ZDENA FRÝBOVÁ

ROBIN

Kdybych měla tuto knihu charakterizovat, zařadila bych ji k dílům životopisným či do literatury faktu. A nic by mne a jejího samolibého hrdinu nezarmoutilo víc, než kdyby v ní čtenáři viděli románovou fikci. Hrdina knížky Robin dosud žije v rodinném domku vilkové čtvrti Prahy a nadále je obletovaným playboyem, těšícím se radostnému postoji k životu, ač ne už nejmladší. Moji sousedé v okolí Staroměstského náměstí, moji známí -pejskofilové z Kampy a Petřína, moji příbuzní a přátelé tvrdí, že je pro ně nezapomenutelný. Nezapomenutelný je i pro mne, tak jako pro ženu bývá nostalgicky nezapomenutelný muž, který jí z života učinil peklo. Nezapomenutelný je i pro onu šumavskou vesničku, která se sice nejmenuje jako v knížce Krásná, ale krásná je.

Postavy i vzájemné vazby těch, kdo s Robinem v knížce žijí, jsou zajisté pozměněny. To však nic nemění na faktu, že ani jedna příhoda Robinova životopisu není smyšlenkou. Skutečnosti jsem se přísně přidržovala i u docenta Batula, CSc., hrdiny druhé poloviny knihy (kterého na Staroměstském náměstí a Kampě potkáváte dosud), i když jeho proslulost je mnohem skromnější - takový už je úděl vědců a myslitelů - než sláva frajera Robina, jehož životní hvězda padala vždy jen vzhůru.

AUTORKA

Kolikrát jen jsem si říkala, jak si vydechnu, až se jich zbavím.

Až vypadnou z domu a bytem přestanou drnčet jejich hádky. Až ztichnou decibely hi-fi aparátů i hlaholení kamarádů, nenuceně plenících spíž, chladničku i koupelnu. Jak jen jsem se těšila na časy, kdy jemu ty příšerné porce bude vyvařovat jiná, kdy jiný se bude starat o její včasné návraty domů, kdy se po bytě přestanou povalovat hromady jejich svetrů, džín, knih... Balzámem na duši mi byla představa tichého a uspořádaného bytu, kde z

Alenčina pokoje si udělám pokoj pro sebe, z Honzova pokoj pro

Rudolfa, takže náš obývák konečně bude sloužit jen příjemnému posezení a přestane se každý večer měnit v manželskou ložnici.

Přišel den, kdy sny se staly skutečností. Alenka se vdala, Honza byl přijat na brněnskou techniku. Z rodinného hnízda u

Staroměstského náměstí vylétli skoro současně a já si vydechla opravdu zhluboka. Plna elánu jsem půl roku vyhazovala, rekonstruovala a nakupovala, až byt zářil jako připravený pro novomanžele.

Kdy na mne dýchl svou pustotou? Snad s posledním úderem řemeslníkova kladívka, když jsem se zálibně rozhlédla kolem: všechno pěkné, naleštěné a uklizené -a tísnivě prázdné. Ne, že by se nevraceli. Honza nejméně jednou do měsíce, Alenka každou chvíli. Ale přece jenom...

„Došlo ti vůbec, čemu jste ted s tátou vystaveni?“ zeptala se, když mi pochválila tapety a zkritizovala záclony. „Nedošlo, ale ráda se nechám poučit,“ odpověděla jsem snášenlivě.

Jsem totiž povoláním klinická psycholožka. A naše dětičky, jen co rozum braly, se zájmem slabikovaly v mé odborné literatuře, takže do schizofreniků, paranoiků a psychopatů si nadávaly zcela běžně a o debilitě, imbecilitě, idiocii, demenci a sníženém IQ hovořily zasvěceně a s přesnou adresností. A protože v mé knihovně je, želbohu, věnováno značné místo i dětské psychologii, záhy mne i Rudolfa poučovaly, jak s nimi zacházet, abychom je nevystavovali frustraci, deprivaci, komplexům méněcennosti - s důsledky asociálních postojů... Abychom nepotlačovali jejich individualitu, zdravou agresivitu a ambicióznost a nevychovávali z nich neurotiky, vandaly, psychotiky, jedince stižené fixací na matku, na oťce... Abychom je neměli za nástroj uspokojování vlastní samolibosti a prestiže... Taky jsme se dovídali, že zhoršený školní prospěch či chování dítěte mají v pozadí necitlivý přístup rodičů nebo nevhodnou rodinnou atmosféru. „A co má jako bejt, že budu mít trojku z češtiny?! Nenadávej mi a radši si támhle něco přečti o dítěti s vyhraněnými zájmy,“ vřískal Honza, který ve svém vyhraněném zájmu o vše technické dokázal v bleskové slátanině slohového úkolu načmárat klempíř s tvrdým y. „Samosebou - co mu nadáváš,“ ozvala se o rok starší

Alenka. „Neslyšelas náhodou něco o tom, že právě rozumově podprůměrné dítě potřebuje maximální pochopení ze strany rodičů?

Když na něho pořád řveš, nedosáhne ani takového výsledku, na jaký by v kladných rodinných podmínkách stačil.“

A protože mě pravidelně varovaly, abych se nedivila, až táta začne lítat za ženskými, když já jsem panovačná, a Rudolfa nejednou upozornily, že muž-rodinný tyran je zásadně manželem potupně podváděným - se zájmem jsem čekala, čím jsme s Rudolfem ohroženi nyní. „Jste vystaveni nudě z blahobytu a bezcílnosti života. Začnete si jít na nervy, začnete se hádat... Snad i tobě je jasné, že za takových okolností je rozvod jen otázkou času,“ kázala Alenka. „Pchá! Naši a rozvod! Nebud směšná! Na to je v nich příliš zakořeněna maloměštácká představa manželství,

„ nechal se slyšet Honza. „Vůbec se nerozvedou, abys věděla. Ale víš, co naopak nastane?“ „Co nastane?“ U Aleny na okamžik převážila lačnost dozvědět se něco o katastrofě na spadnutí nad běžnou negací vůči všemu, co bratr může sdělit. „Patologicky se zafixují na nás dva,“ vyhlásil Honza tónem, naznačujícím, že je připraven čelit situaci jako muž. „Aha,“ nadchla se Alenka. „Jako že nám nedovolí přetnout pupeční šňůru a budou se bránit našemu odpoutání.“

Nezdržela jsem se poznámky, jak jsme štastni, že se nám je podařilo vykopat z domu, což však sebeméně nenarušilo nit jejich dialogu. „Matka znectí každou holku, za kterou se otočíš, a kdybys pípnul o ženitbě - tedy ne že by si tě nějaká opravdu vzala, v to nikdo nedoufáme - ale prostě kdyby tato hypotetická situace nastala, tak máti půjde do hysterického oblouku, že ti obětovala svůj život a tohle je ten tvůj vděk,“ jásala Alena. „A mě ted začne štvát proti Petrovi s cílem rozvrátit naše manželství.“ „To tak!“ vykřikla jsem. „Já vás rozeštvu, on tě vyhodí a já tě zas budu mít na krku. Nikdy se mu nemohu dost odměnit za to, že díky jemu jsme se tě zbavili.“ Musíte všichni tak hulákat?“ vzhlédl Rudolf od knížky, vzdálil se do druhého pokoje a zavřel za sebou dveře. „To bude ještě jinak,“ zamyslel se Honza. „Naši se ti vecpou do manželství cestou úsluh a úplatků. Začne to maličkostmi a skončí tím, že vám budou dřít na úklidech, kupovat dovolené a šetřit na auto.“ „Fakt?“ opáčila nejistě Alenka, jak kdyby jí podobné vměšování nebylo tak úplně proti mysli. „Ale uvědomuješ si, ty huso omezená, čím za to budete platit?! Svou nezávislostí! Do všeho ti budou mluvit, a než se naděješ, otěže tvé domácnosti budou mít v rukou oni.“

„Auto by se nám sešlo,“ zasnila se Alenka. „Petr tvrdí, že dřív jak za tři roky na ně prachy dohromady nedáme. Kdyby ovšem naši...“

„Tak to pust' z hlavy. Dali jsme vám peníze na nábytek - a tím to končí jednou provždy. I za cenu, že se nebudu moci vměšovat do vašeho manželství, at už za účelem rozhodování v něm, nebo jeho rozvrácení,“ řekla jsem jízlivě. „No a k čemu tedy ted obrátíš svůj prázdný život?“ naléhala Alenka. „Určitě ne k tvojí domácnosti. Zatím nevím co dřív. Do konce roku mám mít zpracovaný výzkum encefalopatů -“ „Nebavíme se o tvém zaměstnání, ale o vakuu citovém, ke kterému došlo, když my dva, jako nejzásadnější smysl tvého života, jsme se od tebe odpoutali,“ řekl skromně

Honza. „Jde o to, aby ses v téhle psychické rozervanosti nevrhla do náruče lascívního chlapa nebo podobně.“

„No a? Jako zralý a nezávislý syn bys k tomu jistě zaujal správný nadhled,“ odpověděla jsem vlídně. „Nebo se mýlím? Že bys tu pupeční šňůru ještě tak úplně nepřetnul?“ „Nechte hloupých řečí a ty, Ňoumo,“ obrátila se Alena na bratra, „ty radši přemýšlej - máš-li čím -, jak mámu a tátu trochu rozptýlit. Vždyt' na ně tady ta pustota musí zrovna padat. Dva bezradní, opuštění lidé.

Potřebují trochu legrace, radosti, mít se o koho starat...“

Začínala jsem tušit, že naše holčička kamsi manévruje. Ale kam?

Rozbřesklo se mi až v okamžiku, kdy prohodila, jako by ji to právě napadlo: „Jak tak nad tím uvažuju... co kdybyste si pořídili například psa?“ „Já nechci žádnýho psa!“ zařval vedle

Rudolf. „Konečně mám pokoj od vás dvou a pořídím si psa! Tos uhodla! Leda by mi přeskočilo. Ráno budu vstávat o hodinu dřív, abych s ním lítal okolo baráku - a vůbec.“ „Máš snad ještě jiný argument kromě své pohodlnosti?“ zeptal se ledově Honza. „Pokud ne, tak si laskavě uvědom, že infarkt v tvém věku je jen otázkou času. A chceš-li ho trochu oddálit -- co ti pomůže? Když čas strávený na kanapi věnuješ procházkám se psem.“ „Ty hlupáku,“ odsekl Rudolf a objevil se nasupeně mezi dveřmi.

„Jestli ty, až ti potáhne padesátka, budeš v mé kondici, můžeš si gratulovat. O můj pohyb se nestarej. Na chalupě a na zahradě se nadřu jak otrok.“ „No vidíš. Na konci vesnice, u lesa. Je snad málo případů, kdy asociální individuum si vyhlédne dva staré, nemohoucí ubožáky k přepadení a oloupení?“ nadchla se Alenka.

„Když vás ovšem bude bránit foxteriér...“ „Jakej foxteriér, ty náno pitomá?!“ křičel Honza. „Netloukl jsem ti do hlavy, že jim máš shánět buldočka?“ Takže jsem byla doma. Pradávná touha našich dětí po psovi se znovu dostala do virulentního stadia. Ted už vůbec nešlo o to, jestli já a Rudolf psa chceme či nechceme, ba už se ani neobtěžovali přesvědčovat nás o jeho prospěšnosti, ale jen se přeřvávali, jaká rasa to bude. A na mě zas důvěrně dýchlo kouzlo starých dobrých časů, kdy byli mými dětmi... Mají pravdu.

To přetínání pupeční šňůry opravdu není snadné.

Vzápětí přišel pro Alenku Petr. A další náhoda. Náhodou si vzpomněl, že cosi slyšel o jakési paní Tylínkové, která snad chová foxteriéry. Za chvilku vysvitlo, že je chová velmi pravděpodobně, protože ze současného vrhu nám jednoho rezervuje, jen tak nezávazně, kdybychom se snad pro psa rozhodli. A když už byli s Alenou na odchodu, zmínili se, že je domluveno, že jedno z těch krásných štěňátek si přijdeme vybrat zítra navečer.

S Rudolfem jsem to pak dlouze probírala ze všech stran. Nakonec jsme dospěli k závěru: a proč vlastně ne? Bude tu zas něco, co rozjasní náš byt, v němž utichl smích dětí. Bude milé zas o někoho pečovat. A já jsem se na nového člena rodiny začala bláznivě těšit.

* * *

„Foxteriér má vlastnosti, jaké u jiného psa prostě nenajdete,“ pravila medově paní Tylínková, když nás vedla ke kotci na zahradě, kde nasupená máma Dolly, CACIB 1975, dala najevo, že ještě krok, a bude zle. Paní Tylínková ji s chlácholivými slovy vzala do náruče a zuřivě se vzpouzející odnesla do domu, abychom se nerušeně potěšili pohledem na čtyři bílé žmolky s nějakou tou černou skvrnkou po buclatém tělíčku. „Jak pravím: neexistuje pes, který by měl vlastnosti foxteriéra,“ opakovala paní Tylínková a jen bůh ví, kolikrát jsem si v budoucnu na tuto zdrcující pravdu vzpomněla. Zatím mi zněla jak rajská hudba: kdo by si nepřál mít něco extra? „Foxteriér má chrabré a statečné srdce, ničeho se nebojí, ničeho se nezalekne...“ Kolikrát jen jsme si úpěnlivě přáli, aby si počínal o něco méně statečně vůči vlčákům, dogám, boxerům, nám, kravám, automobilům, kočkám... Kolikrát jsme toužili, aby se zalekl našich pohrůžek, metličky či vařečky...

„Foxteriér má vždycky dobrou náladu a je s ním velká legrace,“ pokračovala paní Tylínková prorocky a i tato její slova pro nás byla památná v dobách, kdy Robinek se skutečně nepřetržitě těšil výtečné náladě, zatímco nás válcovala deprese. Každé slovo paní

Tylínkové se do puntíku splnilo. Naši přátelé, kolegové, lidé v okolí se skutečně Robinkovým kouskům nasmáli dosyta. „Co Robin?

Copak zase Robin?“ ptávali se dychtivě, zatímco já a Rudolf...

Občas jsem mívala pocit, že jsem se nezasmála ani nepamatuju, a pámbuví jestli se ještě kdy zasmát dokážu. Jednání s paní

Tylínkovou proběhlo jak po másle.

K plné spokojenosti hlavně Alenky, Petra a Honzy. Robinka jsem si vybrala proto, že mi z celého toho klubka čumáčků a pacek připadal nejkrásnější: celý běloučký, jen dvě malé černé skvrnky: jedna na boku, druhá na ocásku.

Po celý život jsem správně věděla, že s takovým parádně atraktivním mužským je peklo, a pečlivě jsem se jim vyhýbala.

Jedinkrát v životě - případ Robin -jsem tuto zásadu opomenula a důkladně, předůkladně se mi to vymstilo.

Dále jsem si zvolila Robinka proto, že byl z celého chumlu zdaleka nejčipernější a nejprůbojnější. Dnes na tuto volbu hledím, jako že jsem v rozhodující chvíli byla postižena selháním rozumu. Aby nám snad Robinka jiný chtivý zájemce (představovala jsem si, že takových se okolo vilky Tylínkových hemží zástupy) nepřeplatil a nevyfoukl (dnes vím, že člověk, který má všech pět pohromadě a jen něco zná o psech, se foxteriérovi vyhýbá obloukem), přiměla jsem Rudolfa, aby ho zaplatil hned při první návštěvě. A pak už jsem jen nedočkavě vymáhala, abychom si štěňátko mohli co nejdřív odvézt. Paní Tylínková nám však vyložila, že čím déle zůstane u mámy, tím bude zdravější, statečnější a sebevědomější. Jako psychologovi mi to bylo jasné, ale později jsem litovala, že nebyl matce surově vyrván v pěti dnech svého života, protože sedm týdnů s ní mu dalo do vínku tak nezřízenou dávku zmíněných vlastností, že už se nikdy nedaly zredukovat na společensky únosnou míru.

Zatím jsem však prožívala sladké dny nevědomosti a při četných návštěvách s pýchou sledovala, jak náš Robinek roste jako z vody a ve smečce si vybojovává vedoucí postavení. Pozici autority a suverénní převahy si natrénoval tak dokonale, že ji okamžitě zaujal i v naší rodině.

„Musíme se někde poučit, jak takové štěně vychovávat,“ řekl

Rudolf, nechutně věcný (co taky můžete očekávat od ekonoma?), když jsme se vraceli od Tylínků a já se rozněžňovala představou bezbranného stvořeníčka, které je člověku dojemně vděčné za každé laskavé slůvko.

„Prosím tě,“ odpověděla jsem s převahou, „o čem by ses kde poučoval? To nám dá jednak cit, jednak aplikace mých znalostí z dětské psychologie.“ „To je všechno krásné,“ řekl Rudolf suše,

„ale já přesto koupím nějakou knihu, kde se něco dozvíme o výchově psa.“ „Jak myslíš,“ pokrčila jsem rameny. „Podle mne je to zbytečné.“ Moje námitka si nikterak nezadala s proroctvím paní

Tylínkové. V době, kdy jsme s Rudolfem o překot listovali v hromadě příruček o výchově psů, o motivacích jejich chování, o jejich mentalitě, charakteru a tak dále, se ukázalo, že na

Robinkovy specifičnosti zde není rady ani pomoci, ba chybí i prostý popis příznaků. Došlo tedy na má slova: jakákoli kniha toho druhu nám byla nanic.

Zatím je však Robinkovi teprve sedm týdnů a my jsme si ho přišli vyzvednout se slavnostními pocity a proutěným košíčkem vystlaným bledě modrou dečkou dárkem to Alenky novému členu rodiny. Štěně bylo opravdu rozkošné: hlavička se začínala střapatit do zlatorezata, tělíčko bílé s náznaky kudrnatosti, nožky se vytahovaly a čumáček hranatil - prostě už se z něho vyklubával správný hrubosrstý foxteriér, jehož předkové po meči a po přeslici jsou ověnčeni bezpočetnými CACIB (hodnost srovnatelná asi tak s doktorátem věd) a dalšími poctami z mezinárodních výstav. Paní Tylínková ho vroucně tiskla v náručí a tklivě se s ním loučila (dnes vím, že ze srdce jí padal balvan, jak zdárně se díky lidské prostoduchosti zbavuje jednoho toho grázlíka za druhým) a Robinek už vehementně prosazoval svoji osobnost. Vyrval se jí z klína a utíkal ke dveřím - utíkal rovná se směšnému tapkání po linu, na němž mu nožky prokluzovaly tak, že postupoval kupředu mnoha smyky a několikrát se překulil, - ale k cíli se probojoval a tady ze sebe loudil první neumělé pokusy o panovačný štěkot: pustte mě okamžitě do trávy. Obrázek mě dojímal v představě, že už se nemůže dočkat odchodu do svého opravdového domova. Ve skutečnosti to byl obrázek, který jsem pak měla mít před očima celou věčnost: Robin sedící u dveří a vydávající bohatou škálu nervy drásajících zvuků, od kvílení až po skřeky naznačující sousedům, že je napichován na vidle.

Kdepak, že by nedočkavě prahl po intimitě své budoucí rodiny! U paní Tylínkové jen poprvé předvedl, že kdykoli a kdekoli v bytě bude většinou vysedávat u dveří a dávat najevo, že chce ven a lítat, a okamžitě. Lítat, hrát si, dovádět a bojovat - to bylo jediné, co ho v životě zajímalo.

Ale i dnes, kdy už nejsem ochotna na jediném foxteriérovi připustit chlup dobrý, musím přiznat, že Robinek s předními tlapičkami na obrubě košíčku, se zvědavě vykukující hlavičkou zakloněnou do strany byl útěšně sladký. Krve by se ve mně byl nedořezal, když to najednou žuchlo a štěně se ocitlo na dlažbě dvorku. Paní Tylínková ho nevzrušeně popadla a strčila zpátky do košíku a já zděšeně vyhrkla: „Asi se chudák polekal té slepice, až vypadl,“ a přitiskla jsem si k tváři jeho hebké, zmítající se tělíčko. „Spíš po té slepici vyskočil, aby ji zamordoval,“ podotkla paní Tylínková humorně -- dnes vím, že cynicky -u vědomí, že ted' už si může z přetvářky trochu polevit, že naopak neuškodí začít nás stavět před tvrdá fakta foxteriéřího charakteru. Na tu chvilku na dvoře Tylínkových jsem si pak vždycky vzpomněla, kdykoli jsme platili některou z padesáti sedmi Robinkem zavražděných slepic. Obřadně jsme nasedli do auta, já vedle Rudolfa s košíčkem na klíně, vzadu Alenka, která u aktu převzetí nemohla chybět.

„Tak tohle je naše auto, milý Robine. A máme i plno jiného majetku, jak brzy poznáš. Takže ses dostal do rodiny, která ti poskytne nejen podněty k harmonickému rozvoji osobnosti na vědecké bázi, ale která je i v oblasti materiální solidně zabezpečená,“ řečnila Alenka a Rudolf podotkl, že toho ubohého psa úplně zpitomí.

Brzy se ukázalo, že Robinek nám kašle na oboje. Harmonický, vlastně výstředně zběsilý rozvoj své osobnosti vzal do vlastních tlapek, a pokud jde o naše solidní hmotné zajištění, činil se ze všech sil, aby nám od něho odpomohl.

„První dny bude neklidný, bude plakat a hledat mámu a sourozence,“ byla paní Tylínková v okamžiku loučení upřímně zjihlá. „Musíte s ním mít trpělivost - pár nocí se asi nevyspíte.“ Srdce se mi svíralo dojetím. Plakat bude pro mámu, bratříčky a sestřičku. „A hlavně ho takhle maličkého nenechávejte samotného doma - trápil by se,“ přikazovala paní Tylínková a

Alenka řekla: „Ale vždyt jsem vám přece povídala, že maminka nepracuje, že s ním bude skoro pořád.“

V celkovém pohnutí jsem se ani nerozčilila jako obvykle, když naše děti při různých příležitostech hlásaly nebo argumentovaly, že nejsem zaměstnaná. Pravý opak byl vždy pravdou, jenže od té doby, co jsem z kliniky přešla do výzkumu a výsledky experimentů zpracovávám převážně doma, v očích našich mazánků to znamená, že si dvakrát měsíčně zajdu do ústavu pro peníze.

„Co nejdřív odjedu na Šumavu, kde ho vypiplám z nejhoršího, budte klidná,“ říkala jsem paní Tylínkové. „Zůstanu s ním na chalupě aspoň tři čtyři měsíce, potřebuji si tam v klidu dopsat jednu práci.“ „A kdyby něco - okamžitě k dobrému veterinářovi. Nebo kdybyste si nevěděli rady, hned přijedte nebo mi zavolejte,“ zamávala nám paní Tylínková na rozloučenou - a už jsme ujížděli k Robinkovu novému domovu.

Buničitá vata, kterou jsem měla po ruce, protože jsem slyšela, že někteří psi, zejména štěňata, nesnášejí jízdu a vrhnou, k tomuto použití nepřišla. Robinek byl od prvního okamžiku a zůstal jednou provždy neotřesitelně zdravý.

„Šlápni na to, otče,“ ozvala se vzadu Alenka, „nebo tě budou pokutovat pro nebezpečně pomalou jízdu a hned napoprvé se před tím psem znemožníš.“ „Jed pomalu,“ napomenula jsem Rudolfa, „at ho nevyděsíš.“ „Dejte pokoj mně i tomu psovi,“ řekl Rudolf.

Zatím se nezdálo, že by Robinka cokoli děsilo. Očičkama jak rozinky bystře střílel vpravo -- vlevo, napůl vysunutý z košíku, a když zjistil, že nejlepší výhled má kupředu, snažil se vydrápat na palubní desku.

„Podívej, Rudo,“ řekla jsem nadšeně. „On se vůbec nebojí, zlatunka naše. Už vidím, Alenko, že foxteriéra jsi vybrala opravdu dobře.“ „Hm,“ odvětil Rudolf bez toho patřičného obdivu, jaký byl na místě. Snad už jeho podvědomí tušilo lamentace: kdyby se ten ničema (všivoň, lotr, padouch, mizera...) aspoň něčeho bál!

