, dostat se na místo tak rychle,

ale už stál u pasáže a vyhlížel je, jako by nemusel projet polovinou Prahy.

A hned jeho první slova vzala Barboře dech: „Paní Hánová, váš syn tu není a žádného Romana Pospíšilaneznají. Nikoho na opravu v projekční kabině neměli a nikoho nečekají.”

„A to nic neděláte? Proč ho nehledáte?” vyjela Barbora a rozvzlykala se, až se zakuckala.

„Uklidněte se. V tuhle chvíli desítky našich lidí prohledávají celé okolí, každý dvůr, každé zákoutí, dům zadomem od sklepa až po půdu. Volali jsme samozřejmě i Pospíšilovům domů. Romanova matka sedomnívá, že je syn ještě u vás. Ne, nikam neutíkejte, nikde se nerozbíhejte,” přidržel ji za loket. „Teď užto můžete nechat jen na nás. Pomáhat nám můžete jen co nejpřesnějšími informacemi. Pojďte se posadit

támhle do mého auta.”

Od toho okamžiku Barbora už všechno prožívala jako ve snu. Popis Jakuba, popis Romana, které kapitán

opakoval do vysílačky, co říkala babička, proč a jak byl dnes Roman u nich. Když skončili, kapitán řekl:„Teď vám nezbývá než čekat. Jeďte domů —”

„Počkáme na začátek představení,” řekl Michal. „Co kdyby přece jenom —” podíval se na hodinky.

„Film je mládeži nepřístupný, takže náš člověk, který je u vchodu do sálu, bude mít snadnou práci. Jak sál

zavřou, přijde sem za mnou. Tak ještě chvíli čekejte. Nikam nechoďte, paní Hánová,” řekl ostřeBarboře, která sahala po klice v jakési mlhavé představě, že by měla jít do pasáže, „Chcete se někdesložit?” dodal ještě při pohledu na její tvář, bílou jak list papíru.

„Pane profesore,” obrátil se opět na Michala. „Zmínil jste se, že Roman Pospíšil je váš pacient. Ale vseznamu jste nám ho nenahlásili. Byl už tehdy při první vraždě vaším pacientem?”

„Nesmysl!” odsekl Michal. „Musíte ho mít mezi aortálními chlopněmi. Jistěže už tehdy, když jste u násvyšetřovali, byl naším pacientem. Zřetelně si vzpomínám, že jste se jednou u mne dokonce setkali.Roman se mi přišel po delší době ukázat, byl ve výborném stavu, a když odcházel, vy jste se právě

objevil.”

„Nevzpomínáte si, jestli jsme o něm spolu hovořili, jako o ostatních pacientech?”

Michal se na něho útrpně podíval: „Ne. To si v těch stovkách diskutovaných případů opravdu nepamatuju.

Vy snad ano?”

„Nemohli jsme o něm mluvit, protože na našich seznamech nebyl.”

„Samozřejmě, že jsem je nekontroloval. Ale sekretářka Paterová je nesmírně pečlivá. Pochybuju, že by na

něho zapomněla, že by některou kartu vynechala. Pracovala na tom tři dny. Ovšem v takovém počtupřípadů…” pokrčil Michal rameny.

„V seznamech prostě Pospíšil nebyl. Ale stejně o něm už nějaký čas víme, díky tady paní Hánové.”

„Prosím vás?” řekl Michal a Barbora nereagovala vůbec. Tupě hleděla z okna auta s očima přilepenýma naprotější stranu ulice ke vchodu do pasáže, kam už se trousili první návštěvnicí kina.

„Nedávno jsme se potkali,” vysvětlil kapitán, který tehdy Barboru vyhledal, nemá-li pro něho něcozajímavého z ústavu. „A zmínila se o vděčnosti některých vašich pacientů. Vykládala mi, jak je Romanšikovný, co všechno vám už celé roky opravuje. Věděl jsem, že o nikom podobném tehdy u vás řečnebyla, tak jsme si ověřili, s čím a jak dlouho se u vás léčí. Opravdu už tehdy byl vaším pacientem.Prověřili jsme si ho tak trochu přes jeho dívku a zprávy o něm jsou vůbec ze všech stran uspokojivé.Slušný, pracovitý, žádá zrušení invalidního důchodu, vede normální sexuální život, bude se ženit. A v jistývečer, kdy náš pachatel obtěžoval jedno dítě, byl Pospíšil celý večer se svou dívkou.”

„Plně potvrzujete můj názor na něho,” přikývl Michal. „Snad je tenhle poplach skutečně zbytečný. Musíme

vzít v úvahu i nevelkou možnost, že Jakub si všechno vymyslel. Včerejší setkání u Olympie i dnešníschůzku s Romanem. Mohl mít nějaké spády s klukama, babička ho držela doma, a tak pustil fantazii zuzdy. Snad bychom ho měli jít hledat i mezi kamarády.”

„Ne, pane profesore. Váš chlapec babičce řekl pravdu. Přesně zapadá do našich nových informací o včerejším večeru. Zjistili jsme už řadu lidí, kteří byli od šesti v Olympii. A máme několik svědků, kteřívypovídají, že viděli před kinem postávat dospělého muže se dvěma chlapci. Jeden z nich byl Pavlík,poznali ho bezpečně podle fotografie, popis druhého se hodí na vašeho Jakuba. Jen popis dospělého jevelmi neurčitý.”

„Jejich setkání nemusí mít nic společného s tím, co se stalo potom,” řekla Barbora hystericky. „Bůhví, ským pak Pavlík ještě šel.”

Kapitán potřásl hlavou: „Máme dva závažné svědky: manžele, kteří šli do kina pozdě. Procházeli pasáží,když už byla skoro prázdná. Všimli si našeho hloučku, kdy jeden chlapec, zřejmě Jakub, se s druhýmidvěma loučí a odbíhá. A ten dospělý říká Pavlíkovi cosi o zadním vchodu do kina přes dvůr. Žádný vchod

mimo pasáž neexistuje.”

Barbora už nemohla plakat. Jen cítila, jak jí nekontrolovatelně trhá koutkem úst a škube očním víčkem dojakési grimasy. Ať přijde o všechno, o všechno, co má, jenom ať Jakub, její Jakub ať tu zas je…

„Máte vašich lidi na tuhle akci dost?” zeptal se Michal. „Opravdu dost? Rád bych jim pomohl, přidal bychse k některé skupině, či jak to máte organizované.”

„Ne, pane profesore. Nemůžete nám pomoct, teď už ne,” řekl kapitán. „Odvezte paní Hánovou domů ačekejte u telefonu. Zavolám vám, jak budeme sebeméně něco vědět.”

„I kdyby to byl on, Roman, tak přece ho něco takového nepopadne zas druhý den, ne?” vyrazila ze sebe

Barbora a každé slovo ji v krku bolelo.

„Jistě. Samozřejmě,” řekli současně kapitán i Michal a pomohli jí vystoupit z auta.

Na chodníku se sotva držela na nohou. Kapitán jí znovu musel slíbit, že bude co nejdříve volat, určitě, ikdyby nebylo nic nového. Nejpozději za hodinu se ozve.

A v tom okamžiku jí to došlo tak jasně, jak když blesk na vteřinu osvětlí krajinu, a rázem taky pochopila,že Michal i kapitán tohle nebezpečí vidí od začátku a toho se také nejvíc obávají:

„Jestli… jestli to Pavlíkovi udělal opravdu on, tak může chtít Jakuba… protože Jakub ho včera s Pavlíkemviděl a dneska poznal… tak může chtít Jakuba… jako svědka proti sobě… chtít se ho nějak zbavit…”

Před očima se jí roztančila ohnivá kola, zároveň jako by jí neviditelná ruka sevřela hrdlo, a pak už z velkédálky slyšela jakýsi hlas: Tady do toho obchodu ji odneseme… Chvíli nebylo milosrdně nic. A pak zas byla

doma.

Nikdy v životě nezapomene na ty hodiny u telefonu. Tiše plačící babička, nervózně pokojem přecházejícíMichal, děda nejde a nejde, a ona sama tupá po injekci, kterou jí dal Michal, ale přesto dobře ví, co seděje. Asi jako když zub bolí tak hrozně, že prášky už úplně omámí myšlení, ale bolest je tu dál, rýpavá,pronikavá a ani vteřinu neochabující.

Středem jejího světa byl telefon, kterým Michal marně zavolal všechny rodiny, kde by Jakub snad mohlbýt. Teď stál aparát přemístěný na dosah ruky od gauče, na kterém ležela, vlastně spíš se zmítala apřevalovala. „Kdyby ses tak hrozně nebránila chvilku usnout,” opakuje Michal. Jenže ona dobře ví, žeusnout nesmí, očima musí hypnotizovat telefon, aby se ozval s dobrou zprávou.

A jen se přístroj nadýchne k zařinčení, už po něm vyletí tři ruce současně. Pořád nic? Jak je to možné!Nemůže ho hledat víc lidí? Co máme dělat? Musíme vám nějak pomáhat. Dobře, ale zas zavolejte! Prosím

vás, zavolejte zas brzy! Zblázníme se tu.

· K cíli měl tentokrát už opravdu blízko, úspěch ho minul jen o vlásek. Což mu nepotvrdil kamarád přímo v

sazárně, to se rozumí, že si to důkladně ověřil, že jeho článek byl už i vysázen a až v poslední chvíliho museli vyndat kvůli čemusi důležitějšímu? Důležitějšímu! Beztoho zas nějaká protekce. Ale stejně, jeto rozdíl. To už je něco docela jiného než dřív, kdy mu příspěvky vraceli hned, jen tak po zběžnémpřelétnutí. Zřejmě už to umí, už ví, jak na to, a je jen otázkou houževnatosti a trochy štěstí, kdy se zařadí

mezi ty, co píší pravidelně, co se o jejich příspěvky dokonce uchází třeba i několik redakcí. Ano, štěstí je ktomu zapotřebí. Jako ve všem. Hokejista se taky musí několikrát strefovat, útočit a střílet, než dá branku.

Ale tenhle článek, který teď nosí v hlavě, mu už budou těžko odmítat nebo vykládat o něčem důležitějším

— protekce neprotekce. Protože je aktuální, je společensky angažovaný, týká se nás všech. Ten můžeklidně dát do Rozhledů. S tichým, chvějivým vzrušením vložil čistý list papíru do psacího stroje, pootočilválcem. Potom pomalu a pečlivě vyťukal název článku: Ze společného krajíce, a svoje jméno. Včistopise je sice musí napsat až nakonec pod text, ale teď neodolal: Lubomír Vaněček.

To bude divení, až to vyjde!

A pokukování a upozorňování jeden druhého v práci i mezi známými a nakonec i přímo: Ale hele, Luboši…

Tak ty taky píšeš? To jsme ani nevěděli. A žes nic neřek? Tak vy, pane Vaněček, taky píšete do novin?Kdo by to byl řekl?! Ale no tak, píšu: to víte, sem tam nějaký ten nápad nebo postřeh člověku přijde,tak to prostě hodím na papír, že ano, a je to, Chvíli vše prožíval dopředu, napomínaje se zároveň keskromnosti. Nikdy nesmí dopustit, aby se mu zatočila hlava z úspěchů. I když časem, řekněme, budeuž spolehlivě patřit mezi ty, kdo vlastně vedou a poučují národ, ukazují lidem, co si mají myslet, onnikdy nedopustí, aby mu to nějak stouplo do hlavy. A i kdyby pak přišla nějaká ta… okázalejší veřejnáuznání nebo co: on vždycky zůstane tím prostým, skromným Lubošem Vaněčkem, kterým byl odjakživa.

Vstal ze židle a několikrát se prošel po pokoji dlouhými kroky, aby překonal své dojetí. Dřevěná podlahapod jeho chůzí nepříjemně vrzala, byl to už starý, k demolici dozrávající dům jako všechny v tomtobloku, ale jinak všude kolem ticho. Manželka skončila v práci sice ve stejnou dobu jako on, ale věděl, že

šla ještě na nákupy a k švadleně. Má před sebou hodinu, možná dvě hodiny naprostého, nerušenéhoklidu. Využije je k psaní. Jen posadit se za stůl se stále ještě neodhodlal.

Zůstal stát s rukama za zády a díval se ven oknem, které nedávalo výhled právě nejpovzbudivější.Šikmým průhledem viděl rohový úsek dvora sousedního domu. Dům už byl zchátralý a nedávnovystěhovaný, ale na dvoře a v přilehlém skladu bývalého obchodu v domě ležely už řadu dní hromadystavebního materiálu určené pro rekonstrukce bytů v protějším roháku.

A právě na tomhle dvoře to včera odpoledne viděl. Přiloudali se dva chlapi, jen tak jakoby nic,samozřejmě nikde nikdo, chvíli postávali, okouněli, a pak najednou, než by okem mrknul, už si todrandili s pytlem cementu. Asi měli venku stát auto, protože se ještě dvakrát vrátili.

Rozkrádání. Námět!

Hned tam chtěl běžet, podívat se zblízka, co jsou zač, a vůbec… Ale to se ví, manželka. Ať ti aninenapadne, neopovaž se, nikam nepůjdeš! Jen se na ty chlapy podívej, ještě ti dá některý pár přeshubu. Docela tak to řekla, jako by on u ní ani žádný chlap nebyl. No, nakonec tam teda nešel, ale udělalchybu. Měl jít! Bude on se kohosi bát, když jde o zajímavý materiál ke článku. Kdo se bojí, nesmí do lesa!

Ostatně, to by té jeho ovšem v životě nenapadlo, by na to byl šel zchytra. Mohl dělat třeba tak, jakože si tam jde taky něco vzít. A jaksi jako mezi kolegy a mezi řečí, to potom slovo dá slovo, hezky pomalua nenápadně z nich vytáhnout, co jsou vlastně zač, proč a nač to berou, kolik vydělávají, jako jestli bysi to mohli koupit, jestli si takhle obstarávají všelicos častěj a kde nejsnáze, a vůbec všechny okolnostikolem. To by byl materiál, to by byla sonda! Něco docela jiného než jakási rozmluva s nějakou třebakapacitou, které se nakonec musí mazat med kolem huby. No ale co nadělá, příležitost je už pryč.

Díval se na čistý bílý arch papíru ve stroji a nemohl se odhodlat k němu usednout. Věděl, co přijde, znalto. Vždy znovu. Ostrá, lačná chuť psát. A v tu chvíli i, divně prázdná hlava. Přesně tak, když byl ještěvýrostek, toužíval mít už doopravdy holku, a přitom ho ochromoval pocit, že, možná, ostudně selže,nezabere. No jo. Člověk to nemá na světě lehké.

Ze dvora a z ulice k němu doléhal oknem slabý křik ptáků, jakýmsi zázrakem nějací ještě přežívali i vtéhle čtvrti, oživené jen sem tam pár chudokrevnými stromy. Jinak se nikde nic nehýbalo. Mrtvá chvíle.

A přece…

V šikmém odpoledním slunci se na protějším kusu zdi sousedního dvora, na který Vaněček ze svého oknaještě pořád hleděl, objevil tichý, váhavý stín. A za ním druhý. Vida! Ti dva včerejší se vrátili, jsou tu

znovu.

Neváhat!

Chvatně a o překot vylítl z bytu a seběhl ze schodů a kolem rohu. Chvíli se zastavil, aby mu moc netlouklo

srdce a nebyl nápadně udýchaný. Pak, jako by jen náhodně se loudal, a pro jistotu raděj co nejtišeji, sepoposunul k sousedním vratům a do průjezdu.

Ano. Stáli tam uvnitř, na dvorku.

Ale nebyli to ti dva od včerejška. To poznal hned na první pohled, ač k němu byli otočeni zády. Jeden bylvůbec jen kluk, druhý sice dospělý, ale žádná vazba. Tady ani nebude nutno dbát na nějakou zvláštní…

osobní opatrnost.

Chlapec přisedl do dřepu u hromady písku a začal jím naplňovat pytlík, který už měl připravený v ruce.Muž chvíli přihlížel, pak se k němu naklonil, něco mu tiše řekl a zvolna popošel ke dveřím v rohu dvora,které vedly do místností vyklizeného skladu. Samo sebou, pokýval si hlavou Vaněček. Tam přeceřemeslníci složili a nechali nezamčené a bez dohledu metráky kachlíčků. Úzkoprofilové zboží. To je u náshospodářství! Vždyť to těm rozkrádačům přímo strkají pod nos. Tiše vyčkával, co bude dál.

Hoch se za okamžik zvedl a zamířil ke dveřím za starším. Než vešli do skladu, ještě se rozhlédli. A teďteprve uviděli, že nejsou sami.

Vyplašenost ve tváři dospělého svedla Vaněčka, že neodolal a proti svému původnímu úmyslu si důležitěodkašlal a nasadil tón člověka, který mluví z pozice vrchnosti:

„Ehm… Ehm… Dobrý den. Copak tu hledáte? Hledáte někoho?”

Museli mít za lubem něco hezky nekalého, protože chlápek dvakrát nebo třikrát polkl naprázdno, bylovidět, jak mu hubený ohryzek popojel jako píst několikrát sem a tam, než s lehkým chvěním v hlaseodpověděl: „No jo… Hledáme … Hledáme pana Nováka… Pan František Novák… Má tu někde bydlet…”

„Tady žádný František Novák nebydlel a nebydlí,” řekl Vaněček přísně. Docela jistě sice nevěděl, kdo tubydlíval, ale cítil, že to může klidně risknout. Chlápek to určitě pleskl jen tak nazdařbůh, aby něco řekl.Nebyl už tak docela mladík, jak se zprvu zdálo, ale do pořádného mužského mu cosi chybělo, covlastně, bylo těžko povědět.

Pro co sem ti dva asi přišli?

Jistě ne pro tu trochu písku. Pytel cementu? Kachlíčky na obkládání? Nebo něco ze součástek a nářadí,kterých bylo ve skladišti taky dost? Škoda, že ho zahlédli. Taky se mohl schovat v průjezdu, a až by viděl,co vlastně vynášejí, točila by se řeč už docela jinak. Zatím nejlíp držet se toho, co viděl.

„A ten písek,” řekl kousavě, „ten písek berete taky pro pana Nováka?”

Zvláštní, že z nich dvou víc klidné duchapřítomnosti má ten kluk. Promluvil hned a bez váhání.

„Víte, pane, my máme kotě a bydlíme v paneláku, totiž tady náš… můj známý. A tak potřebujeme trochupísku do bedničky, aby se tam naučilo chodit. Písek jsme si tady nabrali a ještě se tu chceme poohlédnout

po nějaké té bedničce, víte?”

Pěkně fikaný! Hned ví, co má říct. A jak hledí člověku pěkně nevinně do očí. Jasně cvik. Zřejmě kvítko znějaké zlodějské rodiny. Kvůli troše písku a bedničce by určitě byl ten dospělý celý vyjukaný. To jistě!

Jenže mezitím i on se už vzchopil. Asi si řekl, že nejlepší obrana je útok, a začal si troufat.

„No a co má jako bejt?” ohradil se důstojně. „Ten písek je váš, nebo co?”

„O to nejde,” řekl Vaněček. „Ale vy se tu klidně hrnete do domu, kde nikdo nebydlí a kde je plno cenného

stavebního materiálu, — “

„Přece jsem vám řekl, že jsme tu hledali známého. A když jsme viděli ten písek… A co je vám vůbec donás? Co se staráte a pletete, po čem vám nic není?”

Vaněček cítil, jak rudne a jak se mu hrne krev do hlavy. Zrovna a přesně na takováhle slova bylmimořádně alergický. Nestarej se, po čem ti nic není. Netlač se, kam nepatříš, na co nestačíš. Slyšel to už

příliš často. Někdy to bylo plesknuto naplno a neomaleně, jindy jen naznačeno šetrnou oklikou. Odmanželky. Od nadřízených. Od toho a onoho kolegy. A už kdysi na střední škole… A teď i tady, odtakového cápka. No ovšem! Lubomír Vaněček ať se zabývá těmi svými pitomými inzeráty, a dost. Tímto končí. Do ničeho dál ať se neplete, nikam dál ať se nehrne. Nula jednou, nula vždycky! To už tak má

určeno, napsáno ve hvězdách. Mimoděk si sáhl rukou k srdci. Věděl, že má vysoký krevní tlak a že senesmí rozčilovat. Vždyť ho může kdykoliv klepnout pepka. Ale už se to v něm rozjelo tak, že nešlozabrzdit. Chlapa musí teď pořádně, ale pořádně zkrouhnout,, kdyby to mělo být poslední, co v životěudělá.

Tak tak stačil přehodit a sevřít cholerické rozvřískání do podoby ledově kovové břitkosti:

„Tak jenom ne tak zhurta. Jen ne tak zhurta! Víte vy, s kým mluvíte, víte vy, kdo já jsem? Prosím:

pracovník Veřejné bezpečnosti!”

A zašermoval mu před očima legitimací ze zaměstnání, kterou vytáhl z kapsy. Jistě tomu obejdovinenapadne si ji chtít blíž prohlížet. A opravdu ho to ani nenapadlo. Jen se nápadně zarazil a řekl váhavě:

„Ale no tak, co? Co proti nám máte? Ta trocha písku přece nemá žádnou cenu. Z toho nemůžete nicdělat —”

V tom měl bohužel pravdu. To věděl Vaněček moc dobře. Ale nemínil se tím dát vyvést z tempa.

„Co pořád melete o písku? Ten mne nezajímá. Ale nějak moc divně se tu motáte, stavebního materiálu jetu za tisíce, a mohu vás ujistit, že po takových návštěvách, jako jste vy, ho tu nepřibývá. Co jste tuvlastně chtěl?” A teď pokrčil rameny, dodal si odvahy a výhružně prohlásil: „Konečně, jak myslíte. Kdyžchcete, tak si o tom můžeme promluvit jinde!”

Zapotil se při pomyšlení, že chlapík snad má opravdu čisté svědomí a klidně řekne: Ale jo, beze všeho.Tak jdeme a uvidí se, jestli někdo od Bezpečnosti může takhle šikanovat bezúhonného občana.

To se ale nestalo. Měl už jasně nahnáno. Možná, že má doma celé skladiště nakradených věcí, a tak trnehrůzou. K řeči se však pořád ještě neměl. To chce ho pořádně vyprovokovat, obvinění ještě doťuknout,cítil Vaněček. S něčím na něho, co by jím notně zatřepalo. Obvinění třeba nehorázně přehnané anesmyslné, ale aby vylítl a začal je vyvracet a přitom prořekl, že on přece potřebuje jen pár kachlíků dokoupelny nebo tak něco. Zkrátka aby se konečně rozpovídal. Jenže co honem, s čím na něho, aby zabral.

„Ono vůbec je mi to celé nějak náramně divné! Tady prosím dospělý s nezletilým chlapcem v domě, kterýje vyklizen, opuštěný, hledí se s klukem uklidit kamsi do ústraní. Co jste tam v tom skladu s ním chtělvůbec dělat? A čí je to vlastně kluk? Ví o tom jeho rodiče, že je s vámi, že ho vláčíte po podezřelýchmístech? Budete tak laskav, váš občanský průkaz!”

A teď se stalo něco nadobro nečekaného.

Za několik těch desítek let, co ctižádostivá duše páně Vaněčkova válčila o svůj alespoň kousíček slávy,ještě nikdy, nikdy předtím a nikdy potom, jí nebyla dopřána chvíle tak dokonalého úkoje. Pouhýminěkolika slovy teď rázem smetl a rozdrtil svého odpůrce, proměnil ho v hadr, onuci, hromádku neštěstí.Viděl, jak se mu začala třást a krabatit brada jak malému dítěti, které se už už rozbrečí, jak se mu předočima celý proměňuje v rozklepanou, do kouta zahnanou myš.

A pak ten chlápek najednou nenadálým skokem a klopýtavým a neumělým a přece zoufale rychlýmběhem zmizel: proběhl průjezdem, a byl pryč. Ani ten jeho malý komplic něco takového asi nečekal,protože trvalo dobré tři vteřiny, co za nim trošku vyjeveně hleděl, než i on úhybným skokem a pak daleko

ovšem lehčím během zmizel ze scény.

Zůstala po nich uprostřed dvora jen odhozená taška a napůl rozsypaný pytlík s pískem.

· „Na srdce říkáš, hochu, že je ten pán? Tak počkej, to honem zavoláme pro sanitku, telefon je v kancelářiu vedoucího, už tam běžím, nic se neboj —”

V až dosud tiché hale menšího hotelu s restaurací bylo rázem rušno:

Jasně infarkt, co jiného? Toho je teď všude plno, každou chvíli někdo, a divíte se? Všude samé štvaníza penězi, všechno honem, honem, pak se lidi nemají kácet jak kuželky, staří, mladí. Však se podívejtena toho chudáka: kolik mu může být? Jestli třicet, ani ne, kdepak! Tatínek? Nebo bratr? Aha, známý. Noto jsi hodný, že se o něho tak staráš. Však tu sanitka bude za chvilinku a v nemocnici ho zas dají dopořádku.

Před malou chvílí, je to pár minut, co ji manžel odvezl, zas mladá ženská. Skácela se támhle o ulici dálpřed kinem. Říkal jsem tomu jejímu, když ji v obchodě křísili, ať zavolá pro sanitku. Prý ne, že to nic není

— jen z horka. A já vám zas povídám, že jenom z horka se taková mladá ženská nesloží. Jestli to byl

infarkt, tak ji taky nemusel živou domů dopravit. No každopádně měli po zábavě, jistě šli do kina. To jetak, když člověk někde letí na poslední chvíli jak splašený.

V tu chvíli v malém zadním salónku hotelu zrovna končili a už se pomalu rozcházeli poslední účastnícischůzky spolužáků po, kolika?, pan Vašák na to raděj nechtěl ani myslet, po kolika už letech. Zato senenápadně porovnával s ostatními: jak ten Koudelka už vypadá špatný a jak to tomu Ondrovi už začínávynechávat… A kdo všechno asi bude chybět, až se zas setkají, setkají-li se ještě vůbec, po dalšíchdeseti letech? Nepříjemný pocit. Nepříjemná myšlenka. A kmitla hlavou asi nejednomu, když se tak

rozcházeli.

K závěrečné náladě společným úsilím patřičně nadnesené se nic nemohlo hodit míň, než že, jakodcházeli halou ven, uviděli na sestrčených křeslech ležet mladého člověka na první pohled těžcenemocného, v bezvědomí. Pochopitelně i oni se zastavili a nahlíželi přes ramena ostatním, kteří hoobklopili, a dívali se na něho půl účastně, půl zaraženě a trochu i štítivě, jak už to tak plyne z lidskénátury. Říkáte srdce? To jsou teď věci.

Nemá zřejmě ani polovinu jejich let. A už takhle vyřízený. Ono sice dnes, při pokroku lékařské vědy, ahlavně když pomoc přijde dost rychle… A vůbec, tyhle nemoci, to není ani tak otázka věku, ale velice

záleží na tom, jak to kdo vede.

Pan Vašák taky pokročil blíž, ale než se mohl zapojit do obecně utěšených úvah, padl mu do oka Jakub.

Jakub?! Pro pána krále. Co ten tady dělá?

A tváří se a chová, jako by toho omdlelého měl on na starosti, jako by snad on byl za něho zodpovědnýnebo co… Dokonce právě jeho se lidé kolem cosi vyptávají,

Ale ovšem: jasné! Kluk jeden bystrá! Zřejmě si všiml, jak se na ulici někdo potácí a padá. Druzí, kdepak,než jim vůbec něco dojde, ale on hned k němu, a hned poplach, hned lidi na pomoc. No prosím, už jetady i sanitka… a s doktorem. Tak je to správné. Nic by za to nedal, že i tohle Jakub zařídil: prosím vás,zavolejte, ať ho honem odvezou do nemocnice. Ono se řekne kluk. Ale ukažte mi druhého v jeho věku,který si vždycky tak hned ví rady, a dokonce i v situaci, kdy dospělí kolikrát zmatkují a nadělají vícškody než užitku. Prostě Jakub hned ví, co dělat.

Rozhlížel se s těžko utajovanou pýchou a takřka útočně po ostatních, kteří si teď v tom vzruchu Jakuba

ani moc nevšímali. Ten ale byl po boku nemocného až do okamžiku, kdy za ním na nosítkách zabouchla

dvířka sanitky a vůz se prudce rozjel. Vzápětí bylo slyšet pomalu slábnoucí zvuk jeho sirény. Konečně panVašák upoutal vnukovu pozornost. Když Jakub stručně nahlásil, co se přihodilo, dědovu spokojenost nijaknezmenšilo zjištění, že klouček se neujal cizího člověka, ale zařídil pomoc pro známého, s kterým šel dokina. Trochu utíkali a pan Pospíšil najednou, Pan Pospíšil? Žádného takového děda nezná. Co je tovlastně za známého? Aha, maminčin dobrý známý, který dnes přišel opravit a skutečně zas dal dopořádku magnetofon.

Tak magnetofon je už spravený? Tohle slyšel pan Vašák opravdu rád, to zas něco zařídila Barbora mocdobře. V opravně by to trvalo nejmíň měsíc a kdoví jak by to dopadlo. Jenom ho mrzelo, že se mu pokazil

právě den před třídní schůzkou a že ho nemohl dnes odpoledne vzít sebou. Někteří z jeho staré party bysi byli jistě moc rádi poslechli jeho nejvzácnější nahrávky, dvě dlouhé pásky starých evergreenů. Kolik onstrávil příjemně napínavých chvilek u rádia číháním a lovením, než dal tenhle pořad dohromady. Ale stálza to. Kolik posháněl a vypůjčil po známých starých desek a nahrál si tak, jak se hrávalo tenkrát, a nejako to někdy křísí dnes v ukňourané kvikanice a kvákanice k neposlouchání. A teď měl ty pamětnickémelodie hezky seřazeny, jak šly do světa za sebou, počínaje nejstaršími. S a l o m e… nebo B u b l i n y…a tolik jiných. Nejvíc si cenil šlágry, tenkrát se ještě neříkalo h i t y, z doby, kdy chodil do tanečních —

ba co víc, z doby, kdy on sám ještě ani do tanečních nechodil, jen obhlížel, nejistě a toužebněvystupuje na špičky, aby oknem nahlédl do tanečního sálu, odkud k němu zaléhaly útržky tehdy slavnýchmelodií. Ano, tohle by někteří z jeho dávné party ocenili. Na začátek pásky si nahrál jako úvod a znělkukousek Gotta: Já zpátky si dám, tenhle film, kterej znám, a kterej z plátna čas dávno stáh, byl to prejkýč, nevím, nechci znát… To sedí! Protože jeho opravdu nezajímá, zda to byly kýče a slaďáky, možná,že některé byly zrovna tak jako celé ty dnešní hity často navíc k neposlouchání, ale on si je přecenenahrával kvůli tomu, jaké byly, ale pro to, co mu připomínají. Z důvodů podmíněného reflexu, jakjednou trefně řekla Barbora a tím zneklidnila babičku, která hned začala podezíravě pokukovat:nepřipomíná on si tím nějakou holku, co za ní kdysi bláznil?

„Výborně,” řekl rozšafně pokyvuje hlavou. „Tak magnetofon už je v pořádku.” Rozhostila se v něm jakásivšeobecná, mírně dojatá spokojenost.

„A jak bezvadně a taky celý vyčištěný,” ujišťoval Jakub. „Tos měl, dědo, vidět, jak ten pan Pospíšil je

šikovný, to on se ti jenom podívá a hned ví, co tomu je. A nemysli, že jenom magnetofon. On umí spravit

kde co, třeba i promítačku. Každou chvíli ho zavolají z nějakého kina a má to tam pak moc dobré. Kdyžchce, může se dívat na film a ještě vzít s sebou někoho zadarmo. Dneska zrovna chtěl vzít mne, tadyhle

do kina Svět. Hraji prima kovbojku —”

„Prosím tě! A to ty máš tak velice zapotřebí, aby tě někdo bral zadarmo?”

Jakub se v duchu pokáral za nešikovnost. Mohl vědět, že co znělo babičce, nebude znít dědovi.

„Není o to, že zadarmo,” řekl honem. „Ale pan Pospíšil mne tam chtěl propašovat. Film je jenom prodospělé. A na obrázcích samí koně, koukal bys. Jenže bez pana Pospíšila se tam nedostanu.”

Nenápadná výzva skrytá v jeho slovech nemohla nezapůsobit.

„No to není tak jisté, že by ses tam s nikým jiným než s panem Pospíšilem nedostal,” prohlásil důrazněpan Vašák. Že on by nedokázal zařídit něco Jakubovi stejně klidně jako nějaký pan Pospíšil? Znal setrochu s vedoucím kina Svět, pan Kopeček, kterému nedávno dělal kožené album pro nějakou zvláštnípříležitost. „V kolik hodin začínají?”

„V šest, ale vůbec nevadí, že už je pozdě,” řekl Jakub rychle. „Po žurnálu je dlouhý film o nějakémmalířovi.”

„Tak honem pojď, uvidíme, co se dá dělat,” zamířil pan Vašák energickými kroky napříč ulicí ke kinu.Kromě snahy udělat chlapci radost mělo svůj podíl na jeho rozhodnutí a dokonce na jakési svižnéuvolněnosti jeho kroku i cosi dalšího: neurčitá, nepřiznávaná nechuť vykročit směrem domů. Normálněbyl sice doma rád a většinou se odevšad domů těšil. Ale někdy, jen tak jednou za čas, se stávalo, že sepřistihl, jak loudavě zpomaluje krok. Ale v takovém případě se vždycky rázně okřikl a dopochodoval k

domovu neváhavým tempem.

Proč ty chvilky rozladěné nechuti k domovu? Protože byl už přes šedesát let na světě a z toho víc jakpolovinu let ženat. Vlastně, jak nedávno s překvapením spočítal: sedmatřicet let ženat. Za tu dobu užvěděl o ženách vůbec, a o manželkách zvláště, svoje. Že by vůbec bylo možné něco jako příjemnékamarádské manželství, kde by jeden docela vážně respektoval i něco jako soukromí druhého a nestrkal

nos do každé jeho záležitosti, jakási rovnost muž-žena, srovnatelná s obdobným vztahem mezi muži,

tomuhle kdysi a pořád populárnímu nesmyslu už hezky dávno nevěřil. Výjimky? Možná, že jsou, ale on jenepoznal. Ani jedinou. Stejně by jen potvrzovala pravidlo. Vlastní zkušenost i pozorování jiných ho pevněutvrdily v názoru, že co je rovnost, normální ženská ani neví. Umí buď poslouchat, nebo poroučet.Poslouchat dnes už žádná nechce. Tak tedy poroučet. Tlačit mužského pomalu ke zdi, do kouta, využívatjeho pohodlnosti, touhy po klidu, nechuti se hádat, rýp do něho, rýp! Hezky krok za krokem, až je zněho uskřinutý bručoun nebo dokonce už předem vždy uhýbající onuce. Na tyhle konce on to nikdy nemínil nechat dojít. A taky nenechal. Svoji pozici v domě si vždy uhájil. Jenže to v sobě zahrnovalonepříjemnou nutnost nechat dojít aspoň jednou za čas, vlastně v pravidelných časových odstupech, kurčité konfrontaci; asi jako příroda si k zachování zdravé rovnováhy občas žádá bouřky.

Chudák chlap, který včas neudělá zkušenost, že každá ženská potřebuje občas setřít, svěřil mu kdysidůležitě při obligátním pohovoru přes plot soused, obřadně uplivuje a potrhuje dýmkou, aby zdůraznilzávažnost sdělované doktríny. Jinak člověka za chvíli zadupe do země.

Jenže panu Vašákovi se do konfrontací nikdy nechtělo. Příčily se jeho dlouholetého intimnímu styku s

knihami, jeho jemnému vkusu i povaze. Ale když to muselo být, když už nebylo vyhnutí, dovedl si dát

štulec a nařídit si s povzdechem: Tak a do toho!

A cosi mu teď říkalo, že taková chvíle se zas blíží a že nastane nejspíš dneska. Včera měli sjezdabiturientů, večer se sedělo hodně přes půlnoc, a se spolužáky, kteří se ještě nerozjeli domů na všechnystrany, se ještě dnes sešel a besedovali celé odpoledne v kavárně, kde to pro tuhle příležitost zajednal.Všechno sice doma předem řádně nahlásil, ale hned viděl, že babička se zatvářila. Spokojená byla vlastně,

jen když on byl doma. Nemohla ovšem nic namítnout. Její oblíbené a jinak přímo univerzálně použitelné:A to tam musíš být? se v tomto případě nehodilo. Jenže věděl, že její pod prahem bublající popuzenost se

projeví při prvních slovech o něčem jiném. Zvýší se hlas, slovo dá slovo, a bác, už to tu bude. A nemělosmyslu uhýbat, jako není dobré odkládat návštěvu zubního lékaře. Leda by do toho přišlo něco samo odsebe. To už se taky někdy stalo a může se stát docela dobře i dnes.

Touhle dobou bývá už Barbora u nich doma, pokud se ten den objeví. A jsou-li tam s babičkou samydvě, určitě babička zavede řeč, prostě vytasí se s tou a onou připomínkou. Třeba proč Barbora děláněco tak a ne jinak. Nebo jestli ten její bývalý už poslal včas peníze na Jakuba. Vede si to vůbec Barborařádně v evidenci? A kolik vlastně ukládá, když teď tak dobře vydělává? A musí vždycky kupovat zrovna ajenom to nejdražší, ať už je to velký nákup na neděli, šaty, nebo věci pro Jakuba, a vůbec všechno, codonese domů? Kdyby si jen dala říct a psala si výdaje, hleděla by, kolik peněz vydá zbytečně… Jak onsám byl rád, že Barbora je štědrá a velkorysá, tak to babičce bralo nervy. A Barbora nemá ráda, když se

jí šlape na paty. Za chvíli břinkne kosa o kámen. A když se babička šťastně pohádá s Barborou, kterouto nerozhází a z dobré míry nevyvede, nezbude jí už hádavosti na něho. To pak je už jenom slavnostněa všeobecně ukřivděná a konfrontace se stane na čas bezpředmětnou. Takže mu den skončí možná takpříjemně, jak probíhal, beze všech kyselostí.

Ne že by byl slepý ke všem manželčiným dobrým vlastnostem a přednostem: jak je pracovitá a pořádná,jak vaří, nikdy nikde se tak dobře nenajedl jako doma, jak se o ně všechny přepečlivě stará. Avětšinou je s ní i docela rozumná řeč, pokud se ovšem nezačne o penězích. Ale v tuhle chvíli mu bylonáramně vhod, že namísto doma sedí ještě s Jakubem v kině a nechává v sobě doznívat dojmy ze setkání

se starými druhy v jakési směsi dojetí i rozjařenosti. A k tomu tiché, hřejivé potěšení, jaké to má vedlesebe nové a nepochybně zlepšené vydání sebe samého. Však lidé říkají, že jestli Barbora je mu hodněpodobná, pak tenhle klouček je doslova jeho miniatura. A dobře věděl, že nejen navenek. Opravdu rád se

s ním teď přenesl zpět do svých klukovských let, kdy také jeho lákalo, vlastně totéž, co dnes Jakuba.

Ještě že to tak dopadlo. Velké štěstí, jak řekl vedoucí kina pan Kopeček, že přišli takhle pozdě.Samozřejmě zařídí, jak začne film, aby proklouzli na volná sedadla. Ale přijít o chvíli dřív, musel jeodmítnout. Protože co se nestalo: „Taková nepříjemná věc. Teď teprve odešli tajní, kteří zjišťovali, jestli v

kině není nebo nepřijde jakýsi pohřešovaný kluk. Dokonce do projekční kabiny jsem s nimi musel a tamkladli takové hloupé, záhadné otázky. Hledají pohřešované dítě, a přitom je zajímá, jestli k nám chodínějaký melouchář opravovat přístroje. No vy toho tak zjistíte! pomyslel jsem si hned. Být tu už s vašímJakubem, kdoví, jestli by vám ho byli nezajistili, aby vykázali aspoň nějaký výsledek svého šetření,” řeklpan Kopeček a oba se zasmáli.

„Jsou to tak případy,” řekl pan Vašák pak už docela vážně. „Nejspíš nějaké dítě, které uteklo zrozvráceného domova, bůhví, co tam vidělo a zažilo. Přece mi nepovídejte, že by Bezpečnost muselashánět děcko z pořádné rodiny.”

„Přesně tohle jsem si myslel já. Ale počkat…,” pan Kopeček se zaposlouchal do hudby ze sálu. „Ano. Užjde hlavní film, už běží titulky. Tak můžete jít. Abys něco nepromeškal,” mrkl na Jakuba, který tu stejně

postával jako na trní.

Přivolané ochotné uvaděčce strčil pan Vašák do dlaně obnos odpovídající lístkům, a za okamžik už byli s

Jakubem uvelebeni na krásných místech.

„Dědo,” zašeptal ještě Jakub, než se film naplno rozběhl. „Toho pana Pospíšila dají v nemocnicí dopořádku, viď?”

„Jasně. Můžeš být klidný,” odpověděl pan Vašák a až ho vzalo za srdce, jaký je ten Jakub dobrý kluk. Jense třese na film, ale přitom nezapomene na člověka v nouzi, se kterým se dnes poprvé setkal. A dalšíJakubovo špitnutí ho už nadobro přesvědčilo, že takového vnuka jako on, nemá prostě nikdo.

„Musíme mu opatřit krabici s pískem pro jeho kočku. Zrovna jsme to sháněli, když se mu udělalo špatně.”

Jak se film chýlil ke konci, pan Vašák cítil, že už se zas docela začíná těšit domů, do svého v podstatě anavzdory všemu přece jen idylického domova. Jen aby tam byla Barbora. Mohla by udělat nějaké ty, jak

ona tomu říká: jednohubky, o které Jakub stojí podstatně víc než o babiččinu pořádnou teplou večeři.Taky láhev rybízového vína by si mohli otevřít a pustit si ty jeho poslední nahrávky … Možná, že u nichbude i profesor Talich, který s Barborou přijíždí stále častěji. Musí s ní někdy o něm promluvit, až se tohodí, že spolu budou sami. Opravdu moc sympatický člověk, radost s ním podebatovat. Jen aby si toBarbora nepokazila tím svým paličatým: v životě se už nevdám. Tenhle by se mu pro ni velice zamlouval.Vidí se v ní, pomyšlení jí dělá, ale nevypadá, že by si ji kdy nechal přerůst přes hlavu jako ten bambula:Jiří Hán. Jinak nic ve zlém proti němu, je to chytrý člověk a dobrák, ale přece jenom, zaplať pámbu, žedostal jakési prý dobré místo kdesi v Německu, snad už je tam natrvalo, a že za Jakubem přijede dvakrátdo roka. Dítě nemá mít dvě rodiny, chvíli tady, chvíli zas tam, jako třeba Pavlík Málků. Nejlíp, kdybyse už milý Jiří Hán znovu oženil, měl další děti a my ho víc neviděli. O tomhle když se jednou zmínilBarboře, tak se zasmála: „Ale dědo, s tím vůbec nepočítej. Kdo byl jednou ženatý se mnou, nadosmrti mu

zajde chuť na manželství…” No, moc daleko pravdy nebyla, jak on to u nich tak viděl.

Ale Talich, ne, ten rozhodně nevypadá, že by s ním naše milá Barborka mohla mávat a zametat. On jeautorita a takový právě jí imponuje. S tím by mohla být šťastná. Opravdu s ní musí o tom všem už conejdřív promluvit. Většinou si od něho dala dost říct.

A dnes si udělají příjemný večer. Bez milosti načne uherák, který tuhle Barbora přinesla a babička hookamžitě schovala, že dřív než na dědovy narozeniny se na něj nesáhne. Má jít s Jakubem domůprocházkou, večery jsou teď krásné, nebo raději autobusem, když už beztak zdrželi večeři?

V tuhle chvíli, kdy před ním na plátně ubíhaly poslední metry happy-endu nenáročné, ale napínavézápletky, ještě netušil, jak rychle se s Jakubem dostanou, dokonce autem a na státní útraty, domů.Že hned v nejbližší ulici za kinem potkají mladého muže, který se podezíravě na Jakuba podívá… tričko,ano, béžové s hnědými proužky, krátké taky béžové manšestrové kalhoty… věk, barva vlasů, postava…všecko odpovídá… A vzápětí pana Vašáka osloví nepříjemně energickým tónem, a pak už půjde všechno

ráz na ráz.

A doma dopuštění, jaké zdi jejich útulného domku nikdy nepoznaly. Po vlně nepříčetné hysterické radosti,

že Jakub je tady, živ a zdráv —, přijde ke slovu kapitán, který s Jakubem probere každou minutuvčerejšího i dnešního setkání s Romanem Pospíšilem, a když konečně odjede a když už je Jakub bezpečně

uložen ve svém pokojíku, rozhostí se mezi čtyřmi dospělými velký smutek: Pavlík Málek … Marie

Málková…

Nic z toho pan Vašák netušil ve chvíli, kdy s Jakubovou teplou tlapkou ve své dlani vycházel z kina,

šťastný pouhým pohledem na vnuka, který s očima rozzářenýma nadšením si vedle něho pohopsával a

vesele se zubil na všechny strany.

· Co říkáte tomu Romanu Pospíšilovi? Jak je možné, že na něho tak dlouho nepřišli? Kdo, a jak, a čím tozavinil? Že prvé náznaky, mlhavé a neurčité, se rychle zahustily kolem jména profesora Talicha, nestalo se

jen tak náhodou, a aniž se kdo o to přičinil.

Kdo by neměl mezi lidmi nějaký ten vroubek? Účet, který tiše a trpělivě čeká na své proplacení? Talichova

dnes už bývalá anestezioložka Pavla Kahovcová, nedávno od něho přeložená, ani moc dlouho čekatnemusela. V mžiku jí bylo jasné: Aha, tak vida. Dělat ze sebe, to uměl. A zatím!

Seděla večer na svém inspekčním pokoji, na stole kávu a tác s kobližkami, a Vandě, která ji přiběhlanavštívit, pokojně vyprávěla o svých záležitostech.

„Odejít, k tomu jsem už byla rozhodnuta dávno. Čekala jsem jen na vhodnou příležitost. A když se pakrozšiřovala všeobecná chirurgie, postavila jsem Talicha před hotovou věc: že tam přejdu. Vezmi si přece!”