V polovině cesty se štěně začalo drápat z košíku s takovou rozhodností a pištěním, že jsem ho bezradně vyndala a posadila si ho na klín, odkud se střemhlav vrhlo na podlahu. Užuž jsem ho chtěla zvednout, ale vzápětí jsem pochopila a rychle pod něj vložila kus buny. „To je teda čistotný pes,“ vydechli jsme všichni tři překvapeně. „Tak malinký, a nevyčurá se ani na klín, ani do pelíšku.“ „Vybrala jsem vám psa s pronikavou inteligencí,“ řekla Alenka a my jsme s Rudolfem uznale přikyvovali. „Nic se neboj, to je výtah,“ poučila jsem štěně, když jsme konečně byli doma. Zatím se však stále nezdálo, že by ho cokoli znepokojovalo. Jeho jedinou starostí bylo dostat se z košíku, což se mu podařilo v předsíni, když si ho překlopil na hlavu. Než jsme mu stačili pomoci, už se sám vydrápal a hned se rozeběhl, asi v obavě, aby ho nějaká ruka nepopadla a nevrazila zpět do košíku, kterého už měl plné zuby.

Moje představa, že ho ponosím po bytě, abych ho seznámila s prostředím, vzala za své tím, že do průzkumu se pustil neprodleně sám. Počínal si systematicky jako svědomitý návštěvník galérie.

Bral místnost po místnosti, po pár krocích se vždycky zastavil, přemítavě rozhlédl, na některých předmětech utkvěl pátravě dlouhým pohledem a zas pokračoval. Zatím ho nejvíc zaujaly třásně jednoho koberce, který si dost cením, a záclony, u nichž si potrpím, aby pěkně splývaly až k zemi. Koberec máme dnes bez třásní, jejichž potupné zbytky jsem ustříhala, a záclony jsou zkráceny k okennímu parapetu. Jednak z důvodů estetických, protože lepší krátké záclony než cáry záclon dlouhých, jednak z důvodů bezpečnostních: jak Robinek přibýval na váze a síle, jeho útoky na záclony se stávaly našim životům nebezpečné. Skoby totiž nebyly pro tyto hrátky uzpůsobeny, a tak se nám garnýže párkrát poroučely přímo na hlavu.

Průzkum příbytku Robin završil setrváním na měkkém koberečku v koupelně, o němž nabyl dojmu, že mu byl přichystán ke svačině.

Rudolf na něm dost lpí, protože si ho dovezl až z Afriky, a tak

Robinka, skoro se ztrácejícího v jeho vysokém bílém vlasu, vynesl na světlo boží. Robinek ho okamžitě svými zoubky jak jehličky hryzl do prstu, čímž dal najevo svůj zásadní nesouhlas s přesouváním z končin, které si zvolil. „Ježíši!“ vypískla Alena nadšeně. „On tě kousnul! No to je ňákej pes!“ byla unesena, jak skvěle neohroženě sí náš rodinný přírůstek počíná. „Správně --jen se nedej, hošíčku statečnej. Jinak ti znásilněj celou individualitu a bude z tebe ušlápnutá onuce.“ „Jako z tebe, vid'?“ řekl Rudolf vztekle, a když si vysával kapičky krve, podotkl, že doufá, že tahle milá statečnost Robinkovi nezůstane - alespoň ve stycích s rodinou. V zájmu spravedlnosti musím říct, že mu skutečně nezůstala. Kousal nás jen zřídkakdy, a to už jsme ho museli pořádně dopálit, aby se po nás ohnal. A to ještě rafnul spíš symbolicky, jako aby nám ukázal, kde je naše místo, než že by nás mínil pokousat doopravdy.

„A ted by měl něco spapat,“ rozhodla jsem, když Robinek u nás strávil první hodinu. Rudolfovy poznámky, že se mu už hlady dělají červené kruhy před očima, jsem v zaujetí štěnětem ignorovala a Alenka ledabyle podotkla, aby vyčkal, až to budou kruhy černé -- pak teprve bude stav akutní a měl by si něco vyštourat z ledničky.

Do jedné Honzou štěněti věnované mističky jsem nalila vlažné mléko a přidala pár dětských piškotů. Robinek se k misce zvídavě přihrnul, ale zjistiv, že v ní není nic zajímavějšího než potrava, zase odběhl ke svým třásním na koberci.

Co ted'? zůstala jsem rozpačitě nad miskou. Paní Tylínková mluvila o škrabaném hovězím se žloutkem jako o stravě, která štěňata velmi posiluje, ale mletý biftek jsem mu mínila dát až k večeři. No nic. Bude ho mít tedy hned. Před Rudolfovým lačným zrakem jsem vtírala vajíčko a na mlsný dotaz, zda by nezbylo i pro něho, jsem suše řekla, že to tedy uhodl: nezbylo, protože jsem u řezníka získala poslední. Ale může si namazat chleba s máslem nebo ohřát od včerejška guláš. Alenka se přidala názorem, že u otce zřejmě jde o neurotické přejídání z nedostatku tvůrčího postoje k životu.

„To si pochutnáš, budulínku,“ hovořila jsem medově k Robinkovi, který se po předchozím zklamání blížil k misce s jistou obezřetností. Ve svém temném očekávání se nezklamal. Biftek se žloutkem přijal jako další intriku rodiny proti sobě. Štítivě odfrkl a odhopsal, aby se přece jen pokusil o štěstí u afrického koberečku. „On nepapá!“ zaúpěla jsem. „Podívejte se na to! Co budeme dělat?“ „Mohli bychom si zoufat,“ navrhl Rudolf a já odsekla, že není chvíle na hloupé vtipkování. Rudolf připustil, že situace je vážná, a dotázal se, kdyby Robin i nadále biftek přezíral, zda ho smí zítra sníst. „Radši řekni něco rozumného, co budeme dělat.“ „Čekat, až dostane hlad,“ odpověděl bezcitně.

„Samosebou,“ přidala se Alenka tentokrát zas na otcovu stranu, asi ve vzpomínce, jak to občas schytala, když pro samou rozjívenost odmítala posedět u jídla. „Samosebou. Čekej, až bude mít hlad a vezme si sám. Jenže ty si nedáš pokoj, dokud ho nevykrmíš na tučné jelito, jako jsem byla já a Ňouma a -“

„Vždycky jste měli pod váhu,“ ohradila jsem se rozhořčeně. „A podívej se na sebe dneska. Jsi vyhublá jak - „

„Založilas nám v dětství na sádlo a víš, co to znamená? Že jsi nám rozmnožila tukové buňky jednou pro vždy tak, že po celý život jen číhají, aby se znovu mohly naplnit mastnotou. Kdybych se párkrát pořádně najedla, tak -“ „Tak bys snad k něčemu vypadala,“ dodal Rudolf.

„Tak by ze mne prýštil vomastek, kdykoli by do mne někdo píchnul,“ dopověděla Alenka spokojeně. „Kde je ten guláš?

Bramborový knedlík by k němu nebyl?“ „Ale byl. Ohřej to všechno a já se ještě pokusím, jestli by Robinek přece jenom něco nesnědl.“ „Nejlepší, kdybys skočila do Intercontinentalu,“ radil

Rudolf „Vezmi porci od všeho na jídelním lístku, předložíme mu to a možná že od něčeho si přece jen vezme.“ „Však tě legrace přejde. Víte, proč on nepapá? Ze žalu. Jemu se stýská, Rudolfe - Aleno - vždyt on taky může žalem uhynout!“

„Neblázni,“ řekl Rudolf a vstal, aby drobečkovi hynoucímu žalem sebral svůj svetr, který ležel na křesle tak, že Robinkovi se ho podařilo stáhnout na zem a hned ho začal zpracovávat svými zbrusu novými zoubky.

Bylo devět hodin večer, když Robin za jásotu celé rodiny vypil trochu čistého mléka a polkl dvě sousta masa vecpaná mu do tlamičky. Pak však dal rázně najevo, že tím to končí. A bylo deset hodin, když zazvonil Petr s dotazem, jestli by k nám neměl

Aleně přistěhovat nějaké šatstvo. Nemá prý dojem, že by ted' mínila příliš často docházet k jejich rodinnému krbu. Oba se zvedli, až když Robinek náhle uprostřed hry padl a rázem usnul.

Mezi dveřmi se zmínili, že zítra přijdou rovnou z práce. Hodlala jsem Rudolfa i sebe odbýt nějakou studenou večeří, ale takhle jsem se s povzdechem rozhodla pro Alenčino oblíbené kuře s nádivkou.

Zatím se zdálo, že příchodem Robinka mi přibude práce na více stranách. Když jsem ho však chvíli pozorovala, jak si spokojeně oddechuje na polštářku v košíčku, který jsem postavila vedle svého lůžka, cítila jsem jen radost, že jsme nátlaku dětí podlehli a pořídili si ho.

A teprve ráno, když zavřískal a sápal se ven, protože si nemínil znečistit pelíšek, jsem si uvědomila, že zapomněl proplakat noc.

Dodnes si nejsem jista, zda je mu ke cti či hanbě, že se v novém prostředí adaptoval doslova překotně a na svou rodičku a sourozence ani nevzdechl.

* * *

Je rozkošný, je sladký, je neuvěřitelně bystrý...“ „Je foxteriér,“ řekla teta Hana tónem, jako by konstatovala: je šestkrát trestaný recidivista. „No a?!“ opáčila jsem útočně.

Volám, abych se s ní podělila o radostnou rodinnou událost a současně se s ní rozloučila - zítra mne i štěně Rudolf odváží na

Šumavu - a ona... „No a - nic. Však časem uvidíte sami,“ řekla suše. Je nesnesitelná, pomyslela jsem si. A jde na nervy. Hlavně tím, jak se vždycky ukáže, že měla pravdu. Pokud ovšem jde o

Robinka... Láskyplně jsem pohlédla do košíčku, kde spinkal stočený jak běloučké klubíčko načechrané vlny... Co vykládá.

Kdyby ho viděla, bude z něho bez sebe jako dosud každý.

V době, kdy se naše rodina obohatila Robinem, teta Hana dovršila devětasedmdesát let. Její životní zásady a postoje fascinovaly

Alenu i Honzu od útlého věku právě tak jako kdysi, a koneckonců dodnes, i mne. „Nemoci si člověk způsobuje svou tupostí,“ hlásala teta Hana, kdykoli přišla řeč na něčí žlučník, játra, srdce či žaludek. Z léčiv uznává pouze heřmánek a několik dalších bylin a každého, kdo polkne jakýkoli prášek proti čemukoli, označuje za narkomana koledujícího si o cirhózu, sklerózu, vředovou chorobu či nádor na slinivce. Kuřáky, ctitele kávy a vydatné krmě pokládá za sebevrahy. Alenka tvrdí, že v životosprávě by si mohla podat packu s Robinem: hodně pohybu, krmení přeskrovně. Jsem si jista, že to nějak souvisí s jejich neochvějně radostným vztahem k životu, pouze nevím, co je příčina a co důsledek.

„Každý, kdo dělá svoje povolání bez nadšení, a každý, kdo nemá kloudnou životní zálibu, žije jak hovado,“ provolávala na moje děti, sotva rozum braly. Milovala je tím víc, že sama přišla za války tragicky o jediného syna. To ovšem neznamenalo, že by je sebeméně rozmazlovala. Ale i když jsem byla ráda, že Aleně a

Honzovi nahrazuje prarodiče, které záhy ztratili, a i když jsem se s jejími názory většinou ztotožňovala, způsob, jakým je mým dětem vštěpovala, mě občas přiváděl k zoufalství.

„Pamatuj si,“ kázala sotva třináctileté Alence, „že ženská se může dopustit jen dvou zločinů: vnucovat se mužskému, nebo být na mužského nepříjemná. Obojí zaslouží, aby odkráčel za jinou.“

„Ale co když budu mít mužskýho nemožnýho? Víš, takovýho, co k němu prostě nemůžeš být milá?“ tázala se moje hloubavá dcerka.

„Nesmysl,“ odsekla tetička. „Muži jsou báječní a skvělí. Jen jim musíš dát možnost, musíš se chovat tak, aby k tobě takoví byli.

Jenomže většina ženských dělá všechno pro to, aby jejich žlučník a jejich chlap byli odporní.“ „Úplně všichni mužský jsou ohromní?“ naléhala podezíravě Alenka, která odjakživa ráda věděla všechno naprosto přesně. „No... tak docela všichni sice ne,“ připustila neochotně teta Hana, „ale normální ženská nemožného muže prostě mít nemůže. Takového cítí na sto honů a obloukem se mu vyhne. A jestli nevyhne - pak at skučí leda sama na sebe.“

Pomyslela jsem si, že tetě Haně, absolventce rodinné školy na začátku století a po celá léta zaměstnáním prodavačce v dámské konfekci, by tleskalo shromáždění mých kolegů psychiatrů a psychologů. Nejspíš by však tleskali bez nadšení, protože by jim došlo, že být všechny ženy jako naše teta Hana, mohli by zavřít polovinu svých ordinací a manželské poradny zrušit vůbec.

Díky tetiččiným kapkám se mne sedmnáctiletá Alenka tázala, jestli má jít do kina s klukem, který jí obden telefonoval.

„To záleží na tom, miláčku, jestli je prima a jestli se ti líbí.“

„To jo... Ale já jen abych nebyla trapná -“

„Do kina tě zve už asi po páté,“ řekla jsem. „A nic se nesmí přehánět. Zas až moc velké drahoty dělají zakomplexované holky, aby se učinily zajímavé.“ „No já nevím,“ povzdechla si Alenka pochybovačně. „Teta Hana říká, že se mám držet zpátky. A tebe si v sedmdesáti plukovník vzít nechtěl,“ dala najevo, že teta Hana je úspěšnější, tudíž co autorita směrodatnější. „V sedmdesáti budu z tebe a Honzy vyřízená troska, takže s plukovníkem opravdu nepočítám,“ připustila jsem. „A pokud jde o Hanu, právě ta vždycky dobře znala správnou míru věcí. Jenže v tom ti, holčičko, nikdo lekci nedá. To bud v sobě máš, nebo nemáš.“

„Kristepane, kluku neštastnej, z tebe vyroste krásný mužský,“ hořekovala teta Hana nad patnáctiletým Honzou a Alenka zbystřila:

„Proč je to, teti, taková katastrofa? My jsme rádi, když je úplně blbej, že je aspoň hezkej, vid', mami?“

Proč není důvod k jásotu, že můj nadaný a i v tomto protivném věku příjemný synek zřetelně roste až do příliš pěkného muže, mi bylo jasné, jen jsem se chvěla, jak to Hana přednese. Samosebou že to vyložila parádně. „Krásný mužský, to je zoufalec, kterému ženské samy a na potkání lezou do postele. Aleno, pamatuj si, že krásným mužům se musíš vyhýbat, protože je s nimi nuda. Nemají humor, nejsou šaramantní, protože ženy nemusejí okouzlovat a získávat, ale naopak je ze sebe potřebují setřepávat. Nuda je s nimi i v posteli, protože ženy je tam manévrují, což je nejapnost, která ženskou u muže odepíše jednou provždy, neodvolatelně a nenapravitelně.“

V duchu jsem se modlila, aby tetička nerozvinula svoji zkušenost s Arnoštem. Doufala jsem marně. „Jedinkrát v životě jsem naletěla krásnému mužskému...,“ udala přesný letopočet, takže děti si mohly spočítat, že to bylo zhruba uprostřed jejího manželství se strýcem Pepou. „Nudil mě k zbláznění. Byla to ovšem vina těch nemožných ženských, které z něho tohle udělaly.

Pamatuj si, Honzo, že není nic trestuhodnějšího než ženu nudit.

A tenhle Arnošt, chlapík, na němž jediné ženské oko nespočinulo bez zalíbení a touhy „ Tušila jsem, že se schyluje k nejhoršímu.

Taky že ano. „Nebylo mu ještě pětatřicet - a už vám byl, děti, skoro impotentní.“ „A to bude případ našeho Honzy,“ jásala

Alenka, zatímco diskutovaný tu seděl mlčky a schlíple. Pak se zlostně zeptal: „Jak souvisí to, jak chlap vypadá - s tím tento?

Alenka pozvedla oči k nebi: „Já vám všem pořád říkám, abyste mu věci vysvětlovali pomalu a několikrát. Pak pochopí skoro všechno.“ „Nebud ošklivá, Alenko. Děvčátka jsou v těchto záležitostech bystřejší,“ napomenula ji teta a obrátila se na

Honzu: „Jak to souvisí? To poznáš, milý chlapče, náramně brzy.

Jen co se ti ženské začnou věšet na krk. Brzy jich budeš mít plné zuby.“ Zachvěla jsem se, že ted tetička najede na sexuální deviace jako jeden z možných důsledků popisovaného stavu, ale dodala jen: „Narazíš-li však náhodou na ženu, která ví, po čem muž doopravdy touží, půjdeš za ní jak žíznivý za pramenem vody.“

Zbývalo už jen. tuto další pravdu dokumentovat superkrásným JUDr.

Arnoštem Shánělem, z něhož se po půl roce jejich vztahu nejen vyklubal zábavný chlapík, ale i jeho apetence pookřála tak, že dva roky bojoval o to, aby se Hana rozvedla, což jí samosebou ani nenapadlo. „Po čem mužský touží doopravdy?“ zajímala se Alenka.

„Po klidu a po pohodě. Po tom, aby se ucházel jenom on a nikdy ona. Přidáš-li k tomu ještě úsměvnou náturu - máš ho u nohou.“

„Že já jsem krásná - to je taky pohroma?“ „U tebe je spíš pohroma, jak jsi šeredná,“ vzpamatoval se konečně Honza. „Ty nejsi krásná, Alenko,“ řekla Hana nemilosrdně pravdivě, jak lidem říkala vždycky. „Ale máš po mně šmrnc a optimismus, takže bud' klidná. Muži se na tebe budou lepit, protože jim vedle tebe bude výborně.

Vždycky ale musíš vědět jedno: žádný není nějaký jediný, nenahraditelný nebo nezapomenutelný a podobné hlouposti,jak si ženy sugerují. Naopak: vždycky si můžeš leda polepšit.“

Teta Hana, jež do krásy měla dost daleko, byla o poslední pravdě hluboce přesvědčena ještě v sedmdesáti letech, kdy se o její ruku ucházel plukovník ve výslužbě. Odolávala však a záhy si polepšila vskutku pronikavě. Provdala se za sympatického, o osm let mladšího očního lékaře, který jí předepisoval její první brýle.

Byl to ohromný chlapík, který v naší rodině získal velkou oblibu.

Bohužel po pěti letech zcela nečekaně zemřel na ictus, zaopatřiv manželku několika vkladními knížkami a rodinným domkem v

Roztokách. Po jeho smrti Hana vyhlásila, že dnes už nemá s muži tu trpělivost, co mívala, proto s nimi končí a začíná doopravdy žít.

Když se chýlilo k Alenčině svatbě, přemýšlela jsem, jak ji nejtaktněji upozornit na některé specifičnosti mužské duše.

Tetička Hana tak učinila mezi dvěma sousty grilovaného kuřete nenuceně a lapidárně: „Jestli se mu chceš co nejrychleji znechutit, tak se na něho věš, cpi se mu do náruče. Věčně brebenti, nedej mu chvíli pokoj. Něžnosti a pozornosti vymáhej jako jeho povinnost a své právo... Nezapomínej kvílet, že už tě nemiluje jako kdysi. Tvař se často otráveně, zoufale, vyčítej, vyslýchej, provokuj, žárli, pořádej scény, nejlépe ubrečené.

Takhle pěkně ho vmanévruješ k cizoložení už hravě... Aleno!“ zvýšila Hana hlas a odložila příbor: „S důsledky mně fňukat nechod. Zapamatuj si jednou provždy, že kažclá, ukřivděná, přezíraná nebo nemilovaná ženská si za svůj úděl může sama.

Naštěstí u tebe spoléhám na zdravou náturu našeho rodu a doufám, že jsi po mně. Start máte dobrý, veselku vymáhá on, a ne ty.“

Já jako psycholog externě vypomáhající jedné manželské a předmanželské poradně jsem k tomuto poučení své dcery na prahu manželství neměla co dodat. Alena se jen smála: „Až všechno zpackám, máma nás objedná k některému kolegovi v poradně, a ten zařídí, aby po mně Petr zas šílel.“

„Alenko,“ řekla jsem vážně, „v poradně ti možná pomůžou, aby tě neopustil muž, máte-li dvě malé děti. Možná, že vás i naučí, jak vedle sebe žít a nedělat si z života peklo. Ale nikdy nikdo ti nevrátí touhu tvého muže po tobě - protože jestli ji jednou rozbiješ, je to na tisíce střepů rozbitá křištálová váza.“

„Nejcennější kus ve vaší domácnosti. Podle toho s ní zacházej,“ uzavřela teta Hana a s chutí si přibrala hlávkový salát.

Tohle je tedy naše tetička Hana, osobnost stejně originální jako

Robin. Jejich první setkání se uskutečnilo, když jsem se s

Robinem vrátila zpátky do Prahy. To už byl podzim a naše štěně mělo za sebou první půli roku svého života. Léto jsme strávili v Krásné, kde s ním nebyly žádné zásadnější potíže, takže zatím jsme s Rudolfem žili v oparu iluze, že foxteriér je sice temperamentní, ale především miloučký, hravý pejsek.

Patálie nastaly, sotva jsme se ocitli zase v Praze. Robin, navyklý volnosti v rozlehlé zahradě, která se mu jevila jedním obrovským rájem - příští rok objeví funkci plotu co překážky slastí nesrovnatelně vyšších a rázem začne zpívat jinou - a nepřivyklý sebemenšímu omezování si v pražském bytě vede jak dáblem posedlý. Odcházíme někdy i bez něho? Budeme litovat. Tři hodiny dokáže vřeštět na celý barák. Nemá větvičky a klacíčky na hryzání? Naše chyba. Nahradí si je polštáři, částmi oděvů, botami. Není tu trávník? Nevadí. Hrabat a rýt lze i na kobercích a pod prahy. Nenecháme ho dostatečně (tojest asi osmnáct hodin denně) se vyskotačit? Však on nám ukáže. V parku se jednoduše po celé hodiny nenechá lapit. Zavíráme mu dveře ven? Kampak na něho.

Stačí číhat, jen co někdo zazvoní. Vždycky je naděje, že než podepíšu doručovatelce rekomando nebo než mi sousedka řekne, kam letět pro játra, proklouzne mi okolo nohou za kýženou svobodou.

Schodiště pro něho mělo neodolatelnou přitažlivost. Záhy totiž pochopil, že s výtahem si bez nás neporadí, nebot to je jediný objekt v okolí neoblomný k nářkům i nadávkám.

To zas schodiště mu pohostinně otevíralo svoji náruč. K němu se taky s důvěrou řítil, kdykoli se mu podařilo dostat se z bytu.

Výtah se opět osvědčil jako nepřítel. Sjela jsem jím dolů rychleji, než Robin dokázal zuřivými skoky rozrazit na chodbě v přízemí lítačky. A tak jsem ho popadla, potupně plácla přes zadek a hybaj domů. Prostě věděli jsme o Robinkovi svoje; a tak jeho první pokusy o útěk končily fiaskem. Jenže pro nás to představovalo žít v neustálém střehu a pohotovosti fyzické i psychické.

S Robinem-štěnětem vyjít na ulici byl zážitek, jaký bez újmy na duševním zdraví unesla jen osoba pevného nervového systému. Když dostal kšírky, na nichž štěňata běhávají docela ochotně, válel se zlostně po zemi. Na obojku si počínal tak, že na mne útlocitní občané řvali: „Osobo, chcete toho ubohého psa uškrtit?“

„...Ženská, co s tím neštastným zvířetem provádíte?“

V náručí se zmítal jako smyslů zbavený a rval se na zem. Co chtěl? Ani kšírky, ani obojek, ani být nesen, ale volně běhat po svém, jak a kam se mu zachce. Jenže to bylo možné jen v parku, a i tam jsem trnula, že zase skončí na frekventované křižovatce.

Bylo tedy třeba předem zorganizovat strategické obklíčení terénu více osobami, které současně fungovaly jako stíhači. Děti rozmanitého věku se do těchto akcí zapojovaly se zápalem. A já jsem nikdy nebyla a už nikdy nebudu v tak výtečné kondici, jako když jsme pravidelně Robina honívali po Petříně a Letenských sadech a šumavskými hvozdy. Z kopce do kopce, do úpadu a vyčerpání, do zhloupnutí. Už jako docela maličký dokázal pelášit neuvěřitelným tempem, takže každá procházka byla: kdo s koho.