„Což o to, ráda bych,” řekla váhavé Vanda. „Ale netroufám si už. Já sníst takhle k černé kávě tři čtyřičerstvé koblihy jako ty, mám do půl hodiny žlučníkový záchvat.”

„Taky ho čekám,” připustila bez zájmu Pavla, aniž přestala pojídat.

„A kromě toho,” povzdechla si Vanda, „jak jsem tu loni stážovala před atestací, nabrala jsem čtyři kila,která se mi dodnes nepodařilo shodit. Jakmile mám větší psychickou zátěž, automaticky víc jím.”

„Jak dlouho se tentokrát zdržíš?”

„Vůbec. Přijela jsem jen na tu zítřejší přednášku docenta Stránského a hned v poledne chci chytit autobusdomů.”

„To máš tak,” pokračovala Pavla. „Bylo už prostě nad moje síly Talicha snášet. Uznávám ovšem, že chybaje ve mně. Nemám dost tlustou hroší kůži jako ti ostatní na jeho oddělení, abych si pořád nechávala líbitjeho špičkování a šikanování a arogantnosti, kdykoli se špatně vyspal, a to bylo co chvíli. Tak se nediv,

že jsem mu s tím fikla.”

Vanda se vůbec nedivila. „Já samozřejmě Talicha až tak moc neznám. Ale podle toho, co jsem o němslyšela, jaksi se mi nezdá, že by byl schopen někoho dát jen tak bezdůvodně pryč,” říkala zamyšleně a ani

si nevšimla, jak Pavla zalapala po dechu.

Vanda přece nikdy nebývala jízlivá. To je spíš ten její nemožný zlozvyk, byla taková, už když spolu kdysi

bydlely na jednom pokoji v koleji: často poslouchala jen na půl ucha a přemýšlela, co řekne ona, až se jípodaří vskočit druhému do řeči, nebo zas bez rozmyšlení a naplno plácla, co ji právě napadlo. Někdotomu říká upřímnost, jiný neomalenost. Ale ať tak či onak, tohle ze sebe nemá. Muselo se o jejím —Pavlině, odchodu z kardiochirurgie nějak moc divně mluvit, přestože to konec konců byla ona sama, kdo

napsal žádost o přeložení.

„Ono se říká všelicos,” zasmála se nuceně. „Taky jsem už zaslechla, že prý se mne chtěl Talich zbavit a já

že jsem se zuby nehty držela a kdesi cosi.”

„Tomu se nikdo nemůže divit,” řekla dobromyslně Vanda. „Přece podávat anestézii při extrakorporálechnebo při slepácích a žlučnících, to je rozdíl. Taky bych se bránila měnit.”

„A to se zas mýlíš. Při srdečních operacích je na anesteziologovi tak vysoká odpovědnost, pak ta ohromněnáročná pooperační péče na resuscitaci —”

Vanda s plnými ústy horlivě přitakala: „Musí to být strašně zajímavé. Hned bych šla k Talichovi dělat.”

Pavla se přiměla ke klidně objektivnímu tónu, ačkoliv jí Vanda začínala jít na nervy. „Jako každá práce:přednosti i nevýhody. Stejně jako tady na všeobecné chirurgii. A pokud jde o moje přeložení… Po pravděřečeno,” vyprávěla s lehkou bodrostí, „já sama jsem poslední, kdo by se Talichovi divil, kdyby mne bylchtěl vyšachovat. Ve skutečnosti jsem tam byla jediná, kdo se ho nebál, kdo se mu dokázal klidněpostavit a projevit svůj názor, když už toho citýrování bylo příliš. Jenže jak se ti pracuje v takovéatmosféře! Jak pravím: už dávno jsem byla pevně rozhodnuta od něho odejít, jak jen se mi něcošikovného naskytne. No a Talich pak jednoho dne začal, že považuje za svoji povinnost mne upozornit, že

dá ředitelství návrh na moje přeložení. On se totiž vždycky tváří jako takový náramně férový, na to si

potrpí, jako že všechno na rovinu… Chápeš?”

„Ale ano. To o něm říkají všichni, že on je rovný a férový,” souhlasila Vanda srdečně.

„Vida! To jen potvrzuje moje mínění, jak dokonale on si umí pěstovat ten svůj imidž charakterníhochlapíka!” zasmála se Pavla klokotavě. „V mém případě zdůraznil, že plně uznává, jak nesmírné nárokyklade jeho pracoviště, takže pro ženu to může být až neúnosné, a kdesi cosi. Já jsem samozřejmě věděla svoje a už dávno jsem měla všeho plné zuby. Ale proč bych mu měla situaci zbytečně usnadňovat? Aby si

myslel, že si s každým může manipulovat ve jménu té své samospasitelné kardiochirurgie? A tak jsem senaoko jako šprajcovala, že s odchodem nesouhlasím. Ale když mi pak na ředitelství řekli, že budoupřibírat lidi sem na všeobecnou chirurgii, kde je práce anesteziologa poněkud jednodušší, sama jsemdala Talichovi písemně, že chci odejít.”

„A co on?” zajímala se Vanda.

„Co mohl dělat? Konečně, už tam měl nasazeného toho Šťáhlavu. Zřejmě počítal, že se mu na to

vykašlu.”

„Ten Šťáhlava je prý ohromné eso. Poměrně mladý člověk, ale pražská klinika soptila, že jim ho Talichpřetáhl,” říkala Vanda a Pavla si znovu pomyslela: opravdu, takt nikdy nebyl Vandinou předností.

„Jenže jejich chyba,” pokračovala Vanda a provinile sáhla po další koblize. „Pět let se mu nepostarali obyt, bydlel se ženou a malým dítětem v podnájmu. A tady mu Talich z místa zajistil třípokojový byt prvníkategorie s okny do parku.” Vanda zřejmě měla informace přesnější než většina lidí ze samotné

kardiochirurgie.

„Tohle je celkem v Talichově stylu,” souhlasila Pavla s okázalou objektivitou. „Když jde o něco, čeho jeopravdu potřeba, a ovšem co může taky příznivě ovlivnit jeho kariéru, tak on nelení a pohne nebem izemí, aby to prosadil. Ale taky,” připustila jakoby nerada, „taky se ničeho neštítí. Třeba sebrat kolegovi

nejlepší sílu.”

„Ale co by, to se ti možná jen zdá,” namítla Vanda lenivě. „Co by prosím tě mohl ještě víc chtít? O jakou

kariéru by mu ještě mohlo jít? Profesura, doktorát věd, přednosta ústavu, ten už má dávno svoje jistý.Podle toho, co jsem tak o něm slyšela, on je prostě a jednoduše blázen do své věci a pro tu by, jakříkáš, pohnul nebem i zemí. Pacienti z toho mají jen dobře, tak oč jde?”

,,Nó,” protáhla uvážlivě Pavla. „Tak docela pravdu nemáš. Troufám si tvrdit, že za těch několik let, cojsem u něho dělala, ho znám o něco líp než ty, která jsi u něho párkrát stážovala. A můžeš mi věřit, žepacient jako člověk pro něho nic neznamená. Na každého hledí jako na případ, a na těch mu ovšemzáleží velice. Případy jsou přece prostředkem a žebříčkem jeho kariéry. Jen se nemyl. U nás, pravda, užnahoru moc nemůže. Ale buduje si jméno v zahraničí. Být citován ve světových učebnicíchkardiochirurgie, být zván, aby přednášel na mezinárodním fóru, těšit se uctivosti předníchkardiochirurgických pracovišť ve světě, o to mu dnes jde.”

„A já jsem zas slyšela, že ze studijní cesty jak v Anglii, tak ve Státech se vrátil o celé týdny dřív, než měl,a když mu před časem na ředitelství řekli, že má přes ministerstvo pozvání uspořádat cyklus přednášek na

kanadských univerzitách, osopil se, jestli se nezbláznili: kdo by asi převzal jen ty pacienty, kteří už jsounaplánováni na umělou chlopeň? Nebo, vzpomeň si vloni: na dětskou kardiochirurgii do Londýna místosebe poslal docenta Laštovku. A kolik měsíců táhl sál prakticky sám.”

„Jistě,” souhlasila Pavla suše. „Na to on je opravdu ohromný: vyjet do světa, poohlédnout se, co se kdehodí okopírovat, a pak pěkně přispěchat a dělat si slávu z toho, co vymysleli druzí. Pokud jde o tuKanadu, buď klidná: kdyby tam byl měl co říct, kdyby měl co původního říct, nenechal si ji ujít. Alesotva se mu chtělo přednášet na téma: Jak aplikuju poznatky získané v zahraničí… A že vyslal dozahraničí chytat rozumy i Laštovku, svoji pravou ruku, to se mu velice rychle v dobrém navrátí. Stejnějako když poslal ven Tromlera a Horáka, vypěstoval si z nich světové kádry a dnes mu zajišťují výbornévýsledky ústavu, který je doma i v cizině reprezentován, panem profesorem Talichem. Nepopírám, že to

všechno je mimo jiné i k prospěchu našich pacientů. Ale o Talichově motivaci si nedělej iluze.”

„Hm. Nejsi proti němu trochu zaujatá? Mně se třeba velice zamlouvá, že Sověti a Američani rozjelispolupráci v celé řadě medicínských oborů. To je přece v lékařství nesmírně pozitivní moment, předávat

si i mezinárodně své zkušenosti. Jakápak hanba něco okoukat! Přece jedni jsme na špičce v tom, druzízas v onom. Když tenkrát u vás, chci říct na kardiochirurgii, Tromler objevil nové katetrizační metodynapříklad pro transseptální punkci, jezdili se zas ze zahraničí dívat sem. Tak to podle mne má být.”

„Máš naprostou pravdu,” souhlasila rychle Pavla. Shovívavě se usmála: „Jsem první, kdo oceňuje, coTalich v naší kardiochirurgii udělal. Ale nejsem zas slepá, abych neviděla všechny ty jeho manévry,kterými se staví do světla obětavého a nepostradatelného. Když už jsi tak zasvěcená do všeho, co se v jeho ústavu děje, mohu ti říct přesně, oč mu nyní jde. V poslední době nejezdí ven ne proto, aby

odoperoval maximum těch, kdo na zákrok čekají, ale proto, že našvihat co nejvíc náhrad chlopní je v jeho

vlastním zájmu. Potřebuje výsledky do své studie. Tromler mu všechny případy dlouhodobě sleduje, jakse jejich stav po náhradě vyvíjí. A až Talich tuhle práci uzavře, pamatuj si: pak jednoho dne vyjede, alezpátky ho už nikdo neuvidí.”

„Prosím tě! Tomu nevěřím. V jeho věku půjde dělat kariéru do světa, kde už třicátníky považují za div nevyřízené. Vždyť by si tam ani pořádně nezaložil na důchod,” usoudila Vanda, vždy střízlivě praktická. „Spíš

jsem slyšela, že časem hodlá pořádně rozjet dětskou kardiochirurgii.”

Pavla pokrčila rameny: „No, necháme se překvapit. Konečně je to jeho věc, ať dělá, jak si rozumí. Alepokud jde o mne, já si dnes mohu jen gratulovat, že jsem z kardiochirurgie pryč. Neměla bych mocvelkou radost, kdyby se o mně říkalo, kdyby se na mne hledělo, jako že dělám na oddělení, kde krylisadistického pedofila. To teda pěkně děkuju!”

„Kryli?!” vyjevila se Vanda.

„No tak, kryli… Podívej, nebudeme se dohadovat o slovíčka. Fakt je, že díky Talichovi Bezpečnost naPospíšila po celé roky nepřišla. Že ho kdysi při tom vyšetřování v ústavu měli nahlásit jako pacienta s

chlopní, a nenahlásili.”

„Ale má se přece za to, že všechno byla nešťastná náhoda?! Paní Paterová, když psala pro Bezpečnostseznamy pacientů podle diagnóz, Romana neuvedla jen proto, že profesor měl jeho chorobopis a kartu usebe ve stole, prý si ho zvlášť a osobně sledoval. Proto jí to ulítlo.”

„Tak vidíš, osobně sledoval: hlídal si ho. A to tedy důkladně. Vždyť toho mládence měl co chvíli na očích.Motal se jim tam, jednou opravoval tohleto, za týden támhleto. Byl tam jako doma. A přesto, když kapitán

s Talichem probíral všechny případy chlopní, tak Talich si nevšiml, pan profesor si nevzpomněl na svůjparádní případ, na svého Románka, od kterého vozil nálezy jako raritu po celém světě.”

„Ale jdi. Nepřeháníš? Že by Roman byl něco tak extra? Koho by ve světě zajímal. Tam, kde mákardiochirurgie úroveň a kde by se Talich mohl chtít blýsknout, tam dělají chlopně stejně dobře jako my

a leckde začínali ještě dřív než u nás, tak jakápak sláva s nějakým Romanem.”

„To máš tak. Já ti teda povím, jak to bylo doopravdy.” Pavla snížila hlas a opatrně se rozhlédla, přestožeseděly samy a v tuto hodinu nebylo v sousedství pokoje a ani na chodbě živé duše. „Ale nikde o tom

proboha nemluv!”

„Ježíšmarjá! Kde bych o tom mluvila? Máš rozum?!” Vanda až zrudla napětím.

„Podívej se: Roman Pospíšil byl zcela výjimečný případ především tím, v jakém stavu byl operován.Výsledky všech předoperačních vyšetření, to byla prostě katastrofa. Finální stadium. Věř mi, že žádnýseriózní chirurg by ho nikdy neoperoval. Nevzal by si takového vůbec na stůl. Nechal by ho pěkněinternistům, ať mu usnadní poslední měsíce života, jak nejlépe dovedou. Ale Talich rozpoznal v Romanovi

svou šanci. Mohl si dost slibovat od jeho mladého organismu, že mu vyjde vstříc, bude se rvát o život. Apřípadným neúspěchem nic neriskoval, ani kdyby mu kluk zůstal na stole, protože Romanův neodvratnýkonec byl na dosah ruky. Tak tedy operoval, a náhodou mu to vyšlo. Roman jako zázrakem operacipřežil a srdce se mu rychle spravovalo takřka na normál. Byl výborný. Po čase nová náhrada, když došlo k

poodtržení umělé chlopně, a znovu neuvěřitelně rychlá rekonvalescence. Prostě úspěch i z hlediskacelosvětových měřítek. Kdekoliv se Talich vytasí s jeho předoperačními nálezy a současným stavem —”

Vanda téměř nedýchala vzrušením. „Ale přece tenkrát, když se ty seznamy pro Bezpečnost psaly —tenkrát ještě nikdo nemohl vědět, jak se bude Romanův zdravotní stav vyvíjet?”

„Naopak. To bylo právě v době po Romanově první operaci, kdy jim kluk kvetl před očima, a řádil mezidětmi… Pravda je, že tenkrát Talichovi nesmírně záleželo na tom, aby mu tenhle případ někdo nesebral

nebo nenarušil.”’

„A tomu zas nevěřím,” vystřízlivěla náhle Vanda. „Přece nechceš tvrdit, že Talich věděl nebo jen tušil, coje Roman zač, a že ho kryl jako svůj parádní případ.”

„Ale to přece nikdo neříká, co tě napadá, to bys mi špatně rozuměla,” zacouvala rychle Pavla. „Netvrdím,že Talich věděl, že jde o úchylase. Ale prostě si nepřál, aby tenhle jeho v bavlnce chovaný pacient bylčímkoliv znepokojován. Třeba výslechem. Co on mohl vědět, jestli si každého ze seznamu nepředvolají ktříhodinovému křížovému výslechu, že ano? A to by s takovým pacientem pěkně zamávalo.”

„Asi máš pravdu,” připustila neochotně Vanda. „Ty teda myslíš, že Talich čistě proto, aby Romana jaksi

chránil —”

Konečně! Ale trvalo, než jí to správně došlo, povzdechla si v duchu Pavla. Závažně přikývla. „Přesně tak.Šlo mu o to, aby ho ušetřil nepříjemností a rozrušení, jaké výslech tak či onak představuje. Využil tedyfaktu, že Paterová si bez karty na Romana nevzpomněla, a sám se o něm nezmínil. Prosím tě! Vždyť tavyšetřování nebrala konce. Všechny pacienty probírali hlavně s Talichem jako šéfem ústavu. Jednoho podruhém a znovu dokola. Takže mi neříkej, že pan profesor, ten neomylný a vševědoucí a nejchytřejší zevšech, by si jednoho dne neuvědomil: Hrome, vždyť my jsme vůbec nemluvili o Romanovi! Jak to?”

„Hm. Na tom něco je. Ale pak tedy … Něco takového… V životě bych to nebyla do Talicha řekla. I když tojistě myslel dobře, takovouhle odpovědnost si na svědomí brát neměl,” říkala Vanda spíš jen sama pro

sebe. Pak se naplno obrátila k Pavle: „A co jinak… Co si o tom myslíš? Kdyby tenkrát Pospíšila na

seznamu měli: byla by Bezpečnost odhalila, že on je ten pravý, koho hledají? Je přece docela možné, žeby jim byl stejně proklouzl v tom množství případů, které prošetřovali. Uvaž, že Roman… Viděla jsem ho

sice jen jednou. Byl to docela nenápadný, u všech oblíbený kluk. Nic bych se nedivila, kdyby pozornost

Bezpečnosti stejně neupoutal, ať už by ho měli na jednom nebo na pěti seznamech.”

Pavla energicky zavrtěla hlavou. „Kdepak! Mám jisté informace, prostě vím, že dnes už se ověřilo, jakvelice podivně a nepředloženě se kdysi Roman choval. Nejenže nikdy nechodil s žádnou holkou, ale hodně

pobýval mezi školáky, on, bezmála dvacetiletý klacek, si hrával s desetiletými chlapečky. V baráku a vokolí si ho náramně pochvalovali, jaký on je slušný, žádný samá holka, jak to teď chodí, a jaký je dobrákk dětem, umí to s nimi, kdejakou hračku jim opraví nebo vymyslí —”

Vanda tiše hvízdla. „Pane jo! Tohle mohlo být pro Bezpečnost sousto! Přesně o tohle se jistě zajímali —

po takovém typu šli.”

„Tak vidíš. Mít ho v seznamu, pod nějakou záminkou zapátrali v jeho okolí, a slyšet tenhle chvalozpěv —hezky bystře by zastříhali ušima. Někoho Romanovi zavěsili na paty a pak už bylo jen otázkou týdne čiměsíce přistihnout ho v akci.”

„On si začínal i mezi dětmi v sousedství?” podivila se Vanda.

„Co tě vede! To by se prošvihlo náramně rychle. Takového ovšem velice uspokojuje už jen pobývat mezidětmi.”

„Asi jako děvkaře to táhne mezi ženské,” podotkla Vanda. „Až ti budu líčit, co zas vyvádí můj starý… Nonic. Pokračuj.”

„Odjakživa byl dost prohnaný, aby si skutečné zážitky obstarával jen hezky daleko od svého bydliště. Ačasem se vypracoval tak, že se dokázal dětem z baráku a ze sousedství spíš vyhýbat. Svému obrazunormální spořádanosti nasadil korunu, když začal chodit, samo sebou jen naoko, s jakousi holkou.”

„Taky jsem slyšela. Ale nepochopím, proč se k téhle roli propůjčila.”

Pavla pokrčila rameny: „Jakási lehká, jak jsem ji tak viděla, když ji kdysi dokonce přitáhl do ústavu. Cochceš? Za nějakou tretku nebo za večeři nebo rovnou za prachy jsou tyhle holky ochotné ke všemu.”

„Něco jí ale namluvit musel,” přemítala Vanda. Ráda věděla vždycky všecko do detailů. „Přece jí rovnouneřekl, co je ve hře.”

„Zajímalo ji ne proč, ale co za to,” vyhlásila Pavla tak autoritativně, jako by osobně byla úředním razítkem

stvrdila smlouvu mezi Romanem Pospíšilem na jedné a Miroslavou Haškovou na druhé straně. Ale to užse jí zdálo, že hovor se příliš vzdaluje od žádoucího motivu. „Faktem zůstává, ať to vezmeš z kteréhokolikonce,” řekla s lehkým důrazem, „že mít Bezpečnost tehdy po první vraždě Romana na seznamu, bylahezká řádka dětí ušetřena hrozného zážitku, a Pavel Málek by byl dnes naživu. Vidíš, jak se všecky nitky

sbíhají k Talichovi? A ještě se divíš, že jím nejsem dvakrát nadšena? Důvody k tomu určitě nemám nějakosobně malicherné. Konečně, o všem se přesvědčíš sama, půjdeš-li na přelíčení.”

„Abych nešla!” odpověděla Vanda tak dotčeně, jako kdyby bylo bráno v pochybnost její řádné plněníprofesionálních povinností. „A ty myslíš, že se při přelíčení bude projednávat i Talichův neblahý podíl?”

„Ale co tě nemá! Neblázni! Ten je přece jako úhoř. Jako bych ho slyšela, jak to soudruhům z Bezpečnostinanesl, jak krásně je usadil ještě dřív, než se vzchopili k jakékoli výtce vůči němu. Nemožně přetíženúkoly, které se na něho valí ze všech stran. Na bedrech bytí či nebytí zástupu pacientů. Drželi se přecejmenných seznamů, koho by napadlo uvažovat o jejich úplnosti, přemýšlet, je-li v nich ten či onen. Takarta v jeho stole? Tragická náhoda nikým nezaviněná. Ještě se mu poklonili, s kým mají tu čest. Jenbuď klidná: vyleze z toho se vší ctí a slávou a s metálem, že jim Románka ve zdraví dochoval pod

šibenici.”

„U přelíčení jistě bude,” uvažovala Vanda. „Určitě ho předvolají, aby vypovídal o Romanově zdravotnímstavu. A myslím, že mu bude velice trapně, třeba jen ten pocit viny —”

„Je vidět, že ho opravdu znáš hodně málo, vlastně vůbec,” usmála se Pavla. „Nech se překvapit, s jakousuverénností vystoupí, pokud se pro přetížení důležitějšími úkoly nenechá ve výpovědi zastoupit

Tromlerem.”

„Bylo by skoro přirozenější, aby o Romanově stavu vypovídal především kardiolog, ne?” namítla Vanda.„Co chirurg, pro kterého vše začíná a končí na sále?”

„Zapomínáš, že je šéfem ústavu a jako takový… V tak závažné záležitosti bude předvolán určitě on. Alenepřekvapilo by mne, kdyby se ze svědecké výpovědi vyvlékl, pokud nepřipadne na roli, ve které byoslnil a rozmetal každý stín podezření, že na něm ulpěla jen stopa viny.”

„Já ho tak docela špatného, jako bez svědomí a jako čistého kariéristu nevidím… Ale přesto,”povzdechla si hluboce Vanda, „přesto je to celé hrozné. Kdo by si pomyslel, že Talich dokáže být takhle

rafinovaný.”

„Nikdo. Tos řekla moc výstižně,” souhlasila Pavla. „Nikdo by ho na to netipoval, kdo ho nezná opravduzblízka. A když o tom všem hlouběji uvažuješ, co ti nakonec dojde? Že nemohlo jít jen o náhodu. Kartanáhodou u něho ve stole! Spíš je to tak, že ji tam včas uklidil, než Paterová začala psát ten seznam. Teďovšem vykládá, že takhle stranou má pan profesor celé roky několik pacientů, kteří ho zvlášť zajímají. Cojí zbývá než být při šéfovi?”

A když Vanda už jen beze slova vrtěla ohromeně hlavou, Pavla malounko doťukla: „A že by Talich sesvým postřehem vůbec nepozoroval, že Roman je jakýsi divný, ujetý, když ho měl co chvíli na očích, to

mi taky nikdo nenamluví.”

„Nevěnoval tomu zřejmě pozornost, zajímal ho jen jako kardiak,” namítla, ale už jen docela chabě,

Vanda na Talichovu obranu.

„Otázka zní spíš tak, co chtěl a co nechtěl, co se mu hodilo a co se mu nehodilo vidět,” řekla rázněPavla. „Mohu ti prozradit, že mně se Roman nikdy nezamlouval. Cosi mi na něm vadilo, neptej se jak aproč, vysvětlit to nedovedu, ale je to tak. Vědět, že ho pominuli, sama bych na něho byla Bezpečnostupozornila, aby si ho prověřili jako každého druhého, kdo jen zdaleka připadal v úvahu. Prostě abychměla klidné svědomí, protože jak říkám: mně se nezdál nikdy.”

„To jsou mi věci,” Vanda se podívala na hodinky a povstala k odchodu. „Díky za výbornou večeři, ale tykoblihy už jsem neměla. Zítra abych se bála vlézt na váhu.”

„O tom, co jsme tu mluvily, nikde ani nešpitni! Nebo dokonce aby ses zmínila, že to víš ode mne! Dovedeš

si snad představit, jaké bych měla peklo, jak by mne Talich pronásledoval až sem přes našeho profesoraÚhlavu! To víš, on dědek má taky mouchy a není s ním nejsnadnější vyjít —”

„Můžeš být úplně klidná, vždyť mne znáš, ne?” ujistila ji Vanda srdečně a Pavla si pomyslela: to tedyznám. Věděla, že Vanda mluví ráda a mnoho. Cokoli se jí řekne, poví dál. A je-li upozorněna, že tonemá nikomu říkat, poví to stejně, ale i s tímto dodatkem. Čímž věc dostane nádech významné tajuplnosti

a je tím spolehlivěji uvedena do oběhu. Ano: cokoli se řekne Vandě, může být považováno za řádnězveřejněné.

Pavla zamkla za Vandou hlavní dveře, spokojeně zívla a vrátila se na svůj pokoj už jen s jediným přáním:aby noc na oddělení byla klidná a nebudili ji.

Vanda zatím energickým krokem procházela park s jednotlivými pavilóny a blížila se k budově s byty prozaměstnance a stážovými pokoji. V domovních dveřích se setkala s Maruškou, vrchní sestrou z interny,která spěchala domů z kina. Vzápětí spolu seděly u kávy a moučníku ve Vandině pokoji.

„…Hrozné, co? Když si tak člověk pomyslí, že vlastně jeho vinou je další dítě mrtvé a těch zneužitých prýna tucty,” horlila Vanda upřímně. „Nemohu vám prozradit, odkud tohle všechno vím, ale buďte jista, že znejspolehlivějšího,

důvěrného pramene. Však uvidíte sama u soudu. Ovšem čeká se, že Talich se ze všeho fikaně vyvlékne

—”

„Opravdu hrozné!” Maruška byla vyděšena, až se jí třásl hlas. „Něco takového. V životě by mnenenapadlo, že právě Talich. Ne, děkuju, kávu už opravdu ne, beztak rozčilením neusnu.”

„Ale Maruško, jak jsem vám řekla: nikde ani slovo!”

„Paní doktorko! Za koho mne máte!” skoro se urazila Maruška.

Když o poschodí výš odemkla dveře garsoniéry, kterou sdílela s vedoucí laborantkou hematologie,rozsvítila naplno stropní světlo. Její spolubydlící sebou trhla, zastřela si oči rukou a rozmrzele se ozvala:„Co je? Proč si prosím tě nerozsvítíš malou lampu?”

„Prober se, Stáňo, a poslouchej!” uvelebila se k jejímu gauči do křesla Maruška. „Víš, jak to bylo na

kardiochirurgii s Romanem Pospíšilem? Jak to celé bylo doopravdy?”

„Jak? Víš něco?” rázem byla při sobě Stáňa.

„Ano. Představ si. Mám to z nejpovolanějšího zdroje…”

Když za hodinu zhasínaly, Maruška ji přísně napomenula, aby nikde nic ani slovem neprořekla. A Stáňa,která si právě představovala, co na tohle řekne doktorka Zíbrová, jejich šéfka, zívla a zamumlala: „Jasně!Ale stejně mne to na Talicha mrzí, že právě on. Já jsem ho vždycky měla za takového sicenepřístupného, ale z gruntu poctivého chlapa.”

· „Právě odešla Klára Talichová,” hlásila Milena Tromlerová manželovi, sotva přišel domů. Což bylo protijejímu zvyku, začít mu něco vyprávět, hned jak vstoupí do dveří. Vždycky velice dbala, aby se napřed vklidu převlékl a najedl, prolistoval si noviny, prostě v tichu se odreagoval z celodenního shonu nemocnice.

Dobře věděla, jaké je jeho pracovní tempo, ke kterému ho poháněla nejen objektivní nutnost, alepředevším jeho vlastní temperament. Ale tentokrát se nedokázala zdržet, nedokázala nevyrukovat hned stím, co měla na srdci.

„Ale, ale. Tak Klára tě navštívila. Copak chtěla?” zeptal se Tibor hlasem plným vlídného zájmu, kterýMilenu ani na okamžik neoklamal. Příliš dobře věděla, že Kláru nemá ani trochu v lásce, ba že ji nemůže

vystát. Talichovo manželství vůbec a Talichová manželka zvláště, to patřilo k těm několika námětům, onichž hovořit znamenalo u Tromlerů ne sice zrovna hádku, ale rozladění a nakonec zarytý vzájemnýnesouhlas. Opravdu, měla počkat, až Tibor bude po večeři příjemně uvolněný sedět nad černou kávou.

„Nu, co by chtěla! Jednak přišla… přišla si vypůjčit, totiž vrátit knížky —”

„Jednak. A jednak?”

„Jaképak, jednak? Co jsi tak podrážděný?”

„Já že jsem podrážděný? Mně naopak ty připadáš nějak nervózní.”

„To se ti cosi zdá. A aspoň si sedni a pořád mi tu nepřecházej, než dám na stůl. To opravdu jde na

nervy.”

Tibor se na ni překvapeně podíval, co tohle má znamenat? Ale zvedl jen trochu obočí a usadil se dosvého oblíbeného ušáku v jídelním koutě kuchyně, nohy si natáhl daleko před sebe, dlouze si protáhlpáteř, a pak prohlásil: „No tak, ven s tím. Vyklop to. Co je?”

„Ale taková pitomá věc,” řekla Milena znechuceně. „Slyšel jsi už něco o tom… zaslechl jsi, že Talich snadtu Romanovu kartu schválně schoval, aby paní Paterová zapomněla dát Romana do seznamu?”

Několik vteřin neřekl ani slovo. Pak táhle hvízdl a sykl: „Tak takhle ono to je! Takové je to tedy! Je to ona!Ona šíří tyhle pověsti. A kdyby jen šíří: ona si je vymýšlí!”

„Propána, Tibore! Co tě to napadá?!” vyděsila se Milena.

„Já se právě divím, že mne to nenapadlo dřív. Hysterka zatracená!”

„Ale tak to není, nic si nevymyslela!” zvolala Milena s jakousi zoufalou rozhodností. Věděla: musí hozarazit, než se rozjede naplno. Než se třeba rozběhne k Talichovým do bytu, vyřídit si to s ní. Opravdu,hloupěji začít nemohla: s Klárou! Proč jen neřekla, že pomluvu zaslechla u nich na porodnici.

„Vůbec nic si nevymyslela a nic nerozšiřuje,” pokračovala naléhavě. „Je naopak celá zničená, že tohle se o

něm vykládá. Copak ji neznáš? Chce být manželkou dokonalého muže, jakého jí kdekdo závidí,” použilaMilena manželova argumentu proti Kláře, který mu nedávno rozhořčeně vyvracela. „Přece víš, jak sipotrpí: co řeknou lidi. Byla by sama proti sobě, kdyby něco podobného vymýšlela a roznášela. Teď, kdyždoufá, že aféra okolo Romana mu vyžene z hlavy všechny avantýry a že se zas vrátí domů.”

„To zní docela logicky. Jenže zapomínáš, že taková mužem opuštěná a ukřivděná ženská, ta neuvažuje.Ta dá prostě průchod své zlosti a zášti a chopí se každé příležitosti i k té nejpřízemnější pomstě. A jestli titu předvedla, jak je z těch pomluv zdrcená, tak jen proto, aby ti je mohla vyložit, a doufá, že ty to zaspovíš dál. Na mne by si s něčím takovým nepřišla.” Tiborův už poměrně klidný hlas se opět jako na vlnězvedal a spěl k dalšímu výbuchu. „Ta a zdrcená! Zničená! To bych ji nesměl znát. Dovedu si představit, že

jen kvete. Jako vždycky, když má Michal nesnáze. Ale konečně vím, odkud vítr vane.”

„Od koho jsi to slyšel ty?” snažila se Milena odvrátit jeho nebezpečnou pozornost od Kláry.

„Dokonce ze dvou stran. Od paní Paterové, ta byla ještě vyplašenější než ty, dokonce rozčilenímplakala. A pak, je to pár dni, od anesteziologů. Horák byl úplně bez sebe. Probírali jsme nejrůznějšímožnosti, kdo by mohl mít zájem, komu by mohlo prospět takhle proti Michalovi jet. Na nic jsmenepřišli. Milující manželka, to nás nenapadlo.” Vyskočil z křesla. „Musím Michalovi zavolat. Aby věděl, do

čeho je vláčen, a včas to zatrhl.”

Milena v duchu poděkovala dobré náhodě, že už od rána nejde telefon. Do zítřka se Tibor uklidní, všechno

se mu možná trochu jinak rozleží v hlavě, a určitě už promluví s profesorem klidněji, pokud vůbec. Proč

jen všechno tak netakticky vyklopila naplno, a navíc v tu nejnevhodnější dobu, kdy je utahaný k padnutí.Docela v tom rozčilení zapomněla, že dnes celý den katetrizoval, Tibor po několika marných pokusechpráskl sluchátkem a jeho proklínání se přechodně přesunulo z Kláry Talichové na československé spoje.Zatím už Milena rychle prostírala a byla ráda, že aspoň večeře je z Tiborových nejoblíbenějších: grilovanájátra, opékané brambůrky, brusinkový kompot. Správně měli mít před sebou klidný večer, babička siodvedla kluky, že si je nechá přes neděli, Jedli skoro mlčky.

„Poslouchej,” řekl po chvíli Tibor, „ty máš dojem, že Klára počítá, že Michal se k ní vrátí? Jak ji to mohlonapadnout? Vždyť on domů vůbec nechodí.”

„Cosi prohodila, že už si příliš troufal. Že už na sebe přímo přivolával nějakou tu ťafku shůry. A tahleostuda že snad už mu bude dost, a ne aby tropil ještě další s rozvodem. Mají stání u soudu příští týden,rozhodla se, že tam nepůjde, omluví se pro nemoc. A než dojde k odročenému líčení, to už prý bude mítmanžel jiné starosti než rozvracet rodinu: na obzoru bude soud s Romanem. Taky si pochválila, že časpracuje pro ni. Barbora mu postupně přestane být nová a zajímavá, dopadne to s ní jako se všemi před

ni.”

„Hloupost!”

„Taky mi to tak na první pohled připadalo. Ale když se nad tím zamyslíš, neuvažuje špatně. Chybnátaktika to z její strany není. Barbora přece není Talichova první mimomanželská záležitost. A dobře víš,jak všechny dopadly. On sám každý vztah dříve či později skoncoval. Vždycky se Kláře vyplatilo, ženevolila žádné rázné řešeni, žádné buď-anebo, ale dokázala vyčkávat.”

„To je pravda. Jenže obě se dnes mýlíte v jednom: Talich nikdy s žádnou doopravdy nechodil. Byly to jenerotické záležitosti, konečně jinak by ani nebyl normální —”

„Kdyby byl manželce věrný?”

„Kdyby byl takovéhle manželce věrný. Ale to jste se mohly vždycky zeptat rovnou mne, ty i Klára, a bylbych vás hned uklidnil, že žádná ta dáma perspektivu nemá. S žádnou přece netrávil víkendy, nejezdil navýlety, nechodil do divadla. Až s Barborou. Takže tentokrát se ty i drahá Klára přepočítáte —”

„Co pořád já?” ozvala se Milena půl pobaveně, půl dopáleně. „Z tvých řečí by nezasvěcenec usoudil, že jáa Klára se ucházíme o Talichův návrat k domácímu krbu.”

„A ne? Proti mysli by vám nebyl. Ale pravím: přepočítáte se, děvčata!”

„To je zvlášť pro mne velká rána. Sotva se s ní vyrovnám,” podotkla Milena.

Tibor se nenechal sebeméně rušit ve své úvaze: „Michal má totiž Barboru rád. Což je nejstřízlivější výraz,jak to označit. A můžeš mi věřit, znám ho už nějaký ten rok. A určitě líp než celá tvoje Klára. Troufám sidokonce tvrdit, že tak jako Barboru ještě neměl rád nikdy žádnou.”

„Mysli si, co chceš, vtipkuj si o mně i o mé sympatii ke Kláře, ale povím ti přímo, že mne to celé na

Barboru mrzí. Tím spíš, že ji taky mám ráda, a tohle mne od ní zklamalo.”

„Cože tě na ni mrzí?”

„Že právě ona je příčinou rozvodu Talichových. Příčinou neštěstí Kláry Talichové, která ji bude po zbytekživota proklínat. Barbora má při svém povolání víc než dost příležitostí k seznámení, nepotřebovala sivybrat ženatého. Je zajímavá a přitažlivá. Chudák Klára nemá nic. A takové vzít manžela —”

„Jen se zbytečně nedojímej. Chyba je především v Klářině povaze. Byla, a svým způsobem je stáledocela pěkná ženská. Chovat se jen trochu přiměřeně, mít jen trochu přijatelný žebříček životních hodnot

— mohla mít průměrně spokojené manželství.”

„To nic nemění na skutečnosti, že Barbora —”

„Pořád Barbora! Díky Barboře se stane oficiálním jen to, co fakticky má platnost už léta: konec manželství

Michala a Kláry Talichových.”

„Nemůžu si pomoct, já mám na to jiný názor. Vím, dnes je to docela běžná věc: ženská si upře naženatého s dvěma nezletilými dětmi a snaží se ho urvat od rodiny pro sebe. Já si ale na to jako nasamozřejmost nikdy nezvyknu. Barbora je v mnohém ohromná, jsem velice ráda, kdykoli k nám přijde,moc ráda si s ní popovídám, ale přitom tuším, kdybych já byla Talichová, klidně mne hodí přes palubu apůjde si za svým cílem.”

„Vidíš, jakou máš kliku, že si neupřela na mne? Sice můj pevný charakter a posvátná úcta k institucimanželské vylučují jakékoli plytkosti. Ale kdyby mne některá opravdu, jak říkáš, rvala z rodiny na svéneřestné lože, neručím za sebe, jak bych obstál.”

„Mizerně,” řekla Milena suše a Tibor se zasmál: „S tebou ale je dnes legrace! Copak jsi tak samý humor?”

„Podle tebe je náramná psina, když se ženská hroutí, že se s ní muž rozvádí po pětadvacetiletémmanželství, viď?” odpověděla Milena mrazivě.

„Jenže Barbora vůbec nechtěla, aby se Michal rozváděl. Jí právě vyhovovalo být s ním docela bezzávazků, a ať si klidně kdesi má fakticky neexistující manželství: aspoň vylučuje jakýkoli moc pevnýsvazek mezi nimi dvěma. Dnes ovšem mám obavy, aby tyhle trable s Michalem unesla.”

„A to já zas ne. Barbora není z těch, kdo se na druhého vykašlou, když je v průšvihu.”

„Nemyslím, že ho opustí, nějak záměrně. Ale může se stát, že ji to uondá. Že to nakonec mezi nimivyhasne jakýmsi vzájemným omrzením, do ztracena. Protože jí jde přece v podstatě o totéž, co Michalovi.

Oba si chtějí dělat nerušeně svoji práci, která je zajímá nade všechno ostatní. A oba potřebují partnera,který není časově náročný ani jinak obtížný. Prostě klidné zázemí bez problému a konfliktů, příjemnéodreagování, pohoda a dobrá nálada. Přece jsi je viděla párkrát spolu. Jenže to všechno teď Michalnarušil. Zmítá se v jakémsi sebeobviňování a sebeospravedlňování. Neviděl jsem je v poslední době vedlesebe, ale divil bych se, jestli mezi nimi nevzniklo napětí. A pokud se Michal brzy nesebere, tuším, žeBarbora mu polehounku vyklouzne —”

„V tomto směru mám o ní mínění podstatně lepší: nic takového neudělá. Jistě ví, že mu musí dopřát čas,

aby se zas postavil na nohy.”

„Už kvůli sobě by měl jít na sál a ne se právě teď zavrtat do teoretické práce. Smůla, že mu docent svýmnávratem přihrál možnost takhle se izolovat.”

„To se ještě nikdy dřív nestalo, aby nechal sál úplně jenom na něm, že?”

„Jen výjimečně. Když třeba jel za hranice. Jenže tentokrát jako kdyby rázem a úplně ztratil o všechno

zájem.”

„Tibore, tak mne napadá,” zamyslela se Milena, „co říkáš: ví on o těch pomluvách? Že záměrně

manipuloval s Romanovou kartou?”

„Obávám se, že ano. Paní Paterová podezírá, že dostal v tom smyslu anonymní dopis.”

„Pak je mi ho hrozně líto. A nedivím se, že se tak stáhl.”

Večer, na který se oba těšili, uplynul jaksi sklesle. Milena byla ráda, když byl konečně čas jít spát. Ale užskoro ze sna se znovu plně probrala.

„Tibore…”

„Ano?”

„Já bych ti něco řekla, ale ty se naštveš.”

„To je opravdu slibný úvod. Tak mi to neříkej a já se budu převalovat v bezesné noci, co zlověstného jsi

asi mínila.”

„Já to řeknu, a ty mi vynadáš.”

„No a? Kluci tu nejsou, aby se vzbudili, tak oč jde?”

„Já jen… jak to tak převracím v hlavě… a myslím, že to dříve či později napadne každého: byl Talichopravdu úplně férový? Co když skutečně dal Romanovu kartu úmyslně stranou? Ať už proto, že si hopěstoval jako svůj velký případ, jak tvrdí ta pomluva, nebo jen aby ho uchránil zbytečného šikanování. Amyslím, že tohle asi Talich dobře tuší: že zákmity pochybností má asi každý, a to ho podle mne tolikbere. Ty sám ovšem vylučuješ úplně a naprosto, že by na tom klepu něco bylo, viď?”

„Podívej se na to střízlivě: my jsme si sice na Romanovi hodně zakládali, to je pravda, ale že by si na něm

Michal postavil svou pozici na světových kardiochirurgických pracovištích, to je přímo směšné. Tímargumentuje ten drb, aspoň v té verzi, kterou jsem slyšel od Paterové a Horáka, a říkám ti, ženeobstojí před žádným jen trochu zasvěceným člověkem, který něco ví o našem oboru. Nebo o serióznímedicíně. V té přece nedělá „slávu” doktora jeden sebeúspěšnější případ! Michal má svou dobrou pověst díky svým studiím o operační technice a podobně. Roman Pospíšil není žádný Filip Blaiberg, s kterým stála

i padala Barnardova reputace. Je jen jeden z několika našich nejúspěšnějších případů, kde takřkabeznadějný stav před operací se náhradou chlopně výborně upravil. Nic víc, nic míň. Jen zpaměti bychti mohl vyjmenovat několik našich případů jemu podobných.”

„Dnes. Teď, kdy už chlopně šviháte pomalu jako jinde, kýly. Jenže tehdy byl Roman váš první, z těchbeznadějných, co se podařil.”

„A co má být? Kdyby souvislost nebyla tak tragická, bavil bych se omezeností celého nápadu: Michal si

dělal s Romanem slávu ve světě… Na to tehdy byla náramně vhodná doba! Náš úspěch s Romanovouoperací totiž časově spadá do období, kdy světovou veřejnost, laickou a bohužel i odbornou —vzrušoval Barnard, který u Shumwaye přihlížel seriózním přípravám na transplantaci srdce, a když se vrátil

domů, vrhl se do ní, přestože, mimo jiné, imunologie ještě zdaleka nebyla na úrovní, aby mu mohlazajistit… Ale co se rozčiluju! To jen, jak obveselující je představa, že v době, kdy zrak celého světa se snepodloženými nadějemi upíral k té ubohé trosce Blaibergovi, aranžovanému tu ke snímku s tenisovouraketou, tu k interviewu o zdárně obnoveném sexuálním životě, v té době že by Michal mínil omráčit světjednou nečekaně úspěšnou chlopní… K smíchu! Ale jedním aspoň jsem si jist: že tuhle ubohost si protiMichalovi doktor nevymyslel. Ani nějaký před půl rokem odpromovaný.”

„Jistě, jistě,” řekla Milena rychle, než Tibor přejde zas k přímému výpadu proti Kláře. „Ale na druhé stranězas ti, co Talicha znají nejlépe, dobře vědí, že pro pacienta udělá všechno.”

„Já vím, kam míříš. A nadto je tu naše skutečná slabina: Romana jsme si oblíbili. Nejen Talich, ale i

Horák, Slávek, já…”

„Vidíš! Právě proto se ani mně nezdá tak docela vyloučeno, že by ho profesor mohl chtít… držet jaksistranou toho vyšetřování.”

„Ne. Říkám ti jasně: ne! Nepřichází v úvahu. Jakýkoli trik je Michalovi naprosto nepodobný. Klidně bydokázal sjet vyšetřovatele, že obtěžují nemocného člověka. Nebo poslat svým plným jménem stížnostministrovi vnitra nebo předsedovi vlády, že Bezpečnost šikanuje pacienty. To všechno ano. Nikdy senikoho nebál, nikdy se nikomu neklaněl. Manželka předsedy krajského národního výboru má tutéž jehopéči a pozornost jako manželka místního železničáře. Je přímočarý, neschopný úskoků. Míním doslovaneschopný: neumí je. Troufám si tvrdit, že na jakési machinace s kartou by ani nepřišel. Nenapadly byho. Vymyslet rafinovanost? Vyloučeno. Na to on totiž vůbec ani nemá…” Tibor si zlostně poklepal prsty na

čelo.

Milena se usmála: „Děláš z něho lehce méněcenného.”

„Však dobře víš, jak to myslím,” odsekl. „Postrádá buňku na intriky a dělá si tím dost zle. S přímostí

vždycky neobstojíš.”

„Tohle si připamatuj častěji. Třeba až zas budeš vysvětlovat některému generálnímu řediteli, že jehoangína pectoris pramení z jeho trvalých pocitů méněcennosti a úzkosti, protože na svoji práci nestačí.”