Na závěrečném polapení mívaly zásluhu většinou děti, ke kterým ho to vždy vábilo a jimž nikdy neodolal. Miloval je doslova vášnivě, i ty nejmenší. Za těmi se hrnul až do kočárků a já dodnes nepochopím, jak to, že mi nikdy žádná maminka nevynadala.

Snad proto, že byl vždycky tak čistoučký, tak líbezný. Snad pro to jeho obrovské nadšení ve výrazu, s jakým se ke každému dítěti hrnul a s vyplazeným růžovým jazýčkem se na ně zeširoka smál. Do hlubokých kočárků nahlížel s předními tlapkami opřenými o boční stěnu, do sportovních kočárků k dětem přisedal. Děti jásaly a maminky se smály: „Tobě se tolik líbí náš Vašíček?“

Příručky praví, že psa, který vám utíká a nechce se nechat chytit, nikdy nesmíte, když k vám posléze přijde, uhodit nebo ho jakkoli potrestat, ale naopak je třeba ho halasně chválit a odměnit pochoutkou. Jinak by se vjeho mysli utvořil spoj: návrat k pánovi rovná se trest, a tím méně ochotně by k vám přibíhal.

Rada vpravdě nad zlato. Se zatatými zuby jsme se podle ní snažili řídit. Zkuste dvě hodiny lítat po Petříně a do ochraptění, za obveselené účasti občanů provolávat: Robínééé... Robínkůůů... V životě jsem na děti nevolala z okna. Nikdy nesměly--kromě na hřišti či na zahradě venku křičet. Prostě jestli něco nenávidím, pak je to hlučné chování obtěžující okolí. A ted jsem si připadala jak blázen, když jsem s rozevlátým kabátem a poletujícími prameny vlasů z uvolněného uzlu tryskem probíhala park a hulákala na celé kolo... Neméně nervy konejšící zážitek je pobíhat pražskou frekventovanou ulicí, kde se vám mezi fičícími auty proplétá pejsánek, který před samoobsluhou překousal vodítko a radostně se rozběhl za bulvárními rozkošemi... Večer v deset hodin chcete pejskovi dopřát dvacetiminutové proběhnutí před spaním na Staroměstském náměstí a v jednu hodinu po půlnoci ho ještě honíte na trase nádraží

Střed-Ohrada. A až se vám podaří, že v té či oné situaci se k vám konečně vrátí nebo ho nějakým trikem chytíte - byla bych zvědavá, jak srdečné, odbornou literaturou doporučované přijetí ze sebe vydolujete. Dlužno říci, že Robin takový pokrytec byl. Lapen, začal na nás nadšeně skákat, aby dal najevo potěšení, že jsme se opět štastně shledali. Nezasvěcenec by usoudil, že nás právě do úpadu sháněl. Po zkušenostech s Robinem mi všechny příručky „jak vychovávat čtyřnohého přítele“ připadají dětinským žvatláním. K návodu „jak přivábit psa na pamlsek“ mohu jen dodat, že ukázat Robinovi cokoli jen zdaleka podobného jídlu, byl by se vzdálil nenávratně. Rudolf zastával rozumný názor, že bychom ho měli svolávat výkřiky: „Měsíc nebudeš muset papat! Už nikdy ti nebudeme nutit kotletu!“ Nebudu se dělat lepší, než jsem. Prozradím, že jednoho dne mi došly ty žlučovité pochvaly lapeného pejska a najela jsem na výprasky. A mohu konstatovat, že se nezměnilo nic k horšímu, ani k lepšímu. Robin nebyl pes, který by si z výprasku něco dělal. Považoval ho ovšem za urážku, tedy za signál k boji, v němž však obě strany vědí, že doopravdy si ublížit nesmějí.

Surově ublížit zvířeti bych nedokázala, at by provedlo cokoli.

Řemínek nebo vařečka, které mi působily palčivou bolest, když jsem se jimi švihla přes lýtko, protože Robin mrskal zadkem tak obratně, že málokterá rána padla správně (zřejmě zastával zásadu: škoda rány, která nepadne vedle) - tedy vařečka ani řemínek na jeho huňatém pozadí nečinily citelnější újmu. A naopak zas musím říct, že jeho rafání po mé ruce taky nikdy nebylo doopravdy bolestivé, i když mi při něm hrozil vyceněnými tesáky a zlověstným vrčením a oči měl potemněle zelené vzteky z potupy výprasku. Příručky o psech vám také vysvětlí, že pes je neobyčejně citlivý na pánovu nespokojenost a hubování a jedním z nejtěžších trestů pro něho je, když ho pán ignoruje. To všechno jsme na Robinovi nemohli dost dobře vyzkoušet, protože jakmile jsem začala lamentovat - podle Rudolfova vzoru se vzdálil z doslechu mého řečnění. Rádi bychom to byli zkusili s ignorováním, jenže jak můžete ignorovat někoho, kdo si uraženě zaleze do nejtemnějšího kouta pod gaučem a tváří se, že tam raději setrvá do uhynutí, než aby se s vámi otravoval. Po hodině takového ignorování -- přesně podle učebnic--jsme byli nesví, deprimovaní a nervózní. Příznaky zcela souhlasily, ovšem vyskytly se na opačné straně bariéry, než bylo žádoucí.

Pejsek nám nenosil do klína své oblíbené hračky, aby si nás udobřil, ale byli jsme to my, kdo jimi poníženě štrachal okolo gauče. Pak se Rudolf začal oblékat jako na procházku. Pod gaučem se to zachrulo a v atmosféře se rázem objevilo napětí. V okamžiku, kdy Rudolf s důrazným zvukovým efektem bere řemínek z věšáku, jsou k dispozici dvě alternativy. Pokud náš prohřešek nebyl příliš závažný, na podbízivé zavolání: „Tak jdeme!“ se Robin neochotně vynořuje, zdlouhavě se protahuje a posléze loudavým krokem se znuděným výrazem přikráčí. Potřepání. se uhne, abychom si nemysleli, že si nás hned tak zas pustí k tělu. Protože je to však pes v jádře dobromyslný, vylítáním na křivdu zapomene a zas se k nám má.

Na pováženou však je, když nepomůže ani všemohoucí zaklínadlo:

„Tak půjdeme!“ Pod gaučem dál ticho..Zakončení sporu je pro nás jednoznačnou potupnou porážkou: ulehnout na zem a pejska, který se dokonce ani nevzpouzí, pouze leží jako kláda (jeho ignorování je dokonalé), vytáhnout a dovléci do kuchyně, kde nejsou tak široké možnosti úkrytu. Lehne si tedy aspoň tak, aby k nám byl otočen zadečkem a nemusel se znechucovat pohledem na nás. A když pak konečně dá najevo, že je ochoten na vše zapomenout a přetahovat se o hadr na podlahu či sehrát bitvu o smeták, tetelíme se radostí a v duchu si slibujeme - i když hlasitě bychom to neřekli ani zanic -, že příště si dáme zatracený pozor pohněvat ho nepředloženým výpraskem jen proto, že jsme ho hodinku dvě museli honit.

Takže v době, kdy došlo k onomu prvnímu památnému setkání tety

Hany s Robinem, jsme byli zpět v Praze sotva čtrnáct dní, ale to už stačilo k tomu, aby mne a Rudolfa dusila melanchonie, zatímco

Robinovo sebehodnocení nabíralo výšku. Ověřil si totiž, že kdekoli se objeví, je středem obdivných výkřiků davů, jež ho chtějí hladit a chovat, a kdokoli nás navštíví, jím uchvácen nemá oči pro nic jiného. Výjimečnost své osoby a kult jí vzdávaný pokládal za daný, lehce obtěžující chod tohoto světa.

Hanu přivítal běžnými přemety a skoky, pod nimiž se méně otužilé postavy kácely nazad, a vzápětí vletěl pod gauč, aby se ukryl před muckáním, tuchmáním a muchláním. Stejně věděl, že tomu neujde, protože až bude sametovým hlasem marně lákán ven, dotěrný host ulehne na břicho, zpod gauče ho vypáčí, posadí si ho na klín a rozjede se tuti-muti (zuřivě nenáviděl totéž co naše děti, když byly malé: aby se na něho rozplizlým hlasem šišlalo) a on se bude vztekle rvát z klína dolů. Jedné zvlášt protivně šišlající dámě vyrval kus halenky, jednoho zvlášt nyjícího pána rafl do ucha. Teprve o něco později, když už byl pes tak zdatný, že jím nemohlo být proti jeho vůli mazlivě manipulováno (pocit bezmoci v rukou kohokoli ho od útlého věku naplňoval běsem), situace se obrátila. Robin se na hosty v křeslech vrhal za účelem hrátek tak, že to byli oni, kdo zalézali pod gauč.

Teta Hana si Robina v přivítací akci změřila jediným pohledem a suše podotkla: „Tak to je ten pes, co jste si pořídili. Hm... S tím ještě něco zažijete. Nemohli jste si vybrat něco méně atraktivního a rozumnějšího?“ Poté se uvelebila ke svačině a tím byl pro ni případ Robin vyřízen. Obávám se, že její lhostejnost byla pro Robina prvním vážnějším otřesem jeho psychiky. Asi po čtvrthodině se zpod gauče vyploužil; obezřetně si k Haninu křeslu přisedával stále blíž a blíž, aniž ho ona vzala sebeméně na vědomí, a pak jí začal očichávat nohy. Hana jen tak mezi řečí vlídně prohodila „ale fuj“ a nohama uhnula. To byla kapka, jíž pohár Robinova mučeného sebevědomí přetekl. Vyskočil jí na klín.

Aniž by přerušila tok hovoru, roztržitě ho popleskala, pila čaj a jedla ovocný moučník, aniž mu ho nabízela... Prostě náš psík byl vyjevený, jakou novou odrůdu lidí to zas objevil.

Od onoho dne se k ní choval tak, jak koneckonců byla zvyklá: jako k osobě favorizované. Kdykoli se objevila a já otevřela botník, abych jí podala trepky, vyrval z něho kožešinové bačkorky a složil jí je k nohám. To žárlivecky roztrpčovalo Růdolfa, který u známých viděl, jak pudl pánovi při návratu domů letí vstříc s papučemi. Přestože náš Robin až příliš dobře věděl, co jsou to

„bačkorky“, a přestože k smrti rád aportoval (vyšla-li iniciativa zjeho vlastní strany), neoblomně se rozhodl, že Rudolfovu ješitnost podporovat nebude. Zvolal-li pán

„Robinku, pones bačkorky!“, oslovený na něho bud civěl nechápavým pohledem, nebo se přiřítil se sekáčkem na maso či s pyžamem.

Prostě s čímkoli po ruce, narafičené papuče důsledně ignoruje.

Honza nám řekl, že pokud jsme toužili po otrockém tvorovi, který se bude na povel předvádět, abychom se blýskli ve společnosti, měli jsme si pořídit něco z cirkusového vrhu. To nás velmi urazilo, protože cirkusy a zoologické zahrady jakožto instituce zvířata drezírující a držící v zajetí jsou v naší rodině v hluboké nenávisti.

At byla Hana u nás jakkoli dlouho, Robin jí celou dobu vysedával na klíně, něžně jí hryzaje ruku, a když odcházela, kvílel, až se chvěl dům. Hana se k němu nadále chovala tak, jak bylo tajemstvím jejího úspěchu u mužů: přívětivě, mile, ale se zdrženlivým kouskem odstupu. Zdálo se, že Robin-jako nejeden muž vjejím životě-si vzal přímo za věc své cti její chlad prolomit a strhnout ji do bezuzdného obdivu pro svoji osobu. To by bylo, aby tahle podivuhodná bytost ho nezbožňovala tak, jak on na to má od každého dvounohého tvora nárok, říkaly jeho oči zúžené ve štěrbiny, když nepohnutě seděl proti ní, s pohledem pátravě upřeným do její tváře.

A jak už to tak bývá, když muž si dá opravdu záležet, když je ve svém dobývání důsledný, naše podlehnutí je jen otázkou času.

K Robinovu průlomu do Hanina srdce došlo, když jsme ho poprvé vzali k ní na návštěvu. Zatímco Rudolf se ještě motal okolo auta, vstoupila jsem s Alenkou a Robinem do útěšné podzimní zahrady, a vtom slyším z verandy Hanin vyplašený hlas: „Pozor! Pozor!

Napadne ho!“ Rozhlédla jsem se... Proti Robinkovi, který se kus od nás hopsavě brouzdal listím, kráčel nasupený Valentýn, Hanin obrovský zlý kohout, jemuž se nějak podařilo proklouznout z dvorku na zahradu. Tak zlý, že i Hana se k němu v poslední době přibližovala jen s hráběmi, protože občas vyrazil vztekle i proti ní. Chystala se ho nechat zabít - s přibývajícím věkem byl stále nebezpečnější. A ted'si to, nafouknutý jak krocan, nese pomalu, mstivě k Robinovi.

Už jen chroptěl, když ho Rudolf vypáčil z Robinkovy růžové tlamičky.

„Zabij ho! Okamžitě ho zabij, at se netrápí!“ vzlykavě křičela na otce Alenka, která si po mně přinesla do života jedno velké prokletí: zoufalství při pohledu na trpící zvíře, bez ohledu na to, jestli je to žabka, pták či myška. Kdysi jako desetiletá, před vánocemi, kdy jsme se vyhýbaly stánkům s kapry napůl umučenými, mi omdlela na ulici, když se vražděná ryba vymrštila a zakrvavená se zmítala na chodníku. Od malička a dodnes se s

Honzou ujímají každého zatoulaného či zavrženého psa, kterého piplají, a nemají klid, dokud ho neumístí v nějaké hodné rodině.

Jenže Valentýn zdaleka nepotřeboval ránu z milosti. Víc než doopravdy poraněn se zmítal v agónii pošlapané důstojnosti.

Vzápětí se vzchopil a náramně rychle zmizel z našeho dohledu.

Haně plály tváře a nadskakovala vzrušením: „Minulý měsíc Valentýn napadl vlčáka. Vlčáka - představte si to! Krvácel z čenichu, jak se nechal od Valentýna zřídit, než se vzpamatoval a utekl.

Myslela jsem, že tohle je Robinův konec. Že Valentýnovi ho ze spárů nevyrvete.“ Teprve ted' jsem se dozvěděla, co se odehrálo před mýma zavřenýma očima. Když kohout zaútočil, Robin uskočil do strany a současně proti ptákovi vyrazil z boku. Jediným skokem se mu zakousl pod krkem a v příští vteřině už ho otloukal o strom.

„Je silný, statečný a obratný,“ prohlásila o Robinovi Hana a zdálo se, že velebený pukne pýchou. Zato Valentýn se scvrkl. Když jsme odcházeli, stál přikrčen u plotu na bezpečné straně dvorku a sledoval nás nenávistným pohledem. Svým způsobem mu Robin zachránil život. Hana ho nemusela nechat podříznout, protože jeho agresivita touto příhodou vzala za své. Mrzoutil sice dál, ale to už byla jeho věc - pozitivní příklon k životu jsme z něho nikdo dolovat nemínili. Naše občasné návštěvy mu ovšem dávaly zabrat. Robin si totiž okamžitě udělal pod pletivem plotu tunýlek ze zahrady na dvorek a tam zálibně - Valentýnovi před krví podlitým zrakem - citýroval slepice. Protože byly Haniny, ani jediné se nedotkl, ale zahnal je do jednoho kouta dvorku, za chvíli zas do druhého, pak zas do kurníku, netrpěl jim žádné courání, ale musely se držet pěkně v houfu... zatímco Valentýn pracoval k srdečnímu selhání. Čekávala jsem, kdy zaštká, křídlem si překryje odvrácenou tvář a rozechvěje se vzlyky.

Teta Hana řekla: „Mně vykládejte, že Robin zlobí. Podívejte se, jak je hodný, když má něco na práci. On prostě potřebuje mít co organizovat, on zkrátka potřebuje podřízené.“ Rudolf se zeptal, co myslí, že by bylo lepší: pořídit mu do kuchyně kachny, nebo králíky?

Ten den, kdy jsem Haně s pláčem telefonovala, že Robin mi sežral čtyři stránky z rukopisu, který mám zítra v ústavu odevzdávat,

Hana řekla: „Přestože je krásný, je duchaplný, je okouzlující, má šarm a je vtipný. Ale u tebe, Milenko, která jsi vždycky měla smysl pro humor, mě zaráží, že tyhle jeho jedinečné vlastnosti neoceňuješ.“

* * *

Na téma „jistá specifika foxteriéřího příjmu potravy“ bych mohla psát disertaci. Co jen mu dát? Něco přece žrát musí!

Tahle řeč se u nás vedla náramně často, občas ji dokonce vedl i

Rudolf. Robina nejen jako štěně, ale ani jako pubescenta, ani co mladého pána jídlo prostě nezajímalo. At se nikdo nedomnívá, že jsme ho zkazili pochoutkami. Ani děti jsem neměla zmlsané nebo vybíravé. Robin dostával to, co jsme se dočetli, že štěně dostávat má, a později to, co se zrovna vařilo. Zkusili jsme i metodu „pořádně vyhládnout“. Několikrát neměl po celé dva dny na misce nic jiného než mléko. Když se tam třetí den ocitly lákavé kousky masa, půl dne je ignoroval, než se odhodlal pečlivě je probádat a něco z nich užrat.

Nesčetněkrát jsem si řekla, že tentokrát ten karbanátek (maso z polévky, zbytky kuřete, kousky roštěnky nebo sýra...) nechám na misce tak dlouho, dokud to nesežere. Ani mě nenapadne stále něco vyhazovat. Jenže kdo se má dívat na jídlo přes noc nevábně okoralé, či dokonce mírně páchnoucí? A tak jsem znovu a znovu - za Robinova potouchlého přihlížení - misku vyprazdňovala do odpadků.

Co rád žere - to jsme neodhalili nikdy. Poměrně brzy se nám však podařilo rozdělit potravu do několika kategorií. Jídla, která co škodliviny nevezme do huby za žádných okolností. Jídla odporná, z nichž dokáže spolykat nepatrné množství, je-li systematicky šikanován a je-li mu dáno najevo, že lítat se nejde, dokud něco nesežere. Jídla jen mírně nechutná, z nichž lze při jisté dávce sebezapření užrat i dobrovolně.

Honza s Alenkou tvrdili, že v třídění potravy si počíná podle zásad racionální výživy. Do prvé, výlučně nepoživatelné kategorie zahrnoval volné tuky a cukr, veškeré tučné maso, všechny omáčky, knedlíky, měkké sýry, jídla sladko-mastně-moučná a bonbóny všeho druhu. Bez výjimky a bez milosti sem patřily i všechny uzeniny, a s tím jsem si něco vytrpěla. Měla jsem například Robina s sebou, když jsem jednala s ředitelem velkého podniku, který mě požádal o seriál přednášek na téma „psychologie pracující ženy“.

Robinovým exteriérem i vystupováním byl ředitel unesen jako konečně každý, jehož oko spočinulo na našem stále bělounkém a načechraném psíkovi, který se smál od ucha k uchu, jak to dovedou jen foxteriéři, a vždy byl naložen předvést některý ze svých parádních kousků, které si vymýšlel a cvičil zásadně sám. Stejně zásadně je předváděl jen podle vlastního uvážení. Na výzvu

„zatancuj“ nebo „chytej“ ulehl co nejpohodlněji a soucitným pohledem sledoval, jak se před přáteli znemožňujeme trapnými povely.

V ředitelovi Robin okamžitě odhadl potenciálního ctitele (na obdiv si totiž jako pes bezuzdně samolibý náramně potrpí), a tak se vytasil s nejlepším tanečkem. Fascinace byla přiměřená očekávání, přidal tedy skoky na psací stůl s rozběhem a bez rozběhu a vyhazování boty ke stropu. Uzavřel číslem „útoky zlého psa“, při němž ředitel správně pochopil, že se od něho předpokládá spolupráce: dupání, poskoky a úprk.

Po půl hodině, zatímco dva náměstkové netrpělivě postávali za dveřmi a čekali, kdy vypadnu, na rozhovor o přednáškách ještě nedošlo, zato ze mne okouzlený ředitel mámil podrobnosti o rase hrubosrstý foxteriér a dožadoval se mého názoru, jakým překvapením by byl podobný pejsek pro manželku k narozeninám.

Adresu paní Tylínkové jsem předala s pocitem: kdo chce kam,.. To už mu byl Robin rozvalen na klíně a něžně mu žužlal importovanou vázanku v provedení de lux. Pak ředitel s mnohoslibným úsměvem vyhlásil: „Počkej, hochu, něco ti dám. Ale to si pěkně smlsneš!“

Ztuhla jsem ve zcela přesné vidině, co bude následovat. A taky následovalo. Pan ředitel otevřel zásuvku a obřadně z ní vyjmul lákavou svačinku. Robin s výrazem „tak toho bych se od tebe nenadál“ mu hbitě seskočil z klína a pokusil se vtěsnat pod knihovnu. „No pojd' sem, fešáku, pojd',“ broukal ředitel a nabídl mu celou žemli do vysoka proloženou pochoutkami. Od rána jsem neměla čas se najíst, a tak jsem jen naprázdno polkla. Robin naštěstí k pánovi pojal takovou náklonnost, že se zvedl a připloužil, ostražitě naježený jako vždy, když je ve hře jídlo.

Snad pod vlivem mého hypnotizujícího pohledu skutečně pootevřel tlamu a žemli vzal, sice jen štítivě mezi přední zuby a s pyskem vysoko ohrnutým - ale přece jenom vzal. Pak ji položil na koberec - a dál už moje hypnotizující moc nesahala. Jediným nevrlým štouchnutím čumáku (aby tu nejapnost měl už co nejrychleji za sebou) žemli rozevřel, pak hrábl packou a stranou letěl uherák, dlouze, předlouze váhal nad plátečkem sýru, a dospěv k závěru, že je to opravdu ementál, začal ho pomalu přežvykovat, vítězoslavně na mne póhlížeje, zda řádně oceňuji, jak se vyznamenal. Pak otráveně očichal obě poloviny žemle (z pekárenských výrobků totiž uznává jen černý, několik dní starý chléb), od té máslem namazané se zhnuseně odvrátil, tu suchou si odnesl do vzdáleného kouta ředitelovy pracovny, aby tam po zbytek návštěvy přemítal, nakolik mu může poškodit zdraví a co se nakonec dokáže vyklubat i z napohled tak slušného člověka, jako je tenhle vykutálený ředitel. Hanbou se mi dělalo mdlo, když tu se můj protějšek rozjařeně ozval: „Tak to tedy je frajer!

Myslíte, že je naděje, že ten náš bude taky takový?“

A pak během chvíle podstatně kratší, než věnoval Robinovi, se mnou sjednal zmíněné přednášky za podmínek pro mne více než velkorysých.

Jenže zdaleka ne vždycky to dopadlo takhle krásně. Na Pražácích se mi líbí, že ve své většině mají cit ke zvířatům. Zkuste jen na ulici za nějakou ničemnost svému psovi nasekat. V tom okamžiku se na vás sesype dav a označí vás za sadistu, kterému zvíře nepatří do ruky a na něhož by měla být upozorněna Bezpečnost. Na mých sympatiích k těmto lidem se nezměnilo nic ani tím, že díky Robinovi jsem se párkrát ocitla v roli pranýřovaného. Nakupuji a Robin je před obchodem přivázán na šňůrce. Pro tyhle chvíle, které měl za strašlivou pohanu, používal zvlášt vydařeného kousku. Seděl na zadečku a prosil.

Prosil tak úpěnlivě, že předníma nožkama ve vzduchu hrabal do výše a gesta provázel tichounkým, jakoby vysíleným kvílením.

Prostě oko by nezůstalo suché. A taky nezůstávalo. Dobráčtí chodci zcela přehlédli, že je před nimi vymydlený a vykartáčovaný pes, což snad je známkou, že žije v rodině, kde se o něho dbá.

A tak až ke mně do obchodu se nesou pobouřené výkřiky: „Jen se na toho ubožáčka podívejte! Jak je zoufalý! To zas nějaká káča kdesi kecá a psa tu uváže na půl dne.“ „Kdoví jestli ho tu nenechal nějaký gauner, kterého pes omrzel a je mu líto dát dvacku veterinářovi, aby ho milosrdně utratil.“ „To máte pravdu.