„Komu se nelíbí vyslechnout si pravdu, ať mi do ordinace nechodí. A jestli si myslí nějaký ředitel nebojeho náměstkové, že když nám jejich fabrika věnovala pět fonendoskopů po stovce —”

„Nebo nový rentgen z veletrhu za čtyři milióny devizových korun či jinou maličkost… Jestli si myslí, žeproto je snad vezmeš na ambulanci přednostně, tak to se zatraceně mýlí, to tě zas neznají. Ale podletoho, co říkáš, má profesor svědomí čisté,” vrátila se zpět k tomu, co jí teď nejvíc leželo na srdci.„Oficiálně jistě celá věc není kvalifikována jinak než jako nešťastná náhoda. Zvenčí tedy ohrožen není,slušní lidé jsou na jeho straně. Pak mi ale vysvětli, proč si tu aféru až tak nepřiměřeně bere.”

„Nad tím jsem už taky hodně přemýšlel.”

„A dospěl jsi k nějakému rozumnému důvodu?”

„Michal byl zvyklý, a to plným právem, totálně spoléhat na svůj úsudek. A v tomto případě byl odprvní chvíle nezvratně přesvědčen, že milý kapitán je maniak se směšnou, umně vykonstruovanou teorií,

ke které se upíná, protože je neschopný a neví kudy kam.”

„Vždycky jsi o profesorovi tvrdil, že bere v úvahu všechno rozumné, co se mu namítne či navrhne.”

„Kapitánův nápad za rozumný nepovažoval. Byl přesvědčen, že vrahem je psychopat, který si něco přečetl

nebo se jen doslechl o operacích na srdci a šel vytrvale za informacemi. Z našeho ústavu si je mohlobstarat bůhví jakou oklikou. Kdysi se vyjádřil, že vrahem může být prakticky kdokoliv od bratranceněkterého našeho medika až po synovce náhodou u nás stážujícího lékaře. Kardiochirurgie je oborpoměrně nový, stále ještě pro laiky atraktivní, nikdo ze zasvěcených se nepodiví, když je na němvyzvídáno. Jen si vzpomeň, kolika kamarádům našich kluků jsem musel ukazovat na husím nebo kachnímsrdci aortu či chlopně. Podle Michala bylo vyšetřování mezi pacienty a jejich rodinami naprostonesmyslné. Nu a podle tohoto svého přesvědčení s kapitánem a jeho lidmi taky jednal. A jistě taky dobřeví, že jeho netajený despekt se přenesl i na všechny ostatní lidi u nás, protože má velkou spontánníautoritu. Brzy nejen doktoři, ale i sestry a dokonce pomocnice hleděli na vyšetřovatele půl útrpně, půlnevraživě. Vzpomínám si, jak jsem jednou šel do práce a Emilka vytírala schody. Se spikleneckýmmrknutím mi povídá: Honem se někam ukliďte, už tu zas řáděj ty cvokové —”

„Tvrdíš tedy, že Talich se ani sebeméně nenamáhal —”

„Opravdu ani sebeméně. Že by se poctivě rozpomínal, co by mohlo být podezřelého na tom či onompacientovi, ani nápad! A nakonec se ukáže, jak totálně se mýlil. Jak dokonale šlápl vedle a s jakkatastrofálními následky. A tohle on podle mne nemůže unést, nedokáže se s tím srovnat a vyrovnat, jakby snadněji dokázal kdokoli z nás ostatních, kteří se mýlíme co chvíli.”

„Co je to za nesmysl,” řekla příkře Milena. „Zajímalo by mne, kdy zrovna ty ses naposledy nějak velicebodnul, že tak mluvíš.” Nesnášela, co považovala za Tiborovo moc velkorysé přeceňování Talichových anedoceňování vlastních kvalit. Což jemu zas připadalo jako ženský nedostatek smyslu pro objektivnost asklon k rodinnému nacionalismu. Ale teď neměl náladu se o tomhle bavit.

„Nemluvíme o mně, ale o Michalovi. Ostatně,” dodal trochu nelogicky, „já jsem měl ten seznam takymnohokrát v ruce a probírali jsme s kapitánem jednoho pacienta za druhým. A docela seriózně jsem sesnažil, aspoň zpočátku, rozpomínat se na každého z nich. Nikdo ovšem neuvažoval, zda na seznamuněkdo chybí. Víš, teď mi teprve dochází, že Roman se nám motal před očima až příliš. Považovali jsme ho

za tak nedílnou součást našeho ústavu, že pro samou samozřejmost jsme o něm ani nemluvili. Vždyť ikapitán a jeho lidi ho u nás museli kolikrát vidět. Upozorňovat je na Romana, to by každému z náspřipadalo jako je poučit: víte, my tady máme operační sál… Prostě nikoho ani nenapadlo, že o Romanoviby mohli nevědět.”

„I kdybyste o něm byli hovořili, stejně by byl zůstal mimo jakékoli podezření.”

Tibor chvíli mlčel. Pak řekl pomalu: „Víš, tím si zas už tak docela jistý nejsem… Vezmi třeba jenom Slávka.

Kapitán správně odhadl, že chirurgové a instrumentářky jsou plně soustředěni na stůl. Nevnímají, co seděje kolem nich. Anesteziolog je zas za svou plentou zaujat svými přístroji. Ale Slávek, ten je se svoupumpou kousek za profesorem, právě tak, že má výborný přehled po celém sále. A pro něho je těchšpičkově náročných chvil jen několik, jinak má čas se rozhlédnout, a dokonce se rozhlíží záměrně, zdaokolo všech je všechno jak má být. V něm kapitán správně odhadl svoji šanci dovědět se, jestli kdy přišelna sál někdo, kdo tam neměl co dělat. Konkrétně pacient. A přestože to Slávek popřel globálně, kapitándo něho hučel jméno za jménem …”

„No a?”

„No a toto: po Romanově zatčení za mnou Slávek přišel zas se svým pocitem provinění, který, jak sezdá, se neomezuje jen a jen na Michala. Leckdo si asi teď dodatečně říkáme: jak to, že jsem sinevzpomněl, že mi nebylo divné, když Roman …”

„S čím se ti svěřil Slávek?” zeptala se Milena netrpělivě.

„Kdysi mu během operace přišlo, a nebylo to jen jednou, že mezi stěžujícími mediky je Roman. Cožovšem pokládal za takový nesmysl, že to hned zas pustil z hlavy Doslova mi řekl: smůla, že Romanovojméno v řeči s kapitánem vůbec nepadlo. Určitě bych si na to hned vzpomněl.”

„Otázka je, jestli by to byl taky řekl,” zapochybovala Milena.

„To se spolehni! Už jen proto, aby se kapitánovi aspoň něčím zavděčil, třeba tím na pohledsebenesmyslnějším podnětem, a dali mu konečně pokoj. Taky nezapomeň, že tehdy byl mladý,začínající kluk, a jestli měl kapitán u někoho naději aspoň na kousíček respektu, pak právě u něho,horlivého konzumenta detektivních příběhů.”

Milena si zhluboka povzdechla: „Když člověk uváží, jak maloučko leckde chybělo, a bylo by se vyšetřování

okolo Romana rozjelo —”

„Ano. A moc bych se divil, kdyby všechny takovéhle momenty, pokud vypluly na povrch a kapitán o

nich ví, a pokud je vůbec byl s to pochopit ve všech souvislostech, moc bych se divil, kdyby jeMichalovi hezky důrazně nesdělil.”

„A divíš se? Ani by nebylo lidské, kdyby aspoň trošičku nevychutnal svůj triumf: vidíte, kdo měl pravdu?Kdyby necítil kousek zadostiučinění po tom všem tupení a ponižování, jaké si u vás vystál. Není přece takomezený, aby po celou dobu vyšetřování nevnímal, že s ním jednáte přezíravě a shovívavě jako sdebilkem maniakálně upnutým na své dětinské nápady, o kterých vy se s ním musíte bavit a brát je jakovážně jen proto, že on má papír z moci úřední.”

„Pacholek!” řekl Tibor procítěně a zívl.

Milena lehce zvýšila hlas: „Jestli je u tebe pacholek člověk, který se celé roky štval, aby odhalil —”

„— ani ne po deseti letech pachatele, který mu pod nosem šmejdil nejen po celé Praze, ale i v baráku,

kde on vedl svá pronikavě bystrá šetření —” podotkl Tibor jízlivě.

„— kterému se podařilo navzdory vám všem, kdo jste mu jen házeli klacky pod nohy díky postojiprofesora Talicha, přece jen odhalit nebezpečného a rafinovaně prohnaného vraha —”

„Abych se nezasmál! On někoho odhalil! Tohle bys mu měla povědět. Potěšila bys ho, protože něcopodobného si nemůže o sobě myslet ani on sám. Odhalil vraha! Jo, odhalil, když mu Michalzatelefonoval jeho jméno, datum narození, stálé bydliště a přesný čas i místo, kde si ho můževyzvednout. A i to zvoral. Roman mu proklouzl, protože byl o celé dva baráky dál. Naštěstí další adresu

úkladného pachatele mu dodal nezletilý Jakub Hán. Na ní pak náš slavný kapitán s nasazením vlastního

života zatkl nebezpečného zločince: v bezvědomí a na kyslíku, na koronárce… A tahle perla našíkriminálky, která si žije z mých daní, ještě snad nervuje Michala stupidními řečmi, jak pachatele mohl mítza mřížemi už dávno —”

„Taky že mohl.”

„To víš, že mohl. Jen mu měl už dávno na něho Michal ukázat prstem, že ano? Copak hergot neměl jinécesty vyšetřování než jenom přes nás? Copak každý zločinec je odhalen jen tehdy, když se do pátráníaktivně zapojí svaz včelařů, odborová organizace a spádová poliklinika?”

„Říkala Barbora, že kapitán ji připadá velice schopný. Měl asi jen kus smůly, že k Romanovi nevedly žádné

jiné stopy, než ty k vám do ústavu. A co se nakonec ukázalo? Že jeho teorie o pachateli-pacientovi bylasprávná.”

„Jaká jeho teorie? Tu mu vymysleli a nasugerovali psychiatři. Oni mu dodali ideu a my jsme mu do ní měli

dosadit pachatele in natura.”

„I když v tvých argumentech je taky hodně pravdy, přece jen jsi velice nekriticky zaujatý v Talichůvprospěch. Jako konečně vždycky.”

„Však já si s ním promluvím,” slíbil sám sobě už najednou docela spokojeně Tibor.

„S kým?” nadskočila na lůžku Milena.

„S kapitánem, pochopitelně. Já mu vyložím, jaký význam má Michalův klid a co pro koho znamená jehopráce, když to nepochopil za ty roky, co se u nás rekreoval… A až vysvětlím pacientům a jejich rodinám,co se domáhají, aby je operoval ne docent, ale profesor, jak se věci mají, že Bezpečnost nervuje Michala

tak, až přestal chodit na sál —”

„Vždyť nevíš nic jistě. Jen se cosi dohaduješ a třeba je všechno docela jinak, zrovna jako s Klárou. Možná,že kapitán profesorovi slovo nepověděl, nevytkl, a ty —”

„Tohle až pacientům naznačím, to bude vřava! To bude intervencí a dopisů ministrovi zdravotnictví aministrovi vnitra!” vykřikl naposled zálibně Tibor, hodil sebou na druhý bok a vzápětí upadl do hlubokéhospánku. Milena usínala hůř, i když dobře věděla, že většinou její výbušný manžel uskuteční jen menší část

pohrom, které ve zlosti plánuje.

· Paní Vašáková se pečlivě rozhlédla na obě strany, zda nic nejede, pak opatrně vykročila do jízdní dráhy,přešla ji a zamířila ke vchodu výškového paneláku. Domovní dveře byly otevřeny. Vstoupila do přízemníhaly a podívala se kolem sebe se zdrženlivou, nedůvěřivou zvědavostí. Neměla ráda tenhle moderní typbudov a děsila ji představa, že by se do něčeho podobného měla někdy přestěhovat. Je tu prý sicepohodlí a kdesi cosi, ale určitě hned topení, hned zas něco jiného nefunguje… Byla překvapena, když sepo stisknutí knoflíku osvětlená kabina zdviže opravdu přisunula.

Vyjela do desátého poschodí, vyhledala dveře se štítkem Marie Málková a zazvonila. Pak zaujala postojpro ni v takových chvílích příznačný: ruce s taškou složeny na břiše, hlavu malounko došikma, pohledpokojně pomžikávajících očí zaměřen stranou do neurčita. Obraz rozvážné, rozšafné, životem domoudrého odstupu zakalené babičky. Nám dobré, nikomu zlé! Tak čekala, a musela čekat dost dlouhouchvíli, než se ozvalo pár nespěchavých kroků a dveře se otevřely.

„Dobrý večer. Co si přejete?”

Strohý, chladný tón té otázky, ještě víc než slova sama, vyvedl paní Vašákovou z konceptu, a to se jístávalo opravdu jen málokdy. Protože většinou mívala už předem dost přesně odhadnuto a naplánováno,nejen co bude říkat a jak se bude chovat ona sama, ale i co řekne a udělá ten druhý. Jenže tentokrátjaksi, Mluvila s Pavlíkovou matkou několikrát, znaly se tedy a zdravily se, ale od hochovy tragické smrtito teď bylo jejich první setkání. A tak považovala za okolnostem přiměřené, a prostě s tím počítala, že sena sebe především smutně a dlouze podívají, za jakých okolností se to shledáváme!, a pak,překonány dojetím, si beze slova s pláčem padnou do náruče. Křivdil by babičce Vašákové, kdo by myslel,

že její záliba v obřadném rozebírání a jakémsi spoluprožívání neštěstí jiných znamená, že s nimidoopravdy dost necítí: cítila. A že do toho upřímného soucitu se většinou mísil i kus vděčné úlevy, žetentokrát ještě neštěstí postihlo jiné a prozatím, prozatím! honem to zaklepat na dřevo!, se vyhnulojejí vlastní rodině, to bylo jistě lidské a nemohlo se jí zazlívat. Jakubova kamaráda Pavlíka oplakalaupřímně a ze srdce a teď přišla s úmyslem být silná a dodat síly i jeho matce. Já vím, paní. Je to hrůza,že se ani mluvit nedá. Ale člověk musí brát život tak, jak přichází, protože copak my víme, co je kdobrému a co k zlému? Věřme, že je mu tam líp! Kdo ví, čemu ušel, co by ho tady čekalo, co zlého násvšechny a celý svět ještě čeká, to máte ty atomy a jedno s druhým, přejte mu, že už je z toho všehopryč! Tak nějak… Ale vzhledem ke strohému „co si přejete”, nic z toho nemohlo být řečeno.

„Docela jako by jí to nebylo moc vhod, že jsem za ní přišla, že tam k ní vůbec někdo přišel,” líčila druhýden paní Vašáková sousedce. „A přitom seděla doma jen tak sama a potmě, všimla jsem si zvenku,odpočítala jsem si okna i poschodí, vůbec nesvítila.”

„A co vy jste jí na to řekla?” chtěla vědět sousedka.

„Co jsem jí na tohle mohla říct? Co na takové přivítání chcete říct?” rozhodila paní Vašáková bezmocněruce. „Vytáhla jsem z tašky obálku, měla jsem tam nějaké velké fotografie našeho Jakuba ještě sPavlíkem, jak byli u nás na zahradě, a povídám: Já vám tady jen něco nesu —”

„A vy jste jí to jako schválně šla zanést?”

„No tak, schválně zanést; můj rád fotografuje, rád si hraje se zvětšováním a tak, no a když se stala tahrůza, tak potom vyhledal všechny negativy, jak kdy chlapce fotografoval, a dal si zvlášť záležet, abyobrázky byly velké a krásné, aby měla na Pavlíka pěknou památku. A povídá: Běž, zanes jí to, posedíš s ní

večer, popovídáš si s ní, ať není pořád tak sama, no a tak jsem šla.”

„A co ona?”

„Potom přece jen řekla: Tak prosím, pojďte dál… Ale zas jen tak docela chladně.”

„A jak ona teď vlastně vypadá?” Sousedka se vyznačovala malátným, ale vytrvalým zájmem o

podrobnosti. „Venku ji nepotkáte —”

„Jak vypadá? Těžko povědět… Taková nějaká, přísná.”

Slovem „přísná” se paní Vašáková pokusila vyjádřit prazvláštní, velmi tísnivý dojem, který ji ovanul přispatření Pavlíkovy matky. Předtím ji měla zařazenou jako docela hezkou mladou ženskou, i když, projejí vkus, spíš moc rozhodných rysů a způsobů, a taky dost do světa. Ale tvář, kterou teď uviděla aměla po dobu návštěvy před sebou, jí připomínala spíš jakéhosi černého ptáka, zahleděného, probezvýznamnost bližších předmětů, stroze do dáli.

O čem s ní honem začít? Přece ne rovnou o tom nejhorším a nejsmutnějším. Ale pominout to jakoby nic,to zas taky nešlo, a tak paní Vašáková především rozložila po stole fotografie a podotýkala, co si takzapamatovala od manžela: že tahle je braná proti světlu a ta zas malounko neostrá, ale ostatní snadtechnicky dobré a tady, vidíte, zvlášť tady je báječně vidět, jaký byl Pavlík krásný chlapec.

„…Ono vůbec, je to hrůza… Víte, že jeho matka, jako matka toho Pospíšila, se ze všeho zbláznila?Ano. Úplně se pomátla na rozumu. Už dvakrát ležela na psychiatrii.” Safra, tohle zrovna neměla vykládat,vždyť teprve před pár dny Barbora říkala, že Málkovou museli nechat na psychiatrické klinice, než seaspoň trochu sebrala, vzpamatovala.

„Nikdo neví, jestli se z té rány vůbec kdy zvetí.”

Nezdálo se, že by Málkovou zajímaly osudy matky Romana Pospíšila. Nebo že by ji vůbec mohlo zajímatcokoliv z toho, co jí kdo může říct. Seděla nehnutě, oči upřeny na snímky rozložené před ní na stole. Načasi myslí? Aha: možná se chystá zeptat, kolik ty fotografie… co je za ně dlužna. Od fotografa by to přišlohodně draho, to je jasné, a ani doma není ten materiál zadarmo, a co se prosvítí a kolik času nad tímděda strávil… Jenže to by zas nestálo za to, kdyby se děda nebo Barbora náhodou dověděli, že ona,babička, za obrázky něco vzala. Jenže Málková stejně dál jen tak seděla, oči pořád bez pohnutí upřeny na

stůl, a nepromluvila, nezeptala se, no nic, nejlíp pokračovat; „Když si člověk představí, jak ona tohoprofesora Talicha úplně zbožňovala, všude ho do nebe vynášela, že zachránil jejímu Romanovi život. Ateď se na něho sápala a vykřikovala, že tomu všemu jen on je vinen…”

„No, že by zrovna on,” řekla mdle a bez zájmu Málková,

„Vidíte! A ona si vzala zrovna jeho, zrovna tohle si vzala do hlavy. Že prý pámbu dobře věděl, proč najejího Románka poslal tak těžkou nemoc srdce a chtěl ho odvolat ze světa. A profesor Talich se mu dotoho neměl co plést. Taky mu veřejně vyčetla, proč Romana neohlásil Bezpečnosti už tenkrát před léty,když udělal ten první malér.”

Paní Vašáková se chvíli odmlčela, trochu už dotčená stálou netečností posluchačky. Nebyla, když už sedala do vyprávění, na něco podobného u svých známých zvyklá a pociťovala teď jako osobní výzvuvykřísnout z protějšku tak či onak aspoň jiskřičku zájmu.

„Co je to za nesmysl,” poznamenala konečně Málková chabě. „Jak mohl ten profesor vědět, že zrovna

jeho pacient —”

Babička se hned rozsedla přece jen o něco spokojeněji a ochotně vysvětlila:

„Bezpečnost už tenkrát před léty chtěla z té Talichovy nemocnice seznam všech pacientů. Nějakpodezírali, že pachatel je určitě mezi nimi. Jenže mladému Pospíšilovi nemohli šlápnout na paty, protožeho v tom seznamu vůbec nedostali. Chyběl tam. Neví se pořádně proč, ale vina se jaksi klade profesoruTalichovi. Podle mne je to hloupost, takový slušný a hodný člověk! Je hrozné, že někteří lidé si o němtohle myslí…” Babička důkladně zalovila v paměti, co všechno zaslechla Barboru dědovi vykládat. Utkvělyjí v paměti jen útržky, které teď rychle dávala do souvislostí.

„To víte, teď když se v tom kriminálka začala šťourat pozpátku a z gruntu, jak se co kdy semlelo, tak vyplouvá na povrch všelicos. A je to hrůza, že právě Pospíšilová vyvádí, že profesor to tehdy jaksinarafičil, aby Roman do toho seznamu nepřišel. Že jako byl profesorův nejparádnější případ, i ve světěmu dělal slávu, mluvilo a psalo se o něm mezi doktory. To potom ovšem člověk zas musí chápat, žetakového si profesor pěstoval, měl zájem, jen aby byl zdravý, a nechtěl, aby mu ho policie rozčilovalanějakými výslechy a sledováním. Kdopak mohl tušit: vrah! Zkrátka si ho choval jak ve vatičce, policajtům

o něm ani muk. A tohle mu teď Pospíšilová strašně zazlívá. Kdyby prý byl Roman vypátraný hned tenkrát,

když měl na svědomí jen jeden zločin, mohl vyváznout nějak líp. Kdežto dneska… A vůbec: nechat hoprofesor na pokoji, neprovádět na něm ty svoje bezbožné pokusy, kluk prý zemřel na srdce jako slušnýčlověk. To je podle mne pěkný vděk právě od ní, která, „

„Jak to, mohl vyváznout líp?” Otázka zazněla nečekaně, břitce a ostře jak šlehnutí. „Jako by na tom přitrestu záleželo, kolikrát! Takový přece musí viset, i kdyby to provedl jen jedinkrát!”

„No to… ovšem… podle mne určitě… jenže…” souhlasila honem paní Vašáková, ale dost nejistě, protože si

dobře vzpomínala, co řekl děda: názory na takového se většinou různí, podle některých doktorůtakovýhle zločinec ani nemá viset, protože vlastně je těžce nemocný člověk, úchylný, leckerého prý dajína léčení. Jenže zrovna teď a tady nic takového říct nemůže. Pozornost posluchačky byla už stejně víc než

probuzena.

„Tak vy říkáte, že tu zrůdu mohli vypátrat už dávno, a že je to vlastně Talich, kdo zavinil, že —”

Paní Vašáková leknutím až poodsedla.

„Já? Propána, já ne. Nic takového jsem neřekla a ničemu špatnému o panu profesorovi nevěřím. Já jen,

co jsem tak zaslechla od lidí. A to víte, lidi toho namluví.”

„Jak to, od lidí? Jistě to máte od mladé paní, od dcery, ne? Ta přece o té nemocnici něco píše, chodí

tam a profesora zná?”

„Ale kdepak! Kdepak! Naše Barbora toho poví doma moc málo. A když si teď tak vzpomínám, ani přesněnevím, jestli zrovna Pospíšil byl ten profesorův parádní případ, nebo jestli to byl někdo druhý, jemupodobný, jako se stejnou nemocí srdce, či jak to všechno bylo. Tomu rozumí tak leda doktor, kdepakjá,” couvala o překot paní Vašáková. Neměla ráda, když po ní někdo žádal moc přesné údaje, kdo, co,proč a kdesi cosi. Libovala si spíš v zálibné přibližnosti; tam byla ve svém živlu. Ale něco přesného —

copak jsme u výslechu?

„Docela tak jsem si tu jednu chvíli připadala,” stěžovala si sousedce pohoršeně. „Však mne znáte: co vím

— ráda povím. Ale je mi protivné, když se na mne hartusí nebo mne někdo chytá za slovo.”

„Neříkejte! Tak ona na vás nakonec hartusila! Tak to se s vámi pak přece jenom bavila?”

„No, to zas tak docela ne, že by hartusila, ani se nebavila, ale vyptávala se pak už nějak tak podivně na to

a ono…”

„Aha. A jak ona se vůbec, takhle chová?” Paní Vašáková pokrčila rameny.

„Divně. Moc divně. Vůbec ne normálně jako člověk v neštěstí. Ani slza, ani slovem na toho chlapcenezavzpomíná. To je těžko popsat. Většinu času asi sedí doma a jen tak hledí do prázdna a do tmy.Vyhublá, nemluvná… Člověk si přece má ulevit, vyplakat se a vypovídat z neštěstí, no řekněte! Alekdepak ona! Připadáte si, že vás skoro ani nevidí, že tam jste. A pak zas najednou se něco zeptá, jen párslov, ale tak nějak… řezavě. Víte, člověk si při ní málem přijde čímsi vinen. Jako by vůbec všechny lidi zčehosi vinila, ale to bych ráda věděla, z čeho asi? Copak můžeme za to, co se stalo? Že se to stalozrovna jejímu chlapci? Kolik chybělo a mohlo to potkat našeho Jakuba namísto Pavlíka. No řekněte: hrůza

pomyslet. Nemám pravdu? Tak vidíte!”

Ale doma podala paní Vašáková jen opatrně učesanou a velice přefiltrovanou zprávu o průběhu svénávštěvy. Cosi jí říkalo, že mnohé z toho, co tam pronesla a vyložila, sotva by se dědovi a Barbořezamlouvalo. Ale to by se už nesmělo promluvit vůbec, no ne?

· „Co bys na mém místě dělala ty?” zeptala se Barbora unaveně.

„Hmm.” Miluška se zimomřivě choulila v křesle, přestože u Barbory bylo pětadvacet stupňů, a klidně,pátravě jí pohlížela do tváře. Pak konečně poznamenala:

„Pokud vím, nikdy ti nepůsobilo potíže likvidovat vztah, který začínal být… nepohodlný.”

„Nic chytřejšího nevíš?” vyjela Barbora podrážděně. „Laskavě si uvědom, že Michala jsem měla… Michala

mám opravdu ráda.”

„Tak měla, nebo máš?”

Chvíli bylo ticho. Pak si Barbora zhluboka povzdechla: „Ale snad mám pořád. Tolik dobrého a hezkéhorázem nevymažeš. Jenže, někdy mne už napadá, jak dlouho ještě dokážu žít z toho, jaké to mezi námibylo. No řekni sama, co mám dělat!”

Miluška popojela s křeslem tak, aby širokým oknem viděla na střechy a věžičky staré Prahy, z Barbořina

bytu na dosah ruky. Pak se k ní vrátila zamyšleným pohledem.

„Od psychologa a psychiatra každý čeká přesný návod, jak úspěšně vyřešit svůj konflikt nebo krizi. Snad tinemusím vykládat, že neexistuje spolehlivý recept, jak se chovat v situaci, jako je třeba teď ta tvoje.”

„A na tohle poznání jsi študovala pět let, jo?” řekla Barbora vztekle a utřela si slzy.

Miluška se usmála: „Vidíš, že docela nadarmo jsem neštudovala. Z deprese tě pomalu převádím do

agrese. Ale co Jakub? O Pavlíkovi a Romanovi s tebou mluvil?”

„Mluvil. To je… špatné?” znejistěla Barbora.

„Naopak. Je dobře, jestli se ti svěřil se svými pocity. Jak reagoval?”

„Nejdřív byl vyjevený a vyděšený a omráčený. Nejhorší máš, že některé děti znaly spousty podrobností —nechápu, že o tom před nimi rodiče mohli mluvit. Dovedeš si představit, jak pak ve škole všechnoprobíraly, jak pracovala dětská fantazie. Bylo tedy houby platné, že u nás doma, a dokonce i kapitán —jsme s Jakubem mluvili velice šetrně. Kluk byl zaražený a jasně se trápil. Ale nechtěla jsem sama nějakoudůvěrnější řeč začínat. Pak konečně za mnou přišel sám. Prý vlastně on poslal Pavlíka do toho kina. To sivyčítá a je mu moc líto. Ale jak mu to má být doopravdy hrozně líto, když přece jít s panem Pospíšilem on

, zabil jeho. Aspoň kluci to tak tvrdí. Mají pravdu? Nebo zas: jestli druhý den v tom dvoře by mu byl pan

Pospíšil provedl co Pavlíkovi, nevyhnat je ten vzteklý pán. A proč je pan Pospíšil na kluky zlý a jak to,že vypadá takový hodný? Přece zlý člověk se musí nějak poznat, ne? Ale jak? No, povím ti, že to pro mnebyly hezky horké chvilky. Teď už je v pořádku, naštěstí dítě rychle zapomíná.”

„Tohle je obecně rozšířený blud mezi rodiči. Jen si nenamlouvej, že co Jakub prožil, beze stopy zmizelo.Buď jista, že jizva zůstala. To máš s těmi gaunery nejhorší: on třeba ,jenom‘ obtěžuje děti. Když se podaří

ho chytit a usvědčit, dostane pár let… a pak se historie opakuje.”

,,A co ochranná léčba během výkonu trestu i po něm?”

Mjluška mávla rukou: „Pokud pachatel-pacient sám nemá skutečný zájem na svém vyléčení, pokud slékaři poctivě nespolupracuje, výsledek je víc než sporný. Ale chtěla jsem ti říct něco jiného: rodičůmpostiženého dítěte se uleví, jak rychle se ze šoku sebralo. Jenže to se rána zahojila jen na povrchu. Anikdo zatím nemůže říct, v jaké podobě se možná jednou, třeba po letech, otevře,”

„Děkuju za útěchu a povzbuzení,” řekla Barbora mrzutě. „Když si představím, že Jakub by mohl býtjednou nějak narušený —”

„Ale Barboro… Jakub přece nebyl přímou obětí ani bezprostředním svědkem pachatelova činu, stálmimo. U něho tedy nemůže být řeči o nějakých následcích. Chci ti jen vysvětlit, že nikdo si nesmí myslet,že na dítě se může beztrestně, míním tím bez těch či oněch následků pro ně, psát. Pokud jde oJakuba, zůstane mu jizvička… předčasného poznání. Poznání, že svět není jenom dobrý.”

„Zato Michal je už dost starý, aby se s nějakou tou bodnou ranou dokázal vypořádat, nemyslíš? I kdyžtenhle případ prožívá hůř, než si umíme představit.”

„Nepřehání svůj podíl na celé věci?”

Barbora váhala s odpovědí. „Víš, ráda bych si namlouvala, že je tak dobrý a citlivý, že ho ničí představatoho hrůzného činu, nebo matky, která tu zůstala a sotva kdy v životě se ještě radostně zasměje… Jenže

tak to není.”

„Pochopitelně,” přikývla Miluška. „Toho prvního chlapce neznal vůbec a Pavlíka u vás párkrát letmozahlédl. Být vrahem pan Novák, který mu v životě nezkřížil cestu, byl by půl dne jeho činem otřesen a pak

by to pustil z hlavy. Tím spíš, že ve své profesi je takřka denně svědkem lidských tragédií. Takže co se sním vlastně děje? Výčitky svědomí? To by bylo přemrštěné. Jednal přece s vyšetřovateli podle svéhonejhlubšího poctivého přesvědčení. Taky se netýrá špatným svědomím, když podle svého nejlepšíhoúmyslu zvolil řez, který se ukázal být tragickým omylem.”

„No a jsme asi u toho,” vyhrkla Barbora. „Jsme u toho, že Michal nikdy neřízne vedle a nikdy se nemýlí,nikdy nezvolí operační postup, který se ukáže nevhodný, ale vždycky správně zhodnotí situaci a správněrozhodne, co je nejlepší v rámci daných možností udělat.”

„Nevykládej mi, že při svém povolání nepřivykl i neúspěchu.”

„Nejde o úspěch či neúspěch,” řekla Barbora netrpělivě. „Samo sebou, že je i na neúspěch zvyklý a umíse s ním vyrovnat. Ale v tom neúspěchu nikdy není moment jeho vlastního omylu, chybného kroku, říznutí

vedle. Chápeš? Pacient zemře na stole nebo na resuscitaci, ale všem je jasné, že Michal udělal absolutněvšechno pro jeho záchranu a že nikdo nikde by nedokázal víc. Žádné šeptání mezi asistenty, že panprofesor dneska nebyl v kondici, že něco přecenil či nedocenil, že kdyby byl udělal tohleto a ne támhleto,ale kdo to mohl tušit a tak podobně.”

„Rozumím. Zemřeli Michalův pacient, pak zemře při dokonalém a bezchybném léčení na úrovnisoučasných vědních poznatků,” usmála se Miluška.

„Přesně tak. A tenhle obraz neomylnosti o něm mají zafixovaný nejen kolegové, ale i on sám sebe takbere. Pochopitelně. Ale přitom, a to mi na něm vždycky připadalo ohromné, není ani domýšlivý ani

samolibý.”

„Ale Barboro,” řekla Miluška káravě. „Přece takový, co opravdu umí, není náfuka.”

„Prostě asi jako já nejsem nafoukaná na to, že dovedu neomylně malou násobilku, on stejně samozřejměbere, že se neomylně vyzná v kardiakovi.”

„Víš, Barboro, jak jsem se s Michalem párkrát setkala…” říkala Miluška váhavě a Barboru, která obvykle zjejí pomalosti mohla vyletět z kůže, teď mírný tón příjemně uklidňoval, „…jak Michala tak trochu znám…on je člověk nesmírně bystrý a znalý v širokém slova smyslu. Žádné klapky na očích pro všechno, co senetýká jeho písečku, jak to někdy u těchhle kapacit bývá… A tak si myslím …” Miluška se zas dlouzeodmlčela a Barbora poznamenala : „Já vím, že ti dělá potíže sestavit jakoukoli větu o více než třechslovech. Ale jen do toho. Času máme dost.”

„Vidíš, jak už je ti líp,” protáhla se Miluška nevzrušeně. „Být na Západě a být tvým psychoanalytikem, tak

se nedoplatíš.”

„Ráda věřím, pokud bys ze sebe každou myšlenku soukala tímhle tempem a pokud jste tam honorováni včase. To by ti na zbohatnutí stačili dva pacienti.”

„Takoví jako ty určitě,” souhlasila Miluška. „Bez vnitřní kázně, plní rozporů a zmatených emocí, s kterýmisi nedovedou poradit. Jo, Michal: prostě já odhaduju, že on se nedopouští omylů a chyb ani v jiných

rovinách. Míním tím: ani mimo svoji profesi.”

„A co z toho vyplývá?”

„Že jeho pocit neomylnosti bude značně generalizován. A teď se vžij do situace, jak s takovým zamává zjištění, že šlápl dokonale vedle. Že zaujal postoj, navíc postoj z pozice profesionální, který dal svýmzpůsobem průchod katastrofě.”

Barbora potřásla hlavou: „Do Michalových pocitů jistoty a sebevědomí se při nejlepší vůli vžít nedovedu.Jsou v naprostém rozporu k pocitům mým. Když píšu hru, tak kromě šťastného období, kdy si nechávámhlavou procházet nápady a pohrávám si s nimi, kromě tohoto začátku práce jsem totálně nejistá. Kpsacímu stroji si sedám se zoufalými pocity člověka nastupujícího pět let nepodmíněně a navícodsouzeného k práci, pro kterou je vyzbrojen výjimečnou neschopností a zdravým odporem. Když seproklepu padesáti stránkami, konečně začnu nabývat jakés takés uklidňující jistoty, že nikdy nic takpitomého nikdo nenapsal. V poslední třetině ztělesňuje mé sny o práci vidina, jak sedím v teple vytopenéhale, kde přebírám šroubky. Ty správné jsou červené, ty špatné modré. Kdyby mně dokázali, že v něčem,

co se týká mé profese, jsem se totálně bodla, tak jen spokojeně kývnu, že nic jiného jsem nečekala.

Ovšem Michal…”

„Ano. Michal je poraněný ve svém sebevědomí. Ve své jistotě. Jako kdybys byla špičkový běžec anajednou a zničehonic ti na plném stadiónu před zraky všech nohy vypověděly službu. To by byl šok, že?Nějaký čas by ti trvalo, než by ses rozbíhala třeba jen přes silnici s bývalou suverénností. Navíc bys měladojem, že všichni si o tvém selhání povídají, lačně se po tobě dívají, jak se na tu svou osobní pohromutváříš a co s tebou bude dál, věděla bys, že někteří ti to přejí jen proto, žes běhala líp než oni, jiní tě lituji.

S tím vším by ses rychle nevyrovnala. A to je ještě přirovnání hodně chabé, protože u Michala jde omnohem víc: o katastrofální následky jeho selhání. Chtěla jsem ti jen naznačit, jak mu asi je.”

„Nejhorší pro mne je, že mu nemohu pomoci.”

„To tedy opravdu nemůžeš. Říká se přece, že v umírání je člověk vždycky sám. Podle mne i v plnémživotě jsou chvíle, kdy je člověk absolutně sám. Kdy on sám je tím jediným na světě, kdo mu můžepomoci… Zbývá ti jen čekat. A vědět, že z tvé strany méně je více. Určitou útěchou ti může být, že, jakříkáš, nejde ani na sál. A to je mnohem starší láska než ta k tobě, že ano? Tak vidíš. Jednou určitě zaszačne operovat. A jednou se zas pravděpodobně vrátí k tobě.”

„Ano. Pravděpodobně.” Barboře vyhrkly slzy.

„V ústavu přerušili operace srdce?”

„Ne. Těsně před propuknutím té aféry se ze zahraniční studijní cesty vrátil docent Laštovka, Michalůvzástupce. Vloni, než odjel, se s Michalem na srdcích střídali a jen ty úplně nejkomplikovanější případy sidělal výhradně Michal. Takže teď prostě hodil Frantovi sál na krk. Sám vyřizuje, jen co opravdu musírozhodnout pouze on. Paterová k němu takřka nikoho nepustí.”

„Jak tohle prosím tě Michal zdůvodňuje?”

„Jak ho znám, tak nijak. V ústavu se ale říká, že Franta Laštovka dělá sál a vůbec skoro všechno zaMichala proto, aby si Michal konečně napsal práci o srdečních chlopních. Nikdo se tomu nepodivuje —když byl pryč Franta, táhl zas všechno sám Michal.”

„Myslíš, že Michal tu práci opravdu píše?”

„To zas ano. Určitě. Totiž, abys rozuměla: navenek se Michal až tak moc nezměnil, protože uzavřený aodměřený byl vždycky, kromě k několika málo lidem. Takže dnes jen oni naplno vědí, jak s ním Romanzamával. Když ale uvážíš, že ani podle zákona, který je přece dost tvrdý, neexistuje na jeho omyl trest…Počkej, já vím, co chceš namítnout: že tohle slušnému člověku na ospravedlnění sám před sebou nestačí.Ale přesto.”

„Barboro, já bych mu ten trest podle nějakého paragrafu ze srdce přála. Protože trest je něco, co člověkpotřebuje v hlubším slova smyslu než jen jako výstrahu propříště. Kdo je na takové morální úrovni, aby sidokázal dělat výčitky, a Michal jimi určitě trpí, pro takového je trest vysvobozením.”

„Rezidua náboženství? Lépe si trest odpykat tady na zemi než na věčnosti?”

„Rezidua lidskosti a slušnosti, zdravý žebříček hodnot. Vědomí, že za dobro bych měl být odměněn a zazlo potrestán. Kdysi jsem viděla výborný německý film. Asi desetiletý chlapec zabije svou malou sestřičku.

Má ji docela rád, ale je mu na obtíž, že mu ji rodiče stále házejí na krk. Jednou jí, zvídavě, se záměrem

spíš podvědomým, navleče na hlavu polyetylenový sáček a okolo krku upevní. Děvčátko se udusí.Zoufalí rodiče, aby podle svého nejlepšího přesvědčení zabránili druhému neštěstí: poznamenání chlapcenálepkou vraha, tělíčko dítěte odstraní a dokonce před synkem tají, že o jeho činu vědí. Domnívají se,že tak všichni nejsnáze zapomenou. Bezpečnost, která dítě hledá a správně chlapce podezírá, nakonecneuspěje a neusvědčí ho.”

„Copak kluk to nervové vypětí vydržel? Nezhroutil se a nepřiznal?”

„Byla to pro něho muka, ale zapíral, bojoval. Asi i proto, že tušil, že je to přání rodičů. Kdyby se jeho vina

byla prokázala a šel na rok do nápravného ústavu, mohl se vrátil vykoupen.”

„A protože vykoupen nebyl?”

„Protože rodiče mu trest nedopřáli, nedopřáli mu ani vysvobození. Kluk se pochopitelně děsil odhalení atrestu a ulevilo se mu, když vyšetřování skončilo nezdarem policie. Jenže napětí v něm přetrvává. Jedivný. Vidíme ho například, jak se zamkne v koupelně a před zrcadlem si nasazuje na hlavu podobnýsáček… Zkouší si ho přidržet u krku —”

Barbora se otřásla.

„….A zase ho schová do kapsy. Ale je jenom otázkou času —”

„— Kdy v něm zůstane, viď?” dodala Barbora a cítila, jak ji drobnými jehličkami mrazí okolo páteře. „Jakto končí?”

„Takhle do neurčita. A zajímalo by mne, kolik lidí si z tohoto příběhu odneslo, že nemají dítě předpřiměřeným trestem chránit, ale dopřát mu ho pro jeho vlastní klid a rovnováhu.”

„Jistě. Jako očistu. Ale jako bys to neznala! Když jsou rodiče postaveni před fakt, že jejich Miloušekvykradl samoobsluhu nebo přepadl trafikantku s penězi, začnou zběsile shánět ne rákosku, ale protekci,kdo by za synáčka zaorodoval, aby se mu stalo co nejméně, pokud možno nic. Znám člověka, jehožsedmnáctiletý syn se dopustil surového přepadení. Nabízel padesát tisíc, když někdo zatlačí naBezpečnosti tak, aby případ zlikvidovali bez soudu.”

„Jen si nemysli, že takovému křivákovi jde jen o blaho jeho děťátka! V prvé řadě myslí na sebe: jak bychpřed lidmi vypadal jako otec zločince? Dobře totiž ví, že dítě je vizitkou jeho osobních hodnot a kvalit,jeho života, výsledkem rodinné výchovy. Prostě oknem do rodiny. Mladistvých provinilců, kteří jsou obětíjiných vlivů než pochybené výchovy rodičů, není tak mnoho. Nebo taky mnou vždycky otřese, jak každýřidič, který zabil člověka, třeba dítě, jak skoro každý takový bojuje jen a jen za prokázání své neviny a o

únik trestu.”

Barbora se smutně usmála: „Tak to vidíš. Žádné do smrti výčitky, co jsem to způsobil. Žádný obraz obětipřed očima, kterého se nemohu zbavit. A přesto jsem přesvědčena, že když se dopustím špatnosti nebozpůsobím zlo, není přece možné, aby na mně něco neulpělo. Přece na mé radosti a uspokojení, že se mipodařilo uniknout trestu, musí být stín. Pocit, že tohle se mi jednou zatraceně vrátí… Kdysi ještě jakoholka jsem někde četla, že kterési náboženství neuznává ani trest ani odměnu po smrti. Tvrdí, že zlo,které člověk způsobil, je samo o sobě trestem, právě tak jako prokázané dobro je samo o sobě odměnou.Tahle myšlenka je mi strašně sympatická a blízká.”

„Ano. Jenže v době, kdy otrlost a lhostejnost lidí roste úměrně se zvyšujícím se stupněm civilizace, kdymáš už země, kde doslova davy jednají pod vlivem drog … V téhle době ta krásná myšlenka ztrácíaktuálnost. Nemá platnost mezi lidmi bez poctivosti, odpovědnosti a svědomí.”

„Nedělej z nás ze všech bezcharakterní zatracence.”

„To bych nerada. Ale zanedbatelné procento takových určitě není.”

„A co podle tebe s tím dělat? Zvýšit tlak převýchovy a trestů?”

„Spíš se upnout na výchovu dítěte v rodině. Jiná cesta není. Vést člověka k pozitivní odpovědnosti za sebe i druhé, ke zdravému svědomí, ukázat mu skutečné životní hodnoty.”

„Jaká je podle tebe diagnóza Michalova současného stavu?”

„Reaktivní deprese. Deprese jako reakce na pocity ztrapnění a selhání a výčitky svědomí. Prognózu ti

ovšem nepovím. Ta závisí na mnoha okolnostech.”

„Já si pořád myslím, že by se mu ulevilo, kdyby se ze všeho vymluvil, kdybychom si o tom pohovořili,probrali to z nejrůznějších hledisek. Kolika lidem on jen zachránil život. Za ty roky, stovky případů. Co je

proti tomu ten jediný život, který přišel tragicky nazmar jeho jakousi velice spornou a problematickouspoluvinou?”

„Barboro, mluvíš jak idiot. Copak na tyhle hodnoty můžeš brát kupecké počty? Řekla bys tuhlepitomost, kdyby šlo o tvoje dítě? Kdyby ti Jakuba srazilo auto, zajímalo by tě, že pachatel je třeba nositelNobelovy ceny míru? Jestli co hovoří v Michalův prospěch, pak je to jeho čistý úmysl a profesionálnízkušenosti, kterými čelil vyšetřujícím v ústavu. Že podle svého nejlepšího svědomí hájil své pacienty,jejich rodiny, i svůj čas pro ně. Nic méně a nic víc.”

„I to je dost, ne?”

„To bych řekla. Ale nezačínej s ním o tom. Však on si řekne sám, stejně jako si řekl Jakub, až o tombude chtít mluvit… Jak často se s ním vídáš ?”

„Jednou za týden, za deset dní. Mám už rozepsaný ten scénář z kardiochirurgie a chodím si ho

konzultovat s Tiborem. Vždycky se zastavím i u Michala.”

„A on?”

„Vlídný a zdvořilý jako k člověku, proti kterému celkem nic nemá a docela rád ho vidí. Přeptá se, co je semnou, co jsem napsala, poví mi, jak pokračuje s prací on a jak velice je zaneprázdněn, takže ústav skoroneopouští. A podotkne, až sem budu mít příště cestu, abych se u něho zas určitě zastavila na kus řeči.

Krásné, co?”

„A ty?”

„Když se po Romanově dopadení začal chovat s mrazivou zdvořilostí, byla jsem jak omráčená. A víc jsemmu samo sebou na oči nešla. Pak mne jednou zastihl u Tibora a pozval mne k sobě. To už byl o něcovlídnější. Od té doby si občas hodinu povykládáme. Vždycky jedu do ústavu odhodlaná tu skleněnoustěnu mezi námi prolomit. Jenže, znáš mne. Já nejsem ten roztomilý typ ženské, která se dokážeodměřeně se tvářícímu pánovi vrhnout okolo krku.”

„Zaplať pámbu.”

„No nevím. Kdybych byla naplno žensky ženská, dostala bych ho nějakým manévrem do postele. Jenže já

ani nevím jakým. Když tohle slyším: uhnala ho do postele, tak si nikdy nejsem jista, jestli rvala šat ze

sebe či z něho nebo z obou současně. Ale umět to, prolomily by se ledy —”

„Nesmysl,” přerušila ji Miluška. „Jak asi tak myslíš, že hledí mužský na ženskou, která se mu vnutí dopostele? Za hodinu by se na tebe nemohl ani podívat. Postel vyřeší konflikt milující dvojice, která sepohádala, jestli večer do kina, nebo ke tchyni. Ale nikdy nepřeklene propast opravdu hlubokou.”

„Dodatečně je mi to líto, ale když jsem vedle něho, nevykřešu ze sebe kousek tepla.”

„To je docela v pořádku. Jen klidně zůstaň na rovině, kterou on určil. A až začne roztávat, vůbec nevadí,když tobě to půjde o něco pomaleji.”

„Potíže by mi dělal spíš opak. Víš, já musím být k tolika lidem profesionálně milá, že než dokážu být kněkomu milá doopravdy, dost mi to trvá.”

„Je tu ještě jedno riziko,” řekla Miluška přemítavě. „Musíš se na ně připravit. Je možné, že Michalovibudeš do té míry připomínat jeho selhání, kterého jsi byla nejbližším svědkem, že už s tebou nedokáže

navázat bývalý kontakt.”

„Podobně jako pán, který už nikdy nedokáže ulehnout s milenkou, vedle které fyzicky selhal? Pocitblamáže, přes který se nedokáže přenést a kterou mu pohled na ni znovu připomíná?”

„Tak nějak,” přikývla Miluška. „Jsem přesvědčená, že Michal se přes moment ,znemožnění před milovanou

ženou’ přenést dokáže. Ale člověk nikdy neví. Kdyby si řešil svůj problém ,odstraněním svědka z očí’ —dokázala by ses s tím vyrovnat?” ptala se starostlivě.

Barbora pokrčila rameny: „Těžko říct. V současné situaci bych považovala za nejlepší, kdyby Michal spal snějakou pěknou mladou holkou, u které by měl jistotu, že nepřemítá o jeho imaginární vině a psychickémrozpoložení. Určitě by mu pomohla vrátit se do bývalých kolejí, a ke mně.”

Miluška se rozesmála: „Víš, mně, která jednou týdně sedím v manželské poradně, zní tahle rozumná alogická řeč z ženských úst, jak z jiné planety. Měla bys slyšet takovou normální ženskou zmítající sehrůzou i zlobou, že ten její… kdesi s nějakou… Za tuhle řeč by tě kamenovaly.”

„Kamenoval mne i vlastní muž při rozvodovém řízení. Pobouřeně přednesl soudu mimo jiné i můj názor na

pánské cizoložství: že mužům občasná nezávazná nevěra dodává dobré nálady a snášenlivosti udomácího krbu. Slavný soud, jistě občas nezávazně cizoložný, na mne hleděl zhnusen, jako kdybychjá tuhle pravdu vymyslela a rozšířila do praxe, a ne ji věcně konstatovala.”

„Teď jde o to, jestli by ses dokázala srovnat s jistotou, že s Michalem je konec,” řekla Miluška ustaraně.

„A co by mi asi tak jiného zbývalo? Nikdy v životě mne nenapadlo milovat někoho, kdo nemiluje mne.Nesmírně bych litovala šance, kterou jsme my dva měli. Vím, že ani jeden z nás se ještě nesetkal a sotvakdy setká s partnerem, se kterým by si tak rozuměl po všech stránkách, jak se to dařilo nám. Ale i přesto,

abych se týrala a plakala v bezesných nocích, to zas ne… Myslím, že týrání, jaké si lidé s chutídopřávají na poli milostném, já si odbývám týráním se nad nepodařenou scénou nebo dialogem, kterýnejsem s to vypointovat. Při práci, jako je moje, se dosyta vyčerpáš konflikty a emocemi svých hrdinů najevišti, takže do života ti jich už příliš nezbývá. Aspoň ne na zbytečné plýtvání.”

„Jenže čerpat pro svoje postavy musíš především sama ze sebe, ne?”

„Kdoví, jaký tu funguje mechanismus. Pravda je, že každý můj žal, zajímavé, že opačných, pozitivníchpocitů se to netýká, se zeslabí už jen tím, že ho vzápětí začnu zpeněžovat. Zní to děsně, viď? Termín,který jsem nadšeně převzala od Jirky. Když jsem po rozvodu napsala hru, ve které se promítly humornéstránky našeho rozchodu, zlým dopisem mne napadl, že jsem zpeněžila tragédii našeho manželství. Aprotože z každého smutku mívám chuť se vypsat, transformovat ho do nějaké jiné roviny v dramatickéscéně, říkám od té doby, že zpeněžuju své žaly.”

„Rozejdeš-li se tedy s Michalem, se sebevražedným pokusem tě na oddělení nedostanu. Navíc budeš mítplno poznámek, k pozdějšímu využití, o svém tragickém pocitu života. Ale co si vlastně představuješdál, kdyby Michal setrvával v pozici zdvořilého známého?”

„Budu s ním udržovat kontakt do Romanova procesu. Říkal kapitán, že bude za takové ještě dva třiměsíce. A pak, bude-li se Michal chovat stále stejně, v tichosti zmizím ze scény. Prostě přestanu doústavu chodit a bude to mít i logický důvod, v té době asi tak dopíšu svůj scénář.”

„To zní docela rozumně,” souhlasila Miluška. „Ale já doufám —”

„Já taky doufám,” usmála se Barbora skrz slzy. Pak rychle obrátila list:

„Co Roman? Jak ti připadal? Víš, já musím pořádně ještě sama sebe přesvědčovat, že je to opravdu on,kdo… Skoro jako Jakub: jak to, že na něm člověk nic nepoznal? Že ho něco aspoň instinktivně nevarovalotřeba jen k slabému nedefinovatelnému odporu. Kdybys byla Romana znala —”

„Kdybych ho byla znala, tak ho teď nesmím vyšetřovat,” řekla Miluška. „A když jsem ho poznala ze spisu,tak jsem si musela dát tři týdny, než jsem se za ním dokázala bez zaujetí rozjet.”

„Za ty roky, co děláš soudního znalce, bys mohla být otrlejší. Copak si nedokážeš přečíst spis a citově se od činu i pachatele distancovat?”

„Proč bych měla na sobě páchat takové násilí, jaké je zapotřebí k potlačení pocitů vůči člověku, kterýnapříklad utýral dítě?… Povím ti, že případy dětí jsou vždycky nejstrašlivější —”

„Surovost vůči dospělému mi nepřipadá o nic méně hrozná. Snad proto, že mne děsí surovost v jakékolipodobě, vůči člověku, zvířeti —”

„V násilném činu vůči dospělému vždycky najdeš moment provokace ze strany oběti. Manželce jednou

selhaly nervy a zabila muže alkoholika. Provokoval alkoholismem. Zabil ve vzteku milenku, byla mu

nevěrná. Zavražděná prostitutka se stýkala s takovými individui, že jinak to s ní dopadnout nemohlo…Chápeš? Pro dospělé velice platí, i když výjimka potvrzuje pravidlo —, že každá oběť si hledá svéhovraha. Zato u dítěte moment provokace chybí. Chlap si je vybere, ono s ním jde, důvěřivě a bezelstně,nikdy mu stéblo křížem nepřeložilo. Nad takovým případem někdy brečím vyčerpáním. Pachatelenenávidím. A nebudu se na sobě dopouštět takového násilí, abych v sobě tyto pocity drasticky potlačila.Dám jim klidně průchod a počkám, až odezní. Pak teprve chladně nezaujatá jedu pachatele vyšetřit. To

platí i o Romanovi.”

„Chová se zbaběle?”

„To není ten správný výraz. Chová se jako těžký kardiak, o kterém taky neřekneš, že je líný, ale že jeslabý. Není zbabělý, ale slabošský. Zatčením se fyzicky rozklížil. Bude-li odsouzen k provazu, je sporné,jestli na něm jako na těžce nemocné osobě bude trest vykonán. Mimochodem, naprosto chápu Michalůvpostoj. Taky bych nikdy nepředpokládala, že v roli násilníka se setkám s těžkým kardiakem.”

„Romanovo slabošství,” zamyslela se Barbora, která ho zas už měla před očima, jak oddaně hledí naMichala nebo Tibora, „Romanova slabost se mi zdá nesrovnatelně přijatelnější než třeba otrlost tohotvého minulého zvrhlíka, který se ti při vyšetřování svým činem chvástal a znovu si ho při svém líčeníintenzívně prožíval a vychutnával. To bych se neudržela a skočila po něm, i kdyby tím měla vzít za svémoje kariéra soudního znalce. Nebo ten, vzpomeň si: jak se s tebou radil, jestli se má předvádět jakosadista. Že to by mu sice psychiatři nadlehčili, jako že se nemůže dost dobře ovládat, ale zas soudci bymohli být zaujatí proti němu citově, bůhví jak by je ještě nepopudilo, že už jako dítě trýznil zvířata amenší děti.”

„Jen si nemysli. On Románek taky není žádná ovečka. Nepředstavuj si, že se týrá myšlenkami, cohrozného způsobil. Kdepak! Ten hezky čiperně uvažuje, jak si zachránit krk. Hraje zas na svou

nemohoucnost nemocí pronásledovaného hošíka, který si netroufal na holky —”

„Na tom něco je.”

„Pravděpodobně. Jenže nenormální sklony měl mnohem dřív, než jeho chlopenní vada propukla, i kdyžnaplno se rozjel teprve po své první operaci, respektive po úspěšné rehabilitaci. A vůbec ví příliš dobře,kterým směrem svou věc tlačit, jak se chovat a jak vypovídat, do jakého se stavět světla. Povím ti, žedosud jsem se nesetkala s pachatelem, který by si po celá léta tak prozíravě budoval svá alibi jakoRoman. Vlastně ani se nedá říct alibi, jako spíš celý životní styl pro oči nejbližších i veřejnosti. Jsempřesvědčena, že určitě si pečlivě prostudoval nějakou literaturu o své úchylce. Věděl přesně, kde jezranitelný, čím by na sebe mohl upoutat pozornost: především, kdyby nežil normálním sexuálním životemmladého muže. Nespoléhal ani na to, že ho do značné míry může ospravedlňovat jeho srdeční choroba.Co tedy udělal? Namluvil si holku. Jenže kdyby doopravdy, a nespal s ní, za chvíli ho opustí a časem se oněm roznese, že „nemůže”. Měl fantastické štěstí, a geniální nápad, jak tohoto štěstí využít, že seseznámil s Mirkou. Když se mu kdysi svěřila, že chodí se ženatým, a jaký by byl průšvih, kdyby se toprovalilo, pochopil svoji šanci. Začal předstírat, že je ve stejné situaci: je zblázněný do vdané. Tytéžpřísně tajené schůzky. Mirku pak pozvolna přesvědčil, jak si mohou být navzájem prospěšní. Budou spolunaoko chodit a krýt jeden druhého. A při téhle komedii se skamarádili doopravdy.”

„Tohle jsem netušila. Mirku jsem viděla, když ji Roman přivedl do ústavu, a moc se mi zamlouvala. Kdyžse pak provalila ta hrůza, jejich vztah jsem si vysvětlila tak, že Roman mohl i se ženskou, i když jeho

bytostný zájem byl jinde.”

„Kamarádství to bylo veliké. Mirka se hroutila a obviňovala vyšetřovatele, že na Romana vše nastrojili, že

všechno je komplot jakéhosi Luboše, manžela Romanovy milenky —” „To je teda dobrý!”

„Ano. To je dobrý, pokud zapomeneš na důsledek faktu, že před časem díky Mirce si kapitán Romanaodfajfknul, že je v pořádku. Přitom stačilo, když s ní pod nějakou záminkou vyšetřovatel mluvil, aby se jen

sebeméně prořekla, a už by byli zavětřili a zapátrali okolo něho důkladněji. Snadno by se bylo zjistilo, žežádná provdaná milenka neexistuje, a už to jelo jedno s druhým. Jenže Mirka hrála roli milujícísnoubenky dokonale. Dobře věděla, že provalit se její poměr se ženatým, matka by byla nešťastná. A aby

vztah vzal zasvé, o to by se už postarala manželka toho jejího.”

„To všechno chápu, i když dnešní dívky se spíš svým vztahem se ženatým mužem pochlubí, než by ho

tajily. Ale budiž. Jenže pořád mi není jasné, nač ta komedie s Romanem? Co jí měla přinést?”

„Nechápeš, kdyby tak hezká mladá holka s nikým nechodila, bylo by to všem podivné? Doma, v okolí, v

práci… A kromě toho jí velice vyhovovalo s Romanem si občas vyjít doopravdy. Ženatí pánové většinoumoc času nemívají. Mimochodem: to víš, že Roman s Mirkou měli už dokonce před svatbou? Když Romanpochopil, že se okolo něho provádí jakési šetření, přesvědčil ji, aby se vzali a vytřeli tak zrak svýmpartnerům, kteří je berou jako okrajovou záležitost.”

„Co tím Roman sledoval?”

„Ale propána, přece aby si manželstvím dodal punců naprosté normálnosti, ne? Víš, ona ta Mirka není

zrovna žádný myslitel. Namluvil jí, že spolu budou nadále ,jen tak’ jako dosud a své partnery, ona Oldu

a on ,Lídu’, si bude každý pěstovat dál.”

„Opravdu chytré! Nenapadlo ji, že idylka s ženatým seladonem časem vezme zasvé a pak se může znovuzamilovat doopravdy? Proč se proboha chtěla vázat zrovna s Romanem?”

„Můj dojem je, že měla Romana mnohem raději, než připouští. Troufám si tvrdit, že podvědomě měla vúmyslu svou velkou, bezperspektivní lásku nechat pomalu doznít a zaměřit se na Romana.”

„To pro něho mohlo být pěkné nadělení,” zasmála se Barbora. „Radostné překvapení, překvapení nebospíše noční můra nejednoho pána: zákonitá manželka se domáhá důkazů lásky.” Otřásla se. „Za nic nasvětě bych nechtěla být na tvém místě a vydávat posudek, který prakticky rozhodne, jestli ho pověsí,nebo budou léčit. Nejen Romana. Kteréhokoli pachatele.”

„To je taky to poslední, co i já bych si přála. Naštěstí závěr nedělám já, ten je na psychiatrech. Jakopsycholog zkoumám pachatelovu intelektovou úroveň, jeho motivační strukturu, životní zkušenosti vevztahu k činu, vývoj jeho osobnosti, jeho hierarchii hodnot, jeho postoje, potřeby a tlaky, přání i obavy…”

„Ale to všechno přece směřuje k odpovědi na dvě základní otázky soudu: zda byl pachatel schopenrozpoznat nebezpečí a důsledky svého jednání, a zda byl nebo nebyl s to se ovládat, ?”

„Jistě. Rozpoznávací schopnost je v přímé závislosti na intelektu. Imbecil nenese odpovědnost, kdyžněkoho zabije. A jak rozpoznávací, tak ovládací schopnost je dána duševním zdravím či nemocí. Upsychotika bývají obě výrazně sníženy. Za své činy zpravidla neodpovídá jakožto člověk vážně duševněnemocný. Trpí například halucinacemi či bludy —”

„Nebo stihomamem?”

„Stihomam je blud, že jsem pronásledován. A jsou to tedy psychiatři, kdo se vyjádří, jestli rozpoznávací aovládací schopnost pachatele je plná, snížená, nebo ji postrádá vůbec. Moje vyšetření jim v hodnocenípomáhají, ale konečné slovo je zaplať pámbu, jejich.”

„Jak odhaduješ Romanovu diagnózu, a šanci?”

„Vyšetření ještě zdaleka nemáme uzavřené. Ale určitě je psychopatická osobnost. Pozor: ne psychotik, ale

pouze psychopat! Psychopat se sexuální úchylkou, sexuální deviant, sadistický homosexuálnípedofil.”

„Za psychopata vy považujete kde koho. To vlastně ani není choroba, viď?”

„Spíš stav, který se zhoršuje a zas lepší. Je to člověk, jehož struktura osobnosti je nápadně nerovnoměrně

rozvinuta. Některé rysy má vyvinuty nadměrně, jinde je ochuzen. Může být člověk přespříliš citový, alemá oslabenou volní složku: sebekontrolu a sebekázeň. Nebo zas naopak: citově plochý, ale ukázněný vesledování svých sobeckých cílů. Většinou má obtíže v kontaktu s druhými lidmi, někdy se chovádisociálně, v mezních případech asociálně. Psychopat byl ovšem i nejeden génius.”

„O příčinách samozřejmě nevíte nic,” konstatovala Barbora.

„Musím tě zklamat: něco přece. Předpokládáme dispozici, která se rozvíjí, uplatňuje nebo zas naopaktlumí podle toho, jak jí přihrává okolí.”

„Takže Romanova rozpoznávací schopnost plná a ovládací, mírně snížená? Na vyváznutí, na ochrannouléčbu naději nemá…”

„Nemrzí tě to náhodou?” zeptala se Miluška stroze. Pak se k Barboře naléhavě naklonila: „Poslyš. Doveduse vžít do tvého pocitu: určitý člověk je ti docela milý, a obratem ruky se máš vyrovnat s myšlenkou, žeje vrah, který má viset. Byla jsem kdysi u přelíčení se ženou, která surově zabila své dvouleté dítě. Něžná,

útlá blondýnka, tiše zakřiknutá. Kolega psychiatr, který seděl mezi mnou a prokurátorem, zřejmě vycítil,čemu propadám, a tak se ke mně naklonil a důrazně mi pošeptal: Abychom náhodou nezapomněli, žeutloukla dítě!”

„Uf,” odfrkla si Barbora. „Vyznat se v takovém pachateli —„

„Taky nemysli, že v našem oboru je nám o něm všechno jasné a že rozhodujeme se suverénní převahou.Třeba Roman. Nejeden psychiatr, zejména sexuolog, by byl názoru, že nemá být trestán, ale léčen.”

„To není příliš uklidňující pomyšlení, že život zločince závisí náhodně od toho, jakým směrem zaujatépsychiatry dostane. Štěstí či smůla, nic pevně, objektivně, nesporně jednoznačného, jasného.”

„Ale nesmysl. Nepřeháněj. Řekla jsem jen ,podle názoru’. A ten nic neznamená, protože nesmí ovlivnitposudek, který se zpracovává podle zcela přesných kritérií. Lhala bych, kdybych tvrdila, že snad bychompachateli nemohli v posudku trochu nadlehčit nebo přitížit. Ale ani to by nic neznamenalo. I kdybyRomana vyšetřovali sexuologové přesvědčení, že má být osvobozen a léčen, není v jejich moci tohodosáhnout. Nezbylo by jim než objektivně konstatovat úroveň jeho intelektu i duševní poruchy, a protožeani imbecila ani paranoika z něho učinit nemohou, jejich posudek by se až na menší nuance nijak nelišilod závěru psychiatrů ze srdce zaujatých pro pachatelovo nejpřísnější potrestání. Odpovědi na otázky orozpoznávací a ovládací schopnosti pachatele by byly tytéž, to je podstatné. Navíc pachatele vyšetřujecelý kolektiv odborníků, minimálně dva psychiatři a psycholog, a když jde o krk, většinou si soudce,obhajoba či prokurátor vyžádá ještě superposudek dalšího týmu… Víš, kdyby se všude pracovalo s

takovou úzkostlivou snahou o maximální objektivnost jako v našem oboru —”

„Neidealizuj. Nemysli si, že každý tvůj kolega je jako ty.”

„Co si o nás myslíš? Neznám jediného, který by znalecké posudky flinkal. Jak bychom si asi se svým

svědomím srovnali hazard s lidským životem nebo svobodou? Máš bohužel pravdu, že rozsudek soudu je z

velké míry závislý na našem vyjádření. Není to příjemná odpovědnost tím spíš, že dnešní pachatelé o nídobře vědí. Ve světě už nejeden psychiatr svou práci soudního znalce zaplatil životem. Pachatel ho poodpykání trestu oddělal. Soudce od nás chce slyšet jasné: ano, ano, ne, ne. To zařadí do přihrádek,kde už není mnoho prostoru: plus minus pár měsíců. Nebo taky jednoznačný konec. Nebo šance dodalšího života. Vidělas přece naše znalecké posudky: třicet, padesát strojopisných stránek podrobnýchrozborů celé pachatelovy osobnosti i jeho života.”

Barbora si usouženě povzdechla: „Nemůžeš ale popřít, že člověk jako Roman je i sám postižený. Jistě by

byl radši, kdyby byl normální, kdyby se mu líbily holky a mohl si s nimi užít jako každý druhý kluk v jeho

věku.”

„Tak především: každý máme nějaké touhy, které musíme ovládat a usměrňovat. A za druhé: Romandobře věděl, že s ním něco není v pořádku. Mohl včas udělat to, co udělá v takové situaci druhý, který jemorálně na výši. Vyhledá doktora, svěří se mu a zahájí se léčení.”

„Sama jsi řekla, že výsledek je víc než problematický.”

„U pachatele, protože ten obvykle při léčení doopravdy nespolupracuje. Už příliš ochutnal zakázané ovoce,

zažil zkušenost, jaké uspokojení mu přináší, takže o vyléčení ve skutečnosti nestojí. Jeho cílem bývávyvléci se z trestu, nafilmovat na doktory své vyléčení a příště se nenechat dopadnout a usvědčit.Představ si pro srovnání takového nepřitažlivého kluka, na kterého holky kašlou. Se svými touhami máspoustu trápení. Myslíš, že je chce utlumit? Kdepak. Chce je uspokojit. Chápeš?”

„Hm. Tvrdíš tedy, že když člověk na sobě jakési ty anomální tendence rozpozná, měl by si uvědomit jejichnebezpečí pro druhé i pro sebe, a vyhledá-li pomoc, je možné ho vyléčit.”

„Takhle kategoricky bych to s tím vyléčením nestavěla, ale určitě je možné ho zklidnit natolik, aby

neohrožoval druhé i sebe.”

„Jenže s takovým problémem, uznej, se člověk těžko svěřuje. Tím spíš mladý kluk.”

„V životě se dostaneš do situací, kdy zábrany musí padnout. Podívej: před časem vyhledala na klíníce naši

pomoc devatenáctiletá matka půlročního kojence. Zoufale se svěřila, že ji v poslední době podivněpřitahují nože a v noci se jí opakovaně zdá, jak nožem zabíjí své dítě. Vyšetřili jsme ji a zjistili, že tentochorobný stav souvisí s velmi těžkým porodem, který prodělala. Měsíc jsme ji hospitalizovali, stále k námdochází na kontroly, získala u nás pocit opory a pomalu se srovnává. Tak vidíš. Jde jen o to rozpoznatokamžik, kdy se člověku sesouvá půda pod nohama a kdy už sám na svůj problém nestačí. ZatímcoRoman, ačkoliv je velmi inteligentní, na nikoho se neobrátil s tím, jak nebezpečně ho lákají děti, ale klidně

si povolil a dal svým chorobným touhám zelenou. A pak už samo sebou zašel tak daleko, že se svěřitnemohl. Už mu nezbylo než zahlazovat své stopy a budovat si zdání normálního člověka.”

„S pouhou psychopatií se mohl do vysokého věku těšit úctě spoluobčanů,” podotkla Barbora. „Ale kde sev něm vzala sexuální úchylka a sadismus?”

„Jsou dva extrémní názory. Jeden, že vady tohoto druhu jsou vrozené, což exkulpuje nejen prostředí, vekterém pachatel vyrůstal, ale do značné míry i jeho samotného. Druhý, že úchylka vzniká jako důsledekpůsobení prostředí.”

„A třetí, že pravda je kdesi uprostřed.”

„Ano. Toho názoru jsem i já. Vrozená dispozice plus něco v prostředí, co ji evokuje, aby se naplno

projevila.”

Barbora si vzpomněla na paní Pospíšilovou s bábovkou v autobuse na cestě do ústavu. „Kdoví, jestli uRomana nebyla spouštěcím momentem ta příliš milující a úzkostná maminka-vdova, která asi na klukovichorobně lpěla už dávno předtím, než onemocněl se srdcem. Moc bych za to nedala, že právě ona je ztěch matek, co synáčka, jen rozum bere, varují, jak jsou ženské špatné a aby se jich v zájmu svého blaha

vystříhal. Nerada bych jí křivdila, ale —”

„Na tom něco může být,” souhlasila Miluška.

„Miluško, nedočetla ses někde ve spisu nebo nemluvila jsi s Romanem o tom, jak získal konkrétnípředstavu o zákrocích na srdci? Míním —”

„Vím, co myslíš. Byl několikrát na sále při náhradě chlopně.”

„Nesmysl!” vyhrkla Barbora. „Promiň, ale to je vyloučeno. Ačkoliv vlastně…”

„Ano. Ačkoliv…” řekla Miluška povzbudivě.

„Máš pravdu. Vlastně už dávno mne napadlo, že pro někoho, kdo ví, jak to na sále chodí, by nebylproblém se tam nepozorovaně dostat. A Roman se v ústavu vyznal výborně. Při opravách, které jim dělal,

měl přístup prakticky všude.”

„Poprvé se prý dostal na sál během operace, když anesteziologa zlobil jakýsi přístroj a byl by ho muselvyměňovat, zapojovat druhý. Věděl, že Roman je v domě, a tak si ho nechal přivolat. Převlékli ho a dovedli na sál, oprava byla maličkost, za chvilku zas odcházel. Jenže prý mu to nedalo a znovu se vrátil.Jen si hodně stáhl čepici až do čela a až po uši a vzal si co největší roušku přes obličej, aby ho nepoznalia nepokárali. Výhodné pro něho bylo, že na sále právě stážovali medici, přidal se tedy k jejich hloučku adokonce se hned tehdy napoprvé dostal na chvíli na schůdky nad profesora. Samo sebou, tehdy tamokukoval ještě bez jakéhokoli cíle.”

„Jen ho to lákalo, že ano,” řekla ironicky Barbora.

„Ano. Teprve později ho napadlo, že by si to chtěl zkusit na nějakém zvířeti, a začal se už cílevědomě

zajímat, jak na srdci pracují.”

„Kolikrát na sál ještě přišel?”

„Připouští, že nejméně desetkrát, ale spíš víckrát.”

„No nazdar,” vydechla zděšeně Barbora.

„Vklouzl prý vždycky do šatny ve chvíli, kdy všichni už byli na sále. Rychle se převlékl a pečlivězarouškoval, a kdyby ho byl někdo přistihl, měl připraveno, že jde za anesteziologem, jestli mu to či onosprávně funguje. Nikdo by se nad tím byl nepozastavil.”

„Samozřejmě. Tím méně anesteziolog, kterému taky stále něco spravoval,” souhlasila Barbora. „A všichniznali Romanovu ochotu a pečlivost. Přístroje jim nejen opravoval, ale i preventivně prohlížel.”

„Stejně tahle situace nikdy nenastala, vždycky hladce proklouzl. Zásadně si ovšem vybíral jenom dny,kdy byli na sále medici, mezi kterými věděl, že se ztratí. Hodinku se pokojně díval a zas zmizel. Sál prýpro něho byl úplný magnet. Po první vraždě, kdy věděl, že musí být velice opatrný, zas mu to časemnedalo a zas se tam vloudil. Prakticky navštěvoval operace chlopně po celé roky, ovšem ve velmidlouhých, i několikaměsíčních intervalech. Věděl, kde visí operační plán, takže byl přesně informován, cose bude dva týdny dopředu dělat, jinde si zas přečetl, kdy budou na sále medici. A to snad víš, že tam

kradl i nástroje?”

„Na sále?” řekla nevěřícně Barbora. „Tam z nich přece instrumentářky oko nespustí. Hnaly by ho, jak byse k jejich stolu jen přiblížil. To je přece jejich přísně střežené sterilní území.”

„Ne na sále. Věděl, že tam se po zákroku nástroje počítají, takže by se byl neopovážil něco vzít ani zešpinavého. Ale párkrát se dostal nepozorovaně vedle, do sterilizace. Takže když pak někde v přírodě zabilkočku nebo psa, snažil se na nich pracovat jako chirurg: se skalpely, peány, jehlami…”

„Že byl Roman na sále jak doma, že ho měl za zády, že se učil z jeho rukou, to musí být pro Michalastrašlivé vědomí,” řekla Barbora nešťastně.

„Nedramatizuj hystericky,” napomenula ji Miluška. „Ale víš, co jsem ti zapomněla povědět? Kdo bysmyslela že byl, nebo spíš stále je, ten Mirčin ženáč?”

„Jak bych to mohla vědět? Ani mne to nezajímá.”

„Pan Oldřich Patera.”

,,No a co má být?”

„Neříká ti to nic? Patera, Paterová?”

„Neblázni! Snad nechceš říct, že manžel —”

„Zajisté. Manžel Michalovy sekretářky. V tom je až cosi nepřirozeného, jak všechny nitky se setkávají vjeho ústavu, viď?”

Barbora chvíli nebyla schopna slova. Pak řekla zamyšleně: „Dokonale uzavřený kruh, jak v antické

tragédii.”

„Kde ovšem je pravidlem, že na konci jsou všechny figurky pokáceny.”

Barbora se na ni zlostně podívala: „Ještě přivolej něco dalšího. Dokonalé pokácení nás všech, co už

beztak sotva stojíme na nohou.”

„Ale Barboro,” řekla Miluška chlácholivě. „Ty už jsi ze všeho taky pěkně rozházená. Musíš se přece

sebrat.”

„To se krásně radí,” zamumlala Barbora. „Zkus na své kůži nejdřív málem přijít o dítě, pak tě odstrčíjediný mužský, o kterého jsi kdy v životě doopravdy stála…”

„Já vím. Snaž se na to nemyslet.”

Barbora si na okamžik stiskla spánky. Pak se podívala na Milušku: „Poslouchej. Každý jen o Pavlíkověmámě, každý ji strašně lituje. Ale nikoho jsem neslyšela slovem politovat Romanovu mámu. A nemyslíš,že jsou na tom obě stejně?”

„Ne. Romanova je na tom mnohem hůř,” řekla Miluška.

„Máš pravdu. Protože kdybych musela volit, byla by to volba příšerná, ale určitě: raděj ať je moje dítěPavlíkem než Romanem.” Bolestivě si skousla rty. „Nedovedu si ani dost dobře vysvětlit proč —”

„Ale dovedeš, Barboro. Pavlík je tragická oběť. Nemáš si co vyčítat a čeho se děsit. Jestli kdesi jsou ještěnějaké dozvuky našich pozemských životů a účtování našich činů, a téhle myšlence se občas nikdoneubráníme, pak Pavlík tam odešel s čistým štítem. Kdežto Roman… Kromě toho jako Romanova matka

si musíš klást otázky: jaká je tvá účast na skutečnosti, že právě tvůj syn je zločinec. Jakých ses dopustilachyb, co jsi zanedbala či přehlédla, cos zavinila, jak jsi ho vlastně vychovala? A určitě bys zjistila, že tvůj

podíl zanedbatelný není… Tak je to, má milá.”

„Víš,” řekla Barbora váhavě, „nejen pokud jde o dítě, ale vůbec, i sama bych raděj byla obětí násilí než

jeho nositelem. Je to chorobné, masochistické?”

„Ne. Jenom slušné.”

· Štěpán Havránek vystoupil na konečné stanici tramvaje a nespěchavým krokem zamířil do postranníulice, která vedla k lesíku na pražské periférii. Měl před sebou šest kilometrů chůze, ale nenasedl doautobusu, který tu stál připraven k odjezdu a zavezl by ho až k cíli jeho cesty, Štěpán totiž k němusebeméně nepospíchal, spíš naopak, ačkoliv to nepřipouštěl ani sám sobě.

Když míjel lahůdkářství, sevřelo se mu hrdlo. Tady se vždycky zastavoval, aby Pavlíkovi koupil jehooblíbené čokoládové kaštany, jahodové kompoty a žvýkačky. Teprve když už obchod kus cesty minul,vzpomněl si, že mu žena kladla na srdce, aby Marii opatřil něco k jídlu, protože tentokrát neměla čas proni nachystat. A hlavně aby dohlédl, že se opravdu nají. Jenže, to se lehko poví. Přitom Vilma dobře ví,proč sama za Marií nejde. Vymluví se, že jí to bere nervy, a odbyto. Jako kdyby jemu nebralo.

Zpočátku dlouho doufal, že se sestra z bezútěšného stavu strnulé apatie a uzavřenosti probere, ale teď už

se skoro vzdal naděje, že ji ještě kdy najde jinak než naprosto bez zájmu o cokoli a kohokoli. Bylpřesvědčen, že by jí pomohlo jít zas do práce a mezi lidi a že by jí lékaři nejvíc prospěli ukončením jejíměsíce se táhnoucí pracovní neschopnosti. Jenže psychiatr ho ujistil, že by do práce stejně nešla.

Promluv s ní, naléhá pokaždé Vilma. Jenže jak může promluvit s člověkem, který nejen vůbec nevnímá, že

k němu hovoříte, ale ani ho nezajímá, že sedíte proti němu. Přesto se každou sobotu dopoledne vydávalna tuto návštěvu, která i bez deprimujícího pohledu na sestřinu sevřenou vyzáblou tvář by bylanesnesitelná vzpomínkou na chlapce, kterého s manželkou milovali jako svého tím spíš, že sami dítě mít

nemohli.

Vrátil se, vstoupil do obchodu a bezradně se rozhlédl.

„Nevíte co k večeři?” usmála se na něho přívětivě starší paní za pultem a nabídla mu čerstvou šunku, ementál a zákusky. Vzal od všeho, a pak se najednou rozpomenula: „Dnes žádný kompot ani žvýkačky?”Dokázal jen beze slova zavrtět hlavou, a jak chtěl spěšně odejít, obrátil se ke dveřím, aniž si vzal zpátkyna stokorunu. Zavolala ho, a když byl konečně na chodníku, její mladá kolegyně se zasmála: „Nějaký

zamilovaný —”

„Jestli zamilovaný, tak hodně nešťastně,” odpověděla starší a ještě za ním soucitně vyhlédla do ulice.

To už se násilně napřímil a přidal do kroku. A cestou kolem lesa se snažil nemyslet na loňský podzim, kdyna protější stráni pouštěli s Pavlíkem a jeho kamarádem Jakubem společně vyrobeného obrovskéhodraka. Velice se tehdy mrzel, že sestra dostala po rozvodu byt na opačném konci Prahy, než bydlí oni,takže Pavlíka vídal jen zřídka právě v době, kdy nejvíc potřeboval, aby mu někdo zastupoval tátu.

Hodina chůze proti větru mu pročistila hlavu a únava z něho opadla. Potřebuju nutně víc pohybu, rozhodlse v duchu. Protože od té doby, co ho uvrtali k papírování v kanceláři, nejen brzy zapomene, jak vypadásoustruh, ale taky ho stále pobolívá v zádech. Jestli mu nebylo líp na dílně mezi kluky. Jenže: prý nejlepšímistr odborného výcviku na závodě. A tak ředitelství nemělo nic pilnějšího než ho od učňů co nejvícvzdálit tím, že ho povýšili na vedoucího mistrů, což v praxi vypadá tak, že sedí nad lejstry a děti skoronevidí. A vzápětí ta katastrofa s Pavlíkem.

Výsledkem všeho byl jeho dnešní pocit životní prázdnoty, který jen s největším sebezapřením skrýval předmanželkou, aby nebyla ještě víc nešťastná z toho, jak mu chybí děti, které pro její nemoc nemohli mít.

Už byl na kopci a rozevřel se před ním pohled na Úlany, ještě před několika roky idylu rodinných domkůse zahradami a spoustou zeleně. Teď po jejich severní straně vyrostla řada ohyzdných paneláků. Aspoňže už je dokončen poslední a začalo se s úpravou okolního terénu.

Z polní cesty se ocitl na silnici a čím víc se přibližoval k výškovému domu číslo pět, tím větší jevily jehokroky snahu zpomalovat. Kdyby aspoň toho Libora byla Marie od sebe neodehnala, pomyslel si a tušil, žeje to myšlenka i sobecká: vědět, že sestra někoho má, nemusel by za ni cítit takovou odpovědnost, jakokdyž je úplně sama. Copak Libor může za to, co se stalo? Jenže Marie mu nikdy neodpustí, že v tenosudný podvečer právě kvůli němu nešla s Pavlíkem, ale poslala ho samotného. Když ležela v nemocnici,odmítla jeho návštěvu, a po návratu domů, když zazvonil u jejích dveří, beze slova je před ním zavřela.

Škoda. Libor je slušný chlap, myslel to s ní i s chlapcem dobře. Jistě by se časem vzali, měla by v němoporu, nebyla by tak sama, a kdyby jednou přišlo dítě… Rychle tu myšlenku zahnal, jako by byla zradouna Pavlíkovi. Nakonec sestru chápe: těžko se může podívat na člověka, s kterým trávila večer, zatímco její

dítě, náš Pavlíček…

Stál před jejími dveřmi a čtyřikrát zazvonil. Když otevřela, přestože mu na pozdrav odpověděla jenlhostejným pokývnutím, přece jen si povšiml, že v jejím pohledu je cosi… Jako by se znovu dokázala načlověka podívat a nehleděla jen kamsi do ztracena skrze něho.

„Uvařím ti kávu,” řekla sice stroze, ale i to bylo neobvyklé. Posadil se a rozhlížel se bytem, kdysi nezrovna v nepořádku, ale s jasnými stopami, že tu žije malý kluk. Co se sestra vrátila z nemocnice,vypadalo to tu tak, jako kdyby celý zbytek své síly chorobně vrhla jen a jen na nesmyslné umývání pořáddokola. Když ji asi před měsícem přistihli, jak drhne úplně čistá okna, podotkla Vilma na zpáteční cestě vautobuse: „Jako kdyby tím nekonečným gruntováním smývala jakousi vinu.”

„Jak to myslíš?” zeptal se překvapeně. Nebylo to ponejprv, co ho zarazila nápadem, který měla, podleněho, z nesmyslného množství do noci hltaných knížek.

Pokrčila rameny: „Třeba svoji vinu, že se Pavlíčkovi po rozvodu dost nevěnovala.”

Měla pravdu. Potíž byla, že Marie se chtěla stůj co stůj vdát. Prý aby měl Pavlík zase rodinu. Možná. Alepředevším ona sama chtěla manžela a v neposlední řadě tomu svému bývalému ukázat. Zdaleka jí ještěnebyl lhostejný on sám ani jeho odchod k jiné ženě. A tak touha rychle se provdat ji jeden čas až zběsile

hnala od jednoho muže ke druhému a každý couvl v okamžiku, kdy zjistil, kam je manévrován. Až Libor…

Libor, zdálo se, nebude klást odpor, ba naopak. Štěpán kdysi sestře dokonce vytkl, že chlapce zanedbává,

že dobré jídlo, čisté košile a kapesné nejsou všechno. Pomalu má domov víc u Vašáků než u ní.Odpověděla bez vytáček: „Jen se snažím, abychom zas byli normální rodina. Jakmile se vdám, všechnomu potom vynahradím. Ale zatím, to víš… Kdyby chlap už teď viděl, že je na vedlejší koleji…”

Vilmin nápad smývání viny neustálým uklízením mu kupodivu vůbec nepřipadal směšný. Odpovídal jehopřesvědčení, že člověk je tvor složitý, který většinou ani sám neví, proč se leckdy chová právě tak a nejinak. Znovu se teď rozhlédl bytem uklizeným až do nepříjemně neosobního chladu. Byt za výlohou,kterého se ještě nedotkla teplá lidská ruka. Kdyby radši chodila na procházky. Sousedky mu prozradily, že

ven téměř nevychází, jen občas si dojde koupit pár nejzákladnějších potravin na několik dní.

Přinesla kávu a posadila se do křesílka proti němu. I její pozice mu připadala uvolněnější, už ne takvzpřímeně ztuhlá jako ještě před týdnem. Pak se zvedla:

„Něco ti ukážu. Poslal mi pan Vašák. Pavlíčkovy fotografie.”

Při zvuku synovcova jména sebou škubl. Bylo to ponejprv, co je Marie, aspoň před ním a asi vůbec —nahlas vyslovila. Celé měsíce o synkovi nejen nepromluvila, ale když on nebo Vilma sebeméně začali,

podívala se tak, že rychle zmlkli.

Beze slova před ním rozložila obrázky a on na ně stejně mlčky hleděl a snažil se zadržet slzy.

„Chci se s tebou poradit,” řekla suše a Štěpán cítil v jejích slovech kus odhodlání. Věřil, že k dobrému, žejejí stav se konečně zlepšuje, probírá se ze své apatie. Asi se chce vrátit do práce.

Když začala hovořit, zas tak úsečně, jak si teď navykla, ale i naléhavě, nejdřív si pomyslel, že vidí věcizmateně jako osoba, která procitá z dlouhého těžkého snu. Ale postupně se mu stále víc zdálo, že naopak

přesně ví, co říká i co chce.

„Nedám na Vašákovou. Člověk ji musí brát s rezervou. Ale přesto jsem celou noc uvažovala, kde si ověřit,jestli je něco na tom, co vykládala a pak zas poplašeně zapírala. Hned druhý den ráno jsem zavolalasestře Blahoutové z psychiatrie, není vlastně sestra, jen pomocnice, ale ve zdravotnictví se vyzná.Párkrát už mne navštívila. Před rokem přišli při automobilové nehodě o sedmnáctiletého syna. Tak to víš

… Pozvala jsem ji a vyptala se, jak zjistit pravdu o Talichovi s Pospíšilem.”

„Co ti poradila?” zeptal se nejistě Štěpán, který nevěděl, jestli právě tento tak náhle probuzený sestřinzájem bude k něčemu dobrý nebo naopak. Podle jeho názoru se obracel tím nejméně žádoucím směrem:k rozpitvávání minulosti. Provinění jakéhosi profesora dle babičky Vašákové mu připadalo tak vzdálené anereálné, že je nemohl brát vážně.

„Slíbila, že se mi pokusí něco vyzvědět od své známé, která jezdí do Talichovy nemocnice s otcem. Ahned příští den přiběhla znovu. Prý se kamarádka ani nemusí poptávat, všecko ví. Zná se u Talicha sjednou laborantkou. Když byla minule s otcem na kontrole, poseděly spolu a hned se dověděla, čeho jeplný ústav: že Talich kryl Pospíšila, aby se s ním mohl chlubit ve světě, jak dobře ho spravil. Jeho kartupřed Bezpečností ukryl a do seznamu pacientů jim ho vůbec nedal. Co na tohle říkáš?”

Teď teprve procitl Štěpánův zájem: „Možné to je. Vím, že Bezpečnost už po té první vraždě hledalapachatele v téhle nemocnici. Ale že by ho neobjevila díky profesorovi? On věděl, co je Pospíšil zač?”

,,To jistě ne,” řekla Marie spravedlivě. „Určitě prý ne naplno. Ale tušil, že policajtům by se na jehonejmilejším pacientovi leccos nezdálo. Třeba, že v plné invaliditě měl dost zdraví na melouchy. Prýnemocnice ho kryla a dál vedla jako nemohoucího, protože pánům doktorům zadarmo spravoval jejichgramofony a magnetofony. Talich se obával, aby ho výslechem nerozčilili a neklepla ho pepka. Proto hotajil. Vědět o něm tehdy policajti, do týdne ho měli. Prý se každému pacientovi z toho seznamu pověsilina paty a hlídali ho. Jak dlouho mohlo trvat, než by byli tu zrůdu přistihli, jak osahává nějaké dítě? Bylyjich prý tucty každý rok. Nebo představ si, jaký má Talich ve své nemocnici pořádek. Teprve teď seukázalo, že Pospíšil si tam klidně kradl nástroje na své zrůdné pitvy zvířat.”

„To jsou mi zvěsti,” vrtěl hlavou Štěpán a zas už cítil, jak na něho padá únava a vyčerpání. „Jenže k čemuje ti celá ta rekonstrukce, co si pomůžeš, když všechno přesně víš? Jen se rozdíráš. Snad abys to

pustila z hlavy.”

„Nepřichází v úvahu. Když toto má Talich na svědomí, musí být potrestán. O to se postarám,” řeklaMarie se stopou bývalé energie a Štěpán si pomyslel: tak tohle je ten cíl v jejích očích. A už si byl jist, ženepovede k ničemu dobrému. Že Marie se znovu potluče. Nepochyboval, že takový profesor je dost

chytrý, aby se ze všeho vykroutil.

„Sama říkáš, že jeho sekretářka rozhlašuje, jak všechno byla jen nešťastná náhoda, že PospíšilaBezpečnosti nenahlásili. Kdo mu dokáže opak, prospěchářství? Kdyby dokázat šlo, už by ho dávnoprokurátor obvinil, profesor neprofesor, to mi věř.”

Marie proti jeho očekávání přikývla. „Taky vím, že úřední cestou se mu nic nestane. Ale stane se mu ode

mne.”

Štěpán ztuhl nepříjemnou předtuchou. Nejlíp asi jí teď všechno odkývat a okamžitě se spojit s jejímlékařem na psychiatrii, než se přihodí další neštěstí. Takovému by sice patřilo, aby někdo… Jenže zasnestojí za to, aby kvůli němu Marie trávila zbytek života v blázinci.

Nevšímala si jeho poplašeného pohledu a suše pokračovala:

„Tyhle pány já znám z kšeftu. Ješitní a domýšliví, takoví jsou. A každý se jim bojí povědět pravdu. Ponemocnici se dobře ví, jak to s Talichem a Pospíšilem bylo, ale nikdo se prý neodvážil před Talichapostavit a do očí mu přede všemi povědět, co je zač a co si o vás všichni myslíme. To zas ne. A tak se todozví ode mne. A přede všemi.”

Štěpánovi se malounko ulevilo, že půjde jen o scénu. „Já nevím,” řekl pochybovačně. ,,I když se k němu v

nemocnici dostaneš, sotva se ti podaří říct mu něco před víc než před třemi čtyřmi lidmi. A jen začneš —nechá tě vyhodit. Stejně si nedovedu představit, že takového by se něco doopravdy dotklo. Bude pěkněotrlý, s tím počítej.”