To jsou dneska lidi. Bez citu a svědomí. Podívejte se na ty jeho smutný očička.“ Robin, tetelící se rozkoší, že je středem srocení občanů, vystřihne výraz „mučení neviňátka“ a vyluzuje skřeky stále srdceryvnější. „Lidi, co týrají zvířata, bych dával do kriminálu,“ dí energický mužský hlas a já s ním upřímně souhlasím. „Správně!“ vykřikne druhý. Nemluvě o tom, že takový sadista dneska ublíží psovi, zítra člověkovi, pozejtří dítěti!“

Příští týden ženské, pomyslím si, ale ani nedutám, trpělivě postupuji ve frontě a skrze výlohu z Robina nespouštím očí, protože je jen otázkou času, kdy se některý dobrák rozhodne vysvobodit ho z utrpení a ujmout se ho. Pak vyjde z krámu paní, která stála kousek přede mnou, a řekne: „Všichni tu čumíte a litujete ho, ale abyste mu dali nažrat, to ne, že jo?! Copak nevidíte, že sténá hlady? Koukněte, jak je vychrtlej! Proč myslíte, že prosí? O žvanec!“

Dav zahanbeně zmlkne. Dlouhovlasý výrostek v odrbaných džínách, jemuž byste se v zšeřelé ulici vyhnuli obloukem, se nabídne, že skočí támhle naproti pro mlíko. A paní s gestem rozbalí balíček, na který vystála dvacetiminutovou frontu - - - a v tom okamžiku

Robin usoudí, že jde do tuhého, že svoje vystoupení přepískl.

Přikrčí se a schoulí v obavě, že zas bude postrkován, aby něco snědl. „Tak tohle jsi ještě v životě neviděl,“ řekne paní dobrácky a podá mu na dlani plát šunky. Dav to ocení souhlasným zamručením a čeká, zda jí pes neschramstne se šunkou i ruku.

Robin se však jen odtáhne, jak nejdál mu šňůrka dovolí, a když mu paní - nevěřící svému zraku - dotěrně dál strká šunku pod nos, v zoufalství si vzpomene, že bych tu někde měla být nablízku a hájit ho před útoky zlých lidí. S vervou začne skákat na výlohu, za níž mě objevil, a kvílivě mě volá na pomoc. Já vycházím z krámu a závěrečná scénka má několik variací.

Nejčastější je, že se dav chechtá, jak je Robin převezl; jaký je to všivák. Výjimečně se stane, že dav mě osočí: pes zřejmě žere jen suché brambory, takže chudák ani neví, co je to maso. A zatím jen jednou jsem se dozvěděla, že zatímco třetina lidstva hladoví, já mám potvoru, která se neuráčila žrát ani kladenskou roládu.

Do kategorie druhé - pokrmy v mezních situacích pozření způsobilé - Robin řadí libové vepřové maso v lahodné, nekořeněné úpravě, domácí sekanou, zvěřinu nadivoko, kuře, olejovky, polévku s játrovými knedlíčky, domácí koláč s ovocem a domácí jablkový závin. Zdůrazňuji domácí, protože na pečivo kupované, všelijaké ty koláče, koblihy, dorty atd., má týž názor jako Rudolf: že nepatří do slušné rodiny a pořádná ženská se je tam nikdy neopováží přinést, ale vždy na ně sama zadělá.

Kategorie třetí - pokrmy poživatelné bez větší újmy na fyzickém a duševním zdraví - zahrnuje zadní hovězí, syrové, vařené nebo dušené, pokrájené na kostičky.

Snad by přistoupil i na obdélníčky, ale nemíníme ho zbytečně provokovat. Dále sem patří poměrně široký rejstřík ryb od kapra až po filé, moučné kůrky černého chleba, chřupavé topinky, kefír a podmáslí... no a tím to zhruba končí. Mimo popsané kategorie stojí čerstvé ovoce, které Robin občas požírá dokonce s náznaky chuti: jahody, pomeranče, grepy, citróny, jablka - z nich nejraději slupky, ale musí být nakrájené do dlouhých pruhů. Zbývá už jen dodat, že na vajíčka pohlíží stejně jako maniakální bojovníci proti cholesterolu.

Robinkovo stolování probíhá v nudném stereotypu. Dám na misku kus vlažné, lákavě vonící, pečlivě pokrájené sekané. Přidám lžíci bramborové kaše. „Robinku, papat!“ Pod gaučem nic. „Robine - neslyšels?! Papat!!“ Pod gaučem stále nic. „Pojdsem! A honem!...

Bude to?! Mám pro tebe dojít?“ Pod gaučem pro změnu hrobové ticho. Hlasitě zaštrachám v kredenci po vařečce, zvuk to pro

Robina krajně nelibý, a s ní v ruce pochoduju bytem. Oči Robina jdou do zelena vzteky, že je zas otravován. V jedné ruce vařečku, druhou ho chytám za kůži na krku a táhnu ven, zatímco zadníma nohama brzdí o koberec. Temně vrčí a prská. Konečně ho mám na světle. „Jak to, že vůbec neposloucháš?!“ Symbolicky ho třepnu vařečkou přes zadek, on po mně symbolicky rafne, a než se mu podaří zmizet pod křeslem, vystrčím ho do kuchyně. „Podívej, co tu máš dobrýho,“ zkouším to zas, jako když másla ukrajuje, a mlaskám nad miskou. Robin stihne nevraživým pohledem mne, ještě nevraživějším pohledem misku a pak, povzbudivě zezadu nakopnut mou papučí, se k misce přibližuje, ač výstižnější je výraz: plíží. Váhavý krok, druhý, postojí, rozhlédne se, zase krůček kupředu, sedne si a drbe se... No tak! Bude to?!“ zavřískám. To ho vybičuje k horečnaté akci. Postoupí rázem o tři kroky. Tím je v těsné blízkosti misky, to jest asi metr od ní.

Tady zapustí nohy do země jak mlékárenská kobyla a dál se nehne.

Zamávám vařečkou. Robin snaživě natáhne krk kupředu, a aby se zavděčil, zaňuchá. Pak civí do vzdálené misky, jako by sám nemohl věřit vlastnímu zraku, že jsem opět dokázala uvařit blemt, který předčil jeho nejtemnější předtuchy. Stihne mne bolestným pohledem, a správně odhadnuv, že jsem znejistěla a zakolísala

(není to přemaštěné? moc kořeněné?...), štítivě se otřepe a jako blesk vyrazí z kuchyně. Tentokrát se pod gauč zasune až dozadu ke zdi, protože má dobrou zkušenost, že na břicho si lehám, abych ho odtud vytáhla, jen zcela výjimečně, když se tam například odebere s mým šálem nebo s Rudolfovými rukavicemi.

Byly doby, kdy jsme ho naivního a důvěřivého z každého úkrytu vylákali pouhým zařinčením řemínku či zvoláním „jdeme“. Na tohle nám už dávno nenaletí. Jen co rozum začal brát, pečlivým studiem lidských zvyků si prověřil všechny souvislosti. Dnes je mu jasné, že pokud mám na nohou trepky a některý z domácích úborů, nikam se nejde a podobná výzva je jen hanebný trik. Převlékání nemusí ani sledovat, orientuje se přesně podle zvuků. Sundávám-li domácí kalhotový komplet a oblékám pyžamo, ani se pod gaučem nepohne.

Ale stačí vzít do ruky některou část vycházkového oblečení a už přes dvoje dveře slyším jeho otřepání (otřepání rovná se jsem vypraven) a vzápětí nedočkavě piští u dveří do chodby.

„Pes je bytost nadaná schopností číst lidské myšlenky,“ prohlásila jsem u nedělního oběda, na který jsme pozvali tetu

Hanu. „Tak tohle je... jakpak se tomu říká?“ obrátila se na

Rudolfa. „Světový vědecký názor, že ano? Já jsem ti, Milenko, vždycky říkala, abys nechala všechny ty doktoráty věd a kdesi cosi a držela se pořádné práce.“ Rudolf potěšeně přitakal při vzpomínce, jak v údobí mého obhajování kandidatury a pak zas doktorátu musel třikrát vyzvednout věci z čistírny, čtyřikrát vyluxovat a jednou bezmála umýt nádobí. „Samozřejmě že pes dokáže číst lidské myšlenky,“ řekla jsem důrazně. „Psům vůbec nerozumíš. Kdybys viděla, jak

Robin včera -“ „Jo - Robin,“ nadchla se okamžitě teta Hana.

„Nejde ovšem o čtení myšlenek, jež by bylo psům běžné, ale podstata je jednoduše v tom, že Robin je výjimečně bystrý, nadprůměrně inteligentní, řekla bych dokonce --“ „Na pokraji geniality,“ pomohl jí Rudolf a Hana po něm loupla očima. „Pokud jde o Robina, tak připouštím, že skutečně nemá daleko ke čtení našich myšlenek, protože -“ „Neblázněte, holky,“ přerušil ji

Rudolf. „Pes se prostě soustavným pozorováním svého pána naučil bezpečně orientovat v nejnepatrnějších nuancích jeho chování. Ty si pomyslíš, že ted by se mohlo jít ven - a v tom okamžiku je něco v tvém pohybu či gestu, co si vůbec neuvědomuješ, ale co on má zafixováno jako určitý signál-takže už se řítí do předsíně.

A můžeš štrachat kabátem nebo řemínkem, abys ho přilákala a strčila do vany nebo k žrádlu, a on jen hlouběji zacouvá do svého úkrytu. Prostě proto, že si počínáš malinko jinak, než když se opravdu jde ven, a on už má svoji zkušenost, co to znamená.“

Robinkovo stolování mívá milý závěr Rudolfovým návratem z práce.

Než usedne k večeři, nahlédne do Robinovy misky a poznamená:

„Zas už to není k jídlu?“

Celých pětadvacet let jsem řadila Rudolfa mezi ty nesnesitelné manžele, s nimiž není možné se pohádat. Známe to každá. Každá se někdy rozčilíme v zaměstnání, i v domácnosti, při nákupu... a na kom lépe odventilovat nepříjemný vnitřní přetlak než na manželovi. Takovým malým výbuchem se člověku, to jest ženě, uleví a zas vyjde slunce. Jenže tohle předpokládá spolupráci i druhé strany. Manžela, který se rozzuří nebo naštve - a vám je rázem nádherně. Jakou oporou je vám ovšem muž, který na váš výpad: „Tisíckrát jsem ti říkala, abys ten zimník nedával na věšák, ale do skříně, jenže ty naschvál...,“ vlídně odpoví: „Ale kdepak naschvál, to já jsem jen tak tupej...“

A nejčastěji se nenamáhá ani tolik, ale na každou invektivu, respektive na každou konstruktivní kritiku richle přitaká: „No jo... hm, hm...“ Pak se hbitě odklidí z vašeho dosahu a za hodinu vystrčí hlavu: „Už je ti líp?“ Je s podivem, že jsme se nikdy nehádali ani kvůli dětem, ačkoli nám svým temperamentem dávaly pěkně zabrat. Já, jakožto psycholog hlásající, že duše dítěte je křehká a snadno zranitelná, proto se k němu musí přistupovat vždy s laskavým pochopením a vést klidný dialog, jsem na ně ječívala a mlátila je vším, co jsem právě měla v ruce. Honza mi dodnes připomíná, jak jsem ho jednou nakopla, čímž jsem prý doživotně narušila jeho zdravý vztah k ženám vůbec. Rudolf, hňápající se v psychologii lidských vztahů jak slon v porcelánu a proklamující barbarský názor, že děti jsou sběř, kterou je nutno řezat a systematicky decimovat, na ně v životě hlas nezvýšil, natož aby na ně přiložil pravici.

Normální děti by se v takové rodině před matkou třásly a otcem by zametaly. Naše zrůdičky se se mnou bouřlivě handrkovaly, mazlily, hádaly... a k Rudolfovi pocitovaly respekt. Vydal-li výjimečně nějaký příkaz, podrobily se mu, a když došlo na větší průšvih třeba ve škole, úpěly: „Maminko, prosím tě, jen at se to nedozví táta.“ Prostě naše manželství plynulo v pokojném souzvuku, který po odchodu dětí z domova nerušilo už vůbec nic.

To vše se rázem změnilo příchodem Robina. Začali jsme se s

Rudolfem hádat. Čí chybou Robin nikdy neposlechne na zavolání, takže zas jen zázrakem vyvázl zpod kol auta. Kdo nechal na křesle svetr, z něhož Robin vykousal knoflíky i s kusy pletáže. Proč vříská na celý dům, když každý druhý pes dokáže být nějakou tu hodinu sám doma. Jak to, že každý pes počká před krámem, zatímco náš Robin překouše řemínek a uteče. Proč nenechá na pokoji jedinou slepici má to zakotveno v genech, nebo jde o špatné výchovné působení? Jak to, že mezi psy vyvolává rvačky (a poté si sedne opodál a ctnostně přihlíží, jak se ti oškliví psi perou). Jaký výchovný nedostatek způsobil, že v rodině, kde kniha je na piedestalu, on roztrhá nejen Saganovou a Ed McBaina, ale i Thomase Manna. Čí vinou vybral z kbelíku na odpadky kosti z kapra a zahrabal si je pod koberec za knihovnou...

Hádka nejčastější: bít, či nebít? Na to ani jeden z nás neměl názor vyhraněný, ale měnil se podle toho, který z nás ho právě tři hodiny hledal po Petříně, čí rukavice zrovna rozdrbal, komu vykousal úhlednou díru zvící talíře na zádech pyžama a podobně.

Právě jsme se hádali, čí vinou Robin vytahal z pěti květináčů kytky a nadělal tak v pokoji nepředstavitelnou paseku (vinou

Rudolfa, který když si čte, nevnímá bombardování, nebo vinou mojí, že hodinu klábosím u sousedky?), když zazvonila Alenka.

Obvinila jsem ji: „Tvrdila jsi, že jsme s tátou ohroženi nudou a rozvodem. Že pes rozjasní naši domácnost a dá perspektivu našemu soužití. Výsledek je, že se hádáme jak nikdy v životě,“ řekla jsem a vypočítala, co Robin jen za poslední tři dny ztropil a jak rozdílný postoj jsme kjeho činům zaujímali.

„Takže se s Honzou nedivte, až se díky Robinovi rozvedeme.“

„V harmonicky vyváženém, kvalitním manželství stresová situace partnery tím víc stmelí a oba jí čelí ruku v ruce,“ poučila nás

Alenka. „Jestliže vztah zátěž neunese, jestliže se pod ní zhroutí a vy se rozvedete, nemáš čeho litovat. Je to důkazem, že váš vztah byl prázdný, povrchní a bezcenný.“ „Jaká stresová situace?“ křičela jsem. „Robina jsi nám vnutila jako prvek, který osvěží naše stáří, a ne jako zátěž, která má prověřovat stabilitu našeho soužití.“ „Pokud jde o mne,“ pravil Rudolf, „já bych se byl už pro zbytek života spokojil s klidem povrchního a bezcenného vztahu než tyhle běsy, štrapác s rozvodem a se sháněním nové ženské.“

„Kdyby se ti podařilo vyrvat mámě auto, tak máš reálnou šanci i na vosumadvacítku,“ povzbudila ho Alenka a vzápětí nadšeně vypískla: „Víte, na co já se nejvíc těším? Na ty scény u soudu, až se při dělení majetku budete hrdlit o Robinka.“ „A ten, kdo z nás si ho vysoudí, bude pro zbytek života neudatelný,“ mínil

Rudolf a skromně dodal: „S Robinem po boku nedoufám, že bych se udal, ani když je tu nesporný sex-appeal, charakter, inteligence i společenské postavení.“ Alenka uzavřela sdělením, že když dítě nebo pes zlobí, je to výhradně vinou vychovatelů, kteří se mu nepostarali o hodnotné podněty. Pak vzala Robinka na procházku a vrátila se za dvě hodiny sama s tím, aby pro něj otec skočil na Staromák, odkud zatím není ochoten jít domů. „Má tam asi hodnotné podněty, vid'?“ řekl Rudolf. „Mělas tedy čekat, až se jich nabaží.“, A protože se právě objevil Petr, přibral k akci i jeho. Proběhla hladce, protože Robinek se jim nepředloženě schoval do průjezdu, kde mohl být snadno polapen.

Po večeři si Alenka nandala do kastrůlku zbytek svíčkové -

„Starým lidem neprospívá ohřívaná strava“ zabalila si půlku bábovky, zmínila se, že v neděli přijdou s

Petrem na oběd, protože je neekonomické pro čtyři lidi vařit nadvakrát, a rozloučila se s námi výtkou, že nemáme kapku smyslu pro humor. „Myslíš, jako že mi není dost k smíchu, že mi chodíš na uherák?“ zeptal se Rudolf. „Nebavím se ted' o tvém paranoidním skrblictví, ale o tom, že s mámou děláte tragédii z Robinových legračních kousků, nad kterými se každý normální člověk válí smíchy.“ Odcházela s povzdechem: „V šedesáti s váma nebude k vydržení.“ Když s Petrem vypadli a bytem se rozhostilo útulné ticho - Robinek si z koupelny přivlekl můj frotýrový plášt, zašmodrchal se v něm do klubíčka a usnul-, řekla jsem si, že ta naše holka má svým způsobem pravdu. Ony ty Robinovy kousky jsou opravdu legrační - pokud jste jejich nezúčastněným svědkem nebo o nich slyšíte vyprávět. Jsou-li vám však šity na tělo...

Možná že podle Alenky by se normální člověk vracel domů, kde nechal Robina samotného, s dychtivostí, co veselého ho čeká. Já asi skutečně trpím stihomamem, protože k bytu jsem se přibližovala s mrazením v páteři, co hrůzného se tam odehrálo.

Byl to však stihomam opodstatněný, protože Robin ho nikdy nezklamal. Totiž - abych nepřeháněla: ne že by něco vyvedl pokaždé. Na to byl příliš dobrý stratég. Znal cenu peripetie, krize, uvolnění, nečekaného úderu, nejistoty i gradace. A zacházel s nimi mistrně. Po každém jeho výstřelku jsme před odchodem pečlivě otáčeli klíčem všech dveří do pokojů (otevřít si skokem na kliku je pro něho hračka) a v předsíni i v kuchyni vše potenciálně ohrožené odstraňovali zjeho dosahu. Teprve když týden, dva týdny nás vždy vítal vzorný pejsek, naše bdělost začala ochabovat. A pak Robin prudce udeřil pod pás.

Nikdy bych ho nenechala samotného s krabicí, protože znám zvědavost, s jakou se prokouše do všeho, v čem se domnívá, že se před ním něco tají. Když Honza přivezl z Brna balík právě nedostatkové cibule, Robin byl divý, že jsem ho hned neotevřela, ale jen postavila v předsíni.

Mělo mi to být varováním, jenže řadu dní už nic neprovedl, a tak jsme večer všichni odcházeli do divadla a výstrahou nám nebyla ani Robinova nasupená ukřivděnost, že se určitě jdeme prohánět Letnou bez něho. Zbytek večera se nám vydařil v příjemné restauraci, přesto jsme však ještě před půlnocí spěchali k nám domů, že ted' Robinkovi i sobě dopřejeme hodinku proběhnutí. Je pátek, ráno si můžeme pospat. Při vstupu do bytu nás nejdřív udeřil pronikavý pach a potom - -

Stáli jsme jak solné sloupy a vytřeštěně zírali na zem pokrytou deseti kilogramy odporných, donahata vyloupaných cibulí. Po

Robinovi ani slechu. Správně doufal, že než se nám podaří ho najít a vypáčit zpod truhly za šicím strojem v komoře, ten největší vztek nás přejde. Honza, díky Brnu Robinovými činy nejméně z nás decimován, býval zásadně na jeho straně. „Jen žádné hysterické scény, nic se neděje. Cibuli vyneseme do popelnice, vyluxujeme a v pondělí vám pošlu jinou. Byla to naše pitomost, že jsme tady tu krabici nechali.“ „Tejden budu smrdět cibulí,“ hořekovala při úklidu Alenka a Honza mínil, že by na to mohla urvat neschopenku. Nejpraktičtěji se projevil

Petr: „Z těch rohoží půjdou ty slupky zatraceně špatně.“ Taky že ano. Mé krásné, nedávno nové rohože přírodní barvy, jimiž jsem pokryla celou předsíň! Nadrobno rozmetané cibulové slupky v nich ulpívaly vskutku nesmlouvavě. Odolávaly vymetení i luxování, odolaly vytírání suchým i mokrým hadrem. Rudolf radil vybírání pinzetou. Byly dvě hodiny nad ránem, když je Honza s

Petrem vynesli na dvorek a tam je důkladným proklepáváním jakžtakž vyčistili. Pach byl však nadále nesnesitelný, podle

Rudolfa logický: Robin mezi cibulí řádil, proháněl ji a hryzal tím zuřivěji, čím víc mu čpěla, a ona zas mstivě pouštěla všechnu svou lahodnou štávu - do rohoží. Nasáklé jsou tak trvanlivě, že je můžeme vyhodit. Nové mne stály tisíc dvě stě osmdesát korun. A ty původní, když jedno léto větraly a jednu zimu promrzaly v kolně u chalupy, mohly pak být pokladeny na chodbě a dodnes nám občas jemně zavoní cibulkou jako vzpomínkou na Robinkův fešácký kousek.

Nebylo však nutné opouštět Robina na celé hodiny. Někdy stačilo pár minut. Než jsem vynesla odpadky, Robin v kuchyni na stole šikovně rozbalil - džemem na ubrus - celý talíř ještě teplých palačinek, aniž by z jediné ujedl. Vůbec měl dar mařit lidské pachtění. Na chalupě jsem s vypětím sil přiměla Rudolfa, Petra a Honzu, aby do záhonů zasázeli cibulky. Jako odškodné si nestoudně vymínili bramborák, který dělám velice nerada. Přesněji řečeno: nerada dělám bramborák, na který je třeba zadělávat do desetilitrové mísy. Když ho spořádali a vyšli na zápraží, aby se pokochali svým dílem, slyšela jsem vzápětí kletby a pak zběsilou honičku po zahradě, kterou Robin, když ho znudilo poslouchat, že bude rozšlapán, ukončil tím, že proletěl pod plotem a zmizel v lese. Pohled na záhony byl úděsný: všechny cibulky, pečlivě vyhrabané, ležely v úhledných řádkách na cestičkách. Robinek se vrátil po pěti hodinách, kdy odhadl, že nad naší zuřivostí už mohla převážit obava, jestli se mu něco nestalo.

Horší byl dšak večer, kdy jsme se s Hanou a Rudolfem vrátili z kina a místo bouřlivého přivítání na nás padlo mrtvé ticho.

Zběžný pohled neukazoval na žádnou rozsáhlejší sabotáž, v důsledku které by se Robin musel ukrýt. Pak jsme ho našli. Ležel v koupelně, dýchal, ale vůbec nereagoval. A nad ním vybrakovaná lékárnička. V naší rodině si sice na prášky nepotrpíme, ale nějaké ty acylpyriny a neuralgeny tam byly, a ty spořádal beze zbytku i s celofánem a zajedl krabičkou Nivey. Co ho to popadlo, když tak dlouze váhá nad každým soustem, to jsme nikdy nepochopili. Teta Hana tvrdí, že propadl celosvětovému trendu práškomanie: prášky proti bolestem hlavy, pro spaní a proti únavě, prášky proti zažívacím obtížím i pro vyměšování, prášky pro povzbuzení sexuality, prášky pro utlumení sexuality... Pámbu ví, které z nich v domácí lékárničce sháněl.

Přivolaný veterinář mu dal dvě injekce a ujistil nás, že pozřená dávka mu neublíží. Do rána bude fit. Přísně dodal, že lékárničku si máme jednak zamykat, jednak umístit tak, aby nebyla dosažitelná pouhým vyskočením na pračku. Když odešel, Rudolf řekl, že ještě čekal poučení, abychom psovi dali občas nažrat a nemusel se dokrmovat drogami.Na život ohrožující situace si Robin potrpěl přímo maniacky. Bylo mu asi tři čtvrtě roku, když nás pozval Rudolfův kolega na chalupu. V ledovém únorovém dni jsme pochodovali lesem a pak podél řeky, kterou byl Robin fascinován.

Pamatoval si vodu ještě z léta, kdy se jako štěně vášnivě brouzdával šumavskými potoky. Když jsme šli podél betonového náspu - hladina byla dobré dva metry pod ním -, kráčel po jeho okraji a já se bála, aby do řeky nespadl.