„Nepůjdu do nemocnice. Půjdu k soudu. Talich tam prý bude svědčit o Pospíšilově srdeční nemoci. To jenáramně důležité! Jako kdyby takový kretén vůbec nějaké srdce měl. Místo aby se starali, aby už co

nejrychleji visel.”

„Jen nech být. To je náhodou moc správné, jak to vedou,” řekl Štěpán prudce. „Kdyby ho bez okolkůpověsili, měl by to moc levné, moc rychle za sebou. Ale celé měsíce v kriminále a vyšetřování bez konce

a představa, co ho čeká, to je na takového ten pravý trest.”

„Máš pravdu,” řekla Marie s lačně zlým pohledem. „Máš pravdu,” opakovala a odmlčela se, jako bypředstavu v duchu vychutnávala. „Ale hodí se mi, že tam Talich bude. Prý se určitě předvede, budeomračovat, co on je zač. Vytahovat se. Náramně suverénní.” Marie odsekávala slabiky tak, že Štěpánazamrazilo, kolik koncentrované nenávisti se teď prodírá na povrch a připravuje k činu.

„Půjdu tedy na přelíčení —”

„To pusť z hlavy. Na žádné přelíčení nepůjdeš,” řekl Štěpán rychle. „Doktor Čermák mi řekl, aby tě aninenapadlo. Ještě by ses zhroutila a znovu se ocitla u něho na oddělení.”

„Na přelíčení půjdu. A buď klidný. Já už mám hroucení za sebou. Teď se bude hroutit Talich. Protožejemu velice záleží na tom, aby byl vždycky skvělý, Blahoutová se na něho podrobně vyptala. Půjdu tama přede všemi mu povím, jaký doopravdy je a co má na svědomí.”

„Nikdo tě při přelíčení nepustí ke slovu, když nejsi předvolaná jako svědek. Věř mi! Víš přece, že několiklet jsem dělal u soudu přísedícího,” mluvil k ní důtklivě. „A kromě toho, cokoliv bys mu tam řekla, uslyšízas jen pár lidí, nikdo, na kom by mu záleželo, nikdo od něho z práce… Co myslíš? Otřepe se a za pětminut o tobě nebude vědět.”

„Ale bude,” řekla Marie skoro spokojeně. „Blahoutová říká, že na proces s Pospíšilem se půjde podívatpolovina Talichova ústavu. Ze zvědavosti přece. Pospíšila dobře znali, a když je v tom teď namočený ještě

jejich šéf —”

„Přesto si nedovedu představit —”

„Všechno jsem si už promyslela,” přerušila ho. „Vím z televize, jak to u takového přelíčení vypadá.Posadím se dozadu, stranou, co nejdál ode dveří. A vstanu a promluvím ve chvíli, kdy Talich skončí svousvědeckou výpověd.”

„Jak jen otevřeš ústa —”

„Mýlíš se. Hned v první větě se prohlásím jako Pavlíčkova matka. Pár vteřin budou ohromení. Soudce sicezačne něco blábolit a žádat můj odchod a vyvedení ze sálu, ale kdo to udělá? Ti dva policajti, co budouvedle Pospíšila, ti se od něho hnout nesmí. Zřízenec je u dveří, a než se ke mně přes lidi prodere a nežmne vyvede… Vůbec, vyvede: bude to nějaký děda… Prostě buď jist, že budu mít dost času povědětTalichovi přede všemi svoje.”

„Ztratíš nervy.”

„Jen se neboj. Tolik vím taky, že se tam nesmím rozvřískat nebo na něho ječet. Pěkně hlasitě, stručně avěcně. Klidně. Žádné spílání, nic drsného. Ve vší slušnosti. Tím hůř pro něho.”

Štěpán si uvědomil, jak do detailu správně si všechno promyslela. A je tak nezvratně rozhodnuta, že bybylo zbytečné cokoli jí rozmlouvat. Ale koneckonců … Proč by ten frajer neměl dostat lekci? A kdo je k nípovolanější, od koho může mít větší váhu než právě od ní, od matky oběti? Byl si jist, že svého úkolu se

zhostí přesně tak, jak se chystá. Když ji v životě o něco doopravdy šlo, dokázala vždycky být tvrděcílevědomá.

„Co mu míníš povědět?”

„O tom právě se s tebou chci poradit. Ty jako mužský můžeš spíš odhadnout, co chlapa pořádně zasáhne.Zkus se vžít do jeho kůže.”

„Ano?” podíval se na ni pozorně.

„Nejdřív řeknu, kdo jsem. A pak… Pověděl jste nám to tu moc krásně, pane profesore. Zapomněl jste sejen zmínit, že vrah Pospíšil tu dnes před námi sedí jenom díky vám. A to nejen proto, že jste mu zachránil

život jako lékař tak úspěšně, že mohl surově utýrat dvě děti a desítky jiných poznamenat. Zasloužil jstese o něho i jako občan. Nebýt totiž vás, seděl tu jako obžalovaný už před devíti lety po své první vraždě

— a já měla dnes své dítě. Úřady vám nemohou dokázat, že jste tehdy Pospíšila skryl před Bezpečnosti znízkého kariérismu, ale buďte jist, že to o vás ví celá vaše nemocnice a zdravotníci celé Prahy. Jakpakvám je denně před ně předstupovat, denně je potkávat?”

Mariin zvučný, plný hlas se zřetelně rozezněl pokojem, tísněný jen stěnami, na které narážel. Štěpán si byljist, že v soudní síni nikomu ani slůvko neujde, ať by nastal jakýkoliv ruch. Spíš ale bude hrobové ticho.

„A co vaše svědomí? Jistě žádné nemáte. Ale přece vám musí být zle sám nad sebou. Kdybyste měltrochu hrdosti a cti, vyskočíte támhle z toho okna, protože do vaší smrti vám slušný člověk ruku bez

pocitu hnusu nepodá.”

Domluvila zřetelně až do poslední slabiky. „Tak co, co říkáš? Jak by ti po tomhle bylo v Talichově kabátě?Co bys dělal?”

Podíval se jí přímo do tváře a řekl vážně: „Vyskočil bych támhle z toho okna.”

· „Snad u mne nemusíš žádat o audienci prostřednictvím sekretariátu?” řekl Michal. „Dobře víš, že můžešpřijít kdykoli, nebo když už se chceš ohlásit, stačí mi zavolat na přímý telefon.”

Barbora si s nepatrným uspokojením pomyslela, že ho tedy přece jen tnulo, když mu paní Paterovávyřizovala její dotaz, zda a kdy by s ním mohla mluvit. A kdyby věděl, jak velice se jí k němu nechtělo jít…

Odhodlání, že až do Romanova procesu za ním aspoň na chvíli zaskočí, kdykoli půjde do ústavu zaTiborem, pozvolna bralo za své, takže teď už Michala neviděla dobré tři týdny.

„Po pravdě řečeno,” usmála se, „v hloubi duše jsem doufala, že mé žádosti o slyšení vyhověno nebude.”

„Ale?” podíval se na ni pozorně. Všimla si, že má stále ještě jako v uplynulých měsících našedlou pleť,hlubší rýhy okolo úst a lehce zdůrazněné lícní kosti. Asi pár kilo shodil, i když ve volném bílém plášti to

nebylo znát.

„Jdu za tebou s jednou záležitostí, vlastně úplně zbytečně a proti svému přesvědčení —”

„To zní stále lépe —”

„Totiž: bylo na mne útočeno takovým způsobem, abych tě o něco požádala, že jsem nakonec slíbila. A jemi proti mysli říct, žes odmítl, aniž bych se tě zeptala.”

„Nevzpomínám si, že bych byl někdy odmítl, oč jsi mne požádala.”

„Já taky ne,” přikývla Barbora a pak se zasmála: „Ale nevzpomínám si také, že bych tě kdy o něco žádala.

Jenže to sem nepatří. Pravda je, že tahle věc je mi lhostejná, nebo spíš, že jsem v ní už udělala všechno,

co považuju za svou povinnost. Kdysi jsem s tebou mluvila o Janě, naší redakční sekretářce, vzpomínáš

si?”

„Velmi přesně. Mluvili jsme o ní po ránu v hotelu Strand.”

Barbora se nepatrně zamračila, protože určité vzpomínky zatlačila do pozadí své paměti a nemínila si jeosvěžovat.

„Takže víš, že nemám důvod být jí nějak zvlášť nakloněná. Jenže se dostala do škaredé situace se svoudcerou. Osmnáctiletá holka, až dosud úplně zdravá. Před několika měsíci prodělala těžkou chřipku a odté doby je špatná a stále horší. Trpí noční dušností a má potíže se srdcem. V anamnéze je podezření narevmatickou horečku v dětství.”

„Ano,” přikývl Michal. „Chřipka byla spouštěcím momentem změn na srdci. A kardiolog?”

„Čistá aortální stenóza bez kalcifikací se selhávající levou komorou. Zvětšené srdce.”

„Ona už je katetrizovaná?” zeptal se Michal překvapeně. „Kde ji dělali?”

„Tady Tibor. Požádala jsem ho o to.”

„Hm. Na to, jak se k tobě milá paní Jana chovala, udělala jsi pro ni víc než dost.”

„Už dávno není, co bývala. Dnes je z ní vyplašená troska. Abych pravdu řekla, nejnepříjemnější ze všehoje mi teď její ponížený a provinilý tón, s jakým na mne chodí. Správně tuší, že vím, jak se o mne přikaždé příležitosti otřela. Ale právě proto by si mohla zachovat hrdost. Tak nějak v duchu: obě víme, žejsem o tobě nikdy neřekla nic dobrého, ale považuji tě za průměrně slušného člověka, který za určitýchokolností dokáže zapomenout na malichernosti a udělá, co je jeho povinností.”

„Ale Barboro… Na takovýhle postoj by musela být jiný formát! A kromě toho nejde o zásadní pomoc,které se její dceři dostane od našeho zdravotnictví tak jako tak, ale o usnadnění a zjednodušení celéhonepříjemného předoperačního procesu.”

„Právě proto. Je mi té holky líto. A vlastně nejvíc Jany samotné. Totiž, kdyby takové neštěstí potkalo mne,

mám určitou výhodu, že dál mohu zůstat sama sebou, jaká jsem byla dosud. A právě Jany je mi líto,zní to směšně, jako člověka, který je v podstatě zlomyslný a najednou se, chudák, musí změnit,protože jaksi tuší, že v maléru je na místě přirozené sklony potlačit a ukázat se osudu v nejlepším světle.”

„Nemysli si, že v tom je Jana nějaká až tak výjimka. Koneckonců ona je pouhá více či méně škodnáklepna. Ale takový pořádný mizera, když u něho se objeví například první infarkt nebo podezření narakovinu, jak takový zkrotne a přehodnocuje svoje postoje k lidem! Rázem je po důležitosti,povýšenosti, samolibosti, po intrikách a honbě za majetkem či kariérou. Všechno tohle odkládá současněs uzlíčkem svých svršků a stojí před tebou jako ubohá, ustrašená hromádka neštěstí, která, vsadím se

— slibuje jakési prozřetelnosti hory doly za uzdravení a třese se o svůj mrzký životeček.”

„Takový, jak říkáš: třeba po infarktu nebo před operací srdce… Myslíš, že opravdu lituje, že byl třebakřivý, že dokázal jít přes mrtvoly druhých?”

„Taky jsem o tom kdysi uvažoval. Dokonce s Tiborem jsme o tom mluvili. Za ty roky jsme už zažili pár

takových, kteří v plném zdraví a síle byli pěkné krysy. A shodli jsme se, že svědomí člověka není jen planý

pojem. Že zřejmě funguje i u těch, kde se to zdá nepravděpodobné. I ti dobře cítí, že dělají, co se slidskou slušností neslučuje.”

„Z čeho usuzuješ, že jsou si toho vědomi?”

„Podívej, takového normálního člověka ani nenapadne, že jeho infarkt či nádor na dvanáctníku jsoutrestem proti němu osobně cíleným. Takový lamentuje, běduje, nebo zas tiše trpí, má strach, ale vpodstatě nese svou nemoc s určitou důstojností. Ale ten, kdo dobře ví, jaká svinstva má na svém kontě,zpravidla vezme svoji těžkou nemoc jako trest. Nedá se říct, že lituje, že škodil. Lituje, že škodil, protožeteď má platit. Aby litoval z výčitek svědomí, na to většinou nemá. Kdyby měl, byl by se patrně chovaltak, že by dnes neměl čeho litovat.”

„Proč ale myslíš, že svoji nemoc považuje za trest?”

„To si nemyslím, ale konstatuju. Řekl jsem ti, že jsme měli několik pacientů, o kterých jsme věděli, cobývali zač. A věděli jsme to, od koho bys řekla? Od nich samých.”

„Snad ne —” vyhrkla Barbora a pomyslela si: kapitán měl tedy přece pravdu se svým odhadem, že právě

Michalovi se pacient ve stressové chvíli zpovídá.

„Nepředstavuj si ovšem, že takový člověk se nám plný lítosti svěřuje, jaký byl mizera. Naopak. Soběsamému i jakémusi pomyslnému osudu se potřebuje ospravedlnit, a protože je přesvědčen, že právě jánebo Tibor máme jeho osud v rukou, snaží se nám vyložit své bezúhonné motivy a čisté úmysly a získat

nás na svou stranu.”

„Věříš, že tohle si dovedu docela dobře představit? Doufá, že když se mu podaří ukecat tebe, podaří se

mu to i s osudem.”

„Tak nějak, asi. Vloni jsme tu měli chlapíka, kterého jsme po infarktu připravovali na by-pass. Ležel unás asi čtrnáct dní a měl jsem dojem, že by se mnou rád pohovořil. Když mne pak jednou odpolednevyhledal, abych mu vysvětlil, co mu vlastně při té operaci budu dělat, znovu jsem mu vyložil, co jsemvěděl, že už slyšel od Tibora. Byl jsem jist, že je to jen záminka a že mi chce nebo ode mne chce něcodocela jiného. Taky že ano. Skoro neposlouchal, co mu říkám. Když jsem skončil, nabral dech, apřistoupil k věci. Lehce a žoviálně začal, jak jsou lidé zlí a omezení. Jestli bych věřil, že když ho povalilinfarkt, sousedé si šuškali, že na něho přišel trest za to, že kdysi autem zabil dítě.”

Barbora si vzpomněla na nedávnou debatu s Miluškou a zpozorněla.

„Dožadoval se mého souhlasu, že něco takového je naprostý nesmysl.”

„A tys přikývl ve jménu jeho uklidnění před operací?”

„Tím bych se ho byl sice snadno zbavil, ale nepomohl bych mu. Stále by mu to leželo v hlavě. Čekal jsemtedy, co z něho vyjde dál. Byl příliš průhledný. Vzápětí mi bylo jasné, že nejde vůbec o řeči sousedů, aleže on sám v sobě živí tuhle představu trestu a s mou pomocí se jí chce zbavit. Pověděl mi, že předpatnácti lety, představ si: před patnácti lety!, jezdil jako řidič nákladního auta a kdesi za městem zabil

osmileté děvčátko. Nepamatuju si už a není podstatné, jak se to jeho vinou přihodilo, ale pointa je, ženebylo dost objektivních stop, podle kterých by Bezpečnost byla mohla přesně zhodnotit jeho jízdu. Anebylo ani svědka, kromě jeho závozníka… Nikdy nezapomenu na monolog tohoto pana X: »… Paneprofesore, copak je něco zlého na tom, že jsem se z té aféry hleděl dostat? Schválně jsem to přeceneudělal, to dá rozum. A odskákat paragraf za zabití jen proto, že nedodržíte jediný pitomý předpisjízdy, za to se nechat šikanovat jako nějaký zločinec? Nebylo dost už na jednom neštěstí, to mrtvé dítě?

A ještě zničit vlastní rodinu tím, že bych šel sedět? Manželka by tu ostudu byla nepřežila, dceru by možná

vyhodili ze školy a mohla taky vyskočit z okna. Měl jsem je všechny uvrhnout do katastrofy? Nešlo vůbec

o mne, já bych si byl klidně ty tři čtyři roky odseděl, ale čemu by to prospělo? Rodina by chcípla ztěch pár stovek, co brala manželka v kanceláři. Víte, na co já si tehdy přišel? Dva a půl čistého každýměsíc na ruku a dva tři navíc: jezdil jsem tehdy pro uhelný sklad, brikety a koks, úzkoprofilové zboží.Spočítejte si, o kolik bych byl za ty roky v base připravil rodinu, která vůbec za nic nemohla. A na krkurozestavěná chata, dluh na baráku a za měsíc k vyzvednutí nové auto! Tak jsme na tom byli! To by bývalo pro mne náramně pohodlné vykašlat se na manželku i na dítě a pěkně čestně si jít odsedět svoje

— že ano? Jenže to bych si před sebou nikdy nezodpověděl. A hlavně, jak říkám: komu by to pomohlo?Leda snad těm mstivostí posedlým rodičům té holky, kteří po mně šli jak psi. A jen kvůli nim zničit svourodinu, za to mi, to vám zas řeknu upřímně, opravdu nestáli, ať jsem je litoval sebevíc. Mám přecetaky dítě. Jenže to jejich už nikdo nemohl vrátit k životu, ani kdybych si odseděl padesát let. Tak vidíte. Anemyslete si, že jsem z toho vylezl levně. Deset tisíc na ruku tomu pacholkovi závozníkovi hned, a deset

ještě těsně před přelíčením, protože se mi jako svědek začínal cukat, aby prý z toho něco neměl jako zalživé svědectví a kdesi cosi. Jo, pane profesore, co já si vytrpěl, to si nikdo neumí představit. Víte, co promne tehdy bylo dvacet tisíc ?” »

„Tohle snad ani není možné,” vydechla Barbora. „Cos mu na to všechno řekl?”

„Zatím stále ještě mluvil on. Jestli prý myslím, že by k něčemu bylo, kdyby těm rodičům napsal, jak se to

tehdy doopravdy stalo.”

„A ty?”

„Přitiskl jsem ho ke zdi otázkou: k čemu si přeje, aby to bylo? No a pak už z něho vylezlo naplno, co jsemvěděl od začátku, že nejde ani tak o řeči sousedů, ale že on sám teď stále převrací v hlavě, zda to dávnéneštěstí snad přece jenom nějak nesouvisí s jeho dnešní nemocí: je citlivý člověk, často na tu hrůzu

myslel, není divu, že jeho srdce to nevydrželo —”

„Další obelhávání sebe sama,” podotkla Barbora.

„Jistě. Jeho infarkt byl ze všeho nejpravděpodobněji důsledkem jeho zběsilé honby za penězi. Na zabitédítě si asi vzpomněl, až když u nás ležel a měl čas se zamyslet sám nad sebou.”

„Jakou útěchu z tebe nakonec vyrazil?”

„Prakticky žádnou, řekl jsem mu, že takový problém si člověk musí srovnat v sobě jak nejlépe dokáže. Adoporučil jsem mu zvlášť pozorně přezkoumat, zda motivy jeho úniku trestu byly skutečně tak úctyhodné,

jak se snaží namluvit mně, a co je povážlivější: sám sobě.”

„Nakonec takového jen polituješ: co má takováhle charakterová zrůdička ze života kromě toho, co se dápořídit za peníze?” řekla Barbora trpce. „Ale odbočili jsme od účelu mé návštěvy: jde o tu Janinu dceru

Ivanku.”

„Ano. Pokud jsem to správně pochopil, chtěla bys, abychom ji odoperovali my, že? Předpokládám, žepodle Tibora je vada operabilní. Nechápu ovšem, jak jsi mohla předpokládat, že bych ti nevyhověl, když

už ses velkoryse rozhodla pominout drobná svinstva paní Jany a s dcerou jí pomoct.”

„O to nejde. Operaci by zařídil i Tibor, s tím bych tě neobtěžovala. Dokonce už s docentem Laštovkoudomlouval jakýsi termín. Jenže Jana se dověděla, že chlopně a vůbec srdce děláš v rámci tohoto státuzdaleka nejlépe ty, a tak mi chodí brečet. No, dovedeš si to představit. Řekla jsem jí hned, že nepřichází v

úvahu. Že teď vůbec neoperuješ, aby sis konečně napsal práci o jednom výzkumném úkolu. Ale onatropila tak, že jsem nakonec slíbila, že tě o to zkusím požádat. Vykládám ti to i proto, že ona je s to semvtrhnout a dovolávat se mne, tak abys nebyl zaskočen nebo snad si nemyslel, že kvůli mně bys jí mělvyhovět.”

Michal zamyšleně mlčel. Barbora mezitím sáhla po kabelce v druhém křesle a chtěla vstát k odchodu.

„Pospícháš tolik?” zeptal se podrážděně.

„Trochu. Chci jít od čtyř do kina a pak mne čekají doma.”

„Nemohla bys kino odložit na jindy? Když konečně spolu můžeme zas jednou v klidu pohovořit?”

„Jistě, mohla,” řekla Barbora unaveně a pomyslela si, že její chyba není, že spolu v klidu nepohovořiliskoro půl roku. „Jenže proč o ní dál mluvit? Jsem ráda, že nemáš námitky, aby docent Ivanu odoperoval,a Jana může být spokojena, že ji k vám vůbec dostane. Každý to štěstí nemá. Docent Laštovka přece dělá

dobře?”

„Předně: snad máme i jiná témata k hovoru než paní Janu a její rodinu, ne? Ale abych její případuzavřel: skutečně nemyslím, že bych pro to děvče mohl udělat víc než Franta, který operuje výborně.Pacienti se někdy nesmyslně upnou na jednoho doktora —”

„Za tohle můžeš poděkovat hlavně Evě Slavíkové. Byla za mnou nedávno v redakci, je úplně perfektní.Nebýt tichounkého tikotu její umělé chlopně, člověk by nevěřil, čím si prošla.”

„Říkal mi Tibor, že ji tu měl na kontrole. Měl z ní radost.”

„Kdo by neměl! Ta se vám opravdu povedla. V redakci samozřejmě byla středem pozornosti, protožeVladimírovi jsem kdysi vykládala o její operaci. Teď se o ni velice zajímala i Jana, protože to už věděla,jakého druhu jsou potíže jejich Ivany. No a Eva o tobě přirozeně hovořila v superlativech. Výsledek je, žeJana třeští a nikdo jí nevymluví, že jenom ty můžeš Ivanu zachránit. Byla dokonce tak trapná, že miříkala, že zaplatí jakoukoli částku.”

„Ona si opravdu koleduje, abych ji odtud vyprovodil na kliniku podle bydliště.”

Barbora pokradmu pohlédla na hodinky, ale Michalovi to neušlo.

„Opravdu je to kino tak důležité? Snad bys je mohla odložit,” řekl útočně. „Nezdá se ti, že bychom si měli

promluvit o mnoha věcech?”

Barbora pomalu a zeširoka zavrtěla hlavou a teprve za pár vteřin chraptivě řekla:

„Ne, — nemyslím, — teď už ne —”

„Ach tak… Promiň… My jsme tedy skončili,” řekl Michal ironicky.

„Před pěti měsíci, jestli sis nepovšiml,” řekla Barbora klidně.

„Aha. Podle tebe. A smím se zeptat proč?” „Tuhle otázku jsem ti nikdy nepoložila, bylo by mi to

připadalo jako trapné vnucování. Kdybys byl považoval za vhodné, jistě bys mi to byl sdělil,” říkala

Barbora bez nejmenší stopy výčitky. Cítila jen tupou lhostejnost a touhu být odtud co nejrychleji pryč.

„Barboro, copak nedovedeš pochopit, že v životě jsou chvíle, kdy člověk nesnese nikoho, ani sám sebe

— —”

„Ale ano, jistě,” řekla Barbora a pomyslela si, že na tuhle řeč je dnes už pozdě. Ještě před pouhým

měsícem měli oba šanci.

„Tebe nezajímá, co ti říkám, viď?”

Barbora sklopila oči. „Víš, jestli něco nenávidím, pak patlat se v problémech vztahu, který buď je v

pořádku a není třeba ho rozebírat, nebo je třeba začít s analýzou, a to už je stejně cokoli zbytečné.”

,,Musím ti přece vysvětlit —”

„Ne,” řekla Barbora nečekaně energicky. „Nech všechno na pokoji a buď rád, že jsme skončili klidně a

doztracena, a nic nevyhrabávej a nepitvej.”

„Skončili?” opáčil Michal nevěřícně. „Podle tebe jsme opravdu skončili?”

„Před půl rokem,” zopakovala mu Barbora s lehkým důrazem.

„A já jsem se domníval, že jsi ženská, která dokáže chápat, že druhý se může ocitnout v situaci, kdy

potřebuje být na nějaký čas sám.”

„Pak ses tedy mýlil,” řekla Barbora bez zájmu a přála si, aby přestal opakovat stále totéž.

Znejistěl. „Samozřejmě uznávám, že jsem mohl, že jsem měl, že vůči tobě asi nebylo z mé strany

nejšetrnější —”

„Michale,” naklonila se k němu Barbora teď už opravdu naléhavě. „Prosím tě, nech toho. Přece snadsám ze svých zkušeností víš, že určité věci není možno vrátit zpátky, i kdyby člověk třeba i chtěl. Rozum adobrá vůle nejsou všechno. Neznáš to z jiných rozchodů?”

„Do téhle chvíle jsem netušil, že jsme se rozešli.”

Barbora se nevesele pousmála: „A kdybych dnes náhodou za tebou nepřišla kvůli Janě, netušil bys to

ještě hezkých pár let, že?”

„Nesmysl. Chtěl jsem ti zavolat, co je s tebou. Pochop: nějakou chvíli jsem s tebou nemohl být jako

předtím. Copak jsi nikdy v životě neprožívala krizi? Nějaký čas trvá, než se zas člověk uvnitř srovná.”

„Copak mne se celá ta věc nedotýkala? Jinak než tebe, ale neméně. Šlo v ní o moje dítě.”

„Tak vidíš. Oba jsme potřebovali —”

„Oba jsme potřebovali, každý něco jiného.”

„Kdybys byla sebeméně naznačila —”

„Proč? Na nic ses neptal. Nezajímalo tě, co já.”

„Barboro… Všechno byl omyl a nedorozumění. Chceš mne donutit, abych ti vysvětloval, proč mi bylo

trapně, i před tebou?”

„Ne. Teď už je zbytečné, abys mi to říkal. Teď už není v mých silách… Prostě můžu všechno, co řekneš,

uznat, chápat a dát ti za pravdu, to všechno rozumově ano, ale nic nezmění fakt, —” Barbora zaváhala,

jestli už povědět pravdu naplno, aby trapný rozhovor skončil.

„Ano?”

„Nic nemůže změnit skutečnost, že dneska už jsi pro mne cizí člověk, který je mi sice sympatický, ale to

je všechno.”

„Tomu nevěřím,” řekl Michal vztekle. „Asi si zasloužím tohle od tebe slyšet, ale už snad toho bylo dost.Teď bychom snad už mohli začít rozumně: jak dál.”

„Nijak dál. Proto jsem nechtěla nic rozebírat. Věděla jsem, že to k ničemu nepovede. Ještě před měsícemto bylo jinak. Sama nevím, kdy se ve mně všechno takhle převrátilo. Potěší tě, že jsem čekala celé týdny,jestli se ozveš, projevíš aspoň trochu zájmu, když se občas vidíme v ústavu, jestli dáš sebeméně najevo,

že ses odtáhl jen na chvíli?”

„O tom jsem pro naprostou samozřejmost považoval za zbytečné mluvit. Po celých půl roku jsi bylajediným světlým bodem mého živoření mezi těmihle čtyřmi stěnami. Jediným důvodem vzchopit se a

snažit se jít dál.”

„To je možné,” přikývla Barbora nedotčeně. „Lidé se asi občas minou na nějaké důležité životníkřižovatce. Stačilo tehdy od tebe pár slov a byla bych dokázala zůstat stranou, ovšem s jinými pocity.Zatím jsem poznala, že jsi dostatečně silný, abys nikoho nepotřeboval.”

„Jsi jediný člověk, kterého potřebuju.”

„To už máš dnes jedno. Podstatné asi není, jak je to doopravdy, ale jaký dojem člověk v druhém vyvolá.”

„A ty sama, dalas za celých půl roku někdy sebeméně najevo, že bys mne potřebovala?”

„Ne. Protože nepatřím mezi mladé moderní ženy, které se aktivně ucházejí o náklonnost a sympatii pána.

A znovu ti opakuju, že nemá smysl dál o tom všem mluvit.”

„Jistě. Potřebujeme spíš začít znovu, vlastně pokračovat tam, kde jsme před půl rokem přestali.”

Barbora zavrtěla hlavou: „To už nejde. Už jsme oba jiní. Opravdu nemohu. Copak to nechápeš? Představsi třeba dítě, které dáš na delší dobu do nemocnice. Nejdřív po rodičích teskní, ale pak zapracuje obrannýmechanismus, který, aby se netýralo, vymaže rodiče z paměti. Něco podobného u mne funguje ažpříliš výkonně: nikdy nepochopím, že se lidé dokáží ničit nešťastnou láskou. U mne vede ke stavu tupéhozlhostejnění. Snad to svědčí o mé povrchnosti, ale je to tak. Nedokážu s tím nic dělat. Je tonepřekonatelné. Nebo myslíš, že kdyby se tahle příšerná, zahlcující lhostejnost překonat dala, že bych sebyla takřka bezdůvodně rozváděla a připravila Jakuba o tátu? Mrzí mne, že jsem sem dnes kvůli tézatracené Janě šla. Takovéhle debaty jsou vždycky k ničemu.”

Prudce vstala k odchodu a Michal jí zastoupil cestu. „Že jsi sem přišla, to tě mrzet nemusí. Chtěl jsem zatebou jet tuto sobotu. Vlastně už mnohem dřív, ale asi jsem tušil, že leccos nebude snadné…”

Jak ji vzal za ramena a stiskl, ucítila slabounkou nahořklou vůni jeho vody po holení, která jí byla vždyckytak příjemná. Přivřela oči a na okamžik si přála, aby se k němu dokázala přimknout tak jako kdysi. Jenžeúnava a lhostejnost ji zas přelily jak mořská vlna.

Vyprostila se a sáhla po kabátu. Vzal jí ho z ruky. „Počkej, odvezu tě.”

„Ne, prosím tě, ne,” řekla Barbora tak, že zaváhal. „Uděláš nejlíp, když mne teď necháš samotnou.”

„Kdy zas přijdeš?”

„Nevím. Někdy. Až zas půjdu za Tiborem.”

„Pokud jde o paní Janu… Můžeš jí vyřídit, že když mne o to požádáš, její dceru udělám.” Barbora se

zarazila.

„Jenže ty nepožádáš, viď?” pousmál se. „Nepožádala bys o nic ani sama pro sebe, ani kdybych byl

jediný člověk, který ti může pomoct, že?”

„Nepřeháněj,” namítla Barbora mírně.

„Přijedu za tebou v pátek odpoledne. Chci s tebou mluvit o spoustě věcí —”

„O čem?” zeptala se Barbora tak podezíravě, že se usmál. „Třeba o tom, že od příštího roku budeme

operovat taky transpozice velkých cév.”

Barbora zpozorněla, ale neříkala nic.

„Nezajímá tě to?”

„Může mi to povědět Tibor,” zamumlala a Michal potlačil nutkání se zasmát. Připadala mu v tu chvíli jako

malé dítě, které svádí boj mezi svým zásadně negativním postojem a zvědavostí.

„Omyl. Nemůže. Zatím například neví o poněkud odlišných operačních postupech, které s Frantou

probíráme. A pan docent František Laštovka ti jakožto zásadní a nesmiřitelný nepřítel ženského plemene

nepoví nic.”

„Pitomec,” řekla Barbora srdečně.

„Ano. Velký pitomec, a velký chirurg,” usmál se Michal a jak Barbora sklonila hlavu, aby si upravila

sukni, rozhrnul jí vlasy a lehce ji políbil. „Dám ti dost času, aby ses ke mně dokázala vrátit.”

Vzhlédla mu přímo do tváře: „A já ti nemůžu dát nic jiného než šanci. Šanci zkusit to. Ale na výsledeksama nevěřím. A nemrzí mne to o nic méně než tebe.”

„Já zas musím věřit, i když jdu k tomu nejbeznadějnějšímu případu… A paní Janě vyřiď, že jsi mne sicenepožádala vůbec o nic, ale přesto její dceru odoperuju.”

· „Mámo, nebrečíš? Stalo se něco? Jsi nemocná?” vyhrkl Jakub poplašeně, když vrazil do Barbořinapokoje. Sice jak slyšela jeho dupot po schodech, rychle setřela slzy, ale asi má oči zarudlé a dětskýpohled bývá neomylně pronikavý.

„Trochu jsem brečela, ale nic se neděje. Co bylo ve škole?”

„Proč jsi brečela?” zeptal se a přes postranní opěradlo křesílka u psacího stolu se jí vecpal na klín a přitisklsvou tvář k její. Před ostatními byl ostrý hoch, ale když s ním byla sama, ještě se občas rád přilísal.

„Přišlo mi trochu líto, že jsem dokončila jednu práci, která mne moc těšila,” poklepala Barbora dlaní nadesky se scénářem.

„Já když mám hotový úkol, taky bych vždycky řval radostí,” přikývl Jakub s pochopením a zasvěcenědodal: „To je ta kardiochirurgie, viď?”

„Ano. To je ta kardiochirurgie,” opakovala Barbora pomalu.

„Pro, gnó, za —” slabikoval Jakub na deskách. „Tak se to jmenuje? Co to znamená?”

„Odhad lékaře, jak bude s pacientem dál.”

„Aha. A co teď uděláš s těmihle lejstry?” zeptal se s pohledem na hromadu nesourodých listů popsanýchstrojem, barevnými fixy i propisovacími tužkami, podle toho, co měla právě po ruce, když si v ústavudělala poznámky. Zpravidla prožívala šťastný pocit uspokojení, když likvidovala podklady některé svédokončené práce. Ale tentokrát… Každý ten kus papíru byl spojen se zcela konkrétním a často velmiintenzívním zážitkem či dojmem. Hned navrchu ležel potištěný blanket „průvodní list k zásilcehistologického materiálu”, který někde popadla a načmárala si na něj zeleným fixem: Extrakorporál(perfúze), zákrok na pumpě: při parciálu se odvádí krev z horní a dolní duté žíly do pumpy, ale do aorty

jde ještě normálně z levé komory. Při totálním by-passu přichází už i do aorty krev z pumpy, srdcekomplet vyřazeno z provozu.

„Aby se mi tu pletlo už úplně všechno, užíváte stejných pojmů v různém významu,” řekla tenkrát Tiborovimrzutě. „Včera jsem pochopila, že by-pass je operace k prevenci infarktu, kdy kouskem implantované žílyobejdete ucpanou koronární žílu vyživující srdeční sval. A dnes zas mi cpete do hlavy, že by-pass je —”

„— obejití srdce. V pacientově krevním oběhu zastoupíme srdce pumpou,” řekl Tibor klidně. „Nemá to

snad logiku?”

„Ale snad i má,” připustila neochotně. „Jenže, neplete se vám, když je o tom řeč? Vy třeba řekneteprofesorovi, že je zapotřebí u pacienta provést by-pass, a míníte vyndat kus žíly z nohy a namontovat jinamísto sklerotické žíly na srdce, a on může předpokládat —”

„— že má dát pacienta na pumpu a zavést by-pass, jen tak, pro nic za nic!” vykřikl Tibor a vjel sioběma rukama do bohaté kštice. „Barboro, prosím vás, myslete!”

S pousmáním se vytrhla ze vzpomínek na své počáteční zážitky na oddělení.

„Tyhle papíry,” odpověděla Jakubovi, „se teď chystám vyhodit a právě to mi přišlo trochu líto.”

„Určitě je nezahazuj, já si je vezmu. Moc mne bavily,” řekl Jakub rychle, sesmekl se jí s klína a začal je

skládat.

„Jak to, že tě bavily?”

„Studoval jsem je, když jsi je tu někdy nechávala. Taky jsem si v nich hledal, když jsem něčemunerozuměl v téhle tvé knize.”

„Ve scénáři? A nemyslíš, že ses mne měl dovolit, když jsi chtěl ,studovat’ v mých papírech?”

„Co kdybys mi to zakázala nebo je tu už příště nenechala,” odpověděl Jakub se železnou logikou.

„Hm. Chodím já ti do věcí, abys nevěděl?”

„Podívej, tak mi je přece dej!” otřel se zas svou rozježenou kštičkou o její tvář. „Stejně je chceš zahodit aje ti jich líto. Když já si je schovám, bude ti to líto míň, protože si je zas můžeš ode mne vypůjčit.”

„Přece ničemu z toho nemůžeš rozumět,” namítla Barbora v duchu rozhodnutá, že mu vyhoví.

„Rozumím všemu,” kasal se Jakub. „Probírali jsme to s dědou a slova, co jsme neznali, jsme si našli vtlustém slovníku. Hodně mi taky vysvětlili u Voříšků.”

„U Voříšků?” opáčila Barbora překvapeně. Sice tu občas zahlédla jak lištička rezavého chlapce HonzuVoříška s chytrýma očima, ale co propána u Voříšků, — „Pan Voříšek je přece doktor na poliklinice,”poučil ji Jakub. „Je sice přes ledviny, ale Honza říká, že otec má přehled a rozumí vlastně všemu. O těchoperacích nám hodně vyložil.”

„Tys nosil moje papíry k Voříškovům?” zeptala se Barbora, teď už dopálená. „Proč ses nezeptal mne, kdyžjsi chtěl něco vědět?”

„Nenosil,” ohradil se Jakub. „Jen jsem si opsal, co mne zajímalo.”

„Proč ses nezeptal mne?” opakovala Barbora. „Protože bys mi nic nepověděla. Jednou jsem se tě ptal —vzpomeň si, co je to, když něco pejzuje. A tys —”

„Pejsuje —”

„— pejsuje. A tys povídala, že bych to nepochopil.”

„Taky že ne.”

„Aha! Tak já ti to vysvětlím. Zeptali jsme se s Honzou jeho táty a on nám namaloval takovou krabičku,která se všije semhle —” Jakub správně ukázal pod klíční kost, „a ta krabička se jmenuje —”

„Pace-maker —”

„Správně. Pejsmejkr. A je na baterku a posílá na srdce —”

„Vysílá k srdci elektrické impulsy —”

„Ano. Aby pořádně pracovalo, i když je nemocné. Je to tak?” podíval se na ni vítězoslavně.

„Je, Jakube,” přikývla Barbora. „Asi budu muset vzít na vědomí, že už jsi mnohem rozumnější kluk, nežjsem myslela. Ale proč tě zrovna tyhle papíry tak zajímaly?” „No tak, hlavně proto, že je v nich plno cizích slov. A pak, musím přece vědět, co píšeš, když se lidi

ptají. Abych nevypadal jako hlupák, ne?”

„Kdo se ptá, prosím tě?” řekla Barbora ohromeně.

„Skoro vždycky, když přijdu k některému klukovi domů, tak u nich. Co zas od tebe bude v televizi, co

noviny a tak. Paní Voříškové se zrovna tuhle líbilo tvoje povídání v Rozhledech o tlustých dětech. Tak

jsem jí vyložil, že dělat noviny je otrava, ale když píšeš jeden scénář rok, z toho že bys nás neuživila.”

„Jak jsi na tohle přišel?” zeptala se Barbora půl pobavena, půl zděšena, co všechno asi kde Jakub vykládá.

„Jednou ti přece děda řekl, abys s novinama fikla a psala jen scénáře, když tě to baví víc, a tys povídala

—”

„Jakube, to všechna, co doma mluvíme, rozkládáš po lidech?”

„Ne, to vůbec. Ono by to taky nikoho nebavilo, co vy si vykládáte,” řekl Jakub poctivě a Barbora měla

co dělat, aby zadržela smích.

„Dobře. Ale teď syp dolů. Babička už dvakrát volala, abys šel jíst.”

„A ty papíry?” zavrtěl se Jakub nejistě.

„Po obědě si pro ně přijď.”

Zavýskl, vlepil jí pusu a přihrnul si je k sobě.

„Vidíš: hy, po, ter, mi, e,” slabikoval na listu, který z hromádky vypadl. „To jsme u Voříšků taky

probírali.”

„Pamatuješ si z toho něco?” zajímalo Barboru.

„Samo,” ujistil ji a zkrabatil čelo. „To je zmrazení pacienta, aby vydržel zacházení doktorů.”

Barbora si pomyslela, že tuhle definici si musí zapamatovat pro Tibora, ten ji jistě ocení.

„Aby vydržel operaci srdce, ne? A podchlazení, ne zmrazení.”

„Ve středověku se to dělávalo tak —”

„Ve středověku?”

„No přece ještě nedávno, —, takového nemocného, než mu operovali srdce, vrazili do vany s ledem a

tam ho nechali promrznout na kost, jak vepřové kotlety na mrazáku v lednici —” zálibně líčil Jakub

probíhající horor.

„Pacient samozřejmě o ničem nevěděl, byl uspán.”

„Aha,” řekl Jakub zklamaně.

„A nepředstavuj si, že ho zmrazili na kost, do tvrda. Jen ho trochu podchladili. Asi na osmadvacet

stupňů. Jen o pár stupňů méně, než máš normálně.”

Jakub se zatvářil, jako že dospělí mu vždycky nějak pokazí každou radost, ale pak převážila jeho stále

dobrá nálada a ochotně pokračoval:

„A takhle zřízenému už mohli řezat srdce na cimpr-campr, protože pak už je stejně všechno jedno.”

Barbora s povzdechem pomyslela na doktora Voříška, jak by ho asi nadchla tahle interpretace jeho

poučení, a Jakub pokračoval:

„Takhle to bývalo. Dnes doktoři pacienty nezachlazují ledem —”

„Nepodchlazují —”

„— protože do nich rovnou při operaci lejou studenou krev takovou mašinou.”

„Z pumpy, která po dobu operace pracuje namísto srdce.”

„To vím taky. Ale není mi jasné, proč doktoři potřebují řezat jen studenýho člověka,” poznamenal Jakub aBarbora ho v duchu pochválila, jak správně uvažuje. „Já bych radši, kdyby mi řezali srdce za tepla.”

„Doufám, že tobě nikdy nikdo nic řezat nebude,” řekla Barbora ostře. „Proč musí být pacient běhemoperace srdce podchlazený, to ti srozumitelněji vysvětlit nedovedu. Důvodem je snížení metabolickýchpotřeb srdce. Metabolismus je látková výměna. To ti opravdu neumím vyložit. Zkus to zas s doktoremVoříškem. A teď už upaluj, než se babička naštve.”

Když oddusal, podívala se na hodinky. Nejvyšší čas, aby vyjela, má-li být v ústavu tak, jak se s Tiborem

domluvila. Popadla kabelku a seběhla dolů. Už na schodech slyšela babiččin hlas z kuchyně:

„A to bych se na to podívala, abys nemohl rajskou omáčku. Pasírovala jsem čerstvá rajčata, dvanáct

korun jsem dala za kilo, hovězí je jak buchta —”

„Minutku už jsi nedělala, ani nepamatuju,” obrátil se Jakub vyčítavě na Barboru.

„Ne? A co byla předevčírem ta obložená játra? Jakube, nedopaluj a jez, jsi jak vyžle,” řekla Barbora a

věděla, že přehání, ale neponoukat Jakuba soustavně k jídlu, za chvíli by na něm kostičky chrastily. V

samé rozlítanosti nemá nikdy dost času klidně se posadit k talíři a na prstech by se dalo spočítat, co jí rád.

„Jez, rajská je moc dobrá, dala jsem si dvakrát,” pobídla ho znovu. „Příště si uděláme bifteky, mám u

sebe v lednici svíčkovou, ale zapomněla jsem ji přivézt.”

„Přijedeš dnes večer?” staral se Jakub.

„Až zítra odpoledne. Nebo víš co? Mohl bys přijet spíš ty ke mně. Pochodili bychom po Praze —”

„Podívali se po antikvariátech,” dodal podnětně Jakub.

„Spíš po svetru, košilích a polobotkách, zas už jsi vyrostl ze spousty věcí.”

„Nepotřebuju žádné hadry, potřebuju knihu o velrybách, kterou jsme viděli s dědou a —”

„To se divím, že ti ji dědeček nekoupil,” řekla babička medově a Jakub bez rozmyšlení plácl: „Koupil mi o

ledních medvědech —” Hned by si byl dal přes pusu: copak babičce se vykládá, jak se utrácely peníze?

Ačkoliv mu děda nikdy ani slovo neřekl, bylo mezi nimi jako chlapy jasné, že o jejich průzkumech

knihkupectví a antikvariátů před babičkou ani muk.

Barbora zahlédla babiččin výraz a pousmála se při pohledu, jak se Jakub zamračil nad svým přeřeknutím.

„Tak se podívej,” sedla si k němu ke stolu. „Já vím, že tě otravuje po obchodech zkoušet šatstvo. Mne zas

nebaví přehrabávat stohy knih o žížalách a pavoucích. Takže se dohodneme. Koupíme, co potřebuješ na

sebe, a pak půjdeme do toho tvého antikvariátu. Ale povídám ti předem, že hranice je padesát korun.”

„Padesát korun je spousta peněz —,” začala babička.

„I se svetrem a botama, že jo?” řekl Jakub zlostně.

„Víš dobře, jak to myslím. A jestli se ti to nezdá, tak prostě nepřijeď.”

„Od šesti bychom mohli jít do kina, viď?” vemlouval se zas už vlídně.

„To by šlo,” zauvažovala Barbora. „Jenže večer mám ještě dost psaní a neměla bych už čas odvézt tě

domů. Domluv si s dědou, jestli pro tebe přijede. Ne, nemůžeš večer jet sám,” dodala, protože věděla,

co se Jakub chystá namítnout. „Nepřichází v úvahu.”

„Nemůžeme mít auto? Byli bysme všude hned,” poznamenal Jakub s plnou pusou.

„Nemůžeme, protože mne otravuje řídit a starat se, aby to vůbec jezdilo. Koupíme auto, až si uděláš

řidičák, budeš-li mne vozit přednostně před svýma holkama,” usmála se na něho.

„Mít auťák, určitě v něm budu vozit holky. Tos přesně uhodla. Jsem asi —” poklepal si na čelo.

„To si ještě povíme,” zasmála se Barbora.

„A abysme nemuseli tak dlouho čekat, zatím by ses mohla vdát za pána s autem. Tomášova máma je

rozvedená a Tomáš povídal, že bude mít nového otce s autem. Ten se teda má!”

„A ty si myslíš, že u otce je nejdůležitější, aby měl auto?”

„Podívej, nemusela by ses vdávat napořád. Jen než bych měl ten řidičák.”

„To je nápad, který stojí za úvahu. A zítra přijeď asi ve dvě. Budu tě čekat.” Byla ráda, že s dopravounejsou komplikace. Odtud pár stanic autobusem na konečnou tramvaje, a pak už Jakub vystoupí dva

bloky od jejího domu.

„Pošlu ti po Jakubovi karbanátky a salát. Budete mít oba večeři, nic nesháněj,” upozornila babička.

„To víš! Já budu cestovat s kastrólama. Lidem pro smích!” zavřeštěl Jakub. „A vůbec: my když jsme smámou ve městě, jíme v restauraci, viď, mami?”

„Jen nikde moc nevyhazujte peníze. Jakub tak velice nic nepotřebuje. A čekají nás velké výlohy snákupem nafty na zimu. Já jsem říkala, že kotel se má nechat na uhlí, vytápění baráku přijde napolovinu. Ale ty a děda si vždycky něco vzpomenete —”

„Tak ahoj,” řekla Barbora rychle a vyběhla směrem k autobusové zastávce. V ústavu může být za půlhodiny, byl tímtéž směrem od Prahy jako její domov.

Jak míjeli stanici, na které kdysi nasedala, když jela z redakce do ústavu poprvé, uvědomila si, že sedí natomtéž místě u dveří jako tenkrát, vedle paní Pospíšilové, Co asi dělá? Prý se ze všeho pomátla narozumu. Není divu. Když si jen vzpomene, jak chuděra tehdy celou cestu Michala velebila, jak bylašťastná, že Roman je skoro už zdravý, ženit se bude, na vnoučata myslela. Jak se někdy v životě všechno

neočekávaně zvrátí: velké štěstí se ukáže jako osudová tragédie. Co by asi dnes za to dala, kdyby Roman

byl zemřel, třeba při operaci. Násilně odtrhla myšlenky od skličující představy, co asi teď paníPospíšilová prožívá. Muka jistě tisíckrát horší než Málková. Protože Pospíšilové se sotva kde dostanekouska soucitu a pochopení. Má vůbec u koho se vyplakat ze svého hoře? Vědět, že jí jen trochu pomůže,

rozjela by se za ní, aby viděla, že aspoň někdo s ní cítí. Poradila by jí, aby se přestěhovala z místa, kde jivšichni znají. Jenže vzápětí se dostavila neodbytná myšlenka: kdyby byl Romanovou obětí Jakub —zalykala bych se k ní nenávistí, jakou zrůdu porodila a vychovala. Je náramně snadné být plný pochopenítam, kde se člověku nedostali až na živou kůži. Ne život není jednoduchý, povzdechla si a už věděla, že za

Pospíšilovou nepůjde. Rychle od ní odvrátila myšlenky k Tiborovi.

Co asi řekne na její scénář, který mu dala před několika dny přečíst? Dnes vlastně jede do ústavunaposled. Alespoň pracovně, a tím se uzavírá jedna etapa jejího života. Etapa, jejíž prapříčinou byl veskutečnosti nešťastný grafoman, Lubomír Vaněček. Byl to přece jeho nápad navštívit Talichův ústav,kde ovšem nedokázal využít šance, jaká se novináři nabízela. Zato plně jí využila ona. Ale přesto Vaněčekzůstal nezapomenutelný. Dodnes Tibor s potěšením líčí svým známým článek o ústavu, kde byla i oslavakatetrizace. Vaněček o ní psal jako o katedrizaci a Tibor s očima obrácenýma k nebesům se patetickytázal zda Vaněček termín spojoval se slovem katedrála či katedra. Odstavec, kterak ostrý drát kličkuje jakšipka žilami od kolena do srdce, znal Tibor zpaměti. Určitě lituje, že článek nevyšel. Měl by ho vyvěšenýna čestném místě ve své pracovně.

Ctižádostivý, neúspěšný Vaněček. Kdyby tak věděl, co všechno svou reportáží pro ni, Barboru, rozejel.Bylo jí ho až líto. Nikdy v životě se nevyznamenal, ač po tom prahne, nikdy se asi nevyšvihne tam, kamtouží, uvažovala Barbora, která stejně jako samotný Vaněček netušila, že jedinému velkému činu, kterýkdy vykonal, bylo souzeno nikdy se neobjevit v plné slávě ani před druhými, ani před ním samotným.Protože Bezpečnost nezjistila, kdo byl onen Jakubem vylíčený muž, který jeho i Romana vyhnal ze dvorkua o kterém nebylo pochyb, nakonec to přiznal i Roman, že Jakubovi zachránil život.

Za tento čin osud svou pošklebnou ironií způsobil Vaněčkovi ještě jen další potupu. Článek o rozkrádánístavebního materiálu, který tehdy ještě rozkurážený z úspěšné potyčky s Romanem po návratu domůnapsal, tento článek, který by mu Barbora, vědět, jak vznikl, platila zlatem, a co víc: byla by přimělaVladimíra, aby ho otiskl na první stránce i s Vaněčkovou fotografií, životopisem a popisem hrdinného činu,

tento článek skončil v redakčním koši. Martin přečetl „Ze společného krajíce” první stránku, přelétl očimaposlední odstavec, a aniž si vůbec všiml, kdo je autorem, načmáral na kus papíru: naivní, schématické,samá klišé, připíchl ho k článku a hodil do přihrádky nepřijatých rukopisů. Jana pak nepříliš šetrně —pamětliva, že i ona si v tehdejší aféře kvůli Vaněčkovi vypila od šéfredaktora svoje, Vaněčkovi rukopis spotěšením vrátila. Ještě před ní ho roztrpčeně hodil do koše v sekretariátu, bez pozdravu odešel a od té

doby se v redakci neukázal.

A tak Barbora namísto aby Vaněčkovi vyhradila ve svých vzpomínkách jednou provždy čestné místo,pomyslela na něho až dnes a to ještě letmo a útrpně a hned zas už, kolébána rytmem autobusu, seponořila do myšlenek o ústavu.

Kdo jí tam vlastně dal nejvíc? Prvních pár dnů, které tam trávila, bylo jako nárazy ze všech stran. Teprvepostupně se z anonymního celku vynořovaly některé tváře určitěji: Michal, Tibor, doktor Horák —Slávek, Pak rozhodnutí, že tady musí udělat něco víc než jen obsáhlejší reportáž. Jenže jak se v tézáplavě dojmů dorážejících na každém kroku zorientovat? Jak proniknout k tomu nejpodstatnějšímu? Domyšlenek lidí, jejichž i tváře jí byly cizí, a stačila operační rouška, aby si je mezi sebou pletla. To už tu

byly okamžiky zlostné až maniacké touhy vyrvat jim jejich tajemství, poznat tyhle lidi v mezních situacích i

zevnitř, zmocnit se toho, co se odehrává za jejich čelem, dopátrat se, proč jsou právě takoví, jací jsou —a jací vlastně jsou. Byly chvíle, kdy s nimi měla chuť zacloumat a vytřepat z nich tajemství jejichmyšlenek: třeba když nehybně, s uzavřenými, nic neprozrazujícími tvářemi stáli po dokončené operaci nasále nad šestiletým děvčátkem, které začínalo modrat. Michal, Tibor a doktor Horák okolo stolu, opodálSlávek a unaveně o kachlíčkovanou stěnu se opírající asistenti, kteří vyčkávali rozhodnutí, bude-li serevidovat. Ticho přerušovalo jen pár skoupých, sem tam přes stůl hozených poznámek, které Barbořenedávaly sebemenší smysl. Vpíjela se do jejich už odrouškovaných tváří, aby z nich vyčetla, zda mají vhlavě opravdu jen EKG a tlaky, nebo zda některý z nich taky vnímá, jak krásné je to tmavovlasé děcko, apomyslí na jeho rodiče, kteří v tuhle chvíli sedí šílení strachem i nadějí u telefonu a každou hodinu volajíresuscitaci, jestli tam už holčičku přivezli a v jakém stavu. Na něčem se ti tři bez řeči shodli, protože Tibor

a Michal opustili sál a doktor Horák se začal suše starat o předání dítěte na resuscitaci. V tu chvíli si bylajista, že udělali jen profesionálně svoje a víc se nevzrušují. Už jdou zas k jinému pacientovi a na Haničkuani nevzdechnou. Jenže druhý den se dověděla od paní Paterové, že kvůli malé Hance zůstali v ústavupřes noc. Ale, co si z toho vybrat? Profesionální zájem, nebo hluboce lidské soucítění? Teprvemnohem později pochopila, že obojí je propojeno a jedno bez druhého by nemohlo dost úspěšněfungovat.

Při své práci poznala až příliš mnoho lékařů, i takzvaných dobrých, ba špičkových, pro které je pacientpouhý objekt, kterému v rámci své ctižádosti poskytnou opravdu hodně. Jenže jenom hodně a hlavnětehdy, když právě zapadá do nějakého jejich záměru: když může posloužit jejich cíli, třeba právěprobíhajícímu výzkumu choroby, kterou trpí. A v Michalově ústavu brzy ocenila skutečnost, že tam propacienta udělají ne hodně, ale maximum, ať už je případem nejbanálnějším a šedivě nezajímavým, nebo

diagnózou kuriózní, která je provokuje.

Tajemstvím jejich myšlení, které jí nikdo z nich nemohl sám o sobě ani o druhých prozradit, protože slovy

bylo nesdělitelné, buď sama pochopí, nebo nepochopí, ale mluvit se o tom nedá, tímhle jejichtajemstvím byla jeden čas posedlá jak malíř mořem, jehož prchavý tvar a proměnlivé barvy se mu nedařívyrvat a přenést si je na svoje plátno.

Dnes poprvé ji napadlo, do jaké míry jí v jeho dobývání pomohl osobní vztah k Michalovi. S podivem

musela přiznat, že vůbec nic, spíš jí leccos komplikoval a znesnadnil, protože ho začala vidět i jinýmanež jen na svůj účel ostře zacílenýma očima. A taky přišly zábrany: nedotírat na něho otázkami, protožeje unavený a potřebuje si vedle ní spíš vydechnout, nebo jí zas bylo hloupé ptát se ho potřetí na to, co už

jí trpělivě vysvětlil. Měl sice nejlepší snahu vše jí usnadnit a pomoci jí, a také se tak stalo: díky jemuměla všude dveře i srdce dokořán, jenže sám ji přeceňoval. Kolikrát jí vykládal o problémech, k jejichžplnému pochopení by byla potřebovala mnohem širší a hlubší základ, než jaký se jí podařilo vratce si zakrátký čas v ústavu vybudovat.

To zas Tibor… Tibor byl jedinečný, neopakovatelný a nenahraditelný. Když se teď konečně ponejprvdůkladně ohlédla, bylo jí rázem jasné, že nebýt Tibora, nikdy těch dvě stě stránek scénáře kcelovečernímu filmu nespatřilo světlo světa. Tibor, kterému mohla kvílet nebo nadávat, že celá jehozatracená kardiologie je tupá, zmatená, nepřehledná a bez logiky. Tibor, kterého se mohla bezsebemenších zábran zeptat podesáté na totéž a ještě ho napomenout: Řekni mi to pomalu a vlídně, aon řekl. Tibor, který nikdy, ať jí vykládal cokoli, ani sebeméně nepředpokládal, že by měla byť jenminimální znalosti či inteligenci. Pobaveně, s mírnou nadsázkou líčila kdysi v redakci, jak srozumitelnéjsou jeho lekce. Kdykoli řekne „céva,” dodá: to je potrubí, kterým v těle proudí krev. A použije-li termínu„srdce”, zabuší si na hrudník. A nad tím vším jeho nezdolná vitalita burcující člověka k dobré náladě,aktivitě a elánu, jeho vtip, který jí pomáhal přenášet se přes chvíle deprese, že nejlépe odtud utéct,protože stejně nikdy v životě nepochopí, proč příliš nízký tepenní tlak může vést až k zástavě srdce a příliš

vysoký žilní tlak zas k městnání krve v mozku, proč tyhle tlaky tak bedlivě sledují, právě když pacientasundávají z pumpy, a jak lze ovlivnit, aby jejich hodnoty byly příznivější.

Je to tak. Ne Michal, ale Tibor má zásadní zásluhu, že dokázala napsat svůj scénář, což samo o sobě neníto nejpodstatnější. Hlavní je, že s jeho pomocí v ústavu vytrvala a obohatila tak, hloupý výraz, ale jiný ji

nenapadal, obohatila tak svůj pohled o další rozměr, o poznání nových hodnot. Protože i když věděla,že lidé, kteří žijí jen pro své povolání a pro druhé, jistě existují, v takovéto koncentraci a v tak pozitivníchdůsledcích to ještě nikdy předtím nepoznala.

Trhnutím se probrala ze svých vzpomínek a úvah: málem přejela. Vyskočila v posledním okamžiku zautobusu, jehož dveře se už zavíraly, řidič se na ni vyčítavě podíval, a za chvíli už ji obklopil ústavdůvěrně známou atmosférou. Tibor sice říkal, že s katetrizacemi skončí okolo poledne, takže ho najde vjeho pokoji, ale moc by se divila, kdyby mu aspoň jednoho pacienta z interny nebo pediatrie nepřistrčilinavíc. Zamířila tedy hned v přízemí přímo do traktu předoperačních vyšetření.

Samozřejmě. Katetrizace v plném proudu.

V šatně odhodila věci, oblékla si plášť, čepici, roušku a galoše a vstoupila. Zaujati pacientem ji zatímnezpozorovali. Magnetofon tiše hrál I can’t stop loving you, Tibor s rentgenologem Vráťou Sládkempracovali v tiché součinnosti takřka beze slov. Teď se doktor Sládek pootočil za sebe k sestře: „Dejte mi…

přece ten… hergot —” Sestra zaváhala a Tibor řekl: „Leader.” Vložil mu vodič do ruky a vlídně dodal:„Jen klid. My víme, že se nedovedeš vyjádřit, ale naštěstí taky vždycky víme, co bys rád řekl.”

Barbora si spokojeně pomyslela, že všechno jde zřejmě dobře, pacient se zasmál a Tibor se k němu

obrátil:

„Tak teď pozor, pane Bouček. Teď budete cítit tlak u srdce a možná, že se vám bude chtít i zvracet, alechvilinku to musíte vydržet. Až vám řeknu, přestanete dýchat a nebudete ani tlačit, i když vás k tomu

bude nutit. Rozumíte?”

„Rozumím, pane doktore,” řekl pacient pokojně a Barbora zatajila dech, protože dobře věděla, že budenásledovat nejpovážlivější okamžik tohoto diagnostického vyšetření: transseptální punkce, kdy dlouhájehla zavedená katetrem až z krajiny tříselné do srdce propíchne, doufejme, že ne aortu, ale přepážkumezi pravou a levou srdeční síní. Podívala se na televizní obrazovku a znovu jako vždycky si uvědomila,na jak chabý, neplastický obraz je v tomto okamžiku lékař odkázán, a jak málo by stačilo k tomu, aby —„Tak pozor,” řekl Tibor. „Nedýchat, netlačit, nedýchat, netlačit —” opakoval s uklidňující

monotónností. „Dobrý!”

Zahleděli se s rentgenologem na obrazovku, pak si nechali inženýrem v kabině vrátit film kus zpátky.

„Pane doktore, můžu už dýchat?” zeptal se pacient Bouček starostlivě. Všichni vybuchli ve smích.

„Už dávno. Zapomněl jsem vám to říct.”

„To se kolegovi občas stává,” poznamenal rentgenolog. „Už hezkých pár pacientů mu při katetrizacizemřelo udušením, protože jim zapomněl dovolit, aby zas dýchali. Jak je vám, pane Boučku?”

„Výborně,” pochválil si statečně pacient, ale Barbora dobře viděla, že moc skvělé to není. „Už budeme

hotovi?”

„Končíme. Za chvíli jste na posteli a dáte si dvacet. Tím máte od nás zas na čas pokoj, a nejprotivnějšívyšetření za sebou.”

„Nebylo to tak zlé,” mínil dobrácky pacient. „S váma je legrace a ještě mi tu vyhrávala tak pěkná muzika.Manželka mi ani nebude věřit, jak to tady chodí. Víte, že teprve teď jsem si jist, že mne uzdravíte?”

„Když máme vaši důvěru, tak je zpoloviny vyhráno,” řekl Tibor vesele a obrátil se k Barboře: „Ahoj, zachvíli jsem nahoře.”

Zašla ještě za rentgenologem do přilehlé místnosti, kde mu inženýr na malé obrazovce znovu nechávalprojet určité části filmu.

„Jaké je to s panem Boučkem? Na operaci?”

Zavrtěl hlavou. „Sotva. Pochybuju.”

„To jsem ráda. Takový sympaťák.”

„Tak počkat: myslím, že není na operaci, jak je mizerný.”

Barbora bez dalšího slova vyšla. Na něco podobného tu musel být člověk připraven na každém kroku. Nenadarmo ji Michal varoval, aby si pacienty, zejména děti, „držela od těla”: jinak se utýrá.

Věděla, že bude trvat ještě dobré půl hodiny, než se Tibor dostane na svůj pokoj. Odhodila do špínypoužité převlečení a zamířila na poschodí k sálům. Ještě se pracovalo, na rozvrhu v předsálu si přečetla,že operuje docent Laštovka. Půjde se chvilku dívat, i když tenhle pán jí má plné zuby od okamžiku, co se

potkali.

Začalo to hned jeho návratem z Londýna, pár dní předtím, než se provalila aféra s Romanem, tedy vdobě, kdy všichni ještě měli spoustu humoru. Seděli tehdy večer u Michala v jeho pokoji, FrantaLaštovka, Tibor a ona, a Laštovka domlouval s Michalem, že uspořádá pro všechny zdravotníky oddělení

seminář o svých nejnovějších poznatcích z londýnské Hospital for sick children:, udělal bych přednášku,

pak by proběhla diskuse, mezitím bych rozdal, — Musel si odkašlat a Barbora do jeho přerušenívyhrkla: Dárky!

Michal stiskl rty, Tibor se zašklebil a docent Laštovka ji zdrtil pohledem a pokračoval:, — bych rozdaldiapozitivy. Mám velice zajímavé záběry například, — Dobře věděla od paní Paterové, že docentLaštovka je přímo proslulý svou šetrností. Kdykoliv někdo z ústavu vyjel kamkoli do zahraničí, přivezl proostatní tašku suvenýrů. Jen Laštovka tento zvyk neoblomně ignoroval, i když jeho samotného dokázalkaždý sebemenší dárek upřímně potěšit, stejně jako když u některého kolegy či mezi sestrami přišelzadarmo k šálku kávy, cigaretě či zákusku.

A hned příští den se nešťastnou náhodou vyskytl za Barbořinými zády, právě když se po shlédnutí jehooperace vyptávala v předsále Tibora, jestli docent Laštovka vždycky na začátku každé operace vyhlásí

pacienta za prakticky mrtvého, takže zákrok je nesmyslem, do kterého se pouští proti svému zdravému

rozumu. Exitus ještě na stole je logický, zákonitý a neodvratitelný.

Tibor zazářil při pohledu na Frantův výraz a pro jistotu její dotaz hlasitě zopakoval, takže poblíže sevyskytující doktor Horák mohl ochotně odpovědět, že nikoli. On sám je očitým svědkem, jak Frantanejméně dvakrát, ne-li už třikrát, měl na stole pacienta, o kterém musel připustit, že živý je a živýpravděpodobně zůstane.

„To byl slepák nebo křečová žíla, ne?” přisadil si Tibor.

Operační výsledky docenta Laštovky byly takové, že klidně mohl dovolit žerty na svůj účet, jenže smyslpro humor nikdy nebyl jeho silnou stránkou, a byl jí stále méně, čím víc se stával humoru ostatníchterčem. Neodpověděl tedy, jak Barbora čekala, třeba, že anesteziologové, kteří pouzeadministrativním nedopatřením jsou také řazeni mezi lékaře, mají nejméně co kritizovat, anebo podobně,ale podmračeně a podrobně Barboře popsal pacienta, kterého právě a právem proti vlastnímu očekáváníúspěšně odoperoval: naprosto vyřízený případ, kterého by se druhý chirurg nedotkl, ať by kardiolognaléhal sebevíc. Předoperační stav pacienta líčil tak sugestivně, že Barbora brzy litovala své poťouchléotázky… „Co tady mi vnucují pod nůž, z toho by každý druhý byl hrobník, a ne chirurg!” zvolalzávěrem a důstojně se odkolébal.

Že by ovšem tahle dvě setkání s Barborou zvýšila Laštovkovy sympatie k ženám, o tom nemohlo býtřeči. Barbora si dokonce byla jista, že jen kvůli Michalovi, s kterým si pracovně výborně rozuměl, jí neřekl,

aby jemu na sál nechodila, že tam nemá co dělat. Chuti k tomu měl víc než dost, o tom nebylopochyby.

Když se teď převlékala v šatně předsálu, kde nebylo živé duše, napadlo ji, že Roman sem skutečně mohlkdykoli proklouznout bez nejmenších potíží. Bylo to až příliš snadné pro každého, kdo to tu jen trochu

znal.

Na stolku u sálu nahlédla do chorobopisu: Prokázán hemodynamický významný levopravý zkrat, na úrovni

síně dosahuje 150 %, pravostranný zkrat vyloučen.

„To je defekt síňového septa?” zeptala se Slávka, který právě vyšel ze sálu, a jak ji viděl, hned k nízamířil.

„Ano, ale ten už skončili. Jak to, že je tu chorobopis? Musím ho hned poslat na resuscitaci. Teď dělajíjednoho čtyřicátníka: rozrušení stenózy.” Přistrčil jí druhý chorobopis.

„A co tu tedy máte na práci vy?”

„Je to aortální stenóza. Bude na pumpě.”

„Jak jsou daleko?”

„Zrovna se začíná. Běžte dál. Hned vám donesu schůdky.”

„Děkuju, Slávku, ale dnes ne. Můžu se zdržet jen chvilku, musím nahoru za doktorem Tromlerem.”

„No ne, to jsou k nám hosti,” řekli asistenti, když se vmáčkla na Michalovo, vlastně Laštovkovo místo.„Přesedlala jste na jinou disciplínu, že jsme vás tak dlouho neviděli? Na krční, nosní, ušní?”

„Panebože,” vydechla Barbora při pohledu, jak se rozchlipují vrstvy žlutého, krupicovitého, vlastně spíšrýžovitého, tuku na pacientově tučné hrudi. „Přece nejsem v e s p o d u takhle ošklivá.”

„Vy určitě ne,” ujistil ji ten proti ni. „Ale třeba takový Laštovka, ten docela jistě.”

Všechno při starém, stále stejní dobráci, usmála se v duchu, když se nad stolem rozpředla diskuse natéma, jak bude Laštovka operovat, až se objem jeho pasu rozšíří o dalších pár centimetrů, a jakétechnické úpravy stolu by už bylo na čase připravovat. Následovala historka, jak ho dnes hned po ránuzničila sestra, která přišla vybírat příspěvky ROH. Pan docent téměř zmeškal operaci, když se detailněvyptával, jestli by byl skutečně jediným lékařem na území tohoto státu, který není odborově organizován,kdyby z ROH vystoupil, a jaké praktické důsledky by to pro něho mělo. Zjistiv, že například ztrátukaždoročního letního poukazu na rekreaci pokud možno u moře a zimních víkendových pobytů v horskéchatě včetně cesty autobusem za režijní cenu, blízek infarktu se posléze odhodlal zaplatit, a abynemusel rozměňovat padesátikorunu, vypůjčil si k tomuto účelu pětatřicet korun od Tibora.

„Ani nevíš, jak mne mrzí, že tu končím,” posteskla si Barbora Tiborovi, když u něho seděli nad šálky čaje aMileninými koláči.

„Koukal jsem, že tu končíš nějak víc, než je třeba,” odpověděl příkře.

Barbora věděla, že hovor stáčí k Michalovi, proto rychle řekla:

„Vypadáš utahaně. Co bylo?”

„Noc!”

„Jaká?” zajímalo Barboru. „Nebo mám se lépe zeptat: s kterou?”

„Zeptej se nejlépe: s kterými… Poslední čas tu byl nápadný klid. Případy šly tak hladce a bez komplikací,že po týdnu jsme si říkali, že vše tiše spěje k obrovskému průšvihu, na který osud proti nám sbírá síly,aby pak naráz uhodil na všech frontách. A to se stalo dnes v noci. Bouchla resuscitace i oddělení.”

„Jak? Povídej!”

„Jašátková Emílie po včerejší umělé chlopni byla silně dušná, soudili jsme na chlopeň blokovanou

trombem Krevní sraženinou,” dodal automaticky a Barbora se usmála. „A to je všechno?”

„Ne, buď klidná,” řekl vztekle. „Pánková Julie, dva dny před zákrokem, měla celou noc tak těžkou

arytmii, že to byl bezmála její konec. A u sedmileté Katky došlo k rozvoji tamponády, krvácení doperikardu. Obalu na srdci.”

„Nemusíš mi všechno překládat, jako když jsem tu byla poprvé,” upozornila Barbora. „Od té doby jsem si

už nejméně tři termíny osvojila docela běžně.”

„U tebe člověk nikdy neví, jestli perikardem nemíníš plícnici,” řekl Tibor suše.

„Proč krvácela do perikardu?”

„Ze šití ve švu. Záplatovali jí defekt síňového septa.”

„A otvírali jste v noci někoho?”

„Revidovali jsme Jašátkovou i Katku. Obě se sebraly, a když jsme k ránu padali na hubu, rozhodl se

zemřít na infarkt starý Slavíček, kterého jsme chystali na by-pass.”

„Tak to tě lituju a můžeš být ke mně neurvalý i nadále, máš předem mé prominutí. Ale chudák

Laštovka! Těm ničemům na sále je zdrojem obveselení a on ubožák po takovéhle noci —”

„Franta? Jestli ten měl bezesnou noc, tak leda proto, že se převaloval na lůžku zbrocen potem v úděsné

představě, že se blíží hodina zúčtování závodního stravování nebo nákup měsíční jízdenky na autobus.

Pokud míníš noc na sále, byl tu Michal.”

„Copak on zas už operuje?” zeptala se Barbora nepředloženě a hned věděla, jak velkou udělala chybu.

„Teprve asi měsíc, takže to samozřejmě nemůžeš vědět,” řekl Tibor převlídným hlasem.„Nepředpokládám, že by tě to zajímalo, ale jen tak mimochodem: odoperoval s velice dobrým výsledkem

dceru té tvé známé. Ivanu.”

„To vím,” přikývla Barbora. „Ale netušila jsem —”

„Jistě. Samozřejmě,” souhlasil horlivě Tibor. „Jak bys taky mohla. Máš to sem kus cesty, času málo —”

„Přestaň rýpat,” řekla Barbora mrzutě. „Když jsi tak chytrý, tedy bys mi mohl prozradit, od koho bych asi

tak měla vědět, jestli Michal chodí nebo nechodí na sál. Co mi nepovíš ty, nevím. Uvědom si —” „Uvědomuju si,” řekl Tibor vážně, „že jsi Michala odepsala, když byl v průšvihu. Respektive, když nebyl vestavu, aby okolo tebe mohl skákat a plnit ti přání vyčtená z očí.”

„Mluvíš hloupě. Škoda, že tvoje inteligence se omezuje na znalosti chlopní, a nepostihuje taky oblasti o

třicet centimetrů výš.”

„Na odhad, co se odehrává v tvých nečetných mozkových závitech, na to ještě stačím,” řekl Tibor a zívl.

„Tos mne uklidnil,” vyjela Barbora jízlivě. „To jsem ráda, že sis dovedl představit, jak mi je, když jsem se

dověděla všechny podrobnosti o Pavlíkovi a zjistila, co hrozilo i Jakubovi. Jsem opravdu moc ráda, že

tušíš, jak mi bylo, když právě v tu dobu mi dal Michal najevo, abych se mu nepletla pod nohama.”

„Podívej,” začal Tibor smířlivě, ale Barbora ho přerušila.

„Samozřejmě. On měl svoje prestižně profesionální problémy, a ty si potřeboval v samotě odhojit.”

„Tak to přece zkus pochopit,” říkal Tibor naléhavě. „Vžij se do konfliktu, který měl sám se sebou. Ale

dostal se z toho, a už je pomalu zas jak býval. A jsem si jist, že dnes už záleží jen na tobě, aby i mezi

vámi dvěma bylo všechno v pořádku.”

„Ach tak. To jako myslíš, že já jsem měla uctivě čekat půl roku, jestli zas budu nebo nebudu vzata namilost. A když se náhodou ukázalo, že ano, tak mám plakat dojetím, nebo třeštit radostí? Tak by sis topředstavoval, jo?!”

„Pochopitelně,” zasmál se Tibor, ale Barbora dobře věděla, že to myslí docela vážně.

„Něco ti na sebe prozradím,” řekla pomalu. „Většina lidí včetně tebe mne považuje za náramně výkonnoua temperamentní a plnou elánu. Tohle všechno snad ve mně nějakým náznakem je, ale s moc krátkýmdechem, takže —” Zarazila se. Nebývala zvyklá hovořit s někým o tom, co se bytostně týkalo jen jí

samotné.

„A to myslíš, že mne překvapuje? Že už na pohled nepoznám, že jsi vyloženě podtlakový, spíš tedamalátný typ? Nezapomeň, že jsem tě párkrát viděl taky po ránu.“

„Tím líp. Nemusím tě tedy přesvědčovat, kolik si toho mohu dovolit. Jak musím šetřit svou energií, aby mi

stačila na všechno podstatné. Divíš se tedy, že jsem si ze života odbourala všechno zbytečně zatěžující?A že všude kde je to jen trochu možné, se hledím vyhnout, čemu psychiatři říkají negativní emočníbilancování? V praxi to znamená, že se nerozčiluju nad malichernostmi, nepláču nad rozlitým mlékem,vymítám z paměti pocity křivdy zlosti, a naopak si cílevědomě pěstuju, sobecky a sama kvůli sobě —pozitivní vztah k lidem. Tuhle rovnováhu si udržovat, to občas taky znamená chirurgický řez nad něčím,co vím, že by mne zatěžovalo natolik, že bych pro ostatní věci byla vyřízená.”

„Ten chirurgický řez jsi udělala ve vztahu s Michalem, jestli jsem to správně pochopil.”

„Ano. A nepředstavuj si, že nějak vědomě, nebo že jsem chtěla. Trápila jsem se dost dlouho a víc, než siumíš představit a než jsem ti ochotna povědět. A pak jsem se jednoho dne probudila, není to tak dávno

, a zjistila jsem, že je mi lhostejný.”

„Tohle nemyslíš vážně,” namítl prudce. „Ačkoliv, odjakživa je mi jasné, že s každou ženskou jsou jediněpotíže a komplikace a Michal by udělal nejlépe —”

„— kdyby se nás všech prozíravě vystříhal jako moudrý Laštovka. Ale víš, čím jsem si dnes už docelajista? Kdybychom se s Michalem vzali, budeš mi spílat stejně srdečně jako dnes paní Kláře: každá jehoprohra je jejím vítězstvím, a tak dále.”

„To je dost pravděpodobné,” připustil Tibor nestoudně. Neznám ženskou, s kterou by člověk nemělprůšvihy. Klára je nemožná svým nadbytkem oddanosti a lásky, které ty zas nemáš vůbec, skoro vůbec,prostě: jedna lepší než druhá. Žádná ženská nemá smysl pro správnou míru věcí.”

„Je aspoň Milena výjimkou z tohoto pravidla?”

„Ne, proč by byla?” řekl Tibor překvapeně. „Je to taky jenom ženská a jen bůh ví, co já si někdynechám líbit, co tiše snáším pro klid v rodině.”

„Aha. Tak ty jsi dnes proti všem. Nebo všichni proti tobě, že? Chápu, po té divoké noci. Ale kdyby tento

můj pocit přetrvával, je dobré včas se poradit s psychiatrem. Mají proto pěknou diagnózu, do českéhojazyka se překládá jako stihomam. Do jisté míry se dá i léčit.”

Tibor si povzdechl a pak se zeptal: „Mimochodem, říkal jsem ti, jak fantasticky se v té aféře zachoval

Laštovka?“

„Laštovka?”

„Přece když se vrátil, s Michalem se na sále střídali, vtom bouchla ta aféra. Jakmile Franta zjistil, že sMichalem je pro sál konec, hned šel na mne a na Horáka, co musíme nenápadně rozhlásit: byli sprofesorem už dávno dohodnuti, že jakmile se on, Franta, tady zas rozběhne, převezme dočasně sál sám,

aby si Michal konečně napsal svoji práci o chlopních. Klaplo to tak, že nikdo kromě několika z nás netuší,

jak na tom Michal doopravdy byl.”

„A ty řeči o Michalovi, s tou Romanovou kartou, ty už utichly?”

„To víš, že utichly. Taky jsme jim ulomili hrot tím, že jsme otevřeně vysvětlili, jak se ten malér doopravdypřihodil. A že vinu máme všichni, nikdo jsme na Romana nevzpomněli a neupozornili.”

„Tys o Michalovi neměl pochybnosti nikdy, viď?”

„Ne. Znám ho příliš dlouho a vím dobře, čeho je a čeho není schopen. A nemysli si, že to je názor jen můj

nebo Horáka. Divila by ses, kdo všechno se Michala zastával. Třeba… vešel jsem jednou —” pokývlhlavou k sousední místnosti, kde sedávala Olinka, „— a slyším svoji sličnou sekretářku ječet jak domovnici

na pavlači proti jedné sestře: že jen sprosťák a bezectný idiot může něco takového o panu profesoroviroznášet. Jako vrcholný argument Michalovy čestnosti uvedla, že on jediný i jí do očí přísně, ale zdvořilevytkl chyby. O mně se prý nebaví, já jsem hulvát, který ji sadisticky pronásleduje. Ale ostatní, ti jipomlouvali vždycky jen za zády, jak dobře ví.”

„Je tedy větší formát, než jsem myslela. Mně ovšem byla sympatická vždycky. Nebo uvaž, v jejím věku

— ten přesný odhad lidí. Ani já bych tvou charakteristiku nepodala výstižněji. Ale kde vlastně Olinka je,

když se ti vrátila tvá pravá ruka, která vydrží jakékoli zacházení?”

„Na rentgenologii namísto těhotné sekretářky. Starý Fialka —”

„Profesor?”

„Jo, profesor, dnes i svůj tajemník. Osobně se přehrabává v kartotéce, když potřebuje mít jistotu, ženedostane na stůl snímek páteře pacienta Nováka namísto lebky pacientky Svobodové. Docent Líbal —Fialkův zástupce, jen úpí, jak mu Olinka přímo zalévá a hnojí jeho angínu pectoris.”

„Nevyrazí ji profesor?” starala se Barbora.

„Fialka? Buď klidná, ani kdyby na angínu pectoris odrovnala Líbala se všemi asistenty. Ta si staréhopěkně omotala. Říká o ní mé slunéčko a naše sedmikráska. Vždycky prý miloučká a usměvavá. Na vlastníoči jsem při tomto profesorově výroku viděl Líbala modrat.”

„Moc jí přeju, že si po tobě polepšila.”

„Nikdo jí to nepřeje vroucněji než já, že odtud zmizela. Ale zpět k Michalovi. Snad bys mohla chápat, žese ti vyhýbal i z pocitů trapnosti. Že byl najednou v roli, a ty jejím prvním svědkem, v jaké se mymuži před ženou, a tím spíš před milovanou ženou, moc neradi ukazujeme. Chápeš to, vid?” podíval se na

ni s nadějí, a když neřekla ani slovo, neohroženě pokračoval: „Teď už je zas takřka na svém normálu. Vhlavě má jasný cíl: abychom začali dělat transpozice velkých cév. To plánuje a o to usiluje a nikdo minevymluví, že usiluje i o tebe: aby se mezi vámi dvěma dalo vše zas do bývalých kolejí. Mám pravdu,nebo nemám?”

„Máš,” připustila Barbora váhavě. „V posledním měsíci za mnou párkrát byl. O transpozicích dost mluví.Ale nezmiňoval se, že zas chodí na sál.”

„Bude trvat ještě hodně dlouho, než usoudíš, žes mu už dostatečně oplatila jeho nezájem, a začneš sezase chovat normálně? Rád bych to viděl co nejdřív, pro jeho klid, když nám teď jde o ty

transpozice.”

Barboru nejdřív zalila vlna zlosti, ale pak se rozesmála.

„Tibore, ty jsi tak nestydatě upřímný. Ve jménu vašich transpozic já mám padnout Michalovi okolo krku, ikdybych už dávno měla takříkajíc v srdci jiného, viď?”

„Samo sebou. Jestli ti Michal o těch transpozicích něco pověděl, jako soudný člověk musíš uznat, že nášcíl stojí za jakoukoli oběť. Tím ovšem nechci říct,” opravil se rychle, „že být s Michalem by byla pro ženuoběť. Naopak —”

„Jistě, jistě. Je to pocta, čest a sláva, ušetři mne podrobnějšího výkladu. Resumé prostě je, že já

mám posloužit vašemu vznešenému cíli, a to hezky rychle.”

„Michal by nejlépe udělal, kdyby se s tebou rozešel,” povzdechl si Tibor. „Protože, jak se ukazuje —potíže s tebou budou. Jenže on to zřejmě nedokáže. A nevěřím,” rozčilil se dodatečně, „že bys mohla mítv hlavě jiného. Proti Michalovi ti každý musí připadat nemožný.”

„Kromě tebe a Horáka,” podotkla Barbora.

„To máš těžký, holka. My už jsme ženatí. Ne sice zrovna šťastně a ne že bychom si nebyli ochotnipolepšit. Jenže copak když jde o ženskou, tak si člověk vůbec může polepšit? Vždycky je to z bláta do

louže,” rozjímal Tibor.

„Ještě je tu Laštovka, jako šance pro mne. Svobodný, nezadaný, při těle a při penězích… Představ si tyjeho vkladní knížky! Jak já bych s nima zatočila,” řekla Barbora zasněně.

„Laštovku bych ti ze srdce přál, abys viděla. Kdysi, v ojedinělém návalu mužné slabosti, se tu ucházel ojednu naši doktorku. Hecován kolektivem svých nejbližších spolupracovníků ji konečně pozval na večeři.Dodnes se jí zvýší adrenalin v krvi při vzpomínce, jak Franta vyhnal od stolu vrchního s limonádou, vekteré plavaly, dle jeho slov, dvě nahnilé třešně a půlka meruňky za pětikorunu, a poručil mu přinéstlimonádu za beztak nestoudnou cenu korunu třicet. Z jídelního lístku ji sugestivně rozmlouval všechnypokrmy nad deset korun, když už předtím byl vyloučil minutky jako kancerogenní.”

Barbora se rozesmála a Tibor rychle využil její dobré nálady:

„Tak jak to teda bude s tebou a s Michalem? Podívej, s těmi transpozicemi bychom rádi začali hned po

Novém roce, a to máš ještě spousty příprav a taky —”

„Tibore, prosím tě, už mne neštvi,” řekla Barbora vlídně.

„Mohu tě ujistit, že budu sama šťastná, jestli dokážu, —, Copak nikdo nechápete, že mi musíte dát

čas, abych snad dokázala navázat, kde jsme přestali?”

„Jen aby ti to netrvalo zbytečně moc dlouho,” řekl Tibor starostlivě. „Ty transpozice —”

„Jestli ještě jednou řekneš transpozice, tak tě praštím,” vyjela Barbora. „Když jde o to, co vy si tu patláte,

tak bys mne s klidným svědomím strčil do postele třeba zrovna tomu rozteklýmu Laštovkovi.”

„Kdyby to například mohlo příznivě ovlivnit procento počáteční úmrtnosti, až začneme… proč ne? Jak se

říká: účel světí prostředky,” mínil Tibor. „A kromě toho, všechny by nás zajímalo, jak Franta jaksi… Musela

bys pak podat podrobnou zprávu —”

„S Ivanou prý šlo všechno bez komplikací,” obrátila Barbora raději list.

„Tak úplně jednoduché to nebylo, protože při deklampáži aorty, to znamená, když se aorta

odsvorkovávala při sundávání oběhu z pumpy —”

„Ano, tak dál,” řekla netrpělivě Barbora.

„Při deklampáži došlo k natržení aorty —”

„To jsem ještě neviděla, že by Michal natrhl aortu.”

„Nenatrhl ji také Michal, co myslíš?” ohradil se Tibor, osobně dotčen, ale který z asistentů to byl, šetrně

zamlčel. „V tu chvíli to vypadalo ošklivě.”

„Krev tekla proudem?”

„Kdyby jen tekla. Stříkala!”

„Co s tím udělali?”

„Michal to zašil, zazáplatoval,” řekl Tibor a Barbora si představila, jak v krví zaplaveném poli přišívá na

trhlinku dvoumilimetrovou záplatku z teflonové tkaniny.

„Na resuscitaci se už holka měla k světu. Za tři dny byla zpátky na pokoji. Už je doma a je výborná.”

Až moc výborná, pomyslela si Barbora. Tak výborná, že Jana rozhlašuje, že Ivaně vlastně nic až tak mocnebylo a že dech se jí vrátil díky tomu, že přestala kouřit. Zato barvitě líčí, jakým ústrkům a ponižování se rodině v ústavu dostalo: operace o dva dny odložena, pak zas ji přesunuli z rána na odpoledne, doktoři a

sestry neochotní a nepříjemní, pacienti na pokoji nesnesitelní a jídlo mizerné. Radil jsem ti, aby ses na nivykašlala, vytýkal Barboře Martin, když jí o Janiných litániích v redakci referoval. Samo sebou, že teďmusí všechny shazovat, aby se zbavila dojmu, že by vám měla být vděčna. Tos nevěděla, že je její běžnýzpůsob?

Ale Martine, já přece kašlu na její vděčnost. Udělala jsem to kvůli sobě, pro svoje svědomí, pro svojekladné znaménko nějakého toho komputoru, který nám kdesi zaznamenává naše plusy a mínusy, smálase Barbora, ale Martin byl nesmiřitelně rozhořčen.

Teď si na něho vzpomněla a nedalo jí, aby se nezeptala:

„Tibore, Michal po Ivaně už zůstal na sále? Myslím: po ní pak už operoval i další?”

„Tak nějak,” připustil Tibor neochotně a Barbora si pomyslela: pak že nebylo k ničemu dobré Janěpomoct. Samozřejmě, že všechno kladné stejně jako zlé se vrací. Jenže cestičky jsou příliš křivolaké a

propletené, aby to bylo vždycky na první pohled jasné.

„Jestli jsi ho na tu holku přemluvila, aby ji dělal, tak to máš u mne k dobru. I ženská občas nedopatřenímzařídí něco užitečného,” připustil Tibor velkomyslně.

Barbora se podívala na hodinky: „Abych tě nezdržovala od návratu k rodinnému krbu, pámbu je dnes stebou potěš!, tak tedy k věci: co můj scénář? Přečetls?”

„Jistěže jsem přečetl.” „No a?”

„No a… Mně se líbí. A proč taky ne, když všechno, co se mi nezdálo, jsem ti postupně už dávnorozmluvil,” usmál se. „Je to věcné, střízlivé a dějově přijatelné. Víš, co mne dokonce napadlo, když jsemto teď četl v celku? Že jde o značnou podobu s naším průšvihem okolo Romana.” „Neblázni. Jednak jsemsvůj děj měla promyšlený dávno předtím, než se Romanovy činy provalily, jednak můj problém stojí úplně

jinak. Jak tě něco takového mohlo napadnout?” říkala Barbora udivená, že někdo by mohl najítjakéhokoli společného jmenovatele mezi jejím smyšleným a Romanovým tragicky reálným příběhem.

„Podívej: co je pointou tvého příběhu? Do života pacienta a jeho rodiny tragicky zasáhne chybná

prognóza lékařů, kteří mu zachránili život. To se mi dokonce líbí. Tvrdím, že nejsou pozoruhodné tragédie,které vznikají z něčí zloby, zlé vůle či násilí, ale ty, které vyvolal úmysl čistý a vůle dobrá. Ale dál: v tvémpříběhu lékařský odhad šancí a perspektiv pacienta se dvěma těžkými chlopenními vadami je sice poctivý i

odborně fundovaný, nicméně mylný, takže po provedené operaci se s tímto člověkem všechno v jehoživotě vyvíjí jinak, než jeho rodina předpokládala i kalkulovala.”

„Abychom byli přesní: lékaři prognózu naznačili a rodina ji přijala jako nezvratný fakt.”

„No prosím. Ale to na věci nic nemění. Prostě jejich mylná prognóza vede ke katastrofě. Už vidíšspolečného jmenovatele s Romanovým případem?”

„Ne. Tragédií i pointou Romanova případu je naopak fakt, že na něho jste vůbec nepomysleli. Na něho ani

kteréhokoliv jiného svého pacienta, že by byl schopen, že by bylo v jeho silách… Vlastně něco je na tom,co říkáš.”

„Vidíš, jsme u toho. U naší mylné prognózy: co by náš kardiak dokázal či nedokázal. Tady je podstatanašeho selhání v případu Roman Pospíšil versus Bezpečnost. Ovšem náš příběh je dramatičtější než tvůj.Ten tvůj je jako doopravdy ze života, zatímco náš jako pěkně vykonstruovaný pro obrazovku nebo plátno.

Škoda, že to není opačně: že Roman není tvůj hrdina. Dokonce mne napadlo, proč jsi vlastně Romanovapřípadu pro svůj příběh nevyužila?”

„Přesně pro to, cos naznačil. Lidé by uznale pokyvovali: moc krásně vymyšlené, jenže přepísknuté.Každému by bylo jasné, že nic takového se doopravdy přihodit nemůže. A právě tenhle pocit dnešní divák

či čtenář, horlivý vyznavač literatury faktu, nemá rád,” vysvětlovala Barbora zamyšleně. V tu chvíli ji takénapadlo, jak je skoro podivné, že Romanův příběh ji ke zpracování vůbec neláká.

„Na tom něco je. Jinak, pokud jde o věcné chyby, moc jich tam sice nemáš, ale pár ti jich přece ujelo.

Vypsal jsem ti je v bodech na kus papíru.”

„Prima. Skvělý chlapec. Ukaž.”