Nespadl, ale vskočil do ní. V okamžiku, kdy jsem k němu vykročila, abych ho dala na řemínek, odrazil se a dlouhým, elegantním skokem se rázem ocitl tři metry od břehu. Viděla jsem, jak se hladina pod ním rozevřela a zas nad ním zavřela. Rudolfův kamarád s manželkou letěli k nedalekým lodkám, ale já věděla, že tohle je konec. Přestože vyplul, zmámeně plaval jen kolem své osy, zřejmě konsternován ledovostí vody. Neudrží se nad ní.

„Neblázni, dostaneš křeč,“ křičela jsem na Rudolfa, který už shazoval oděv. „Tady ho ven nedostaneme, musel by doplavat...,“ vyschlo mi v hrdle, a tak jsem jen sipala a ukazovala notný kus od nás, kde už naši přátelé odvazovali lodku. Jenže Rudolf mě stejně nevnímal. V tu chvíli se však Robin vzchopil a zorientoval. Dobře odhadl, že proti vysoké betonové zdi nemá šanci, a tak se pustil podél ní, správným směrem. Rudolf běžel po svažujícím se náspu s ním a povzbuzoval ho. V místě, kde k hladině byl už sotva metr, ulehl na břicho, Robina přivolal, a ten - sil mu už očividně ubývalo -ještě dokázal připlavat a

Rudolf ho štastně vytáhl. Zabalil ho do svetru a bundy, a jak byl polonahý, pádil s ním v náručí do tepla chalupy, kam o několik minut dřív dorazil jeho pohotový kolega a už naplňoval vanu teplou vodou, aby se pes co nejrychleji prohřál. Poté do něho vlili několik hltů koňaku a zabalili ho do osušek.

Pode mnou a Věrou se nohy třásly tak, že do chalupy jsme se doploužily ve chvíli, kdy Robin rozjařen alkoholem lítal domem, a ač ještě mokrý, byl ochoten okamžitě znovu vyrazit ven. Pak rázem usnul a ráno se probudil jako rybička. Na rozdíl ode mne, která jsem vstávala s hlavou převálcovanou děsivými sny, v nichž jsme střídavě zachraňovali tonoucího Rudolfa a Robina.

Přestože se Robinovými kousky naši přátelé výborně bavili, nemohu tvrdit, že o styky s námi by se příliš ucházeli. Rudolf říkal, že Robin má jednu nespornou zásluhu. Díky jemu k nám přestávají chodit návštěvy a nikdo nás pořád někam nezve. Takže všechno zlé je i k něčemu dobré.

„V nouzi poznáš přítele,“ pravil Honza. „A vy tedy máte pěkné přátele, když se k vám v neštěstí obracejí zády.“

„Aha - v neštěstí. Konečně tedy připouštíš, že Robin je neštěstí,“ řekla jsem pohotově. Ůtrpně na mě pohlédl: „Žertoval jsem-pochopitelně. Pravda je, že vaši známí jsou suchaři, kteří nedokáží ocenit Robinovo humorné založení. O nic nepřijdete, když se vám takoví vyhýbají.“ „Máme výborné přátele!“ vzplanula jsem.

„Ale chodil ty bys k lidem, jejichž pes předpokládá, že navštěvuješ osobně jeho, abyste spolu rozjeli rodeo? Navštěvoval ty bys lidi, kde pes ti vybrakuje v předsíni odloženou kabelku, rozžvýká make-up, roztrhá občanský průkaz a peněženku zahrabe do koše se špinavým prádlem, takže se najde za čtyři dny? Zval ty by sis známé, jejichž pes ti rozcupuje rodinné album, rozmetá kaktusy a zakousne domovníkova siamáka? Šel ty bys ještě jednou do bytu, kde pes si vleze za tebe do křesla, a když nevypadneš, kousne tě do zadku?“ „Zapomínáš, že docent Pidivajzlíček se rozvalil do Robinova křesla.“ „Docent Pidimuch,“ řekla jsem přísně, „nemohl vědět, že křeslo u gramofonu je Robinovo oblíbené. Zato Robin má vědět, jak se chovat k hostovi.“ „Vynechalas toho Rakušana,“ připomenul mi Rudolf a k Honzovi dodal: „Když konečně odjel, měl jsem chut vrazit Robina do bedýnky a poslat ti ho.“

„Musela to bejt psina,“ zakřenil se Honza a podrbal za ušima

Robina, který se mu rozvaloval na klíně a sledoval, zda mu v dané diskusi já a Rudolf nespravedlivě nepřitěžujeme a zda ho Honza dost účinně obhajuje.

Byla to náramná psina,“ řekla jsem a div jsem se tou vzpomínkou nezalkla. Inženýr Bernau, výzkumný pracovník vídeňského ústavu ekonomiky lehkého průmyslu, přijel do Prahy na pozvání ekonomického ústavu, kde pracuje Rudolf. Vedoucí oddělení, aby hostovi zpříjemnili mimopracovní dobu, se dohodli, že každý z nich se mu bude jeden večer věnovat. Měla jsem štěstí. Podařilo se mi sehnat lístky do Smetanova divadla a host byl Rusalkou očarován. Následovala večeře u nás. Na jídelním stole s brokátovým ubrusem po prababičce, mezi květinami rozžaté svíce,

Alenka obratně servírovala jeden chod za druhým, rozpravu o současných světových bestsellerech v literatuře podmalovával

Čajkovskij a Mozart. Pan inženýr Bernau mi složil poklonu, že jeho poslední večer v Praze je vskutku nejkrásnější, nikdy na něj nezapomene a lituje, že již zítra v poledne odjíždí. Snad to

Robin zaslechl a rozhodl se, že mu tedy pobyt v Praze prodlouží.

A aby pan Bernau na nás opravdu nezapomněl, o to se postaral dokonale. Návštěvě jsem se věnovala v klidné pohodě. Alence se dařilo blokovat Robina v kuchyni a v předsíni a já osobně jsem hostovu aktovku, klobouk i rukavice uložila až nahoru na polici nad věšáky. Odtud tedy nebezpečí nehrozilo. Jeho zdrojem se však ukázal být zimník, který měl pro Robina neodolatelnou přitažlivost. Pan Bernau nám to pak vysvětlil tím, že doma mají dvě fenky, které Robin zjeho kabátu cítí. Já ovšem nevím, zda sexuální choutky jsou dostatečným důvodem pro to, strhnout hostův plášt z ramínka, prošacovat ho a vydrancovat náprsní kapsu. Z jejího obsahu si Robin jako nejzajímavější zvolil a do pelechu odnesl rakouský pas s československým vstupním vízem.

Do našeho idylického posezení nad černou kávou a ořechovými zákusky zaznělo Alenčino pronikavé zaječení v předsíni. V mžiku jsme byli všichni tři na nohou a řítili se tam.

Robin mezi námi přefrčel, prozíravě odhadnuv, že okamžitě se schovat je více než na místě. A našim zrakům se naskytl pohled, při němž jsem pochopila, co v praxi znamená úsloví „tuhla mu krev v žilách“. Na zemi zmuchlaný a podupaný zimník a okolo něho malebně rozsety různé doklady a především rakouské bankovky. Pan

Bernau se dušoval, že opravdu žádná nechybí, já to však pokládám spíše za kavalírské než pravdivé tvrzení. Papír důležitějších dokumentů a větších bankovek Robin řadí mezi ty výjimečné pokrmy, jež lze sežrat dokonce s chutí. Vpravdě otřesný však byl pohled do Robinova pelíšku vystlaného ožužlanými canfoury, jež jsme s jistými potížemi identifikovali jako cestovní pas. Pan inženýr

Bernau se smál. Nevím, do jaké míry upřímně, ale setrval s námi do tří hodin po půlnoci a dával k dobrému historky, co on kdy zažil se svými třemi dětmi a dvěma psy.

Byla to opravdu náramná psina. Pro pracovníky našeho pasového oddělení i rakouského vyslanectví. Podílel se na ní i ředitel

Rudolfova ústavu, který s panem Bernauem tyto instituce druhý den obcházel, v ruce třímaje sáček, do něhož Alenka shromáždila zbytky páně Bernauova cestovního dokladu. Pobyt v Československu mu Robin prodloužil o čtyřiadvacet hodin.

Z příhody s panem Bernauem jsme si vzali cenné ponaučení.

Nepořídili jsme sice kladky, jimiž bychom kabáty hostů vytahovali ke stropu, jak doporučoval Petr, ale mně se v rekordním čase čtrnácti dnů podařilo, že mi truhlář do předsíňového výklenku zhotovil vestavěnou skříň. Tam jsem s pocitem „ted už je zabezpečeno úplně všechno“ uložila svršky našich silvestrovských hostů, tety Hany a dvou manželských párů. Jejich obuv jsem samosebou dala do botníku, protože jedno z prvních poučení, která nám soužití s Robinem uštědřilo, znělo: jakákoli a číkoli bota nebo papuče je v blízkosti Robina vystavena nebezpečí totální zkázy.

Silvestrovský večer probíhal příjemně hlavně proto, že Robin k našemu veselí nepřispíval. Odvedly si ho domů děti souseda a přivedly ho rozjařeného teprve po půlnoci. Okamžitě se vecpal do obýváku a mínil dál řádit s hosty mu přichystanými. Rukou nesmlouvavou jsem ho vynesla do předsíně, strčila do pelechu, pátravým pohledem si znovu ověřila, zda nemá nic zničitelného na dosah, a spokojeně jsem za sebou zavřela dveře pokoje.

Když se naši hosté nad ránem zvedli, Robin sice v pelechu nebyl - zapasoval se v kuchyni pod můj velký ušák -, zato v něm byly čtyři smutné dámské holínky, módní to výstřelek jugoslávské produkce: hodně vysoké, na šněrování. Samotná obuv kupodivu nezaznamenala úhony, zato tkaničky byly rozcupovány na částice zhruba dvoucentimetrové. A protože se v naší domácnosti nic tkaničkám podobného nevyskytuje a protože obě ženy mají nohu větší než já, takže svou obuví jsem jim vypomoci nemohla, a protože pánové, aby mohli popíjet, nechali auta doma a protože taxík byl samosebou k nedovolání - byla ted před manželi

Poláčkovými poněkud ztížená cesta pěšky do Karlína a před manželi

Vránovými na Žižkov. Teta Hana, která jednak spala u nás, jednak se její obuvi Robin nedotkl, nám vytkla, že ten chudáček se sám nudil. Jak se to pochoduje v rozšněrovaných holínkách po boku vratkého manžela, jehož je záhodno podpírat, jsem se nikdy nedozvěděla, protože na tuto otázku mi Jana Poláčková odpověděla:

„Neptej se tak pitomě a vyzkoušej si to,“ a Karolína Vránová:

„Zabila bych vašeho Robina i mýho Václava.“

Zbývá vysvětlit, že náš botník byl na magnet a úchytku. Znuděný a uražený Robin přišel na nápad, jak s námi zas jednou zamést.

Však on nám osladí naši silvestrovskou zábavu, z níž jsme ho vyhostili! Stačí vztyčit se na zadních, chňapnout po úchytce a tahem k sobě či zacloumáním se dvířka botníku hravě otevřou.

Protože byla reálná naděje, že opojen úspěchem bude čin opakovat - ani nařezáno nedostal, jsme přece na prahu nového roku-, hned druhý den jsem letěla za osvědčeným řemeslníkem, aby magnet vyměnil za klíč.

Teta Hana mínila, že Robin se svou pronikavou inteligencí brzy zvládne i otáčení klíčem ve dveřích. Rudolf vztekle řekl, že tedy bude nejlepší, když celý byt vyzdobíme petlicemi s visacími zámky, od nichž klíče budeme nosit na těle.

* * *

Jestliže rozšířením rodiny o Robina se většina našich přátelství zakymácela v základech a jedinci labilní nervové soustavy a jinak nedochůdní odpadali jak nahnilé hrušky, pak jiná přátelství, přátelství individualit zdravých, pevných charakterů a zakalených nervů, přežívala. Na prvé místo v tomto žebříčku kladu Rudolfova spolužáka Miroslava Hovorku a jeho ženu

Alici. Opravdové kamarádství dvou mužů, to je něco, před čím smekám. Počítám, že Miroslav Hovorka řekl jednoho dne své ženě

Alici: „Mého kamaráda Rudolfa postihlo neštěstí. Pamatuj si, že my dva po jeho boku vytrváme. Jestli selžeš - nepřej si mne.“

Alice si spočítala, že rozvádět se kvůli psovi po pětadvacetiletém manželství by byl nesmysl, a tak zatnula zuby a nadále nás zvala, hostila, navštěvovala a zúčastňovala se všech společných akcí, které Miroslav s Rudolfem vymysleli. Stejně jsem si však jista, že v nejedné bezesné noci vážila všechna pro i proti rozvodu. A ve prospěch rozvodu hovořilo i jaro, kdy

Robinovi byl rok a já jsem musela služebně jet na pět dní do

Berlína. Dovedu si to představit úplně živě. Rudolf si postěžoval kamarádu Miroslavovi, jaká je to potíž sám s tím psem, ženská si sobecky jezdí po světě, a on aby v práci myslel na to, že Robina je třeba vyvenčit a se žrádlem mu ten pes dělá schválnosti, a tak jedno k druhýmu, co tohle je za život...

Kamarád Miroslav se zas jednou osvědčil jako opravdový kamarád: „Máš, člověče, kliku. Alice si od zítřka bere tři dny náhradní volno - máme v bytě lakýrníka. O psa se ti ráda postará.“ Rudolf samosebou ani sebeméně nezapochyboval, že

Alice se ráda postará o psa Robinovy nátury v bytě se všemi dveřmi vysazenými, mezi kbelíky a plechovkami laků a ředidel, mezi tmelem, štětci, hadry a čerstvě natřenými kusy...

„Máš zdravý rozum?“ křičela jsem na Rudolfa ještě v autě cestoú z letiště. „Přeskočilo tobě i Mirkovi?“ Zatvářil se dotčeně:

„Mirek je názoru, že kdyby Alice dovedla věci organizovat, tak to klidně zvládla.“ „Takže ona to nezvládla,“ konstatovala jsem zdrceně. „Mirek je názoru, že si nedokázala u Robina zjednat autoritu, a v tom že byla celá ta chyba.“ „Vždycky jsem tušila, že tvůj kamarád je blbec,“ řekla jsem zuřivě. Rudolf na mne bolestně pohlédl a já štědře přidala přísloví, v němž vrána k vráně sedá, a skončila jsem otázkou, na které psychiatrii Alice leží. „Na žádné. Jenom Mirka opustila,“ připustil neochotně.

Zatmělo se mi před očima. „A já - - já ted opustím tebe,“ hlas mi vzteky přeskakoval. „Tebe i s tím tvým zatraceným, ničemným psem, s kterým mě připravíte o poslední kamarádku.“ „Co se rozčiluješ? Mirek je názoru, že ho bohužel neopustila definitivně, ale že si nejspíš odjela s Robinem na chatu. A jemu nechala na krku celý ten rozkrámovaný byt bez dveří,“ říkal

Rudolf s hlubokým nesouhlasem. „Před odjezdem měla ještě vysadit všechna okna a rozštípat je i s rozlakovanými dveřmi.“ „Podobné by to bylo jak Alici, tak tobě,“ vzdychl si Rudolf a z Dejvic na

Staroměstské náměstí už jsme jeli mlčky, oba pohrouženi do úvah o přednostech rozvodu v našem věku.

Druhý den byla sobota. Stručně jsem odmítla Rudolfovu nabídku, že mě za Alicí na chatu odveze, a do průzračného jitra jsem vyrazila na autobus se slovy: „Leda by se jí z pohledu na tebe udělalo zle.“ „Tebe to ale tentokrát drží!“ upřímně žasl Rudolf a já odešla bez pozdravu, zato s prásknutím dveřmi.

„Nic přede mnou netaj. Všechno mi pověz na rovinu,“ naléhala jsem, když jsem se vyprostila ze smršti Robinova přivítání a s Alicí jsme si vystrčily lehátka na slunce. „No, to víš... nikde jediné dveře, neměla jsem Robina kde zavřít...“ „Co lakýrník?“ hlesla jsem. Alice se bláznivě rozesmála. „Když mu

Robin převrhl kbelík s emailem a hňápal v tom, tak nadával. Když se mu přilepil na třetí dveře, tak ho chtěl nakopnout, ale Robin se mu zakousl do nohy. Neděs se - náhodou jenom přes botu. Pak mu z ruky vytrhl štětec, lítal s ním po bytě a chtěl být honěn.

Jenže chlap ho jenom proklínal, to Robina otrávilo a ze štětce mu vydrbal všechny chlupy. Netušila jsem, jak odolné má naše bytová správa zaměstnance. Představ si, že ten člověk natíral, zatímco Robin mu skákal na záda.“ „Jak to dlouho vydržel? Míním - ten člověk,“ špitla jsem. „Skoro tři hodiny. Ale když se mu

Robin vyhoupl na položené dveře, které zrovna dělal, a smetl je z koz... Prostě praštil štětcem, zařval: A na tohle odbory mlčí!... No a víc jsem ho neviděla. Za dvě hodiny už jsme byli s Robinem tady. Celé dny je takhle nádherně. Zůstaň do pondělka.“

Krásný víkend jsme z větší části trávily sluněním a pomlouváním mužských vůbec a svých zvláště. V neděli odpoledne se objevili dva lehce zplihlí pánové. Brzy se však objasnilo, že nikoli představou rozvodu na obzoru, ale obědem v restauraci. Do

Robinovy misky, v níž ležel vábný a netknutý španělský ptáček, zírali s lačnou chtivostí. Daly jsme si s Alicí hodně času, než bylo něco nabídnuto i jim. A lakýrník? Než znovu nastoupil k dílu, vyslal předsedu ZV ROH, aby osobně prověřil, zda pes se už opravdu na pracovišti nenachází.

Muži jsou ovšem nepoučitelní. Místo aby si Miroslav řekl: jen díky dobrotě své ženy jsem o vlas unikl osudu opuštěného muže, chátrajícího v nečistotě a živícího se vuřty, a tudíž, kamaráde

Rudolfe, sbohem, protože ani manželčina trpělivost není nevyčerpatelná, místo toho se sotva čtrnáct dní po aféře

„lakýrník“ přihnal, že si uděláme báječný výlet na Železnou Rudu.

„Náš podnik tam má chatový kemp. Na víkend jsem jednu chatu zamluvil.“ „Prima,“ řekla jsem. „Robina dám na ty tři dny k

Alence...“ Robin mě stihl nevraživým pohledem, vyskočil Rudolfovi do klína a zeširoka mu olízl tvář. Mně at někdo vykládá, že pes nerozumí, co se povídá. Dobře ví, kdy je řeč o něm, a správně vycítí, je-li to něco v jeho prospěch, či naopak, a kdo je při něm a kdo proti němu. V pánovi se samosebou nezklamal.

„Robin má příležitost pěkně se vylítat, a ty bys ho nechala doma,“ obořil se na mne Rudolf. Pejsek se k němu přitulil. A

Mirek -jak jinak - stál pevně po boku kamaráda. „S Robinem bude legrace. Nikdy bychom ti s Alicí neodpustili, kdybys ho nevzala s sebou.“ Robin se po mně vítězoslavně ušklíbl.

V pátek odpoledne jsme vyjížděli Mirkovým autem. Já s Alicí a

Robinem vzadu, aby nelezl do řízení, což je jeho koníček. A Mirek není zocelen jako Rudolf, který brvou nehne, když ho Robin laškovně kousne do ruky na volantě, prolézá mu pod nohama nebo se mu cpe na klín, protože ideálem jeho cestování je sedět řidičovi na klíně a předními tlapkami se opírat o volant. Občas se mu to podaří prosadit na nějaké vesnické cestě, zatímco já spílám jemu, Rudolfovi a Veřejné bezpečnosti, proč tu není po ruce s osmnácti měsíci nepodmíněně za řidičovo hazardování s životy..

Sedět vzadu se ženskými pokládal Robin za nudné a potupné. A tak celou svou píli hodin příštích soustředil na prorvání se dopředu.

Zkusil podlézt pod sedadly, což se ukázalo nemožné, přestože sedadla nad sebou hřbetem doslova nadzvedával. Jediným pozitivním výsledkem bylo skuhrání Mirka, že to vemblování pod zadkem ho znervózňuje. Pak se snažil prolézt mezi sedadly, ale to jsem ho poměrně snadno mohla přitáhnout za obojek zpátky. Chvíli se tvářil, že akci vzdává, a uvelebil se na zadním okně. V příhodný okamžik vyrazil a skokem přes Alicinu hlavu a Mirkovo rameno se ocitl Rudolfovi na klíně.

Vůz se ani příliš nevychýlil ze své dráhy. Mirek se pochválil, že není lekavý, a vyzdvihl přednost vojenské služby u parašutistů. Prý to člověka dost zocelí. Alice povídala:

„Tak si ho tam, Rudo, nech a bude pokoj.“ Zajisté že nebyl, protože Rudolfovo sedadlo Robin považoval jen za odrazový můstek pro vecpání k řidičovi. Po dvaceti minutách handrkování, štouchání a přetahování těch tří vepředu - to už jsme nejeli, ale ploužili se s občasnými poskoky a přískoky - Rudolf nezeřezal

Robina, jak by člověk zdravým rozumem předpokládal, ale osopil se na mě, jestli si s tím psem nedovedu vzadu poradit, abychom dojeli aspoň do půlnoci. Mirek se přidal konstatováním, že Alice taky postrádá jakékoli pedagogické cítění. „Někdy se divím, že z toho našeho kluka nevychovala recidivistu.“

Takže několik dalších kilometrů jsem se já hádala s Rudolfem, který mi dozadu cpal vzteky soptícího psa, a Alice s Mirkem, kdo z nich dvou zastával slabomyslnější výchovné metody. Za Berounem jsem měla chut vystoupit a vrátit se autobusem, okolo Rokycan jsem už byla ochotna vystoupit a vracet se pěšky. Robinovo úsilí dostat se znovu dopředu neztrácelo sebeméně na intenzitě, ale také nepřišel s žádnou inovací. Konzervativně se držel již popsaných postupů, které střídal s vytrvalostí hodnou lepší věci.

V Plznijsem ho zmlátila deštníkem a Mirek křičel, abych proboha přestala, protože on nesnese týrání zvířete. Rudolf řekl, že snad by stačilo, kdybych Robina pevně držela, a nebylo by třeba surovostí. Odsekla jsem, že je to totéž jako držet splašenou krávu. Mirek se podivil, když tak jsem s tím psem celé dny doma, že ho nezkusím trochu vychovat. Alice se ho zeptala, jestli se mu dneska podaří aspoň jednou říct něco jiného než pitomost. Pak si Rudolf s Mirkem vyprávěli, jaké neštěstí je se oženit, a my jsme s Alicí Robina nechaly, aby je drápal na zádech a krku v neutuchajících pokusech prorvat se mezi ně. Za Klatovy se

Robinovi poosmé podařilo přefrčet přes řidičovu hlavu, a protože tentokrát přistál na volantě,

Rudolf kupodivu nezmlátil mě, ale jeho. Přesněji řečeno, zasyčel na něho a vlepil mu jednu pořádnou za ucho. Robin byl tak konsternován změnou pánova postoje, tak v hloubi srdce zklamán, rozhořčen a ukřivděn (na moje nadávání a pokusy ho otloukat je blazeovaně zvyklý), že si zalezl pod sedadlo a tam uraženě setrval až do místa určení.

Tím se stalo, že jsme ho zapomněli včas dát na řemínek. První otevřel dveře Mirek, v tom okamžiku se mu Robin přehnal přes hlavu, div mu ji neurazil -- a už se nám naskytl tisíckrát prožitý obrázek: Robin nadzvukovou rychlostí fičí do neznáma.

Nedalo se nic dělat než doufat, že se proběhne lesem a vrátí se do kempu. Ubytovali jsme se, pak jsme pohovořili se správcem, a když jsme mu líčili Robina s prosbou, aby nás pracovníci vyrozuměli, kdyby se objevil, vstoupila jeho manželka. A sdělila nám, že popisovaného psa právě sledovala ve městě. Zaujal totiž víc lidí. Prochází se hlavní ulicí, všechno obhlíží jak svědomitý turista, vstupuje do podniků a navazuje přátelství.

Tím se situace rázem změnila. Jestliže se dalo doufat, že v lese se mu nic nestane, ve městě hrozí nebezpečí hned několik.

„Neříkaly jste s Alicí, že se jdete projít?“ zeptal se medově

Mirek. S Rudolfem měli v úmyslu zasednout před chatou ke svačince a šachové partii. „Říkaly. Taky jdeme. Ale do lesa. Po městě si hoňte Robina vy dva. Užijete spoustu psiny. Měl jsi pravdu, že ho musime vzít, jaká s ním bude legrace,“ odpověděla jsem štiplavě. Rudolf se stále ještě nevzdával: „Víš přece, že na mne je Robin naštvaný. Naschvál uteče, jak mě uvidí. A tebe má vůbec radši a taky to s ním líp umíš,“ snížil se k podlézání.

„Tak jdeme do toho lesa. Jsi hotova?“ povídala Alice a vykročily jsme. Vrátily jsme se, výborně povečeřely - pánové a pes stále nikde. Dorazili v devět hodin. „Zaboha jsme ho nemohli najít, přestože plno lidí ho vidělo,“ trpce si stěžoval Rudolf „Nakonec jsme ho objevili v nejluxusnějším rekreačním podniku. Ve společenském sále předváděl své parádní kousky a byl středem obdivu.“ „Krmili ho chlebíčky obloženými lososem,“ řekl hořce Mirek a popsal, jak hrozný hlad už s Rudolfem mají dobré dvě hodiny. Alice přívětivě řekla, jaké je štěstí, že lososa Robin náhodou má za poživatelného, a jaká smůla, že kuchyně už bude patrně zavřená. Rudolf vzdychl, jak nádherné to musely být časy, kdy chlapi surově mlátili své manželky. Kuchyně skutečně už byla zavřená. Dobrotivý správce jim však dal kus salámu s chlebem. Nu, nebylo to právě to, co by je nadchlo, a tak jsem jim pro útěchu popsala, jakou večeři jsme měly my.

Robin na ně pohlížel se zjevným opovržením, že si tak někdo může kazit žaludek salámem.

Jen ten, kdo zná Železnou Rudu, Špičák, Černé a Čertovo jezero, jen ten si dovede představit, jak kouzelné dny tam lze prožít, když jarní slunce hřeje naplno. Hned v sobotu ráno jsme se vydali malebnou cestou mezi lesy k Černému jezeru. Protože je to už těsné hraniční pásmo, tabulky žádají chodce, aby z cesty neodbočovali do lesa. Robina jsem tedy včas připoutala a Rudolf mi ho vzal z ruky s tím, že mně by se mohl vytrhnout. Robin k němu pozvedl udivený zrak, co tohle slovo znamená, Rudolf se zachechtal a vysvětlil mu, proč tady rozhodně běhat nemůže a musí být bezpodmínečně uvázaný. Robinek souhlasil a dál už si počínal jako psíček, kterého nemůže nic potěšit víc, než způsobně kráčet pánovi u nohy. „A ted' ho, mizeru, sleduj,“ povídá mi Rudolf.

„Dělá se, abych ochabl v pozornosti. Vsad se, že za chvilku se vyřítí, aby se mi vyrval. Jenže to se zatraceně zklame.“

Zklamal se ne Robin, ale Rudolf. Asi po kilometru vzorného kroku

Robin vyrazil jako vystřelený. Je pravda, že Rudolfovi řemínek z ruky nevyškubl, zato se mu podařilo vyrvat kovovou karabinku uzávěru mezi řemínkem a obojkem. Než jsme se vzpamatovali, nebylo po něm vidu ani slechu.

Sobotní dopoledne, pro něž jsme si naplánovali slunění u jezera, u nejkrásnějšího jezera, jaké jsem kdy v životě viděla, jsme strávili sezením na pařezech u cesty a vidinami, jak po Robinovi střílí pohraniční hlídka nebo ho zadáví jejich psi. Veselé to tedy nebylo. Přiběhl velmi spokojený za hodinu a čtyřicet minut.

Rudolf s ním slovo neztratil, přivázal ho nakrátko tak, že ted' už byl únik vyloučený, a u jezera ho neméně pevně uvázal ke stromu. Zdálo se, že Robin, který je po vodě jak divý, se pomine.

Když zjistil, že se neutrhne ani nepřekouše, začal štkát tak, že nám to rvalo vnitřnosti. Nevydrželi jsme to déle než dvacet minut, ale přesto díky tomuto i jen kratičkému trestu trochu zakolísala jeho nezřízená sebedůvěra, totiž přesvědčení, že vydržíme jakékoli zacházení. Řekl si, že akce proti nám je třeba pozastavit, a naopak líbezností je třeba dostat nás zas do submisívní role, jaká nám náleží. I tohle dokázal výtečně. Po zbytek víkendu byl tím nejroztomilejším, nejmazlivějším, nejpřítulnějším a nejveselejším pejskem, jaký kdy běhal pod sluncem, pejskem, který radostně přicupitá na zavolání. Celý kemp i turisté, které jsme potkávali na vycházkách, jím byli okouzleni. Adresu paní Tylínkové si zapsalo celkem sedm rodin, z nich jedna německá.

Na zpáteční cestě, kterou jsme nastupovali v nedělní podvečer, jsme se rozhodli povečeřet v přírodě před Klatovy, ještě než opustíme tuhle krásnou končinu. Včas jsem chtěla dát Robina na řemínek. Znám, jak nerad se vrací do Prahy - samosebou že dobře vždycky ví, kdy už se jede domů, - tak aby ho snad nenapadlo se ještě někde poveselit v lesích, zatímco my bychom na něho čekali do tmy. „Nepřivazuj ho,“ řekl Mirek. „Dospěl jsem k závěru, že

Robinovy útěky vyplývají z vašeho zásadně chybného přístupu. Vy tomu psovi musíte dávat důvěru. Rozumíš? Ne stále předpokládat, že něco vyvede, ale vštěpovat mu, že v něho věříte. Utíká vám, protože z toho tvého řemínku už má komplexy: Fobii.“

„Co vykládáš?“ rozčilila jsem se. „Přivazujeme ho jen v nejnutnějších případech. Jen po ulicích. V parcích, v lese, všude má volnost, a přesto každou chvíli uteče.“ „Já si myslím, že na tom, co Mirek říká, něco je,“ ozval se Rudolf. „Dělejte, jak myslíte,“ řekla Alice. „Ale zastavte někde blízko železnice.

Až dojde na nejhorší -jako že dojde -, vy budete čekat na Robina a já s Milenou pojedu domů vlakem.“ „Zbytečné řeči,“ podotkl

Mirek. Zabočil na lesní cestu, vyhledal správné místo k posezení a vyzval nás, abychom neotevírali dveře. Pak vzal Robina, nadupaného chtivostí vyrazit, na klín a úlisně k němu zahovořil:

„Robinku, ty seš takový chytrý a rozumný chlapec. Ty víš, že za chvíli musíme jet dál - domů „ Tos mu řekl to pravé slovo, povzdechla jsem si v duchu a Alice mi pošeptala něco o blahoslavených chudých duchem, ale přinejmenším Rudolf byl kamarádovou metodou beze zbytku fascinován. „My tě, Robinku, ted pustíme, aby ses ještě proběhl, ale ty víš, že nesmíš utéct. To by mě na tebe hrozně mrzelo. Spoléhám na tebe!“ Popleskal ho po hřbetě, Rudolf se přidal optimistickým zvoláním: „Však on bude jen okolo nás, to je náš zlatý hoch,“ my jsme se na sebe s Alicí zdrceně podívaly a dvířka se otevřela právě ve chvíli, kdy už je

Robin mínil vyvrátit. Lhala bych, kdybych tvrdila, že Robin víceméně nechápal, co se mu praví. Souhlasně pokyvoval ocáskem a v duchu latiny, kterou sekal už od včerejšího poledne, lítal jen na dohled od nás. Rozprostřeli jsme deky na trávu, rozložili studenou večeři a Robin dokonce snědl několik kůrek chleba a pár soust pomazánky, když si důkladným pročicháváním ověřil Alicino ujištění, že nejde o zakoupený šmejd, ale domácí výrobu.

Mirek se naparoval svým pedagogickým citem, Rudolf mu obdivně přitakával a my s Alicí jsme se konečně trochu uvolnily a přestaly se nervózně ohlížet, kde ten pes je.

Přihodilo se to v okamžiku, kdy dokonce seděl vedle nás. Houštím se přehnal zajíc. A v téže vteřině bylo všechno v háji. Vyrazil jak kosmická raketa po odpálení.

Rudolf se sice pokusil volat a pískat, ale já věděla, že vše je marné, a chtělo se mi brečet při pomyšlení, co bude následovat.

Následovalo. Zmizel beze zbytku a nic nenasvědčovalo, že by se v dohledné době vrátil. První nabrala dech Alice a začala Mirkovi nadávat, ale Rudolf ji okamžitě zpražil: „Mirkova koncepce je naprosto správná, nikdo však nemohl předpokládat, že se objeví zajíc.“ Ted'jsem se pustila zas já do Rudolfa, že zajíce by v lese opravdu nikdo nečekal, přinejmenším nikdo Mirkova nebo

Rudolfova intelektu. Mirek upozornil Rudolfa, že žádná ženská nedovede férově argumentovat, a Rudolf přidal poznání, že podrazy a invektivy jsou to jediné, nač se v zátěžové situaci vzmůžeme.

Běžná ženská úroveň. Všeobecnými obviněními, v nichž se proventilovalo i to, že Mirek ve středu tvrdil, že vyluxoval, zatímco vůbec nevyluxoval, a že Rudolf za mých pět dní v Berlíně zničil dvě pánve a tři kastroly - těmito a dalšími obviněními jsme strávili první čtvrthodinu. Pak jsme se všichni uklidnili, totiž: mužští se nepotřebovali uklidňovat, protože ti byli tupě klidní od začátku -- a spoustu času před sebou jsme se rozhodli strávit hledáním jarních hub. Měli jsme štěstí, a tak jen nutnost chvílemi pískat a volat nám připomínala, že tu jsme nedobrovolně.

Potom jsme se znovu usadili na dekách, ještě něco snědli --- a vtom se objevil. První ho zahlédla Alice, upustila sklenku se štávou a zavřeštěla. „Marjápano - co to je?“

Všem nám trvalo pár vteřin, než jsme pochopili, že je to opravdu

Robin. Byl celý černý, obalený čímsi hustým, mazlavým, kapalo to z něho a nepředstavitelně páchl. „Jedeš odtud!“ zařvala jsem, když se přiblížil k dece, ochoten se s námi přivítat. Uraženě poodešel a lehl si do mechu. „Ty všiváku! V čem ses to zase vyválel?“ soptil Rudolf. Nebylo to poprvé, i když takhle se nezřídil ještě nikdy.

Každý pes, z něhož město ještě neudělalo úplného kripla, který už s přírodou nemá nic společného, se s chutí vyválí v hnoji nebo bahně. Robinovi se tentokrát poštěstilo zkombinovat oboje. Jenže co s ním? Kdykoli dříve se nám to přihodilo, vždycky byla po ruce řeka nebo rybník, kde jsme ho vyplavili z nejhoršího. Tady daleko široko nic, ani potůček. Mirek nejistě vyhlásil, že s ním musíme něco udělat. „Tak jen dělej a Rudolf ti pomůže,“ řekla přívětivě

Alice. „Mě ani Mileny se to netýká, my se ho nedotkneme. My jsme program nového přístupu k jeho duši nevytyčily. Pokud jde o nás - byl by při večeři přivázaný, a touhle dobou bychom byli okolo Zdic.“

Nejdřív mu házeli klacíčky do houští a vysoké trávy, aby se sám trochu očistil. Chyběla však základní spolupráce, protože Robin se právě dostatečně vylítal, dal tedy najevo, že nehraje, nebot odpočívá. Naštěstí měl Mirek v autě hromadu novin. Těmi ho očistil tak, že bahno z něho přestalo volně odkapávat. Pak ho násilím vyváleli v trávě - nu, výsledek byl spíš záslužný než skvělý. Ale víc se udělat nedalo.

„Kam ho dáme?“ řekl před autem bezradně Rudolf „Záleží na vás, kde ho chcete vepředu mít,“ řekla jsem mile. Zas se prokázala mužská solidarita. Společnou rukou vystlali novinami prostor v

Rudolfových nohách, Robina tam vstrčili, na něho položili arch balicího papíru - a vyjeli jsme.

Byla to cesta nezapomenutelná. Naděje, že Robin usne, vzala rychle zasvé. Nespokojeně se chrul a zmítal a nepomohl ani lepanec od Rudolfa. Naopak. Rozhodl se, že toho zacházení, jak kdyby byl prašivý, má už tak právě dost. A také konec se vší líbeznou podlézavostí vůči nám. Nejvyšší čas nám zas ukázat, kdo tady je pánem. Jediným chmatem smetl celé to papírové obložení a vyskočil Rudolfovi na klín. Ne že by tam mínil setrvat. Protože na jeho ponižování jsem se s Alicí nepodílela, zaměřil ted' svoje úsilí opačným směrem než při cestě z Prahy: probojovat se k nám dozadu. Čilé dění v autě podmalovával dusný pach nepopsatelného charakteru. Nepomáhala ani všechna okna dokořán. Jak se nám podařilo dojet do Prahy, aniž by někdo z nás omdlel, zvracel nebo se v pominutí smyslů vrhl z jedoucího auta, to nepochopím.

Na druhé straně atmosféra, v níž jsme Robina pacifikovali, se vyznačovala tvůrčí spoluprací předních a zadních sedadel. Když jsem ten masakr líčila Alence, řekla, že dojde-li opravdu na nejhorší, i manželé se vztahem v podstatě odepsaným se vybičují ke společné účinné akci.

Nevím jak Hovorkovi, ale já a Rudolf jsme se z bot a svrchního šatu svlékali ještě přede dveřmi bytu. Zatímco Robin - opatrně tam přenesený - se odmočoval ve vaně s teplými mydlinkami, já jsem házela do pračky všechno naše oblečení na dvojitý program a Rudolf umýval Robinovy stopy ve výtahu.

Po půlnoci byl Robin potřetí promyt vonným šamponem a proplachován proudy sprchy. Zlostně odfrkával, že svými smrdutými preparáty zničím celou tu nádhernou vůni hnoje a bažin, kterou si namáhavě opatřil. Chtěla jsem ho ještě polít kolínskou, ale to už mi Rudolf zakázal, že pro psa jsou tyhle umělé vůně utrpením. Podotkla jsem, že s utrpením naším z vůní přírodních si Robin hlavu nelámal.

K ránu mne probudil pronikavý zápach. Robin, uložený v předsíni do pelechu, si otevřel dveře mého pokoje a spí rozvalen vedle mé hlavy na polštáři. Po vůni šamponu ani stopy, zato močůvce se podařilo prorazit. Stejnou oddanost tahle vůně projevila i

Mirkovu autu. Kamarádství Mirka s Rudolfem nezaznamenalo sebemenší trhlinu. Příští sobotu jsme já a Alice odmítly nabídku báječného výletu na Dobříš, a tak tam Rudolf s Mirkem odjeli sami, aby se na dvoře Mirkova bratra pachtili s generálním úklidem a dezodorací auta. Robina jsem Rudolfovi strčila s sebou se slovy: „Mirek by ti nikdy neodpustil, kdybys ho nechal doma.

Jistě už má připravené další pedagogické postupy. Užijete spoustu legrace.“ Přes veškeré úsilí ještě dobrý měsíc v Mirkově voze přetrvával odér, který odrovnával osoby neduživé. Naštěstí Mirek ani Alice mezi ně nepatří.

* * *

„Někdo má dluhy, jiný žaludeční vředy, my máme foxteriéra,“ říkával odevzdaně Rudolf, kdykoli propukla některá z Robinových afér. Za aféru jsme samosebou nepokládali takovou maličkost, jako že pejsek vykousal z cíchy všechny knoflíky, roztrhal papuči, odkousal ucha od Rudolfovy aktovky nebo mé kabelky a podobně.

Mezi aféry se však už dal zařadit čin, když rozcupoval dva polštářky z gauče, naplněné prachovým peřím. Hmotná škoda byla zanedbatelná ve srovnání s tím, že celý byt byl zamořen peřím, vzdorujícím vysávání, vyklepávání, kartáčování, praní a mytí.

Peří na nás útočilo ze všech stran dobře měsíc: dýchali jsme je, jedli jsme je, zdálo se nám o něm, a že jsme si neuhnali chronické onemocnění dýchacích cest, to svědčí o mé i Rudolfově fyzické a duševní síle. Honza mínil, že díky Robinovi jsme trénováni snášet i těžší strádání, což se v životě může hodit, a Alenka nás potěšila názorem, že až se s tátou rozvedeme, můžeme si inzerát na seznámení směle dát pod značkou „Vydržím jakékoli zacházení“. Zato od tety Hany jsme dostali svůj díl. Když během její návštěvy Robin šmejdící pod knihovnou potřetí kýchl, osopila se na nás, jestli nemůžeme pořádně uklidit a zda jsme si vědomi, že pes může velice snadno dostat průduškové astma.

Alenka zaječela, že jenom ona tady poslední dny luxovala asi dvacetkrát, Rudolf s Petrem křičeli, že celý víkend klepali na dvoře textilie, já jsem zahořekovala, že od několikadenního vytírání mydlinkovou vodou mám na rukou ekzém. Teta Hana odměřeně řekla, že ten ubohý pes tady v tom sajrajtu zůstat nemůže, a dokud to tu pořádně nevyčistíme, bere si ho k sobě. Když se důstojně vzdálili, Rudolf navrhl, že bychom mohli občas rozpárat peřinu, abychom se toho lotra na chvíli zbavili. Já jsem dotčeně řekla, že teta Hana měla vzít k sobě především mě, která jsem v dětství byla slabá na průdušky, a Alenka mi vyčetla, že už jsem hypochondrická jako otec.

„Přestaňte se hádat,“ řekl Petr, „a zas to celý sjedem. Vysavač, kbelíky... at to odsejpá.“

Rozdrbání knihy by nemuselo být aférou, ale jen mravně pobuřujícím činem, nebýt toho, že Robin zvolil knihu, která byla na pultech naposled před deseti roky, navíc knihu vypůjčenou.

Čiperným inzerováním pod zn. „Za jakoukoli cenu“ se nám ji podařilo sehnat během dvou měsíců za obnos odpovídající jugoslávskému vlněnému svetru, který jsem lačně obhlížela ve výloze Luxusu.

K seznamu afér jsem připojila i Robinův několikahodinový útěk z chalupy, kdy se vrátil modrý. Ano --modrý. Asi tak modrý, jako kdyby se vyválel v neckách naplněných šmolkovým práškem. Co to bylo ve skutečnosti, to jsme se nikdy nedozvěděli. Snad někde na stavbě roztrhal pytel malířské barvy či co. Ke krizi došlo, když jsme ho hodili do vany. Pod proudy teplé vody barvivo teprve jaksepatří oživlo a prokázalo, co dovede. Z Robina odtékaly proudy sytě modré barvy v množství, které muselo být určeno spíš pro vymalování sídliště než rodinného domku. Na bílé srsti vzdorovalo několika lahvím šamponu a odolalo i bio-mýdlovému prášku, určenému pro program intenzívní vyvářky v pračce. To už jsme trnuli nad důsledky. Robin se určitě osype vyrážkou, zanítí se mu sliznice, onemocní s očima, a navíc nás zblázní teta Hana.

Nic z toho se nestalo. Jenom jsme po několika dnech vezli do

Prahy ne už sice sytě modrého, ale přece jen pěkně modrého psa.

Paní z Kampy, upřímně nás nenávidící co majitelka tří koček, nás dlouho ostouzela: „Už nevědí, co by s tím odporným čoklem dělali.

Obarvili ho na modro. Fujtajbl!“

Nejhorší je, když v neštěstí člověk nemá nikde kousek pochopení.

Teta Hana na jakýkoli nářek na Robina reagovala stereotypním: „Je úžasně vtipný, má šmrnc a šarm, ale vy s

Rudolfem už nějak stárnete...,“ a Alenka s Honzou a Petrem -- pokud likvidování důsledků Robinova vtipného kousku neleželo i na nich (pokud ano, tak byl zločincem, jehož svévole nemají obdoby) - nás pravidelně obviňovali z nedostatku smyslu pro humor a chybějícího pochopení: „Ale táto, on přece dělá jenom legraci... Měla bys, mami, vědět, že hra je pro dítě i pro psa totéž co pro dospělého člověka práce. Nedáte-li mu k ní prostor, vychováte si blba.“ To jsme v teorii uznávali,jenomže Robinova představa o legraci a hře byla zcela vyhraněná a neovlivnitelná.

V praxi to znamenalo, že měl vždy svou pevnou koncepci, jak má taková správná hra vypadat, a nebyl ochoten ji pozměnit dle našich návrhů. Jestliže se rozhodl pro hru „přetahování“ s froté ručníkem nebo Rudolfovou bundou, odmítl se přetahovat o moji starou sukni určenou do popelnice. To raději celé hodiny trpělivě vyčkával, až se žádoucí, leč schovávaný objekt ocitne na dosah a nestřežený, a pak si vše vynahradil.

Na legraci si potrpěl už od útlého věku. Za jednu z nejvydařenějších považoval vmáčknout se do úzkého prostoru mezi chladničkou a skříňkou a číhat. Nikdy se nezklamal. Po chvíli jsem určitě šla kolem, a tu z úkrytu vyrazil a s hurónským povykem se mi zakousl maličkými, leč jak jehličky ostrými zoubky do paty nebo palce. Rudolf suše konstatoval, že poranění si zaviňuju sama. Kdybych se trochu ovládala a dělala jako by nic, štěně by tahle hra brzy otrávila. Ale když ječím a poskakuju po jedné noze, není divu, že je u vytržení, jaké sklízí úspěchy.

Jsou jistě povahy, do nichž můžete nečekaně zabodnout hrst špendlíků, aniž by hnuly brvou, a tím útočníka znechutí. Já žel mezi ně nepatřím. Rudolfovi se to ovšem mluvilo, když jeho koženou slipru Robin neprokousl. Zato já v červených trepkách s otevřenou špičkou i patou jsem byla bezbranná. Seknutí přes zadeček a spílání byly pro něho hlaholem polnice. Zavrtěl nadšeně ocáskem, poskočil si, zavřeštěl a už útočil znovu, zatímco já rejdila po kuchyni, vyhazovala nohy, ječela-a snažila se ho nakopnout. Nakonec jsem se uchýlila k ponižujícímu řešení. Uprostřed parného léta jsem se ploužila po chalupě v plstěných kotníčkových papučích. A bylo po cirkusu.

Robin je nenáviděl tak, že jednu noc je nejen rozerval, ale i zčásti sežral.

V zimní večery mě při odpočinku uklidňuje pletení. A tak jsem se pustila do dlouhého, volného svetru, po jakém Alenka toužila.

Pracně jsem sehnala měkoučkou vlnu v pěti k sobě ladících odstínech hnědé barvy, od béžové až po čokoládovou, a potýkala se s rozsáhlým dílem. Největší potíž byla práce se všemi pěti klubky najednou, aby se vytvářelo barevné melírování. Na Robina jsem výhrůžně křičela, kdykoli se přiblížil k mému košíčku, jímž byl fascinován. Nevraživě sledoval, jak opatrnicky celé pletení vždy uložím do skříně a otočím klíčem. Jeho oči napovídaly: Však já se dočkám... Nedočkáš, ujistila jsem ho.

Dočkal se. V sobotní podvečer, kdy Rudolf něco montoval v kuchyni a já byla se svým pletením uvelebena na gauči v pokoji. Právě vylítaný Robin spal na svém oblíbeném místě - ve vaně.

„Něco se ti děje na sporáku!“ zavolal Rudolf. Vyskočila jsem a běžela podlít dusící se maso. A vtom zazvonila sousedka, abychom si šli pro knížky. Je totiž vedoucí v knihkupectví a nosí nám vše, co ví, že bychom rádi, ale na pultě se to neohřeje. Honem jsem zhasla sporák a radostně řekla, že už letím. A v patách za mnou Rudolf. Popovídali jsme asi tři čtvrtě hodinky a rozzáření - se dvěma oblíbenými autory v náručí - se vraceli domů. Na pletení a Robina jsem ani nevzdechla do okamžiku, kdy jsem opět stanula uprostřed svého příbytku. Podívaná to byla strašná.