„Všechno je u Michala,” řekl Tibor tím nejlhostejnějším hlasem. „Myslel jsem, aby mi náhodou něconeulítlo. Dneska ráno povídal, že má taky několik připomínek. Zastav se u něho.” A když Barbora nicnenamítala, neodpustil si dodat: „A hleď se chovat jako rozumná osoba, jakou jsi dřív bývala.”

„Spolehni se,” ujistila ho. „Řeknu si: ve jménu transpozic velkých cév Tibora a všech jeho svatých v

ústavu, a vletím mu okolo krku.”

„Tobě je všechno pro smích,” postěžoval si Tibor. „Jenže já mám strach ještě z jedné věci, a to jdou žerty

stranou.”

„Z čeho?” zpozorněla Barbora.

„Ze soudu s Romanem. Začíná koncem měsíce, víš o tom, že? Michal bude svědčit. Je předvolán jakopřednosta ústavu, který Romana léčil prakticky až do jeho zatčení. Nabídl jsem mu, že ho zastoupím asám podám zprávu o Romanových nálezech, ale odmítl. Prý si tenhle případ vyřídí už až do konce sám.”

„To je snad správné. Podle tebe není?” řekla Barbora nejisté.

„Jak se to vezme. Bude to pro něho pěkná zátěž, pěkný záběr.”

„Myslíš, že u soudu budou taky probírat, jak došlo v ústavu k tomu opomenutí?” zeptala se Barbora

znepokojeně. „Jako čí vinou a podobně?”

„Ale nesmysl! Proč byl Roman zatčen až k desetiletému výročí svého řádění, to přece soud nezajímá. To

je záležitost a hlavně neschopnost Bezpečnosti. Neměli snad jiné stopy z těch tuctů míst jeho činů?Museli být odkázáni na jediný kus papíru od nás? Darmo mluvit. Ale buď klidná: mít proti Michalovi něcokonkrétního, už se po něm vezli.

Mohli ho přece stíhat pro zatajování důležitých skutečností. Jenže Michalova vina je z hlediska literyzákona tak vágní, že si ji nedovolil naznačit ani ten výtečník kapitán, když tu pak ještě po Romanovězatčení otravoval. Nic bych za to ovšem nedal, že do Michala si zaryl mezi čtyřma očima. Odpovídalo by to

tak jeho úrovni.”

„Kapitán je slušný a schopný člověk. Vám se taky každý případ nepodaří na jedničku. A po Romanoviskutečně nikde žádné stopy nezůstávaly, kromě těch, které mířily do vašeho ústavu. Copak nechápeš, žedopadnout takového navenek bezúhonného občana je to nejtěžší —”

„Dej mi pokoj s naším slavným kapitánem. Nebo už je major za to, jak se vyznamenal v Romanověpřípadu? Nedivil bych se. Ale chtěl jsem jen říct, že soud se v Michalově svědecké výpovědi bude zajímat pouze o Romanův somatický stav v průběhu oněch deseti let.”

„Jak to, že je nezajímá váš názor i na jeho stav současný, který prý je dost špatný? Divím se, že vásnepožádali, abyste Romana vyšetřovali i ve vazbě.”

„Přesně tohle by nám ještě chybělo! Naštěstí: copak ho dnes můžeme vyšetřovat a dávat znaleckýposudek o jeho současném stavu, když se s ním známe? To víš, že si ho nechali vyšetřit a dokonce jeléčen. Ale kardiology z pražské kliniky. Teda, pěkně děkuju, teď se s Romanem muset setkat. Nic bymne k tomu nepřimělo. Bylo by to příšerné shledání. Když máš k někomu tak zásadně přehodnotit svůj

vztah…”

„Představ si, že by se na tebe podíval zas tak oddaně a s bezmeznou důvěrou, jak na tebe a Michalavždycky hledíval,” řekla Barbora zamyšleně.

„Nemluv o tom,” přerušil ji rychle. „Pokud tedy jde o Michala, z jeho svědecké výpovědi a z otázek soudunemám sebemenší obavy. Ale stačí, že tam například uvidí Pospíšilovou. Ani vzpomenout si nesmím, co se

sem kdysi naběhala, s pláčem nám děkovala. A teď se s ní setkat v soudní síni s Romanem pár krokůpřed ní —” potřásl hlavou.

„Ona tam půjde?” řekla Barbora s nevolí. „Víš, co by pro ni bylo slyšet všechno dopodrobna? Ne. Nevěřím,že by tam přišla.”

„Řekla mi jasně, že tam bude. Před několika dny totiž ze mne tahala rozumy, jestli se za Romanavezmeme. Musíme prý tvrdit, že je tak těžce nemocný se srdcem, že na něho nesmějí brát moc přísnýmetr. A že právě nemocné srdce a naše pokusy mu zastřely rozum. Je prý naší povinností vzít na sebesvůj díl viny, a ne ho pustit k vodě, když už posloužil naší slávě.”

„Jak na to přišla?”

„Taky by mne zajímalo. Ze sebe to nemá. Určitě se jí donesly ty pomluvy proti Michalovi, protože na něho

je úplně vysazená. A povídám ti, že se jí doslova bojím. Něco se jí posune v hlavě a začne u souduvykřikovat jako nedávno tady: že Roman je obětí profesorovy kariéry a tak dále. Už jsme si s Horákemdomlouvali, že v soudní síni se budeme nenápadně držet okolo ní, kdyby spustila.”

„Hm. Myslíš, že právě ona by mohla Michala vyvést z jeho, pracně nabyté rovnováhy? Přece všichnivíme, že jí z celého toho neštěstí přeskakuje. Kdo by ji bral vážně?”

„Člověk nikdy neví,” pokrčil rameny Tibor. „Těžko odhadnout, jak by to na Michala zapůsobilo. Uvaž: bude

tam plno lidí z ústavu. Taková scéna třeba o přestávce na chodbě nebo podobně, příjemná by muurčitě nebyla a mohla by ho zas pěkně rozházet. Nebo pohled na mámu toho Pavlíka. Taky šokující. Jenže

tahle paní tam naštěstí určitě nebude.”

„Propána,” vyděsila se Barbora. „Ta tam naopak docela určitě bude.”

„Proč myslíš?”

„Požádala našeho dědu, aby šel s ní. Její bratr prý odmítl, že na to nemá nervy. A sama prý by sinevěděla rady kam a jak, u soudu v životě kromě při rozvodu nebyla.”

„No nazdar! To je nadělení. Co ji napadá chtít se tam rozdírat? Svědčit nebude, o čem by taky mohla.

Mají ty ženské rozum? Jak Pospíšilová, tak tahle —”

„— Málková. Nevím. Děda jí to velice rozmlouval. Ale když viděl, že je pevně odhodlaná, slíbil, že s nípůjde. Snažil se ji přesvědčit, aby šla aspoň jenom na poslední přelíčení, k vynesení rozsudku. Abyneslyšela, jak se vše detailně projednává.”

„A ona?”

„Chovala se vůbec moc podivně. Byla jsem u toho, když s dědou mluvila. Zarazila se, zřejmě ji do téchvíle nenapadlo, že přelíčení bude několik. Okamžik zůstala v rozpacích a jako by se ráda na něcozeptala, ale pak jen suše prohlásila, že půjde na všechna stání. Otec je z toho nesvůj už dneska. Mocvhod mi není, že se tam bude nervovat. Ale nevyhovět jí, to bychom taky neudělali.”

„Moc se divím, že tam jde.”

„Já taky, ale… zas ji i chápu. V jejím postoji je cosi až z řeckého dramatu. Tragická postava, která si nicneusnadňuje, ale pije svůj kalich hořkosti až do dna. Víš, asi chce se svým dítětem,” Barboře se zastřelhlas a polkla slzy, „asi s ním chce jít až do konce. Pak snad to v sobě dokáže uzavřít. Ale s Michalem seobávat nemusíš. Ani nebude vědět, že tam Málková je. Jak by ji poznal?”

„Doufejme, že ho na ni nikdo neupozorní. Protože setkání s ní u soudu… Přiznám se ti, že i pro mne bybylo strašné. Pocit viny nemá zdaleka jen Michal, to mi věř. Prostě už aby ten soud byl za námi a pak —jsem pevně přesvědčen, pak konečně bude všechno zas jak bývalo. Protože život jde dál a i na tynejtragičtější oběti svých chyb a omylů milosrdně zapomínáme.”

„Někdo obratem ruky, druhý těžce, viď?” povzdechla si Barbora. „Tak zatím ahoj. Jdu tedy ještě za

Michalem. Je asi u sebe, že?”

Tibor přikývl. „A poslouchej, nebýt toho scénáře, tak bys nešla?”

„Ale šla,” usmála se na něho a vyběhla.

· V pátek večer nasedala Barbora do dálkového expresu opravdu unavená. Minulou noc z Prahy do Košic,celý den v železárnách, aby tam svoji práci stihla za jediný den a na víkend už byla doma, a teď zaszpátky do Prahy. Ale maličké kupé bylo vzorně uklizeno, v umyvadle tekla horká voda, bílé lůžko lákalo, vcestovní kabele měla deset stránek poznámek a tak vlastně byla spokojená. Když se vlak s mírnýmtrhnutím tichounce rozjel ještě dřív, než se stačila převléci do pyžama, potěšilo ji, že druhé lůžko jeneobsazené, a doufala, že by to tak mohlo zůstat až do rána. Občas se jí to poštěstilo. Vyšvihla se nahoru

, pokud někdo přistoupí, tam ji svým zabydlováním bude rušit nejméně, zhasla a zavřela oči,připravena se probudit až provoláváním průvodčího: Za půl hodiny Praha, hlavní nádraží! Nechápala, ženěkteří lidé prý ve vlaku oko nezamhouří. Ji rytmus jízdy i s řinčením přes výhybky a skřípěním brzdpříjemně kolébal ke spánku.

Jenže tentokrát ne a ne doopravdy usnout. Snad to bylo z přespřílišné únavy namáhavého a uspěchaného

dne, že jakmile se jí myšlenky začaly rozplývat do mlhy snu, vynořovala se z ní vyzáblá tvář se zarudlýmiskvrnami, tvář se špičatou bradou a podivně protáhlým nosem, u které děsily hlavně zamlžené očí hledícítupě do prázdna. Tvář, na kterou se v bdělém stavu střežila pomyslet.

Romanův proces začal tento týden a předpokládalo se, že v první polovině příštího týdne bude ukončen.Michala předvolali hned na druhé líčení, jenže se právě zúčastňoval několikadenního kongresu v Berlíně,takže měl teď výpověď ještě před sebou. Přeložili mu ji na další pondělí, už těsně před vynesenímrozsudku. A Barbora odjížděla do Košic až včera večer, aby ještě dopoledne předtím stihla přelíčení, nakterém věděla, že budou vypovídat psychiatři. Na předchozích dvou stáních nebyla, neměla odvahu jítse rozdírat probíráním Romanových činů. Stačilo vidět, jak zdrcený se vracel děda.

„Pohledu na Romana jsem se obávala docela zbytečně,” řekla včera Michalovi, který před několikahodinami přiletěl z Berlína a šel ji vyprovodit ke Košičanu. „Divil by ses, ale vůbec není až tak zlé ho vidět,

protože obžalovaný, ten totiž nemá s Romanem, jak jsme ho znali, zdaleka nic společného.”

Tak prosté to ovšem nebylo. Pohled na Romana, eskortovaného dvěma dozorci, jí vzal na okamžik dech avšimla si, že i Tibor zbledl. Že člověk, kterého mají před sebou, nemá s jejich Romanem nic společného

— to byl právě šokující dojem. Michala se tedy snažila na otřes setkání připravit, i když se nezdálo, že jedůvod k znepokojení: už týdny byl zcela vyrovnaný a ani hovoru o celém případě se nevyhýbal.Znervózňoval ji však Tibor, který si vzal do hlavy, že všechny nesnáze budou překonány teprveokamžikem, kdy Michal po své, doufejme v klidu probíhající svědecké výpovědi, opustí soudní síň.

Několik dní před zahájením procesu Tibora znovu navštívila paní Pospíšilová. Chovala se tak, že jehoobavy z možného skandálu při Michalově výpovědi se vystupňovaly. Navíc mu doktor Horák nasadil do

hlavy brouka svým názorem, že tak docela jisté není, že profesora se nikdo nebude u soudu vyptávat na

okolnosti onoho nedopatření, díky kterému se Roman dokonale ocitl mimo všechna šetření Bezpečnosti.Co když tohoto faktu se rozhodla nějakým způsobem využít obhajoba? Paní Pospíšilová je jistě sRomanovým obhájcem ve styku a sotva lze předpokládat, že by mu nepřednesla svoje litanie protiprofesorovi. A i kdyby je bral se sebevětší rezervou, nedá se vyloučit, že určitá fakta si ověřil, a pak byjeho otázky Michalovi mohly jít velice nepříjemně na tělo, aby Romana prezentoval jako svým způsobem ioběť, člověka, který mohl být dopaden už před lety a psychiatricky léčen.

Barbora naopak zastávala názor, že obhájce, právě tak jako prokurátor, bude mdlý a bez valného zájmu:oběma je přece jasné, že žádná jejich aktivita tento případ nemůže nějak podstatněji ovlivnit tím či onímsměrem. Oč vlastně ještě jde? Obžalovanému byly jeho činy dokázány, vyšetřovatelům se k nim přiznal,paragrafy je hodnotí s neúprosnou jednoznačností, a tak záleží jen a jen na vyjádření psychiatrů, co siobžalovaný vyslouží. A jak jejich posudek obhájce i prokurátor viděli, a viděla ho i Barbora, která si uMilušky pečlivě pročetla od první stránky až po résumé celou kopii toho šedesátistránkového spisu, jejim jasné, že trestní sazba bude na hranici nejvyšší. A ani znalecké hodnocení kardiologů pražské klinikyneshledává Romanův současný zdravotní stav natolik závažným, aby mohl trest příznivě ovlivnit či

odvrátit.

„Prokurátor i obhájce tam budou sedět jako dva symboly práva a spravedlnosti, žádný z nich nemůževymyslet a říct něco, co by všem předem známý výsledek sebeméně posunulo,” mínila Barbora. „Uvidíte, že to budou dva staříci, kteří proces pokojně prospí a budou probouzeni pouze ke svačinám a obědům.”Jenže se totálně zmýlila.

„Teď teprve je pro nás Roman vizitka,” řekl Tibor trpce, když mu pražský kolega kardiolog, který Romanave vazbě vyšetřoval, zavolal, v jak poměrně velmi dobrém stavu je z kardiologického hlediska jejichbývalý pacient. „Naše chlopeň bez problémů zvládá i tu vůbec nejvyšší možnou stressovou zátěž člověka:

dlouhodobý pocit ohrožení a strachu o život, nucenou izolaci —”

„Jak kdy,” namítla Barbora. „Vzpomeň si přece, jak se Roman složil hned zpočátku, když byl v úzkých a

prchal z toho dvora.”

„Tak počkej, má milá,” ohradil se Tibor. „To se složil díky tomu, že se přes čtyři ulice hnal jako splašený,což jeho oběh vydržet nemohl. Na tohle zas až jeho srdce nemá, jeho organismus musí držet svénároky na uzdě.”

Barbora, která už pomalu usínala, rázem zas vyděšeně procitla, když v zaskřípění kol uslyšela výkřik paníPospíšilové, která se k Romanovi vrhla, aby ho objala, a jeho dozorci ji s nečekanou pohotovostí zadrželi a

šetrně, ale i pevně a rozhodně odstrčili a přikázali jí, aby se posadila a víc se nepřibližovala.

Bylo po spánku. Zas už se viděla v soudní síni, kde stačilo, aby se nepatrně ohlédla šikmo za sebe, a měla

hned na očích Pospíšilovou, jak tam sedí s pohledem upřeným na Romanova záda. Jakmile bylo líčenízahájeno, vpíjela se zrakem do tváří soudců i prokurátora, jako by je chtěla svými myšlenkamihypnotizovat. A kousek dál za ní, až v předposlední řadě v rohu nevelké zasedací síně zas, Málková.Vedle ní děda, jistě nesvůj, ale na pohled klidný.

Doma po každém přelíčení vyprávěl, že Málková si počíná jako proti zdravému rozumu. Chtěl například,aby se posadili co nejblíž dveří, kdyby se jí udělalo nevolno. Vybrala si však místo naopak conejvzdálenější. Zajímalo ji, který je prokurátor, aha, ten vlevo. A naproti němu vpravo obhájce, že? Alekde jsou svědkové? Musí čekat za dveřmi, aby neslyšeli, co už bylo řečeno, a neovlivnilo to jejichvýpověď. Jak ale poznáme, kdo zrovna svědčí? Budou je volat jménem. Hm… Co tu dnes dělají ti dva stou ženskou vedle prokurátora? Psychiatři a psycholožka. Ach tak… A támhle je vaše paní Barbora, asi s

kolegy z redakce, viďte? S doktory? Z té nemocnice, co Pospíšila, léčili, ne? Je jich tu asi víc okolo, že?Hned jsem si myslela, že to jsou doktoři a sestry. To se dalo čekat, že přijdou. Ale kterýpak je profesorTalich? Kdy on vlastně bude svědčit? Není v Praze? Až v pondělí? Určitě? A jak to víte? Aha, od paníBarbory… Teprve když vždycky zodpověděl všechny její skoro útočně kladené otázky, pohroužila se zasdo svých myšlenek a víc nepromluvila.

„Ještě štěstí, žes mi předem pověděla, jak to tam všechno bude,” pochválil si pan Vašák Barboře.„Detektivky nečtu, takže jsem si to moc dobře představit nedovedl. Například jsem vůbec nečekal, žesoudní síně máme tak pěkně zařízené. Počítal jsem s otlučenými lavicemi nebo starými židlemi a zatímcelá místnost v ořechu a kožence, řešená jistě podle architekta. Velice vkusné. Když jsem to vykládalsousedovi, byl názoru, že je to vyhazování peněz na darebáky. Já bych neřekl. Podle mne je správné, žemá soudní síň důstojnou úroveň. Lidi to jaksi nutí podle toho se tam chovat. Ale co jsem chtěl říct:Málková má o všechno takový zájem, že neumět jí odpovědět, snad by se ptala lidí okolo. Stejně nevím,co se s ní děje. Celé měsíce úplně apatická a najednou takový zvrat. K čemu je jí dobré všechno přesněvědět,” vrtěl starostlivě hlavou.

„Já si myslím,” řekla babička, „že ona ještě vůbec není pořádně vyléčená a že ji z té psychiatrie pustilipředčasně. Tohle přece, jak to tak od tebe slyším, není chování ženské, která přišla tragicky o dítě.Kdybych ji nebrala jako nemocnou osobu, bude mi ta její lačná zvědavost protivná.”

Barbora i děda s ní souhlasili. I jim připadala Málková chorobná, jak tam tak ostražitě seděla s přísněsemknutými rty, hlubokou rýhou mezi očima pichlavě upřenýma na každého, kdo měl slovo. Kdepak ta ahroutit se a omdlévat, jak se pan Vašák zpočátku obával. Spíš se tak někomu pomstít. Barbora si samanedovedla vysvětlit, co ji na tuhle myšlenku přivedlo, ale jak k Málkové zalétala kradmými pohledy,připadala jí stále méně a méně fantastickou představa, jak se náhle vrhá kupředu, aby vrazila Romanovido zad svůj pedikérský skalpel. Nebo do obhájce, že se Romana zastává, nebo do prokurátora, že protiněmu nevystupuje dost ostře. Bůhví, co se odehrává za tím jejím podmračeným čelem. Že nic dobrého,tím si byla jista. Při pomyšlení, co by se dělo, kdyby soudce vyřkl nad Romanem osvobozující rozsudek:ochrannou léčbu, Barboru až zamrazilo. Na okamžik viděla Málkovou, jak se k němu pod nějakouzáminkou přibližuje… Teprve po přelíčení Barboře došlo: je přece průzračně jasné, proč se Málková rozhodla celý proces bděle sledovat. Aby měla jistotu, že Roman dostane, co mu náleží. A pokud snadnáhodou ne, aby věděla, koho přičiněním. Ano, takhle je to. A kdo by se jí mohl divit. Barboře se trochuulevilo. Roman nemá nejmenší šanci, není tedy třeba se paní Málkovou znepokojovat. I děda s babičkouse hned k tomuto názoru přiklonili: No samozřejmě, o to jí jde, že nás to hned nenapadlo. Tak to jenať si k soudu chodí. Rozsudkem se jí uleví a snad už se pak doopravdy dokáže zas postavit na nohy.

Do úvah o Málkové se Barbora při přelíčení zabrala natolik, že ji ušlo, co už hezkou chvíli hovoří decentnía uhlazený doktor Snášel. Jeho vzhled mohl leckoho mýlit, ale Barbora o něm věděla od Milušky, že jeneobyčejně precizní, nesmlouvavě přísný, ale i poctivý, na slovo vzatý odborník, právem považovaný zajednoho z nejspolehlivějších soudních znalců z oboru psychiatrie.

„… jaký je zdroj sexuální deviace. To je otázka sporná a výzkum není tak daleko, aby na ni dal

jednoznačnou odpověď. Domníváme se, že vzniká při raných traumatech mozkového laloku, jde tedy oporuchu. Její zdroj vidíme v biologicko-fyziologické sféře. Jsou však jiní psychiatři, kteří za zdroj považuji

vlivy psychogeneze a sociogeneze. Jestliže sexuální interakce obžalovaného je takto deviantní…”

No nazdar, pomyslela si Barbora. Co si o téhle záplavě „nesmyslů” může myslet třeba paní Pospíšilovánebo Málková? Znepokojeně se po ní ohlédla, jestli náhodou nedospěla k náhledu, že to, co tenhle frajerblábolí, může vést k Romanovu osvobozeni. Ale seděla dál nepohnutě a psychiatra sledovala tak, jako byjí bylo běžné každé jeho slovo. Barbora se rozhlédla po ostatních. Celá řada lékařů a sester a nejen zMichalova ústavu. Všichni pozorně poslouchali. Z tváři postarších soudců předdůchodového věku senedalo vyčíst, zda přemítají o včerejším televizním programu, o nemastném neslaném obědě v dietníjídelně či o raných traumatech mozkového laloku. Zato prokurátor i obhájce dávali pozor na každépsychiatrovo slovo a kladli zasvěcené otázky, což Barboru příjemně překvapilo stejně jako celý jejichvzhled i vystupování. Oba byli poměrně mladí lidé, obhájce odhadovala na sotva pětatřicet, prokurátorana necelých čtyřicet let. Dobré figury, módně střižené obleky, obhájce dokonce lehce výstřední kravatu astřih vlasů. Jako připraveni k filmovému záběru, usmála se v duchu Barbora, které imponovaly jejichpohotové reakce, trefné otázky a vůbec přehled.

„… Takže se nezdá, že by šlo o vyslovenou a primární pohlavní perverzi, nýbrž spíš o surogáty sexuálního

ukájení při neschopnosti navázat přiměřený interpersonální kontakt s vhodnými erotickými partnerkami,”skončil svoji odpověď na prokurátorovu otázku doktor Snášel a posadil se.

Zatímco si Barbora tiše špitala s Tiborem, začal hovořit obhájce. Vzápětí do ní lehce šťouchl z druhéstrany sedící doktor Horák a ukázal na obhájce očima. Barbora i Tibor zpozorněli.

„…Opakuji, že chování obviněného v posledních týdnech právě tak jako způsob, kterým odmítl vypovídatpřed soudem, jen potvrzují podezření, že jde o schizofrenii …”

Ó jé, pomyslela si Barbora. Tak tohle je něco nového. Když psychiatři svůj posudek na Romana uzavírali,choval se ještě normálně. S Miluškou ovšem nemluvila už skoro měsíc a od té doby se asi leccos změnilo.Bude to asi tak, že Roman, když se od svého obhájce dozvěděl, jak to s ním stojí, nasadil poslednínejtěžší kalibr: schizofrenii. Nejtěžší ovšem nejen jakožto diagnózu, ale i jako objekt simulace. Kdepak,hochu, schizofrenie! Ta by tě sice osvobodila od procesu vůbec a šel bys rovnou do psychiatrickéhoústavu, ale tu nezvládneš, tu na ně nenahraješ. Na okamžik jí ho až přišlo líto, jak nulovou má šanci,jak nesmírná je nerovnováha mezi ním a jeho protivníkem: na jedné straně Roman se svými chabýmiznalostmi a představami tohoto z nejzávažnějších duševních onemocnění, o kterém si asi, možná provšechny případy, kdysi něco přečetl, a na straně druhé suverénní odbornost doktora Snášela, který si ze

své výše útrpně říká: Takových už jsme viděli. Kampak na nás…

„…Schizoidní prvky v psychice obviněného byly podle mého názoru zřetelně patrny již od počátku jehovazby. Je na znalcích z oboru psychiatrie, aby je objektivně zhodnotili a skutečně odpovědně posoudili —”

říkal obhájce tónem, který naznačoval, že dosavadní šetření psychiatrů jsou jakékoli objektivity aodpovědnosti na hony vzdálena, „— zda současný duševní stav obviněného je projevem počínající, akutníči již vleklé schizofrenie a zda obviněný je vůbec za těchto okolností pro svoji chorobu schopen chápatsmysl trestního stíhání. Podle názoru mého, nikoliv!” oznámil obhájce tak autoritativně, že Barboraočekávala, že soudci i prokurátor shrnou svoje lejstra do aktovek a s úlevou se vyhrnou ze dveří, zatímcoobhájce předá svého mandanta do léčení, samozřejmě méně zabedněných či zkorumpovanýchpsychiatrů, než je doktor Snášel a spol. Něco podobného blesklo hlavou asi i Milušce, protože když se vtom okamžiku její a Barbořiny oči setkaly, obě se usmály. Barbora naplno, Miluška aspoň náznakem.

„Skutečnost, že o schizoidních prvcích v osobností obviněného nestojí v celém znaleckém posudkupsychiatrů nejmenší zmínky, vyvolává otázku, zda tento posudek není ryze účelový,” vypointoval obhájcesvůj útok a spokojeně se posadil.

Barbora měla chuť mu zatleskat, aby viděl, že aspoň někdo oceňuje jeho úsilí ve hře předem ztracené, arozhlédla se, zda všem naplno dochází, jakou urážku na cti právě psychiatrický kolektiv utrpěl. Protožepřeloženo do řeči normálních smrtelníků, ryze účelový posudek není nic jiného než posudek neseriózní a

zaujatý, který má v tomto případě posloužit Romanovu nejpřísnějšímu potrestání. Spokojeně se zavrtělana svém místě a naklonila tak, aby jí neušel výraz tváře doktora Snášela, který se už přihlásil o slovo apovstával na svém místě vedle prokurátora. Jeho hlas zazněl břitce, ale klidně, což Barboru troškuzklamalo. Na vteřinu dala průchod groteskní představě, jak doktor Snášel brunátný v líci mrští spisem nastole po obhájci a zařve: Když tomu rozumíte líp než já, tak si to pojďte dělat sám. Já tady býtnemusím!, A s tím by uraženě opustil soudní síň.

„Celý vývoj a průběh života obviněného svědčí proti přítomností schizofrenie. Můžeme tvrdit, že ji přímovylučuje. Rovněž provedená psychologická vyšetření, která jsou velice citlivá a nalézají někdy schizofrenní

rysy i u jinak zdravých jedinců, vyzněla u obviněného negativně. Chování obviněného v posledníchtýdnech, jeho odmítání komunikace s okolím, odmítnutí náležitých odpovědí soudu a předstírání bludů jepouze reakcí psychopatické osobnosti na životní situaci, v níž se obviněný nachází, a jde z jeho strany i ozřejmě účelové tendence. Závěr nás, kteří jsme obviněného opětovně před čtrnácti dny vyšetřili právě zhlediska jeho navenek změněného psychického stavu, náš závěr je, že obviněný netrpí žádnou duševníporuchou, pro kterou by nebyl schopen účasti na dalším trestním řízení, a to bez ohledu na to, jak sebude chovat i dále. Platí tedy vše, co jsme konstatovali ve svém původním znaleckém posudku.Schizofrenii i nadále vylučujeme.

Pokud jde o domněnku vyslovenou obhájcem, že by náš posudek byl ryze účelový, tento bod jistěnepředpokládá odbornou odpověď. Dotýká se však naší cti a morálky znalců a podezírá úřední instituci zprotizákonného postupu. Bude třeba, aby příslušné orgány uvažovaly o eventuálním stíhání obhájcedoktora Rybáka za tento zcela neodůvodněný výrok.”

Poslední psychiatrova slova zaznívala zas už do Barbořina usínání, ale vtom se vlak vřítil do stanice a jejíhluk a světla, která probleskovala zataženými záclonkami do kupé, Barboru zas přivedla k vědomí.Několikrát se převalila z boku na bok. Tak tohle bude noc, pomyslela si zlostně. Zatím se jí dařilo napřelíčení skoro nemyslet a právě teď, když si potřebuje odpočinout pořádným spánkem, má celé tovčerejší dopoledne u soudu před očima i ve sluchu jak v kině na plátně. Asi i proto, že už na příští stáníjde Michal a to ji podvědomě znervózňuje víc, než si připouští. Zapátrala v duchu, na co příjemného by se

upnula… Aha: dovolená.

Nedávno přišel Michal s návrhem, že by i s Jakubem mohli putovat autem po Jugoslávii. Jakub třeštilnadšením a jí nezbylo než neurčitě přikývnout, přestože v tu dobu ještě zdaleka nebyla jista, jak to meziní a Michalem bude dál. Zato Jakub neměl nejmenších pochybností o výtečnosti nápadu. Okamžitěobstaral mapy a prospekty, ve kterých pak leželi s dědou, který mu vykládal, jaké to bývalo v Jugoslávii,když tam kdysi jezdíval on. Jakub ji teď denně vítá novými podněty, co o dovolené podniknou. Jenžeuspokojit jenom deset procent jeho plánů by předpokládalo strávit tam ne osmadvacet, ale aspoň tři stapětašedesát dnů. Jí samotné by se líbilo pobýt týden v Dubrovníku, týden na Hvaru… Vždy se hrozně ráda

vracela na místa, kde už byla a kde se jí líbilo. Nikdy nezapomene na jasný, sluncem zalitý Dubrovník súhlednými domky, po kterých se pnou trsy fialových květů, bělostné útesy, na nichž se slunila raději nežna plážích, ucítila vůni pečených ryb z malých hospůdek…

„I podle superposudku dalšího kolektivu znalců z oboru psychiatrie obviněný netrpí žádnou duševníporuchou, pro kterou by nechápal smysl trestního řízení proti sobě nebo vynesení rozsudku. Podlepsychiatrických posudků obou znaleckých kolektivů obviněný v době spáchání svých činů plně rozpoznával

protiprávnost svého jednání a nebyla ani nějak významněji snížena jeho způsobilost ovládací…” přerušilBarbořino snění úsečný hlas elegantního prokurátora. „… Společenská nebezpečnost trestné činnosti iosoby obviněného je mimořádně vysoká. Spáchal nejzávažnější trestní činy proti zdraví, životu adůstojnosti člověka. Tohoto trestného jednání se v obou případech dopustil se zvláštní krutostí achladnokrevností a výjimečně zavrženíhodným způsobem. Nebezpečnost osoby obviněného prospolečnost je tedy mimořádně velká a nedá se sebeméně předpokládat, že by na něho bylo možnovýchovně působit …”

Barbora se znovu, teď už zapocená, v polospánku převalila a v jakémsi úsilí oddělit sen od skutečnosti si řekla: Ale tohle přece ještě vůbec nemohl pronést. To přece přednese až ve svém závěrečném projevů.Ale kdepak příští týden! Sen jí správně napověděl, že obhajoba si určitě vyžádá superposudek dalšíchpsychiatrů, což opět chce další čas. A u téhle instance to stejně neskončí, protože samozřejmě přijdeodvolačka, ale to už Michal… dávno… všichni na Hvaru… Konečně doopravdy usnula.

Ráno vystupovala z vlaku nepříliš svěží, a tak byla ráda, že s Michalem hned odjedou na chatu, prýkdesi na samotě u lesa až kus za vesnicí.

„Kde máš Jakuba?” zeptala se, když jí na peróně bral Michal kabelu z ruky.

„V Brně na mezinárodní výstavě nové lékařské techniky.”

„Jestli čekáš, že se s výkřikem skácím k zemi, tak tě zklamu. U Jakuba o překvapení není nouze, užjsem si zvykla. Ale jak by se dostal do Brna? To zas je s dědou popadla cestovní horečka?”

„Včera jsem se k vašim nemohl dovolat, měli jste něco s telefonem. Tak jsem se k vám navečer rozejeldomluvit, že Jakuba dnes ráno vyzvednu. A když už jsem byl na odchodu, přišla nějaká paní Voříšková schlapcem, jestli by Jakub s nimi chtěl jet autem na dva dny do Brna. Manžel tam prý jede na výstavuobhlédnout přístroje pro polikliniku.”

„Co je tohle za nápad? V takovémhle počasí do Brna, když mohl být v lese a u vody.”

„Jistě. Nabídl jsem, ať naopak pošlou jejich Honzu s námi na chatu. Jenže kluci si postavili hlavu, že

pojedou do Brna. Vaši to taky Jakubovi rozmlouvali, ale —”

„Jako bych ho slyšela: v životě si kvůli nám nic neužil, nikam se nikdy nedostane, nic nikdy nesmí.”

„Přesně tak. Měl jsem dojem, že je jediné dítě na území tohoto státu, které nikdy nebylo v Brně, čímž jeohrožen jeho zdravý vývoj i životní perspektiva. Všechna děcka pořád někde jezdí, jen on sedí celý rok

doma.”

„Chudáček. Dvakrát do roka jsem s ním na horách, s dědou si vyjíždějí na hrady a zámky po celérepublice, od dvou let ho každý rok vozím k Černému moři. A když jsme byli například v červenci v Itálii ana srpen jsem mu nabídla Polsko, že si tam vezmu reportáže a může jet se mnou, tak mi navrhl, abychom

jeli raděj na Kavkaz, protože jsou tam rezervace zvířat, která potřebuje ,studovat‘. Když jsem studijnícestu zamítla, tak horlil, že každý kluk jezdí na prázdniny na Mallorku nebo do Řecka, jen on jediný …Zbytečně se zlobit,” mávla rukou.

„Takže jsi vzala dalších deset tisíc a na Kavkaz jste letěli rovnou z Itálie.”

„Tos uhodl. Vzala jsem, ale vařečku.”

„Já myslím, že s Jakubem je docela rozumná řeč.”

„Většinou. Kromě když usoudí, že stojíme v cestě jeho .studijním’ záměrům. To pak prosazuje svoje jaksmyslů zbavený. Ve druhé třídě oznámil učitelce, že od zítřka nechodí do školy, protože nastupuje vzoologické zahradě jako ošetřovatel ptáků. Viděl totiž ceduli, že takového hledají. Měls vidět, co tropil,

když jsme mu to vymlouvali.”

„Chtěla bys radši dítě, kterému bys musela sama vyhledávat zájmy a postrkovat ho k nim? Mně se naJakubovi velice zamlouvá, jak cílevědomě jde za svým. Tam, kde si zamane, to určitě někam dotáhne.”

„Pokud si zamane například na vykrádání aut, tak jeho houževnatost bude zvlášť potěšitelná,” mínila

Barbora skepticky.

Když ležela v trávě před útulnou srubovou chatou a koukala do modrého nebe bez jediného mráčku, cítila

se šťastně uvolněná z ticha a pohody okolo sebe. Znovu si vzpomněla na Jakuba. Opravdu škoda, ženejel s sebou. Ale už nejvyšší čas, aby si pomalounku zvykala, že se začne pouštět její ruky a budeodbíhat stále dál a stále častěji. Michal, jako by četl její myšlenky, poznamenal: „Na Jakubovi je výborné,že má živý zájem vlastně o všechno. Včera při večeři u vás —” „A to mi připomíná,” přerušila ho Barbora, „že babička si už stěžovala, že mu stále nosíš jakési drahéknihy. Tak s tím přestaň. Jakub je nestyda, který jakmile zjistí, že z někoho lze mámit encyklopedie oštěnicích nebo velrybách, tak nezná míru. Vsadila bych se, že ti nenápadně vyjmenoval, co všechno nutně

potřebuje, a naznačil, kde je to k sehnání.”

„Připomíná mi moje dětství, kdy jsem přesně takhle lákal ze všech strýců knihy —”

„— o transpozicích velkých cév?”

„Ne,” zasmál se Michal. „Tehdy se toho o transpozicích velkých artérií vědělo pramálo. Dítě prostě umřelona srdce. Ale sháněl jsem zas knihy z botaniky. O medicínu jsem měl zájem až mnohem později. Ale cojsem chtěl říct o Jakubovi: jednak mi velice připomíná moje dětství, jednak si s ním trochu vynahrazuju,oč jsem přišel se svým dítětem.”

„Holky jsou úplně jiné,” řekla Barbora rychle. „Nechme toho,” povzdechl si Michal. „Víš, že zpočátku jsem

myslela, že s Jakubem se zabýváš jen jaksi…”

„Kvůli tobě, viď?” usmál se Michal a přitáhl ji k sobě. „Budeš jednoho dne náramně zklamaná, až zjistíš,že tebe naopak pouze trpím jako prostředek k získání syna.”

„Jak se říká: každý je svého štěstí strůjcem. Já tě varovala a už jen dodávám, podáš-li našemuKubíčkovi prst… Ale poslyš: ty transpozice. Jestli jsem to správně pochopila, tak je to nejtěžší vrozenásrdeční vada —”

„Nejtěžší z těch, při kterých dítě ještě nějaký čas přežívá. Bez zákroku ovšem zemře nejpozději do tří let.”

„Defekty na srdci jsou ještě těžší než u fallota?”

„Podstatně. Transpozic ovšem existuje několik variací. Ale zásadní nález je, že aorta vychází z pravékomory namísto z levé. A naopak zas plícnice vychází z levé místo pravé komory. To je právě ona

transpozice.”

„Pak by ale šla do celého těla neokysličená krev a naopak do plic krev okysličená?”

„Tak docela to není. Současně jsou totiž přítomny rozsáhlé defekty síňového i komorového septa, takže

—”

„— v celém srdci je vlastně krev úplně promíchaná.”

„Ano. A organismus ji dostává naprosto nedostatečně okysličenou.”

„A vy tedy chirurgickým zákrokem přestěhujete aortu a plícnici na jejich správná místa a pozáplatujete ty

díry mezi síněmi a komorami.”

„Moc krásně odborně řečeno. Ale v zásadě máš pravdu.”

„Mne tak napadlo, jestli by už rovnou nebyla jednodušší transplantace celého srdce.”

„Ale to víš, že byla. Je až neuvěřitelné, jak laici si stále představují transplantaci srdce jako nějakývrcholně složitý výkon.”

„A ona je to zatím proti vyjmutí žlučníku hračka, že ano.”

„To netvrdím, ale dnešní kardiochirurgie transplantaci srdce zvládá docela klidně. Právě tak jakotransplantaci mnoha jiných orgánů. Těžiště problémů není v chirurgii, ale v imunologii. My jsme s topoměrně dokonale přenést nejeden orgán, ale —”

„— kdyby vám tam ještě taky držel, viď? Ale Tibor povídal, že na několika pracovištích ve světě setranspozice operují už kolik let. Jak to, že vy se na ně připravujete až teď?”

„Tak za prvé: ne kolik, ale několik málo let, a za druhé, v medicíně nejde všechno jen tak obratem ruky.

Když jeden lékařský tým něco vymyslí a dělá, aby se to za pár měsíců rozšířilo po celém světě.”

„Tak by to mělo být.”

„Jak kdy. Takhle rychle, jak si představuješ, to neprobíhá ani s novými léky. Někdy se zkouší celé roky, aještě když už je prověřen, jsou státy, které jeho používání nepovolí, protože mají ty a ony výhrady třeba k

jeho vedlejším účinkům. Mimochodem: my patříme k těm nejopatrnějším. Není to můj obor, ale slyšeljsem, že zahraniční farmaceutické firmy považují za úspěch, když jejich nový lék projde i našimi testy. Ato jsou tedy léky. Co teprve když jde o tak složitý problém, jaký představuje najet na nové, vysocenáročné chirurgické výkony, které předpokládají široké zázemí zkušeností —”

„Transpozice jsi přece venku obhlížel ty i Laštovka. Tak co vám brání začít?”

„Tibor si nejdřív musí podrobně rozpracovat přesné diagnostické postupy a zajistit pooperační péči naresuscitaci, na tom teď dělají s Horákem, a já s Laštovkou se snažíme sehrát sálový tým pro novýúkol. Taky potřebujeme, vlastně už nám dovezli, novou pumpu, speciální pro děti.”

„Na té, co máte, přece taky děláte děti.”

„Ale ne kojence.”

„Přesto se mi zdá, že vám to trvá příliš dlouho. Nemohli jste se začít připravovat už před pěti roky?”

„Ne. Čekal jsem na dlouhodobější výsledky odoperovaných transpozic v zahraničí. Mezitím jsme naplnorozjeli kardiochirurgii dospělých, kde jsme se dostali na slušnou světovou úroveň. Jak rozsahem, tak

výsledky.”

„To uznávám, že jste chtěli vidět dlouhodobější výsledky. Protože být matkou takového dítěte stranspozicí, kdybych měla volit, jestli má zemřít jako kojenec, nebo projít martýriem tak složité operace,která by mu prodloužila živoření o dva tři roky, přála bych si, vlastně jemu bych přála konec hned.”

„V medicíně to máš ve všech vyspělých státech tak, že v určitých oblastech se experimentuje a jde jaksi v

předvoji, zatímco jinde se zas aplikuje to, co už bezpečně vyzkoušeli jinde. Účel je neplýtvat lidskýmimozky, ale i docela prozaický: nevyhazovat zbytečně obrovské částky, jaké dnes výzkum představuje. A ztohoto pravidla není náš stát žádnou výjimkou. Naše kardiochirurgie ovšem nepatří k oborům, které jdouv předvoji, i když jsme v určitých směrech i nějaký ten krok kupředu ve světovém měřítku taky udělali. Vzásadě jsme však oborem, který vidí těžiště své práce jinde než v experimentování. Snažíme sevybudovat široké zázemí pro uplatňování a samozřejmě i modifikování toho, co zavedli a osvědčilo sejinde.”

„Prostě, nevidíte svůj cíl ve vymyšlení nového, převratného druhu chlopně, ale v tom, aby každý, kdotenhle zákrok potřebuje —”

„— abychom mu náhradu chlopně provedli solidně a seriózně v době pro jeho zdravotní stav optimální.”

„A podobně taky čekáte s transplantacemi srdce?”

„Samozřejmě. Dnes už je ve světě pár set pacientů s transplantovaným srdcem, na serióznějšíchzákladech, než měl Barnard. Ale přesto jsou výsledky stále ještě problematické a jak jsem pravil: v rukoupředevším imunologů. Mimochodem, tady máš ten předvoj zas u nás. Ke světovému výzkumu a řešeníimunologických otázek říkají naši specialisté svoje významné slovo.”

„Ráda bych ale věděla, až rozjedete transpozice, jak všechno stačíte. Už takhle máte potíže zvládnoutpřípady, které vám strkají kardiologové ze všech koutů republiky. Pak snad přes den budeš dělat dospěléa v nočních směnách kojence.”

„Tohle byl další důvod určitého prodlení. Jakmile začneme s transpozicemi, ponecháme si už jen tynejzávažnější výkony jak u dětí, tak u dospělých. Ty méně komplikované musí beze zbytku převzítkardiochirurgická pracoviště, která se už bezpečně rozjela. Například náhrady chlopní dnes už dělají natřech čtyřech klinických odděleních s výbornými výsledky.”

„Takže vy si ponecháte jen ty nejsložitější případy a budete jakýmsi tím předvojem v rámci našeho státu?Budete rozšiřovat rejstřík operačního léčení kardiochirurgických diagnóz podle toho, jak se co v zahraničíosvědčuje, a pak bezpečně vyzkoušené ve svých podmínkách to předáte zas dalším našimkardiochirurgům, tak nějak?”

„Tohle je ideál, ke kterému pozvolna míříme.”

Barbora se protáhla a nastavila slunci tvář naplno. „Který dobroděj nám tuhle chatu půjčil? Nemohlibychom ho nějak uplatit, aby byl ochoten svůj šlechetný čin opakovat častěji?”

„Líbí se ti tu?” „Moc.”

„Tak přemýšlej, jak mne uplatíš, abys sem mohla jezdit, kdykoli budeš chtít.”

„Jak to, tebe?”

„Chata je moje.”

Chvíli bylo ticho. Pak se Michal zeptal: „Tak copak se ti nezdá?”

„Nebylo správné, že jsme sem jeli. Nepřipadá mi to slušné vůči tvé manželce.”

„Vůči mé bývalé manželce ti to nemusí připadat nijak, protože chata je moje. Před týdnem jsme si usoudu rozdělili majetek. Totiž, rozdělili: jí zůstává všechno kromě chaty a auta, které si ponechávám

já.”

„Vy už jste —”

„Ano. My už jsme. Rozvedení.”

„Necítí se ošizená? Myslím jako třeba právě o tuhle chatu?” starala se Barbora.

„Zdá se, že ne. Nakonec musela připustit, že i já jsem občas něco vydělal, takže skromný díl toho, covlastníme, mi náleží. Spíš bych řekl, že se uklidnila, jak malé mám nároky.”

„Stejně je mi jí líto.”

„To už jsem si od tebe vyslechl častěji. Škoda, že v mém bývalém manželství neplýtváš částí svéhoútlocitu taky na mne,” usmál se, ale Barbora odpověděla docela suše:

„Tvoje neštěstí je, že nejsi mužský, kterého by člověk mohl vážně litovat.”

„Hm. Tak nevím, jestli by mi to nemělo dokonce lichotit.”

„Ale každopádně,” ohlédla se Barbora zálibně po chatě i utěšené zahradě, „každopádně se tímtomajetkem stáváš takřka žádoucí partií. Kdyby sis například dával inzerát na seznámení, tak s titulem aautem zvýší chata tvoje šance až šestinásobné, ukazují průzkumy. Ale málem bych zapomněla,” sáhlapo rozečtené knize, ve které měla založený list papíru. „Tohle jsem ti schovala přečíst. Byla jsem zakamarádkou, je právnička, soudkyně. Mluvily jsme i o Romanovi, slyšela o jeho případu a říkala mi, ženedávno soudila taky jednoho takového výtečníka. Zdaleka ovšem ne Romanova kalibru. Chronickéobtěžování holčiček, ale ne příliš drastické. Vždycky dostane pár let, a pak začne nanovo. Beznadějný

recidivista.”