Ne že by vlnu nebo pletáž roztrhal. Po pravdě řečeno, nepoškodil ani nitku. Bavil se jenom tak, že všech pět velkých klubek vedoucích od jehlic křížem krážem proháněl po celém bytě. Třemi pokoji, předsíní a kuchyní. Šmejdil s nimi hlavně pod nábytkem, kde má své nejmilejší skrýše, a tím dosáhl, že každičká noha každičkého kousku nábytku byla omotána vlnou z klubek, rozvinutou beze zbytku. „Ty vrahu!“ spíš jsem vzlykla, než vykřikla. „Ted se na něco těš! Ted si nachystej zadek!“ Hlas mi hystericky přeskakoval. „Nepřej si mě, jak já tě zmaluju!“ Robin si mne zřejmě vůbec nepřál, proto -jako vždy, když se dopustí nějakého zločinu -jako kdyby se vypařil. S vařečkou v ruce jsem lítala bytem, škobrtala přes propletenou vlnu - pes nikde. Nakonec jsme ho našli v Rudolfově peřináči.

Myslím, že když nás zaslechl za dveřmi, propadl důvodné panice, horní odklápěcí víko odkopl, a jak vstřelil dovnitř, zas za ním štastně zaklaplo. Když byl v sázce nářez - a to on odhadl velmi přesně -, dokázal nemožné. Ted' se tulil v Rudolfově pyžamu, předstíral rozespalost a něžným vrtěním ocásku dával najevo, že proti nám nic nemá. Samozřejmě že ruku jsem na něho vztáhnout nesměla, protože Rudolf se včas vytasil se svou oblíbenou teorií, že trest má smysl jen tehdy, když následuje bezprostředně po činu. „Ted už by chudák nevěděl, zač dostává,“ vzal ho do náruče, aby ho odklidil z mého dosahu. Pejsek mu sladce olízl tvář a zavrněl, že ted' už by opravdu nevěděl, zač dostává. Ta paseka kolem mu nic nepřipomíná. A neodpustil si hodit po mně přes

Rudolfovo rameno vítězoslavný pohled.

„Co s tím uděláme?“ plakala jsem.

Rudolf rozvážně prošel byt a poté vydal prohlášení, že nezbývá než to všechno přestříhat, posbírat a zahodit. Zaúpěla jsem, že to nepřichází v úvahu. Byla to poslední klubka, jimiž pletu poslední díl. Vlnu jsem kupovala někdy před rokem, nikdy už tytéž odstíny neseženu. A tak bych mohla vyhodit drahý materiál i nekonečné hodiny práce. Rudolf mě poučil, že k věcem má mít člověk svobodný poměr, a zahloubal se do listování v nových knížkách. Vytočila jsem Alenčino číslo a pateticky provolala, že vyhazuju svetr i psa. Zeptala se, jestli otce si zatím ponechávám, a pak mi vytkla, že už se stávám malichernou.

Nejde-li o nic jiného než svinout pár klubíček, tak si klidně můžu lehnout na gauč a ona to s Petrem zmákne.

Hned k nám klušou. Chtěla sice zrovna chystat k večeři chleba se šunkou, ale nebude se tím zdržovat, protože u nás se jistě najde něco teplého. Přihnali se za dvacet minut.

Při pohledu na tu spoušt Alena zsinala a Robinovi, který ji bouřlivě vítal, vlepila facku se zařváním: „Ty prasáku, to ses zas vyznamenal! Celej život marním jen tím, že tě věčně hledám nebo honím nebo po tobě uklízím svinčajz!“ Rudolf na ni vyjel se svou teorií o nesmyslnosti nenačasovaného trestu a Petr se na ni obořil, že jen surový člověk dokáže uhodit zvíře, které ho upřímně vítá. K smrti uraženého Robina vzal do náruče, sedl si s ním do křesla a dlouze si špitali. Pak mně a Rudolfovi řekl, že doufá, že jsme toho psa nepotrestali ve skutečnosti za to, že má nedostatečný dohled. Alenka se přidala názorem, že bychom se tomu psovi měli víc věnovat. Mírně rozhádaní jsme usedli ke grilovaným kotletám a bramborovému salátu.

Alenka si povzdechla, jakou mám výhodu, že jsem v domácnosti, mít ona tolik času, taky by vyvařovala. Když si Petr přibíral potřetí, vysvětlil mi, že pořádně se nají prakticky jen u nás. Alenka mu nabídla, aby se k nám přestěhoval, protože ji už stejně otravuje pořád jen otročit okolo sporáku. Rudolf mě důrazně vyzval, abych mu z toho salátu ubrala na zítřek, než Alena mísu stopí v kabele. Pak jsme se všichni převlékli a pustili se do díla, lépe řečeno do plazení se po břiše bytem a vinutí vzájemně zašmodrchaných klubíček. Rudolf s Petrem se shodli, že jisté výrazy, jimiž jsme s Alenkou označovaly

Robina, neslyšeli ani na vojně. Ostouzený nás sledoval s neobyčejným zájmem, a když zjistil, že nebezpečí vařečky či další facky je definitivně zažehnáno a znovu převážil nezdolatelný rodinný humor, připojil se ke hře tím, že mezi námi rejdil a z křesel nám skákal na záda. Jakmile však udeřila půlnoc, uchýlil se do vany - jedině v koupelně byl klid, který k spánku vyžaduje - protože ví, že v noci je zdravé spát. My jsme skončili tři hodiny poté. Než jsme

Robina uložili do pelíšku, vykoupali se, převlékli, znovu něco zajedli, začínalo právě svítat.

Až do doby, kdy naši rodinu obohatil Robin, byl pobyt na chalupě v Krásné ztělesněním idyly. Půvabná šumavská vesnička o čtyřiceti číslech, naše stavení na jejím konci uprostřed velké vzrostlé zahrady, takže z oken ani plot nevidět. Jen trávník, záhony, keře a stromy. Okolo plotu potok, louky a les vzdálený čtyři minuty.

Zdálo by se: ráj,pro psa. Ne tak ovšem pro Robina, který přece nemohl být spokojen s pouhou zahradou. A tak i zdejší pobyty nám záhy okořenil aférami. Léto, kdy jsem se tam s ním jako s maličkým štěnětem uchýlila poprvé, proběhlo dokonale. Čistotné a dovádivé štěně bylo milým společníkem, spokojeným s námi i se světem. Na víkendy za námi jezdil Rudolf, někdy přivezl tetu

Hanu, jindy Alenku s Petrem nebo Honzu, občas taky všechny najednou - a to byl náš psík bez sebe štěstím, protože je tvorem velmi společenského založení. Když se koncem srpna vynořila záplava hub, vzal si Rudolf dovolenou, a protože podzim se nádherně vydařil jak bývá na Šumavě zvykem -, teprve v polovině října mě přinutil, abych se konečně vrátila do Prahy. Slibovala jsem sobě i Robinkovi, že mnohatýdenní pobyty na chalupě si zopakujeme, kdykoli budu mít z ústavního výzkumu ke zpracování nějaký větší celek.

To jsem sice splnila, ale idyla vzala zasvé. Hned příští jaro, kdy Robinovi byl rok, objevil při víkendových pobytech, že největší rozkoší tohoto světa je les, i to, že v dosahování této slasti mu brání plot. A protože jakékoli omezování se jeho svobodomyslné nátuře příčí a aktivně proti němu bojuje, nespokojil se dlouho s pouhým bědováním a nadáváním u vrátek.

Důkladná prověrka plotu mu odkryla netušené vyhlídky. Pět let jsem nemohla Rudolfa a Honzu přimět, aby provedli generálku plotu. Poté, co Robin několikrát zmizel na pár hodin v lese, se do ní pustili o překot i s Petrem. Výsledek byl však spíš oslnivý než praktický, protože Robina sice rozzuřilo do nepříčetnosti, že všechny jeho průchody vzaly zasvé, ale brzy si poradil: cestu na svobodu řešil klasickou metodou

; ostřílených kriminálníků těžšího kalibru - tunely. Sice jsme je pod plotem pilně zasypávali, ale to jen zvýšilo jeho pracovní iniciativu. Sadisticky je budoval zejména v odlehlém cípu zahrady, kterému říkáme džungle a nevymýtíme ji jen proto, že dává záplavu malin a ostružin jak palce. Prodrat se džunglí k plotu, nalézt tunel a zneškodnit ho, to pokaždé představovalo rozdrásané nohy i ruce, které jsme si s kletbami ošetřovali hojivými mastmi za Robinova opovržlivého přihlížení, jací jsme chcípáčkové. On takový tunýlek i v terénu se ztíženými podmínkami zmákne levou tlapkou.

Jeho výpady mě děsily hned z několika důvodů. Nehrozilo sice nebezpečí z dopravního ruchu, protože Krásnou - zaplatpámbu - projede jedno auto za hodinu, zato však byly ohroženy slepice domorodců, zvyklé pokojně se hrabošit v travnaté rokli nedaleko našeho plotu. Sem Robin vletěl vždy přednostně. Po několika výprascích je sice přestal mordovat, ale ono úplně stačilo, že mezi nimi zběsile lítal a vyřvával. A tak jsem třeba pětkrát za den vyrazila od psacího stroje, jakmile jsem z dálky zaslechla zděšené kdákání a kvokání, a s klacíkem či hráběmi se řítila k rokli, kde slepice poletovaly jak smyslů zbavené. Klacek k použití nedošel, protože když jsem byla dostatečně blízko, Robin vzal packy na ramena a vyrazil k lesu, který byl tím pravým cílem jeho útěku. Zpět jsem se vracela za chmurných úvah, rozbíhajících se hned několika směry: zatímco při loňském pobytu jsem tu udělala víc práce, než jsem si naplánovala, letos to vypadá zoufale. Na klidné soustředění mám podmínky vlastně jen večer, když Robin usne. Tím zas berou zasvé moje oblíbená posezení s knížkou před krbem, kde praskají voňavá polena... A domorodci právem reptají, že slepice jim z ouleku přestanou snášet. Ráda věřím, že slepici žijící v pocitu, že nebezpečný šílenec je nablízku a kdykoli se může vynořit, čili slepici žijící v trvalém stresu, brzy přestane bavit snášet cokoli tím spíše veice. nemám ráda panavHemingwaye. Nemám ráda nikoho, kdo nalézá rozkoš v zabíjení čehokoli živého. Protože život je dar a jsme mu povinni úctou. Jsem dostatečně realistická, abych věděla, že zabíjet zvířata je prostá nutnost. Protože však je zvíře bytost cítící, toužící žít, schopná prožívat bolest i strach stejně jako člověk mělo by se ono zabíjení dít nejen tím nejlidštějším způsobem, ale také bychom k němu měli přistupovat jako k nutnému zlu tohoto světa. Nutnost zabíjet živé by nás měla spíš rmoutit než být zdrojem potěšení. Prožívat radost, at už ze zabitého srnce, zajíce nebo lva... podle mne to člověku ubírá na lidskosti, a co mu bere na lidskosti, to degraduje jeho důstojnost i úroveň. A obojího bychom potřebovali především přidat.

Nemám tedy ráda ani hajného, do jehož oblasti spadají lesy obklopující Krásnou. Přesto jsem však v tichosti musela připustit, že kdyby po Robinovi práskl, byl by v právu nejen dle jakéhosi předpisu, ale i morálně. Protože to, co mu Robin vyváděl po lesích, jak mu s povykem plašil zvěř, to volalo do nebes o pomstu. Jenže les byl pro Robina takovým neodolatelným magnetem, že mu žádná naše opatření v útěcích nezabránila.

Vezmete-li normálního psa s sebou na houby, bud se smíří s řemínkem, nebo bude volně pobíhat ve vaší blízkosti. Vyrazí-li za zajícem, nechá se zas vzápětí přivolat zpátky. Vést Robina na řemínku byl zážitek, při němž člověk mohl klopýtat o hřiby, aniž by je očima vztekem krví podlitýma viděl. Robin volný zmizel v dálavách už ve chvíli, kdy my se přes louku k lesu teprve blížili. Bylo to děsné i tady, kde jsme měli alespoň tu jistotu, že trefí sám domů. Pokud jsme za malinami či houbami vyjeli autem někam dál, bylo to o rozum.

Rodinné zasedání tedy rozhodlo, že když je takovýhle ničema, do lesa ho s sebou brát nelze. To ovšem jen vystupňovalo jeho úsilí vypadnout bez nás nebo za námi. My zas zvýšili dohled a trestní sankce. Na podzemní práce --- kutání tunelů - byl vyhlášen trest: jedna hodina nepodmíněně v kolně. Než si odsloužil prvních dvacet minut, rozmetal úpravné hranice dřeva určeného pro krb, které se tu jako pomník Rudolfovy pracovitosti tyčily až ke stropu. Poté vyrazil poněkud vratké dveře a mstivě se vyválel v záhonu macešek.

A jestli jsme ho ještě jakžtakž uhlídali, když jsme sami byli ve stavení, nic mu v útěku nezabránilo, jakmile jsme odešli. Další rodinná porada vydala usnesení, že v takových případech musí být zamykán uvnitř chalupy. Při uvádění této ideje do praxe jsme hned napoprvé sklidili potupnou porážku.

Ten víkend je Rudolf za mnou přivezl všechny: Alenku s Petrem,

Hanu i Honzu. Robin třeštil radostí, že rodina se sešla v plném počtu, že bude rušno a psina. Bylo to prima do chvíle, kdy jsme vzali bandasky na maliny. Robin vyrazil a zaujal strategickou pozici u vrátek. Tetelil se dychtivostí užuž být v lese. Když ho

Rudolf odnášel zpátky do chalupy, hezkou chvíli byl bez sebe ohromením. Konečně se vzpamatoval a začal naříkat tak srdceryvně, že jsme se odploužili jak zpráskaní. „Má nás tolik rád, a my mu provedeme tohle!“ notovala si Hana s Alenkou. „Mám po náladě při pomyšlení, jak je zoufalý,“ řekl zlostně Honza. „To jsme se zas jednou vyznamenali,“ byl neméně rozladěný Petr. Rudolf a já jsme jen otráveně mlčeli.

K malinové mýtině jsme se dovlekli převálcováni výčitkami svědomí nad svou neurvalostí. A hle! Kdože se to proti nám řítí z mlází a bujaře nás vítá, velkomyslně nám odpustiv? Náš psíček! Mysleli jsme, že halucinujeme. A než jsme se sebrali z omráčení, Robinek dle svého nechvalného zvyku zmizel v nedohlednu. Petr tvrdil, že

Robin určitě našel v kredenci náhradní klíče. Alenka hádala, že táta za sebou pořádně nezavřel. Rudolf nás upozornil, že není zdaleka tak velký blbec, za jakého ho máme. Honza se vyjádřil, že ten pes je obětí naší neurotické nedůslednosti, necitlivého přístupu a „A špatného příkladu,“ dodala Alena a vůbec to nemínila jako vtip. Teta Hana řekla, že na takovéhle drásající scény při odchodu z baráku nemá nervy, a vyzvala nás, abychom

Robina okamžitě odnaučili v lese utíkat, aby mohl být brán s sebou. Já jsem zasténala a Rudolf zachroptěl.

Petrovi a Honzovi nebylo zatěžko se vrátit, aby se přesvědčili, jak se tohle mohlo stát. Ukázalo se, že Robin opustil dům zavřeným oknem. Zázrak, že se nepořezal. Můj názor, že bude třeba zavírat ho v poschodí, byl všemi hlasy zamítnut: Robin klidně vyrazí okno i nahoře a vyskočením se zmrzačí.

Bylo by ovšem omylem domnívat se, že plány na útěk a útěky samotné zabraly Robinovi tolik času, že mu ho nezbývalo na jiné kratochvíle.

Rudolf za mnou z Prahy přivezl koš čerstvě vypraného prádla, aby se sušilo na slunci a voňavém vzduchu. S pýchou dobré hospodyně jsem je věšela na šňůry mezi stromy a pak se vrátila k zavařování našich pěstitelských přebytků. Když jsme znovu vyšli na zahradu, naskytl se nám pohled na Robina, který ze šňůr stáhl všechno do posledního kousku a ted' to v jakési pozoruhodné hře vláčel po trávníku. Další víkend Rudolf přivlekl týž koš a potěšil mě informací, že cíchy potřikrát podrobené programu intenzívní vyvářky ztratily většinu travní zeleně.

V dětství jsem čítávala knížky plné dojemných příběhů o psech, kteří střežili a hájili pánův majetek. Náš Robin nám od majetku odpomáhal. Nejen výdaji, které bývaly nedílnou součástí jeho kousků, ale i prostým vynášením našeho majetku na smetiště. A kdyby přišlo na zloděje... Pokud jsme byli doma, at už v Praze nebo v Krásné, většinou spokojeně pospával či skotačil v jistotě, že před jakýmkoli vetřelcem ho uhájíme. V okamžiku, kdy jsme vytáhli paty, začal pořvávat na celý dům - celou vesnici, aby každému bylo jasné, že je opuštěn a zoufale se nudí: Jsem přesvědčena, že zloděje by byl přivítal s nadšením, že ten skvělý chlapík si s ním přichází čutat mičudu, a ochotně by ho provedl celým bytem. Protože nás však žádní bytoví vykrádači neuznali za hodné pozornosti, zůstala likvidace našeho majetku jen v jeho tlapkách. V Praze nebylo obtížné udržovat si přehled, co z bytu vynáší, a okamžitě zakročit. Zato v Krásné měl široké pole působnosti. Dveře i okna do zahrady neustále otevřené vzduchu i slunci (běžně vycházel obojím) a já v pracovním koutě zahloubána do svých lejster a tukání na stroji. A tak z chalupy vynášel vše, co nebylo přibito, vestavěno do zdi nebo zapuštěno do podlahy.

Porcelánový kafáček po babičce zmizel stejně jako rukavice, části prádla odnášel právě tak rád jako ošacení svrchní nebo obuv, váleček na těsto ukradl současně s rohožkou... přednost dával dokladům, klíčům a peněženkám. Kam to všechno nosil?

Skladiště jsme objevili poměrně snadno. Ve vzdálenějším cípu zahrady, v džungli maliní a ostružiní. Sem předměty odnášel a tady je zahrabával. Naštěstí dost nedbale, takže mohly být snadno nalezeny, když byl člověk ochoten rozdrásat si nohy a ruce prolézáním a podlézáním v hustém, vysokém a ostnatém porostu.

Žili jsme v tak blažené jistotě, že se tu skrývá vše ztracené, že kromě předmětů akutní potřeby (zubní pasta, přezůvky, síto na ovoce...) a předmětů podléhajících zkáze (knihy, sáček s pudinkovými prášky, bavlněná noční košile...)jsme vše ostatní odbývali mávnutím ruky, že si to příležitostně vyzvedneme. Byl to zásadně chybný postoj. Když konečně ke generální čistce došlo, znepokojil nás Robinův klidný nezájem. Kdykoli se mu pokoušíme zabavit to, co nám sebral a přivlastnil si, svádí s námi boj. A ted vlídně přihlíží našemu ozbrojenému pochodu kjeho teritoriu: hrábě, košík, gumové holínky, rukavice, šátky na hlavách...

Předtucha byla správná. Jasně jsme přece viděli, že sem vleče

Rudolfovy pohorky a dva dny nato můj deštník. Nebylo tu to ani ono. A nejsou tu ani žádné další předměty, s nimiž jsme se doufali štastně shledat. Konečně jsme po identifikaci jistých stop - zbytků tkanin na několika větvičkách ---věděli bezpečně, že věci tu byly, a současně jsme dospěli k pesimistickému závěru, že džungle funguje jen jako mezisklad, z něhož Robin lifruje zboží dál. Jenže kudy a kam?

Otázku kudy jsme rozluštili ještě týž den. Stačilo se dvě hodinky prodírat keři okolo plotu - a záhy se objevil tunýlek nádherně utajený právě za inkriminovaným ostružiním. Mnohem náročnější byla odpověd na otázku kam? Zatím jsme si mohli odpovědět, že kamkoli v okruhu zhruba deseti kilometrů všemi směry od plotu.

Záhadu vyřešil Petr s Honzou, kteří Robina cíleně sledovali poté, co mu jako návnadu nastražili kožešinovou trepku (kožešinová papuče je pro Robina tím, čím pro narkomana droga). A znovu jsme si ověřili, jaký má pes neuvěřitelný instinkt. Přestože oba kluci si „četli“ a Robina naprosto ignorovali, ve velkých okruzích obíhal s bačkorou okolo džungle a dlouho, předlouho váhal, než do houštiny vstřelil. V tu chvíli se za ním Honza s Petrem vrhli a povykem naznačovali, že mu jdou kořist sebrat. Přesně dle očekávání proletěl Robin pod plotem a fičel s kořistí - ke slepičí rokli. Vzápětí tam zamířila naše rodina v plné polní.

Hned na pokraji se nacházel múj strakatý polštářek ze štokrlete - a tím bylo vše jasné. Nebylo to však nikterak potěšující. Nebýt několika těžko nahraditelných předmětů, raději bychom byli všechno odepsali než bádat v rokli zamořené slepičinci a zaplavené kopřivami a bodláčím. Alenka vyhlásila, že jí by absolutně nevadilo rozdrásat se tu do krve - na takové akce je díky tomu blbému psovi už zvyklá. Ale šátrat ve slepičích hovínkách, to po ní nikdo chtít nemůže. Já jsem se vytasila s obžalobou celé rodiny, že toho pitomého psa mám na krku pět dní v týdnu já. A do rokle nevlezu, ani kdyby tam byl odvlekl moje zlaté hodinky. Nakonec se úkolu zhostili muži, když ze mne jako protihodnotu vymámili slib, že upeču tažený závin.

Bohužel ani já, ani Alena jsme té prokleté rokli neunikly. Přesně dva týdny poté, co ji naši mužští pročesali, znovu s námi Alenka,

Petr, Hana a Honza trávili víkend. V neděli pozdě večer měl

Rudolf odvézt děti do Domažlic k rychlíku na Prahu. Kabely, které jsem jim naplnila jídlem, a košíky s ovocem už stály přichystány na lavičce u vrátek, zatímco jsme ještě zbývající půlhodinku povídali v kuchyni. Když jsme věci začali skládat do auta, Alenka postrádala kabelku, kterou prý položila navrch kostkované kabely. Hledali jsme okolo lavičky, vrátili se domů - marně. V kabelce měla občanský průkaz, peněženku, klíče od bytu i kanceláře -prostě najít se musela. Situace byla naprosto přehledná. Kabelky se zmocnil Robin, škodolibě přihlížející našemu hemžení. Samosebou že vzápětí jsme se pohádali. Alena a já jsme se na něho chtěly vrhnout. V tu chvíli se Honza s Petrem pustili do Aleny, že je to jenom její vina, co je to za nápad, nechat kabelku na lavičce.

Alenka ječela, jestli ji snad měla pověsit do koruny švestky.

Rudolf přísně oznámil, že toho psa nikdo nebude trestat, dokud se neověří, že kabelku sebral skutečně on. Kdoví kde ji Alena zapomněla. Alena vyvřískla, že je úplný debil - nepamatuje si, co udělala před půlhodinou. Já jsem pokřikovala, že až se Robinův čin prokáže, bude zas už - dle Rudolfovy báječné teze - na trest příliš pozdě. Teta Hana konstatovala, že celé výchovné působení redukujeme na výprasky. „O kterých se ovšem jenom kecá a podle toho to dopadá, ale jestli zmeškáme rychlík a já nebudu ráno včas na tréninku v plavečáku,“ zuřil Honza, „tak toho pacholka vlastní rukou -“ Rudolf zařval: „Ticho! Okamžitě všichni převlíct, baterky -- a hybaj do rokle! Stařeny a děti nevyjímaje!“ Teta

Hana, nejdřív „stařenou“ naštvaná, oznámila, že pokud jde o ni, natáhne se na gauč a pustí si Karla Gotta, pak ale nabyla vrchu obava, že by tím přišla o nějakou psinu, takže v několikavrstvovém oděvu byla navlečena jako první z nás. Já a

Alenka jsme sice skuhraly, ale v zásadě uznávaly, že má-li se stihnout aspoň poslední noční rychlík, je na místě nasadit veškeré zálohy. „Těš se, jak já tě jednou zmydlím,“ syčela na

Robina, který za námi krok co krok, unesen skutečností, že se něco kloudného začíná dít v době, kdy myslel, že legrace končí a všichni mu odjíždějí.

Výroky, které se z temné rokle linuly, tahle starosvětská vesnice myslím v životě neslyšela, a pokud je zaslechla ted', vzala tím zasvé naše zdejší slušná pověst. Mimochodem, nikdy jsem netušila, že kopřivy dokážou popálit skrze dvoje tepláky a bundu.