„To si s ním psychiatři nedovedou poradit? Proč ho trvale neinternují, když už ho nedokáží aspoň natolikutlumit, aby byl neškodný?” řekl Michal podrážděně. „Úchylní recidivisté, co s nimi, to je dnescelosvětový problém. A dosud nikde ani psychiatři ani právníci nenavrhli realizovatelné, opravdu účinnéopatření. Nechápu —”

„Máš asi pravdu, ale zeptej se psychiatrů a ne mne. A teď poslouchej, co tohle individuum, které odsoudila tentokrát už na pět let, jí napsalo:

Vážená a milá předsedkyně soudu! Nevím, bylo-li vaše rozhodnutí o mně zaviněno vaší nedostatečnouznalostí práv, vaší osobní zaujatostí proti mně či vaším přetížením. Je mi nepochopitelné, jak jste mohlavynést takovýhle rozsudek, a rád bych věděl, jaký jste při tom měla pocit odpovědnosti? Veškeré vašeukvapené a nepromyšlené rozhodování se zakládalo na ledabylých a lehkomyslných výpovědích svědků,kteří si nebyli vědomi významu svých slov…

A teď dávej pozor, teď přichází to pravé poučení: Není hlavním účelem zákona trestat, ale máte nás, kteří

jsme se pomýlili, vychovávat a pomáhat nám. Máte dbát, aby lidé, kteří se provinili jakoukoli formou, vzásadě socialistické humanity se opět zařadili do řádného života pracujícího člověka v socialistickémsektoru. A právě o takový život mně jde. Je nanejvýš nutné, aby veřejní činitelé jako vy delikventyodpovědně podporovali a pomohli jim podílet se na pracovním procesu a veřejném životě, na což mámeprávě v socialismu všichni právo. Protože socialismus jsme si vydobili a ne nás strkat do vězení. Uvědomte

si, že pracujete s člověkem, kterého v socialismu nesmíte znevažovat, a podle toho se vždycky chovejte.Ke každému máte přistupovat individuálně, oproštěna od vlastních emocí a se zvláštní pečlivostí. Trvámna dání mi poslední možnosti k mé nápravě a umožnit mi zrušením trestu nebo nižším výrokem zapojenído života nás pracujících, abych se mohl podílet na celospolečenském blahobytu a upevňovat ho.”

„Je tohle vůbec možné?” smál se Michal. „Ale kde ten chlap přišel k té terminologii? A vůbec, celá jehologika a ta směs odbornosti a primitivnosti… Jsem přesvědčen, že tohle by sis do scénáře vymyslet

nedokázala.”

„Říkala doktorka Tůmová, která ho ledabyle a lehkomyslně odsoudila, že recidivisté bývají pěkně zběhlí.Půl právníci, půl psychiatři, kus sociologa a kus politologa v každém. Jejich stížnosti a odvolání knejrůznějším institucím se jen hemží paragrafy a suverénně používanými odbornými termíny a obratyčasto takhle v úplně komické směsi.”

„Co Roman? Moc jsi mi toho před odjezdem nepověděla.”

„Momentálně předstírá schizofrenii.”

„S tím daleko nedojde.”

„Dosáhne problematických průtahů. Obhajoba se jeho příznaků vehementně přichytila a určitě bude trvatna dalších znalcích, protože současní psychiatři jakýkoliv jen náznak schizofrenie tvrdě popírají. Kdyby sesbyl nechal v úterý zastoupit Tiborem, tak jsi tam už teď nemusel. Je to ztráta času a navíc to jde člověku

na nervy.”

„Ale kdepak.”

„Neotravuje tě tam jít?” dotkla se Barbora jeho ruky.

„Ne,” pohladil ji. „Vůbec se tím neznepokojuj. Mnohem nepříjemnější mi je, že musím během týdneodstěhovat spoustu věcí z manželčina bytu. Jen knihy budu převážet dva večery.”

„Kam, propána?” poděsila se Barbora. „Do ústavu se s tím přece nevejdeš?” Představila si jeho pracovnu,sice prostornou, ale už i tak dost zaplněnou.

„Vzal jsem si garsoniéru v tom našem baráku pro svobodné, kde jsi vždycky nocovala.”

„Tos vyřešil výborně. Já myslím, že vůbec nebylo dobré, žes v ústavu doslova žil. Člověk přece musíoddělovat soukromé a pracovní prostředí.”

Dva dny uplynuly jako několik málo hodin. A když v neděli k večeru Michal naznačil, že by pomalu mělipomýšlet na odjezd, Barbora zakňourala: „Co nám brání odjíždět až zítra ráno?”

Michal se zatvářil nerozhodně a pak řekl s pousmáním: „Můj pocit odpovědnosti. Měl bych se podívat naresuscitaci, jak se daří našemu pátečnímu případu.”

„Slouží Tibor a Laštovku má na telefoně.”

„Vlastně, máš pravdu. Musím si začít odvykat pocitu, že jsem v ústavu nepostradatelný, jak jsem sinamlouval po celé roky, abych se nemusel vracet domů. Ale stejně. Aspoň dojdu z hospody Tiborovi

zavolat.”

„Jen jdi,” řekla Barbora měkce a popleskala ho po paži. „A kdybys uznal za vhodné, tak odjedeme.”

Na oddělení byl klid a tak odjížděli až ráno. Barbora i přes Michalovu dobrou náladu byla trochu zaraženápředstavou, že za několik málo hodin…

Když ji Michal v Praze vysadil před jejím domem a řekl: „Tak ahoj večer!” odpověděla nejistě: „Zajdu sezas asi podívat na Romanovo přelíčení.”

„Dobrá. Uvidíme se tedy tam a půjdeme spolu na oběd,” řekl klidně, políbil ji na tvář a ještě jí s úsměvem

zamával, když odbíhala.

· … Souděte ho tak, jako by obětí bylo vaše dítě … Při stíháni těchto individuí mějte na paměti i nás,mámy dětí, kterým nechceme odmalička otravovat pohled na život a lidi varováním před zvrhlíky … Útržky

z dopisů občanů soudu probíhaly Barboře hlavou, když se s opožděním blížila k soudní budově takzamyšlená, že na křižovatce před tímto pochmurným palácem vstoupila rovnou pod kola auta, vposledním okamžiku strženého stranou.

Michalovou svědeckou výpovědí zřejmě přelíčení začínalo, protože když tiše vklouzla do soudní síně, měladojem, že Michal svůj rozbor Romanova zdravotního stavu v uplynulých letech už uzavírá.

„…pravidelně ke zhoršování a zas naopak i zlepšování, kdy pacient se cítil výborně. To ovšem zdalekaneznamená, že bychom ho mohli považovat za zdravého člověka. Pacient s implantovanou umělou chlopní

je vážně nemocný, ať se cítí jakkoliv, a neustále je do jisté míry ohrožen na životě. Na umělé chlopni semůže srážet krev a blokovat její činnost, tromby se mohou dostat i do krevního oběhu a ohrozit činnostplic či mozku, chlopeň se také může poodtrhnout, dále materiál chlopně poškozuje krev, která chlopníprochází, a konečně zanedbatelná není ani skutečnost, že je podstatně snížen minutový objem srdce, toznamená, že množství krve, které umělou chlopní může protéci, je menší než množství, které projdechlopní přirozenou.”

Všichni mu pozorně naslouchali a zdálo se, že jeho maximálně srozumitelným výkladem jsou i soudci víczaujati, než byli minule příliš odbornou přednáškou psychiatrovou. Obhájce, dnes v béžovém oblekujemné kostky a v zelené košili s čokoládově hnědou tkanou kravatou, ještě trochu výrazněji elegantní nežve čtvrtek, pokyvoval hlavou zřejmě na výsost spokojen. Z toho Barbora usoudila, že popis závažnéhozdravotního stavu jeho klienta v době, kdy páchal svoji trestnou činnost, mu jaksi hraje do karet, přestože

jeho stav současný, ač mnohem ještě horší, na zproštění od trestního stíhání či od výkonu trestu nestačí.

Byl to také obhájce, který se na Michala obrátil spíš konstatováním než otázkou: „Z toho, co jste nám,pane profesore, tak laskavě velice přehledně vysvětlil, jsme pochopili, že obviněný je už řadu letnositelem… jakéhosi cizorodého tělesa ve svém srdci.”

Michal přikývl a sáhl do kapsy pro malou krabičku jak od klenotníka. „Pro případ, že by vás zajímalo, jakumělá chlopeň vypadá, vzal jsem jednu s sebou,” otevřel víčko a krabičku obhájci podal. Ten ji vzal sezájmem do ruky, pohlédl na ni přímo uctivě a prohodil směrem k předsedovi senátu: „Tohle sem sice užnepatří, ale myslím, že všichni přivítáme možnost podívat se na věcičku, která nám jednou může zachránit

život.”

Soudcové, kteří již beztak povytáhli krky, aby lépe viděli na kuličku v klícce, která se skutečně třpytila jako

podivný šperk, souhlasně přikývli. Vejčitě oválnými tvary lebky takřka bez vlasů a stejnými brýlemi sčernými obroučky připadali Barboře jak paterčata. Jediná, asi čtyřicetiletá žena mezi nimi, ač taky šedavěneurčitá, v jejich řadě působila na pohled až rušivě výstředním dojmem. Barbora věděla od Milušky, ženejtěžší zločiny neprocházejí okresními soudy, ale projednávají se přímo u soudů krajských, kde soudcové

jsou jak profesionálové, tak lidoví přísedící. Napadlo ji, jestli trvalý styk s lidmi morálně narušenými aasociálními dává profesionálům v jejich posuzování víc shovívavosti, nebo naopak přísnosti anesmlouvavosti, než mají soudcové z lidu, pro které zločin není „denním chlebem”. Ztratili svou profesí olidech všechny iluze? Z jejich bezvýrazných tváří nedokázala odpověď na svoji otázku vyčíst.

„Smí se to vzít do ruky, pane profesore?” zeptal se obhájce a Michal přikývl: „Samozřejmě. Je to důkladná

věc a před použitím se sterilizuje.” Přistoupil k obhájcově bočnímu stolku, chlopeň z krabičky vyjmul apohybem kuličky v klícce předvedl, jak chlopeň pracuje. Barbora si sentimentálně vzpomněla na svojiprvní návštěvu v ústavu, kdy jí totéž ukazoval Tibor. Chlopeň teď kolovala i předsednickým stolem mezisoudci a dospěla až k druhému bočnímu stolku, k prokurátorovi. Barbora využila chvíle přerušení, aby si

ze sedadla u dveří poposedla o pár řad kupředu, kde hned u uličky seděl Tibor s doktorem Horákem,mezi sebou volné místo pro ni. A přímo před Tiborem paní Pospíšilová. Z Tiborovy grimasy Barborapoznala, že až dosud všechno probíhalo v nejlepším pořádku. I paní Pospíšilová se zdála docela klidná,skoro znaveně netečná. Zato když Barbora přelétla očima sál a na obvyklém místě našla dědu s paníMálkovou, zhrozila se jejího výrazu. Přikrčena na sedadle v jakémsi podivném předklonu, s krkemvypjatým kupředu, s pootevřenými ústy a očima jak v horečce, hltala, co se odehrává u předsednickéhostolu. Kabelku svírala tak křečovitě, až jí vystupovaly bílé klouby prstů. Barboře se z pohledu na ni udělalo

na okamžik až nevolno. Co tohle znamená? Na koho… Aha. Na tu chlopeň. Vidí v ní zcela konkrétnípředmět, který Romanovi zachránil život a umožnil mu… Barbora se otřásla a odvrátila s odhodláním užse tím směrem nepodívat.

„Děkujeme vám, pane profesore,” řekl prokurátor, u kterého chlopeň skončila svoji pouť, a povstal, aby jizdvořile podal Michalovi na jeho svědeckém místě před předsedou senátu.

„Chtěl jsem se vás, pane profesore, zeptat na jednu věc,” pokračoval obhájce tam, kde byl prohlíženímchlopně přerušen. „Obviněného považujete jistě za natolik inteligentního, že plně chápal nebezpečí, kterého ohrožuje. Nebo lépe řečeno: byl si vědom, že umělá chlopeň, která mu na jedné straně životzachránila, na straně druhé zas jeho život ohrožuje.”

„Jistě,” souhlasil Michal. „Toto nebezpečí musíme dokonce svým pacientům šetrně, ale poměrně důrazněobjasnit, aby například důsledně užívali potřebné léky, které snižuji srážlivost jejich krve, aby chodili napravidelné kontroly krve i srdce, a také aby věděli, při jakých příznacích musí být neprodleně dopravenina kardiochirurgické odděleni.”

„Obviněného jste znal velice dobře, že, pane profesore? Je nám známo, že váš ústav se k němu chovalnadmíru přátelsky, že u vás jaksi… zdomácněl. Prostě charakterizoval bych to asi tak, že jste si ho jakomladého chlapce vypiplali a značně jste si ho i oblíbili, a i z jeho strany došlo k citové vazbě vůči vám,vyplývající zřejmě z pocitů vděčnosti, je to tak?”

„Vystihl jste situaci zcela správně,” odpověděl Michal. Tibor s doktorem Horákem se na sebe znepokojeněpodívali. Barboře se zdálo, že snaživý obhájce se jim zamlouvá stále méně.

„Měl jste, pane profesore, dojem, že právě touto skutečností trvalého ohrožení svého života je pacientvýjimečně znepokojován? Že svůj úděl nese zvlášť těžce, hůř než ostatní pacienti v jeho situaci?”

Michal se krátce zamyslel. „Neřekl bych. Alespoň se tak nechoval a nikdy se nám nesvěřil s ničím, co bytomu nasvědčovalo. Uvažte, že mládí bývá optimističtější než člověk zralý. Čím mladší pacient, tímdůrazněji ho musíme varovat, aby svoji chorobu nebral na lehkou váhu a nepodceňoval její zákeřnost aniv době, kdy se cítí výborně.

To je pravidlo, ze kterého Roman Pospíšil nebyl výjimkou. Alespoň na pohled… Co jím lomcovalo podpovrchem, to je druhá otázka, na kterou si netroufám odpovědět. Její zodpovězení náleží psychiatrům.Podle toho však, jak dramatický charakter mělo násilí obviněného, předpokládám, že musel prožívathluboké stavy úzkosti, o kterých jsme neměli ani potuchy a které si odreagovával tak, jak odpovídalo jeho

dnes psychiatry zjištěné povaze sadisty a sexuálního devianta. Ani v této úchylce se nám sebeméněneprozradil. Všichni jsme ho měli za velmi citlivého, dobromyslného, příjemného, a zcela normálníhomladého muže. Je politováníhodné, že se svými stavy úzkosti a depresí se nám nesvěřil. Byli bychom munaordinovali zklidňující léky, případně ho předali do péče psychiatra.”

„A toho se obviněný zřejmě obával,” dodal prokurátor a Michal pokrčil rameny: „Jak říkám, jakýmzpůsobem se Roman Pospíšil se svým srdečním onemocněním vyrovnával a do jaké míry ovlivnilo jehotrestné činy, k tomu se mohou kompetentně vyjádřit pouze psychiatři.”

Barbora si pomyslela, že k tomu by se mohl vyjádřit především sám Roman, ale nezdálo se, právě takjako minule, že by někdo bral v úvahu jeho přítomnost. Jak kdyby tu neseděl. Roztrpčilo ji to, ale vzápětí si uvědomila, že to je logický důsledek prvních přelíčení, kdy prý z Romana nedostali jediné slovo.Vzali tedy na vědomí, že se uchýlil do své „schizofrenie”. Stačilo jí nepatrně uhnout vysoko načesanéhlavě Tiborovy sekundářky, která seděla před ní vedle paní Pospíšilové, a měla na očích vyzáblý,důkladným ostříháním vlasů nepříjemně obnažený Romanův krk. Byl to pohled skličující děsivou asociací.Na tenkém krčku Romanova hlava skoro bimbala a Barbora si docela dobře dovedla představit, jak zpovislého koutku úst mu vytéká slina. Jak rychle člověk ztrácí glanc, když má čelit důsledkům svých činů,povzdechla si a raději od těchto deprimujících myšlenek znovu uhnula k obhájci.

Nezdál se příliš spokojený. Barbora měla dojem, že by byl rád slyšel hodně naplno, jak vyplašený pacientbyl Roman. Dnes se jí nedařilo objevit, kam obhajobu manévruje. Skoro se přikláněla k názoru, že se vjejí beznaději jen tak zmítá a vyvíjí aktivitu zcela nahodile bez jakékoli pevné linie. Gesto předsedy užnaznačilo, že téma považuje za vyčerpané a že by Michalova výpověď měla skončit. Obhájce všakneúnavě poznamenal, že si potřebuje ujasnit ještě několik detailů. Listoval ve svém spise, a jakoby naokraj a pouze úvodem k otázce docela jiné, nedbale prohodil: „Takže v chování obviněného jste nikdy,pane profesore, nezpozoroval nic do té míry nenormálního, abyste na něho vyšetřovatele upozornil.”

Tibor s doktorem Horákem se na sebe podívali: a je to tady. Přesně a doslova tak, jak Horák předvídal.Barbora nervózně poposedla a zahlédla několik řad šikmo před sebou doktorku Kahovcovou, která právědo Vandy vedle sebe šťouchla loktem a pootočila se, aby vítězně přehlédla celý sál. Barboře se sevřelohrdlo z jejího zlého gesta i pohledu. Pochopitelně: nucený odchod z Michalova oddělení, kterému se zprestižních důvodů urputně vzpírala, ale Michal trval na svém, že na úkoly na ni kladené nestačí, alepřesto…

„Máte pravdu,” odpověděl Michal bez váhání. „V chování pacienta Pospíšila jsem skutečně nikdy nicpozoruhodného neshledával. Patrně i proto, že jsem se nad ním nikdy jako nad potenciálním pachatelemnezamýšlel. Těžko mohu dnes zpětně posoudit, kdybych to byl učinil, jestli by mi na něm přišlo něconenormálního. Spíš bych ale řekl, že ne, protože pedofila, pokud vím, při běžném styku většinou neodhalí

ani odborník-psychiatr.”

„Ano. Jistě,” souhlasil obhájce. Barbora si trochu vydechla a její pohled znovu zabloudil k doktorceKahovcové. Seděla stále mírně pootočena do sálu a její ironický úsměv napovídal: vždyť jsem věděla, jaksuverénně Talich vybruslí ze všech nepříjemných otázek.

„Pokud jde o druhou část vašeho konstatování, že jsem nepovažoval za nutné vyšetřující na našeho

pacienta upozornit —”

„Ano, pane profesore?”

Barbora se znepokojeně ohlédla po paní Málkové. Dál seděla v napjatém předklonu jak připravena keskoku a v jejích očích upřených na Michala Barbora teď bezpečně četla nenávist. Na rozdíl od pocitů vůčidoktorce Kahovcové jí odpouštěla a chápala ji. Co jiného může cítit vůči člověku, který zachránil životvrahovi jejího dítěte?

„Jistě jste, pane doktore, seznámen s faktem, že postup Bezpečnosti byl poněkud jiný. Kapitán, kterýpřípad vyšetřoval, přirozeně nespoléhal na náš úsudek, na koho ho upozorníme či neupozorníme, alevyžádal si od nás seznam pacientů, kteří dle jeho názoru charakterem svého onemocnění připadali vúvahu jako možní pachatelé. Patřil mezi ně svou diagnózou i pacient Roman Pospíšil. Na seznamu všakchyběl. Moje sekretářka jeho jméno neuvedla, protože Pospíšilovu kartu i chorobopis jsem měl stranouspolu ještě s třemi dalšími pacienty, které jsem si výjimečně pozorně sledoval. V kartotéce, podle které

seznam zhotovovala, tedy jeho jméno nefigurovalo.”

„To zní velice prostě a jednoduše,” řekl obhájce vlídně. „Ovšem uvědomíme-li si důsledky tohoto

opomenutí —”

Barbora viděla zákmit rozpaků na tváři předsedy senátu. Na jedné straně si byl vědom, že obhájcůvvýslech by měl přerušit, protože tyto otázky sem už nepatří, ale zas ho i zajímalo, jako určitě i ostatníokolo něho, jaké stanovisko k tomuto problému profesor Talich zaujme. Barbora si teď už byla naprosto

jista, že o Michalově „vině” všichni u soudu dobře vědí.

„Tragické důsledky si sotva kdo uvědomuje zřetelněji než já sám, pane doktore,” řekl Michal klidně.

„Pane profesore, položím vám otázku, která nám může mnoho objasnit, ale současně vás upozorňuji, že

nejste povinen na ni odpovídat.”

„Prosím.”

„S vyšetřujícím kapitánem jste všechny pacienty, kteří, jak říkáte, svou chorobou přicházeli v úvahujako možní pachatelé, probírali nesčetněkrát, že? Byly to především náhrady chlopní. Byl byste ochotenvysvětlit, jak je možné, že za celou tu dobu jste si nevzpomenul, že v seznamu chybí právě pacientRoman Pospíšil, kterého jste pravidelně vídal, říkáte, že jste mu věnoval zvláštní pozornost, že byl ve

vašem ústavu jak doma …”

Barbora stiskla Tiborovu paži a nesebrala odvahu se ohlédnout po paní Málkové.

„To vám mohu objasnit velice snadno. Od samého počátku kapitánova vyšetřování v našem ústavu jsemani jedinkrát, ani na okamžik nebral jeho teorii vážně. Považoval jsem ji za umně a nouzověvykonstruovanou, protože odporovala všemu, co o těžkém kardiakovi a jeho mentalitě vím ze svýchmnohaletých zkušeností já. Celé vyšetřování v našem ústavu jsem měl za absurdní, bral jsem je jakošikanování a s nevolí jsem předpokládal, že naši pacienti a jejich zle zkoušené rodiny budou vyšetřovatelizbůhdarma obtěžováni. Ani na okamžik jsem neuvažoval, že bych se mohl rozpomínat na zvláštnosti vchování jednotlivých pacientů a jejich blízkých, jak mne o to kapitán opakovaně žádal. Bylo bypřehnané tvrdit, že pacient Pospíšil byl pro nás nějakým snad světovým úspěchem. Když my jsme začínali

s náhradami chlopní, na světových špičkových pracovištích běžely úspěšně už několik let. Pravda však je,

že z Romana Pospíšila jsme měli radost a že v době své první operace byl naším nejúspěšnějšímpřípadem svého druhu. A pravdou je i to, že jsme ho měli rádi. Kdyby mi byl vyšetřující sdělil, že ho chcepodrobit výslechu, nepopírám, že bych byl učinil všechno, abych mu v tom zabránil. Pospíšil byl poměrněkřehké konstituce, nervově labilní, a býval bych si jist, že výslech jako každé větší rozrušení honepřiměřeně zatíží a jeho zdravotnímu stavu neprospěje. Jenže na něho řeč vůbec nepřišla, protože jsemcelé šetření v našem ústavu považoval za ztrátu času a ani sebeméně mne nezajímalo, jestli na seznamupro Bezpečnost nějaký pacient chybí či přebývá. Pokud jsem byl nucen s kapitánem se bavit, myšlenkamijsem byl napůl kdesi jinde. Nebyl bych si povšiml, ani kdyby mu na seznamu chyběla polovina z těch, kteří

tam měli být. A kdybych si všiml, pochybuju, že bych ho na to byl upozornil. Nejvýš svoji sekretářku,aby neměla s Bezpečností nepříjemnosti, kdyby se náhodou ukázalo, že seznam odevzdala neúplný.”

„Odpověděl jste nám nesmírně otevřeně, pane profesore,” konstatoval obhájce a Barbora v jeho hlasezaznamenala slabounký stín nelibosti. V duchu se usmála jeho zklamání, že těžko se mu podaří postavitMichala do světla bezohledného a pokryteckého a nepříjemným pravdám uhýbajícího kariéristy, což bynahrálo jakémusi jeho, nevěděla přesně jakému, záměru. A teď už také byla úplně klidná. Najednou jí

připadalo naprosto samozřejmé, že Michal odpovídá suše podle pravdy s přímostí sobě vlastní. Co jinéhosi vlastně představovala? Čeho se bála?

„Těžko bychom si byli dokázali vysvětlit, jak mohl být opomenut právě obviněný, pacient, kterého jsteměli tak často na očích,” říkal obhájce medově. A aby snad Michala neodradil od další ochotné odpovědi,rychle dodal: „Samozřejmě, že při vašem pracovním přetížení člověk chápe —”

„Moje pracovní přetížení nechme stranou. Není tak velké, jak se možná domníváte. Na to, co považuju zapodstatné nebo zajímavé, si vždycky čas najdu. Mít to za účelné, nebyl pro mne problém najít si dostatekčasu, abych kapitánovi byl vyšel seriózně vstříc. V mém postoji sehrála asi určitou roli i moje osobníantipatie vůči němu jako člověku, který by rád, aby jeho práci za něho udělali druzí: abychom mu prstemukázali na lůžko, kde leží jeho pachatel. Souhra několika faktorů tedy způsobila, že jsem nebyl ochotenpodívat se na problém jeho očima. Dnes, když se ohlédnu, připadá mi moje důsledná zaujatostneuvěřitelně zaslepená. Sám sobě ji vysvětluju jakousi přebujelou suverénností člověka, který si ve svémpovolání nesmí dovolovat omyly a musí se často rozhodovat rychle a správně. Proto jsem asi svůj postoj k

vyšetřování nikdy nepodrobil další úvaze, mám-li skutečně pravdu. Což ovšem neříkám jako omluvu.Člověk má vždycky povinnost podívat se na věc i očima toho druhého.”

„Nechal jsem si od psychiatrů vysvětlit mentalitu těžkých kardiaků,” promluvil prokurátor. „Potvrdili vášnázor, pane profesore: u těžkého kardiaka by sadismus a sexuální deviaci v aktivní podoběnepředpokládali. Případ obviněného Pospíšila je první výjimkou, se kterou se ve své praxi setkali. Tím je iváš přístup ospravedlnitelný.”

Je mu Michal svou otevřeností sympatický, že toto prohlašuje, nebo se jen snaží podtrhnout nohy obhajobě, která se ho naopak namáhá ukázat ve světle opačném? přemítala Barbora. Spíš to prvé. Mají

— Michal a prokurátor, dokonce společné určité rysy: cílevědomost, sebejisté ovládání své profese,suchou preciznost ve vyjadřování bez sebemenších náznaků podbízivě bodré žoviálnosti, která občascinkne v řeči obhájcově. Je to tak. Proč by prokurátor sebeméně usiloval kazit mravenčí hemženíobhajoby, která je stejně ztracená? Leda by proti sobě u všech vyvolal instinktivní odpor jako člověk,který zbytečně tvrdě šlape po protihráčovi bez šance.

„Ospravedlnitelný?” opáčil Michal a obrátil se k němu. „Ne tak docela. Nevzal jsem v úvahu, že i u těžkéhokardiaka, který se po úspěšné operaci kompenzoval, může jeho sexuální útlum odeznít. A neomluvitelnéje i to, že jsem dopustil, aby se můj postoj k vyšetřování přenesl i na ostatní pracovníky. Jistě chápete, že

člověk v mém postavení bývá na pracovišti autoritou nejen v tom nejprofesionálnějším slova smyslu. Aprotože se rychle rozšířilo, jak na vyšetřování v ústavu hledím já, vyšetřovatele pak u nás nebral nikdojinak než s despektem. Tím se zablokovala jakákoli spolupráce, při které by si někdo uvědomil aupozornil, že byl pominut pacient Pospíšil. Vyrovnat se s tímhle pomyšlením navíc vedle skutečnosti, žepachatel díky vám vůbec žije, to není snadné.”

„Neměl jsem v úmyslu naznačit, že vina za tak pozdní dopadení obviněného je snad pouze na vás,” řeklobhájce a Barbora se pousmála, jak důvtipně Michalův podíl viny právě podtrhl. Ale stále jí imponovalo,jak houževnatě obhájce bojuje své malé bitvy tam, kde celá válka je předem ztracená.

„Jistěže není vina pouze na mně,” souhlasil Michal klidně. „Můj mylný postoj k vyšetřování se na ní podílí s

neschopností vyšetřovatelů, kteří si za ty roky měli poradit s případem z jiné strany, když u násneuspěli. Upřímně doufám, že jim křivdím a že měli pouze výjimečnou smůlu, jaká někdy potká při prácikaždého z nás. A abych zcela rozptýlil vaše pochybnosti, pane doktore,” pohlédl zpříma na obhájce,„povím vám ještě jeden fakt. Nevím, může-li vám ve vaší obtížné roli pomoci, ale jsem přesvědčen, že jesprávné, abyste s ním byl seznámen: já jsem v ě d ě l, že pacient Roman Pospíšil na seznamu proBezpečnost chybí.”

V sále zašumělo, jak se každý bezděčně pohnul, a vzápětí zas zavládlo mrtvé ticho.

„Zjistil jsem to naprostou náhodou, aniž bych, jak už jsem se zmínil, o seznamu sebeméně uvažoval.Jednoho dne před oněmi asi osmi roky po první Pospíšilově vraždě, kdy vyšetřování u nás bylo v plnémproudu, kapitán se mnou právě podle onoho osudného seznamu a chorobopisů probíral jednotlivépacienty, aby se o nich dozvěděl něco bližšího. Byli jsme u písmene pé, a vtom se objevil ve dveříchRoman Pospíšil a nesl mi opravený diktafon. V tu chvíli jsem si uvědomil, že ze seznamu vypadl.Neuvažoval jsem proč, ale pocítil jsem škodolibé zadostiučinění vůči kapitánovi vedle mne. Potvrdilo semoje mínění o jeho neschopnosti: týden u nás vysedává a zabývá se pacienty, z nichž některé jsme užpět let neviděli nebo dávno zemřeli, vyptává se mne na každou laborantku a uklízečku, které vůbecneznám, ale nepovšimne si a nezeptá se na Romana, který nám tu právě opravuje několik přístrojů, takže

se mu plné tři dny doslova motá pod nohama… Mimochodem: obviněný tehdy o přítomnosti Bezpečnostiv ústavu velmi pravděpodobně nic netušil. V zájmu klidu pacientů dostal personál striktní příkazvyšetřování před nimi tajit. Na tuhle epizodu s opomenutým Romanem Pospíšilem jsem hned zaszapomněl, a to tak důkladně, že jsem ji neřekl ani kolegům jako vtip, v tehdejší atmosféře by ho byliocenili. Celé se mi to znovu vybavilo až po Pospíšilově zatčení.”

Několik vteřin bylo naprosté ticho, přerušené jen hromadným vydechnutím všech v sále. Pak řeklpředseda senátu:

„Žádná další otázka? Děkujeme vám, pane profesore, za odpověď tak neobyčejně upřímnou. Za odpověď,

jaká ani nebyla vaší povinností, protože mnohé jste si mohl srovnat pouze sám před sebou s vlastnímsvědomím, aniž by kdo tušil. Ale jsem rád, že jste se rozhodl k této otevřenosti. Objasnil jste nám určitébody, o kterých jsme byli informováni neúplně nebo zas zkresleně. Děkuji vám.”

Michal lehce přikývl a obrátil se k odchodu. V tom okamžiku do tíživého ticha soudní síně zaznělo vzlyknutí

a Barbora se neomylně otočila k místu, kde seděl děda s paní Málkovou. Dusila pláč do kapesníku,opřena hlavou o rameno pana Vašáka, a tiskla mu ruku. Barboře se zdálo, že v jejím pláči je konečně cosi

přirozeného, úleva i osvobození, ačkoliv nechápala, jak jí je mohla přinést právě Michalova výpověď. Ten

teď prošel uličkou okolo nich. Tibor s Horákem se na sebe spokojeně pousmáli a Horák, vždycky upjatězdrženlivý, Barboru popleskal po ruce: „A máme to šťastně za sebou,” řekl tiše.

„Taky už pomalu půjdu, mám objednané pacienty na kontroly,” zašeptal Tibor a uhnul se, aby se

Barbora okolo něho mohla protáhnout. Naposled přelétla očima sál, vyhnula se pohledu na Romana, ale

zahlédla nepěkný výraz Pavly Kahovcové: byla v něm směs nevole, zklamání i úžasu.

Vyklouzla za Michalem. Prázdnou a zšeřelou chodbou, chladnou jak celá justice, šli bez slova a jejich

kroky se hlasitě rozléhaly.

„Jsem ráda, že to máš za sebou,” řekla konečně Barbora.

„Ale jdi…” vzal ji chlácholivě okolo ramen.

Když vyšli do plného slunce skoro letního dne, podívala se mu pátravě do tváře: „Doufám, že tímto sis

uzavřel případ Roman Pospíšil.”

Přikývl a Barbora zamyšleně dodala: „Bylo to moc zlé, ale je to pryč, za námi… Teď snad už nás

čekají příjemnější věci: tebe transpozice a mne —”

„Tebe povinnosti vyplývající z manželství.”

„To bych teda určitě nenazvala: světlá perspektiva —”

„Jenže co naděláš. Už jsem všechno prohovořil s Jakubem a schválil svatbu v létě. Ale prý až po návratu zJugoslávie. Prozíravý chlapec: Dubrovník už má slíbený dávno, ale tebe prý by teď mohlo napadnout

chtít ho s ním odbýt, jako že je to i svatební cesta.”

„Ach tak, on se chystá na svatební cestu,” řekla Barbora bez nadšení.

„Samozřejmě. Čekalas snad, že bude zase sedět doma jako celý rok?”

„Nezmiňoval se, že všichni kamarádi jezdí na svatební cesty svých rodičů do Tichomoří?”

„Ne. Leží mu stále v hlavě ta studijní cesta na Kavkaz. Slíbil jsem mu ji na čtrnáct dní koncem srpna —

jako svatební cestu.”

Barbora se rozesmála: „Tím máš vystaráno a nemusí tě už vůbec zajímat, jestli já se chci či nechci vdávat. Stačí říct Jakubovi datum, hodinu a místo určení a máš jistotu, že mne na radnici dovleče, kdyby to mělobýt ve svěrací kazajce a s roubíkem v ústech.”

Zarazila se a otočila zpátky k nevlídné soudní budově: „Nepřipadá ti… Není to bezohledné takhle se tusmát a plánovat dovolenou, když pár kroků od nás se odehrává taková tragédie?”

„Ne. Tragédie se odehrávají neustále. A aby člověk vůbec přežil, aby dokázal jít dál, musí na ně umět vrozumné míře zapomínat.”

„Jestli ti něco závidím, pak že máš práci, ve které člověk může plně odčinit i nějaké to šlápnutí vedle… Alekam vlastně jdeme?”

„Na oběd. Pak bych se potřeboval zastavit na několik přátelských slov u náměstka na našem

ministerstvu.”

„Kolikpak ho bude tvoje přátelská návštěva stát? Copak z něho míníš vyrazit?” zeptala se Barbora věcně.

„Že bys o mně trpěla falešnými iluzemi, na to si tedy naříkat nemohu,” usmál se Michal.

„Nové katetrizační vybavení za pár miliónů?”

„Jenom novou pumpu,” řekl Michal skromně. „Moc s ním asi řeč nebude, protože nedávno mi uvolnili

devizy na nový operační stůl a na… No nic. Uvidíme… Poslyš, tys ještě chtěla zajít do redakce, viď? Poobědě tě tam zavezu a za hodinku bych tě zas vyzvedl. Mohla bys jet se mnou do ústavu, mám tam kvyřízení pár věcí a pak bychom vypadli někam ven. Škoda nevyužít takového počasí.”

Když dvě hodiny nato Michal zaparkoval před ústavem, Barbora vystupovala z auta s nechutí. Nejraději by

už měla celý tenhle pondělek za sebou. Věřila totiž na dobré a špatné dny. A dnešní soudní přelíčení, ikdyž dopadlo mnohem lépe, než vůbec pro Michala doufala, přece jen tenhle den k těm dobrýmnezařadilo. A tak by ji nikterak nepřekvapilo, kdyby i v ústavu Michala čekaly nějaké nemilé zvěsti.

Sotva vstoupili do budovy, hned v následujícím okamžiku měla pocit, že její nejhorší obavy se naplnily.Proti nim běžela ze schodů Eva, podivně zarudlá ve tváři i okolo oči, a jakmile je spatřila, propukla v slzy:

„Barboro,” chytila ji okolo krku a pevně objala. „Barboro, víš, co mi řekl?”

,,Že miluje jinou,” pokusila se Barbora ze všech sil o vtip, ale na srdce jí sáhla ledová ruka. Bylo jí jasné,

že Eva míní Tibora, koho jiného. Poodtržení všité chlopně? Propuknutí vady na druhé chlopní? vířilo jíhlavou zmateně a nohy se jí trochu podlomily, takže se opřela o Michala, který si všiml, jak zakolísala, apevně jí stiskl paži nad loktem.

„Víš, co mi řekl?” vzlykala Eva a konečně ji pustila z křečovitého sevření. „Že mohu jít do práce!”

Barbora měla co dělat, aby se taky nerozbrečela. Tak tak zadržela slzy a řekla: „Přestaň řvát a leť mukoupit flašku. Třeba to odvolá.”

Eva se rozesmála i se slzami, které jí proudem stékaly po tvářích.

„Představ si to. Můžu jít do práce! Jako normální člověk. Nebo jako skoro normální. Prý na čtyři hodiny —zatím. Víc mi nedovolil, ale za půl roku že se uvidí a možná…” Teprve teď vzala na vědomí i Michala.

„Pane profesore… To všechno je vaše zásluha. Díky vám…” Zas jí slzy tekly naplno.

„Přestaň tu vykřikovat, že díky Michalovi posypeš do práce,” napomenula ji Barbora. „Vyděsíš všechnypacienty, houfně budou prchat z Michalova dosahu.”

„Jen si dělej legraci na můj účet,” zafňukala Eva. „Co ty víš, jak si člověk připadá odepsaný, když jen sedídoma a jenom na procházky a hlavně se šetřit a…” Zavrtěla hlavou a mávla rukou: „Copak ty si můžešumět představit, co pro mne znamená: práce schopná? Kdepak. Do toho se jako zdravý člověk vžít

nedovedeš.”

„Ale dovedu,” ujistila ji Barbora. „Na mrtvici bych byla mít v kapse bezpracný důchod a někdo mi ho chtít

vyrvat. Neříkala jsem ti vždycky, abys neplýtvala vřelými city na padouchovi, jako je Tibor?”

„Ale Barboro…” zazářila Eva svou smáčenou tváří a Michal se zeptal:

„Kdypak jedete domů, paní Slavíková?”

„Zítra. Dnes přespím v Praze u našich.”

„Tak víte co? Večer tu pohromu vašeho práceuschopnění někde zapijeme. A ty půjdeš s námi,” oslovil

Tibora, který okolo nich někam letěl, „a zaplatíš flašku za to, cos spískal.”

„Vyzvedneme tě všichni u vašich,” řekla Barbora a Eva jen beze slova se staženým hrdlem přikyvovala.

„Jestli se mi podaří nechat manželku doma, tak budete koukat, jaká je se mnou legrace,” slíbil Tibor a

odklusal.

„Tedy, ta mi nahnala,” vydechla zničeně Barbora, když šli po schodech k Michalově pracovně. „Jen jsem

ji zahlédla celou rudou a ubrečenou, už jsem ji zas viděla znovu na stole… Myslíš, že je opravdu takdobrá, nebo ji Tibor posílá dělat spíš pro její psychické vyladění?”

„Oboje. Propána, co má být zas tohle?” řekl Michal s tichým zděšením a Barbora se podívala po směrujeho pohledu. Před dveřmi do jeho pracovny se pohybovala obrovská kytice nádherných čajových růží,teď se k ním pomalu přibližovala, zastavila se a zaváhala, „No tak, Petříčku,” řekl povzbudivě hlas z

výklenku okna.

Kytice se ještě pár vteřin rozmýšlela a pak zaútočila na Barboru.

„Jsi džentlmen, Petříku,” řekl inženýr Janoušek. „Správně víš, že kytice patří dámě. Ale tyhle růže jsi přece

donesl panu profesorovi, ne?”

„To je v pořádku, Petříku. Vezmeme si je společně,” řekl Michal a vzal kytici do obou rukou a teď teprvese za ní vynořila plavovlasá hlavička pěkného modrookého kluka. „Udělal jsi mi ohromnou radost. Nikdy vživotě jsem nedostal tak velikánskou kytici takhle krásných růži.”

„Však jsem kvůli nim vysypal praseti celé břicho,” pochválil si hošík a všichni se rozesmáli.

„To se ale při dárku neříká,” poznamenal inženýr Janoušek a dotkl se dlaní hošíkovy tváře.

„Naopak,” ujistil Michal chlapce. „Když vím, že jsi je pro mne koupil sám ze svých vlastních úspor, tak z

nich mám radost ještě větší. Ale pojďte dál a povíš mi, jak se ti daří,” odemkl dveře své pracovny.

„Pane profesore,” řekla zadrhnutým hlasem mladá žena, která až dosud stála dva kroky opodál jakobyneschopná promluvit. „Pane profesore.” opakovala a slzy jí stékaly po tvářích a Barbora si pomyslela, žetentokrát se už vyplašit nedá, ale na Michala je těch slz dneska už asi přespříliš.

„Pane profesore, Petříček chodí do školy. Představte si to: chodí do školy. Sám. I do schodů. Já nevím,jak bych vám, —” rozplakala se na celé kolo, až se roztřásla.

„Ale no tak, Alenko,” vzal ji inženýr Janoušek okolo ramen a Barboře bylo zřetelně jasné, že Michal jimnezachránil jen Petříka. „Tak Alenko…” podíval se omluvně a trochu v rozpacích na Michala a Barboru,které už taky zvlhly oči.

Když se po půlhodině loučili a paní Janoušková vzala chlapce za ruku, poskakoval si ke dveřím vedle ní.

„Tohle je pohled, kterého se snad nikdy nenabažím,” řekl tiše Michalovi inženýr Janoušek. „Pohled na to,jak naše dítě skáče.”

Michal přikývl: „Jsem rád, že je u vás všechno v pořádku, pane inženýre.“

„Opravdu všechno, pane profesore. A je trapné opakovat, že jenom díky vám. Cítím se vám tolik zavázán

—” říkal inženýr Janoušek a profesor ho přerušil s odmítavostí skoro nevrlou: „Děkuje vám někdo za to,že v práci děláte, co je vaší povinností?”

„Jsem zvědava, která žena ti dnes do třetice padne s pláčem okolo krku,” řekla Barbora, když osaměli.„Aha. Paní Paterová,” pokývala hlavou, když se ozvalo zaklepání na spojovací dveře mezi jeho asekretářčinou pracovnou.

Příliš daleko od pravdy nebyla.

„Pane profesore,” řekla paní Paterová bez úvodu, rozčilená, až se jí hlas třásl. „Co já tu před hodinouzažila… Ráno zemřel pacient Stránský …”

„Ale sakra,” zamračil se Michal. „To byla ta mitrální chlopeň, už skoro dobrá. Jak je to možné? Ještěvčera večer jsem volal resuscitaci a všechno bylo v pořádku?”

„Prý se zhoršil dnes k ránu. Sloužil Tromler, tak to víte, že se s ním jistě dělalo všechno možné i nemožné.

I Laštovku přivolal. Ráno, když jsem přišla, byl už konec a telefonovala jsem to rodině. Po poledni přijelia nepřála bych vám vidět ten cirkus, co tu vyváděli. A co jsem si od nich musela vyslechnout,” utřela sioči. „Kdybychom ho prý byli operovali včas, už před měsícem, a operaci stále neodkládali —”

„Museli jsme ji odložit, když dostal těžkou alergii.”

„Ano. Ale vykládejte jim to. Paní Stránská na mne křičela, že bereme přednostně jen protekční případy, ana jejího muže jsme se tu celý měsíc vykašlali a nakonec ho vezmeme na zákrok až v pátek, aby po taktěžké operaci ležel bez pomoci přes víkend, kdy všichni doktoři se rekreují. A syn zase, že to si umípředstavit, jak taková operace v pátek vypadá, když už všichni na sále koukají, aby vypadli k vodě. Kdyžsi vzpomenu, jak Tromler sem k němu honil alergology, a co všechno se pro něho shánělo, jen aby se ta alergie upravila a mohli jste ho dělat… No nic. Vykládám vám, pane profesore, o tom hlavně proto, žepřijdou zítra ráno znovu, chtějí za každou cenu mluvit s vámi.”

„Na to mají právo,” řekl Michal suše.

„Jak si s takovými poradíš?” zeptala se Barbora, když uslzená paní Paterová zas odešla.

„Nebývá to tak zlé. Předložím jim chorobopis a den za dnem jim ukážu, co všechno se s jejich příbuznýmdělalo, a to je uklidní.”

„Takže ti nakonec možná ani nevynadají —”

„Nejde o to, jestli nám tu někomu vynadají, to je mi po pravdě řečeno jedno. V takovém neštěstí majíprávo hroutit se atakdále. Mimochodem: je mi to sympatičtější než lhostejnost k osudu příbuzného, sekterou se tu taky občas setkáváme. Ale chci říct, že jde o něco jiného: Když se mi podaří je přesvědčit, žejsme pro pacienta udělali maximum a že se nikde nic nezanedbalo, uklidní se a uleví se jim. Dovedeš se

do toho vžít, ne?”

Chvíli bylo ticho. Pak si Barbora s pousmáním povzdechla:

„Byl to ale dneska den… Roman… Pak Eva a Janouškovi… A zase Stránský… Tak nevím, byl to vlastně

dobrý, nebo zlý den?”

„Jak to myslíš?” podíval se na ni udiveně Michal. „Den jako každý jiný, s příjemným i nepříjemným —jako i celý život, ne? Vždycky se něco něčím platí. U nás třeba Antonínem Stránským za Evu Slavíkovou a

Petra Janouška.”

„Máš pravdu,” souhlasila Barbora. „Asi to takhle nějak musí být, když člověk doopravdy žije. A určitě lepšížít a taky platit —, než v chráněném bezpečí a pohodlí… živořit na úvěr. Ne, to už opravdu se raděj občas

potlouct v nádherném vlnobití…”