Byla půlnoc, v háji už i ten poslední rychlík a my právě dospěli k jistotě, že kabelka je kdekoli kromě v rokli. Rozhodnuto, že se pár hodin prospíme a za svítání - aby se Alenka s Petrem dostali do práce -je Rudolf odveze až do Prahy. Tím se ovšem připraví v Krásné o den volna, které si na pondělí zařídil.

Kabelku jsme odepsali. „Kolik jsi v ní měla?“ zeptal se otec.

„Skoro čtyři stovky,“ zakňourala Alenka. „V Praze ti je dám. A máma ti koupí novou. Abys na Robina moc nenadávala,“ zabručel.

Když jsme se zahradou blížili k domu v náladě zas už smířlivé - jak by se taky člověk mohl hněvat v teplé červencové noci, kdy hvězdy se třpytí mezi korunami stromů a mateřídouška voní - Honza navrhl: „Pojdte se ještě kouknout do džungle.“ Byli jsme tak schváceni, že na protest se nevzmohla ani Alenka. Ale nemuseli jsme se vůbec namáhat. Červená kabelka se na nás zasmála hned ze samého pokraje džungle, pohozena v hebké trávě. Na ní měl položenu střapatou hlavičku Robin, který tu spinkal sladce stočený do klubíčka. „Tiše, at ho neprobudíte. Je z toho věčného cirkusu u vás úplně vyřízený,“ napomenula nás teta Hana. Robinka skutečně musel pohled na nás, dvě hodiny se plazící peklem slepičí rokle, vysílit. Ani očka neotevřel, jen si zhluboka povzdechl, když ho Rudolf vzal do náruče a v kuchyni opatrně položil do pelíšku.

Příští měsíc Robina vyfasovala Hana a já jsem s Rudolfem odjela na dovolenou do Francie. Když jsme se vrátili a přátelé se mne vyptávali, co bylo nejkrásnější, upřímně jsem odpovídala: „To, že jsem tři týdny neviděla Robina.“

Po návratu z Francie jsem se znovu uchýlila s Robinem na chalupu, smířena již s tím, že práce za psacím stolem mi začíná se setměním. Robin se naštěstí ve své posedlosti správnou životosprávou ke spánku ukládal záhy. Další mé pracovní hodiny byly závislé na tom, jak mi kdy dopřál klidu. Byly dny, kdy s ním nebylo k vydržení, protože celou svoji energii i vůli zaměřoval výhradně na pokusy o útěk ze zahrady, a byly zas dny, kdy si počínal jako roztomilý psík. Nemohu bohužel tvrdit, že tyhle druhé dny by převažovaly.

Rudolf za mnou dál vozil na víkendy Hanu, děti nebo všechny dohromady a já jsem byla nejštastnější, když Hana občas zůstala i přes týden. Jakmile všichni odjeli a nastal klid, Hanina přítomnost na Robina působila utěšivě. Nepochopím, jak dosáhla, že když spolu šli do lesa, zas se s ní i vrátil.

Pokud jde o nás ostatní, selhávalo vše, co jsme v potu tváře vymysleli. Zavírat ho při našem odchodu v domě bylo vyloučeno, protože byl schopen proletět zavřeným oknem třeba v poschodí.

Dohodli jsme se tedy, že vždy jeden s ním bude doma. Ve své realizaci to znamenalo, že vylosovaný přijde o rozum, protože

Robin kašlal na jeho společnost a chtěl se řítit za ostatními.

Osudná volba padla jako první na Alenku. Za čtyřicet minut okolo nás na našem oblíbeném houbařském úseku proběhl nasupený Robin a za dalších dvacet minut jsme potkali Alenu, osypanou rudými skvrnami vzteku na tváři i na krku. Na moji šetrnou otázku, cože se doma dělo a jak jí Robin utekl, dopáleně odsekla:

„Dejte mi všichni pokoj a pořidte si na toho kreténa kravskej řetěz, kterým ho můžete přivazovat k betonovýmu sloupu.“

Teta Hana řekla, že tohoto poněkud náročného úkolu -- hlídání

Robina doma - by se měli podujímat výhradně muži. „Cože?“ vyjekl

Honza. „Mě teda můžete pustit z hlavy, protože můj pes to koneckonců není.“ Než jsem otevřela pusu a nabrala dech, abych se rozvřískala na téma „kdo nám toho psa vnutil“, Rudolf klidně pravil: „Máš úplně pravdu, že do Robina vám ostatním nic není.

Proto si taky s mámou sami rozhodneme, jestli ho dáme pryč.“ „Ale tati,“ ozval se honem Petr. „To my jen tak všichni kecáme, jak už jsme z něho zdecimovaní. Musí se prostě na něho něco vymyslet.“ Alena s Honzou horlivě přitakali, jenže se nevymyslelo nic. Nakonec jsme všechna opatření rezignovaně vzdali a smířili se s tím, že chodí s námi, většinou uteče a zas se za pár hodin vrátí. Jenomže jako vášniví houbaři jsme občas taky vyjížděli dvacet třicet kilometrů tam, kde jsme se doslechli, že je obzvláště dobrá úroda. A jestliže v okolí Krásné jsme se mohli vrátit domů a doufat, že se v pořádku vrátí i Robin, v neznámé mu končině to bylo něco docela jiného.

Vesnický vořech si doběhne přes čtyři vesnice za nevěstou a tam po krátkém dvoření položí základ k založení nové generace. Pak zavětří na všechny strany a řítí se přímým směrem domů. Městský mazánek vám nenabere správný kurs k domovu ani ze sousední ulice, a pokud se někam řítí přímým směrem, pak leda pod tramvaj a na venkově do druhého okresu. Ocitnete-li se tedy v situaci, že vám uteče pes v lese, který nemá bezpečně zmapovaný, pak můžete pouze sedět, čekat, pobíhat, lítat a doufat. Ne, vůbec to nejsou protiřečící si pokyny. Pouze je třeba, aby se realizace zúčastnil větší počet osob. Dvě sedí na pařezu, kde jste se s vaším miláčkem viděli naposledy, respektive kde vás opustil. Máte totiž značnou naději, že sem se také vrátí. Podpoříte ji pískáním a voláním do vysílení. Proto doporučuju na pařezu osoby alespoň dvě. Vystřídání bodne a kromě toho jedna z nich může z nejbližší vesnice zajištovat přísun potravy. Další osoby v nejvyšším počtu, jaký se vám podaří zmobilizovat, mezitím rovněž s naléhavým pokřikem systematicky pročesávají lesy v okruhu alespoň deseti kilometrů. Netažte se mne, co na to všechno hajný. Mně osobně se osvědčily modlitby, aby strážce lesního klidu byl právě stižen malárií, hluchotou nebo krajskou revizí účtů. Zásadou vám budiž nemyslet ani na pokuty, ani na trestní řízení, ale výhradně na to, že váš brouček o vás musí vědět, až se mu uráčí vrátit se k vám.

Ale navzdory všem strastím s Robinem to bylo krásné léto a krásný podzim a já jsem s nechutí a obavami hleděla vstříc blížícímu se říjnovému dni, kdy se máme zas vrátit do Prahy. Po loňské zkušenosti jsem tušila, že Robin nám odvlečení z šumavské chalupy do smradu velkoměsta osladí. Tak se taky stalo.

Teta Hana tuhle jeho historku s oblibou vykládá svým přátelům jako ohromně zábavnou. Z nedostatku smyslu pro humor mě obviňuje zřejmě právem, protože já při nejlepší vůli dodnes nevidím žádnou velikánskou legraci v noční návštěvě přivolaného veterináře, v nerváku a ostudě příštího dopoledne na veterinární stanici a ve vyhozených šesti stovkách.

Pro letošní návrat do Prahy si Robin vymyslel mstu pěkně rafinovanou: melancholii. Po celý týden nejen odmítal žrádlo - na ciráty okolo jeho stravování jsme byli už trénovaní, a tak když nežral třetí den, vpravovala jsem mu násilím do krku sladké mléko s rozšlehaným žloutkem a sousta syrového mletého masa.

Jenže on nejevil zájem vůbec o nic, dokonce mu bylo úplně lhostejné, jestli se jde, nebo nejde ven. Když konečně po týdnu projevil ochotu tu a tam s námi zalaškovat a něco užrat z misky, byli jsme bez sebe radostí.

„Pones míček!“ hodila jsem mu na kuchyňském linu broskev a Robin se za ní vyřítil. Doufala jsem, že ji sežere, a abych ho k tomu přiměla, přibližovala jsem se k němu plíživým krokem a říkala:

„Dáš mi to!... Dáš ty mi kousek!?...“ Robin přesně dle pravidel hry se naježil, temně vrčel a porafával, jak mu broskev v tlamě dovolovala, a když jsem byla na krok od něho, třikrát chlemtl a broskev v něm zmizela.

V tom okamžiku mi projelo hlavou: pecka! Letěla jsem za Rudolfem, který seděl nad nějakou prací ve svém pokoji. „A sakra... tohle musíme projednat s veterinářem,“ mínil a zvedl telefon. Pohlédla jsem s povzdechem na hodiny: deset večer. Konzultovaný veterinář potvrdil, že tohle je vskutku nebezpečné, zejména pro hrubou strukturu broskvové pecky, která zřejmě zabrání, aby prošla zažívacím a vyměšovacím traktem. Za půl hodiny byl u nás. Robin šílel radostí, když cosi šustivě vybaloval - určitě to bude pískací kočička nebo chlupatá opička, jaké mu nosívají slušní hosté. Nakonec byl ochoten vzít zavděk i injekční stříkačkou a odnést si ji do pelechu, jenže zatímco zvídavě a důvěřivě přihlížel, ten příšerný chlap ho píchl do boku. Robin vyrazil a ještě ve skoku se ho pokusil kousnout do nohy. Pak zmizel i se zabodnutou jehlou a stříkačkou pod knihovnou. „Ty jsi teda zlatíčko,“ suše konstatoval veterinář a požádal nás, abychom mu dali náhubek a přidržovali ho. Další injekce byla Robinovi píchnuta v akci, která spíš připomínala pouliční rvačku recidivistů než lékařské ošetření. Pak Robin blinkal. Blinkal do vysílení, takže nové injekci se už podrobil trpně. Blinkal dál - ale pecka z něho nevyšla. Lékař u nás setrval půldruhé hodiny a rozloučil se s tím, že druhý den bezpodmínečně musíme na veterinární středisko na Jinonické, kde mají rentgen. Až se zjistí, kde a jak je pecka uložena, bude třeba ji vyjmout.

Tu noc jsem se moc nevyspala. Zato Robin byl dopoledne zas už jak čiperka a ochotně se mnou nasedal do taxíku v domnění, že jedeme nejspíš k vodě. Oznámila jsem Jinonickou a taxíkář okamžitě řekl:

„Na veterinu, vidte? Copak? Tenhle frája nemocně nevypadá.“ Pro moji usouženou historku projevil co majitel dogy velké porozumění a souhlasil, že na mne bude čekat jakkoli dlouho.

Skutečnost, že z auta se jde zas do domu, Robina trpce rozčarovala, ale když vzápětí spatřil, jakou přehlídku kolegů jsem mu tu přichystala, nadšeně zavřískal a hotovil se k hrám.

Mně se z těch třiceti pacientů před námi dělaly mžitky před očima. Sama kvůli sobě bych neměla trpělivost vysedávat v čekárně lékaře ani s duší na jazyku, ovšem kvůli Robinovi jsem tu zdrceně klesla smířena s tím, že je to na čtyři hodiny. Že to bylo příšerné, je chabé označení. Atmosféra čekárny, do níž jsme vstoupili, byla ztichle ospalá. Pejskové podřimovali pod lavicemi nebo pánům na klíně, jejich majitelé seděli mlčky nebo tlumeně hovořili. Robin usoudil, že ty hňupy musí probrat k životu. To by bylo, neuspořádat rodeo při takovéhle partě. Držela jsem ho za obojek, snažila jsem se ho udržet na klíně; snažila jsem se mu nařezat - všechno marné. Zmítal se jak dáblem posedlý a vydával zvuky pro ostatní psy zřejmě velmi podmanivé a inspirativní, protože netrvalo ani pět minut, než si řekli, že byli asi padlí na hlavu, když tady dotedka takhle tupě leželi, zatímco lze dovádět. A tak se rvali od pánů a ze řemínků stejně jako mně Robin. Během několika dalších minut čekárna vřela, a ač mi nikdo slovo nevytkl, propadala jsem se hanbou, co tu náš příchod vyprovokoval. Pak vyšel lékař, jediným znaleckým pohledem zhodnotil situaci, zasmál se a řekl: „Foxteriér! Tys nám tu chyběl.“ A k čekárně: „Jistě nikdo nebude mít námitek, když tu dámu vezmu hned. Pojd, fešáku!“ vzal mi řemínek z ruky.

Se dvěma urvanými knoflíky a povytrženým rukávem pláště, jak jsem se Robina pokoušela držet na klíně, jsem se schlíple vploužila do ordinace, kde do mě vjel vztek, takže jsem Robina popadla za kůži a na vyšetřovací stůl ho vrazila hezky důrazně. Začal temně vrčet. Být tu nějaký mrzutý chlap, vyčerpáním jsem se rozbrečela.

Jenže z tohoto usměvavého lékaře sálala tak dobrá nálada, že můj náběh k hysterickému projevu rychle opadl. Pobaveně mě vyslechl a řekl: „Tak si to nejdřív prohmatám. Pojd sem, krasavče,“ přitáhl si Robina zadečkem k sobě, obemkl mu prsty břicho - a Robin se otočil a kousl ho.

Cítila jsem, jak mi krev odchází z hlavy, trošku jsem zavrávorala a veterinář řekl: „Ale no tak, no tak... snad se nám tu nesložíte, tadyhle se posadte... Já už jsem pár foxů poznal, takže tohle byla moje chyba, přece vím, co se od nich dá čekat.

Ti si hned tak něco líbit nenechají. Jenže ten váš je tak líbezný, že člověka pomýlí.“ „V tom rozčilení jsem zapomněla doma náhubek,“ zašeptala jsem. „To nic. Zavážeme mu hubu gázou.“

Já opravdu nechci tvrdit, že pes rozumí všemu, co se řekne, ale pravda je, že při těchto slovech se Robin vzepjal a skočil ze stolu s takovým odpichem, že sestra, která ho přidržovala za obojek, letěla po břiše přes stůl za ním. Ted už se v ordinaci objevili dva mládenci. Robin byl chycen, znovu vysazen na stůl a ve čtyřrvačce - sestra se hbitě vzdálila, takže zbýval lékař se dvěma pomocníky - mu konečně byl nasazen náhubek z gázy. Pro změnu začal plakat tak, že neupírat na mne zoufalý zrak, byla bych z ordinace vyběhla. Jenže to jsem mu udělat nemohla - aby prožíval hrůzu, že jsem ho nechala napospas násilí cizích lidí.

A tak jsem tu zplihle seděla a pokoušela se mu chlácholivě domlouvat. Ohledání bříška neukázalo vůbec nic, přistoupilo se tedy k rentgenu. „Nechci po vás žádné zázraky-jen aby těch pár vteřin nehybně ležel na boku,“ říkal nezdolně dobře naložený lékař mládencům, z nichž lil pot, a rentgenový stůl se otřásal v základech. Robin se rozhodl bojovat do posledního dechu.

Konečně byly snímky zhotoveny. Zatímco normální pacienti na jejich vyvolání vyčkávají v čekárně, mě s Robinem vysvobozeným z náhubku a poskakujícím zuřivostí posadili do místnosti přiléhající k ordinaci. Počítám, že v rychlosti vyvolání našich snímků vytvořila laboratoř rekord.

„Ta pecka tam nikde vidět není,“ vysvětloval mi lékař, když snímky prohlížel. „To Sice nemusí znamenat, že tam není doopravdy, ale moc pravděpodobné to není. Je spíš možné, že i v té rychlosti, jak se vám zdálo, že celou broskev spolkl, pecku stačil rozdrtit, mohla být křehká... Každopádně ho nejméně týden sledujte, chut k jídlu, stolici, náladu - a kdyby se vám cokoli nezdálo, přijdte znovu.“ Ano. Opravdu řekl „přijdte znovu“, a ne: „Kdyby něco, tak u mě se ovšem víc neobjevujte.“

Odcházela jsem s pocitem, že je to jeden z nejpříjemnějších lidí, s nimiž jsem se v životě setkala. Potěšena a uklidněna jsem vycházela s Robinem na řemínku co nejkratším, abychom vyběhli dřív, než mezi znovu utišenými psy rozpoutá další běs. Otevřela jsem dveře do čekárny a tady na samém prahu - nepříliš šikovně - stál voják držící na řemenu nádherného ovčáka, který ležel tak, že přední tlapy měl prakticky přes celou šíři dveří. Než jsem ho mohla překročit, Robin, nadupaný vzteky za všechny ty křivdy a ponižování, rafl psa do ucha. Nepřeháním, když řeknu, že ten vyletěl až ke stropu a vojín víceméně s ním. V kritických vteřinách mi zpravidla selžou nohy, takže dodnes nevím, čemu děkuji za to, že jsem přefrčela čekárnu, Robina vlekouc za sebou.

Vím jen, že když jsem doslova padla na výstupní dveře, blesklo mi hlavou úlevné: takže tím to končí, ted už se nic dalšího hrozného nemůže stát. V tom okamžiku Robin zavětřil, vzepjal se a vymrštil se do výše po krabici, kterou u dveří postávající pán držel pod paždí, vyrazil mu ji z ruky... Poslední, co jsem ještě zahlédla, bylo, jak z krabice mezi psy zas už vyhecované k čilosti vletěl obrovský černý kocour. Jak to dopadlo, nevím.

Prchla jsem z místa činu naprosto podle a zbaběle. Když jsem schvácena vletěla do taxíku parkujícího před plotem, ten dobrý muž zaklapl detektivku, pohlédl na můj divoký výraz, rozervaný účes, roztrženou punčochu, halenku vyhrnutou ze sukně, z ramen mi padající odrbaný plášt - a řekl vlídně: „Paní, oni tam vyšetřovali vás?“

Bylo právě poledne, když jsem se zas ocitla na prahu domova. Zalarmováním posledních sil jsem vykoupala psa, vykoupala sebe, vypila sklenici ledového mléka a skácela se na lůžko, kde jsem jak zabitá spala plných pět hodin. Právě tak Robin ve vaně.

Dlužno dodat, že celá akce byla naprosto zbytečná, protože Robin - ač úzkostlivě sledován skoro měsíc neměl žádné sebemenší potíže.

Paní Karolína, Hanina sousedka, s kterou si navzájem opatrují své domácí zvířectvo, když některá z nich odjede, byla příhodou okouzlena: „Nikdy jsem si nemyslela, že se psem je takováhle zábava.“ Teta Hana jí přísně vysvětlila: „Má drahá, samosebou že s obyčejným psem není žádná extra zábava. Zapomínáš, že Robin je už sám o sobě obdivuhodná rasa a on v jejím rámci výjimečný exemplář.“

Díky Robinovi jsme i v zimě měli výtečný režim, protože déšt, bláto, plískanice, mráz, nečas - všechno jedno, žádné bačkory a změkčilé vysedávání v útulně vytopeném bytě, ale pěkně do terénu, protože Robin se nejméně dvě tři hodiny denně vylítat musí, a o víkendu ještě důkladněji. Jakmile na Šumavě napadl sníh, který

Robin zbožňuje, jezdili jsme tam skoro každý víkend na úkor milovaných divadel a koncertů. Celkem to s ním však v Praze šlo, protože v marastu se nabažil lítání rychleji, a tak urousaný, promáčený a špinavý se k nám v parcích docela ochotně vracel, zálibně se nechával splachovat proudy teplé vody, v čistounkém pelíšku si liboval a spokojoval se i s domácími hrátkami.

Jenže udeřilo jaro - to už oslavoval své druhé narozeniny -- s předčasně krásným počasím, vše o překot rozkvétalo, prostě signál pro Robina, že mám balit kufry a stěhujeme se jako dva roky předchozí do Krásné. A mně tentokrát práce v ústavu vyšla tak, že právě v tuto dobu jsem tam musela být denně. Ačkoli Rudolfovi nebylo zatěžko vstávat tak, aby s Robinem hodinu proběhal po

Kampě, když jsme odcházeli do práce, vřeštěl Robin v představě, že si jdeme očurávat nábřeží a jeho sadisticky zamykáme doma.

Ještě ve výtahu nás provázely rány, jak zuřivě skáče na dveře v dobré vůli je vyvrátit. Bylo to období, kdy ztropil nejvíc neplech. S nevyčerpatelnou fantazií šmejdil bytem a vymýšlel kde zapracovat, aby nás co nejvíc naštval, a útěk, kdykoli byl puštěn z řemínku, se stal takřka pravidlem. Ne že bychom v jeho útěcích nebyli trénováni. Lze je vystopovat až do jeho nejútlejšího věku, kdy jako batolivé štěňátko, které se - ve slušném provedení - bojí při prvních vycházkách opustit blízkost nohou svého pána, Robin se hrdě a statečně řítil do neznáma, a to systémem: rovnou za nosem a za vším zajímavým. O strachu nemohlo být řeči. Proč také? Svět, to jsou přece lidé, kteří nad ním nadšeně vykřikují, jaký že je to krásný, nádherný, roztomilý, sladký, miloučký pejsek. Robinek se blaženě natřásá až do okamžiku, kdy mu nějaký dotěra vnucuje pamlsek nebo ho zvedne do náruče - jedno protivnější než druhé. Díky tomuto spontánnímu srocování obdivovatelů, kdekoli se objevil, nabyl

Robin záhy jistoty, že svět je rájem, jehož on je středem; a vše, co se pohybuje, je předurčeno, aby se mu klanělo, bylo nad ním u vytržení, ba obtěžovalo ho svou láskyplností. Co , podobná zkušenost udělá s dítětem, o tom bych z poznatků své profese mohla psát romány. Co udělá se štěnětem, to jsme poznali na vlastní kůži: všude se od nás vzdaloval v bezstarostném přesvědčení, že nějak si ho vždycky najdeme a postaráme se, aby se zas ocitl v bezpečí rodiny. A kdyby se náhodou ztratil nenávratně, může si jinde nejvýš polepšit. Takže bohaté zkušenosti jsme s jeho útěky už sice měli, ale přesto tohle jaro, kdy mu byly dva roky, nám dalo zabrat.

Sedíme v pokoji s návštěvou - Rudolf předtím s Robinem tři hodiny pobíhal po Letenských sadech - a já si v duchu pochvaluju, že ten pes konečně dostává rozum a nepočíná si, jako kdyby hosté přišli výhradně za ním, aby si společně zařádili. V předsíni, kde jsem ho nechala, nevříská ani nedrápe na dveře, aby se vecpal mezi nás. Zřejmě usnul... Asi za dvě hodiny se naši přátelé zvedli, šli jsme je vyprovodit - a Robin nikde. Zato dveře do chodby pootevřeny. Čilou rekonstrukcí činu jsme dospěli k závěru, že skákal na dveře tak dlouho, až se mu podařilo zachytit za kliku tak obratně, že je otevřel. (Od té doby jsme už nikdy nezapomněli otočit klíčem.) Vyhrabaný kus zdi u dveří ve druhém poschodí, kde mají kočku, a rozervaná rohožka v přízemí, kde bydlí Mufík, kterého Robin nenávidí pro stařeckou povýšenost a neochotu laškovat, naznačovaly, že se tudy náš pejsánek skutečně ubíral. Na Staroměstském náměstí nám spřízněnci-majitelé psů,- sdělili, že Robin tu ve hrách pobyl asi hodinku. Divili se prý, že jsme ho pustili samotného. Pak odkráčel. Polovina účastníků rychle svolaného aktivu tvrdila, že směrem Pařížská, druhá polovina byla ochotna odpřisáhnout směr Univerzitní knihovna. Obě možnosti byly pravděpodobné. Pařížskou chodíváme na Letnou,

Klementinem na Kampu a Petřín. Rudolf si s proklínáním vybral Letnou, já se malomyslně hnala ke Karlovu mostu. Tetelila jsem se hrůzou, že u Karlových lázní, kde cestu kříží vozovka, po které fičí jedno auto těsně za druhým, spatřím tramvají odhozenou Robinkovu mrtvolku. Mrtvolka se proháněla rozlehlými trávníky na Kampě, a když mě spatřila, rázem byla ztělesněním úsloví: jak když do něho hrom udeřil... Při pohledu na mne Robin doslova ztuhl, civěl na mne, jako když ho šálí zrak. Pak se s trhnutím vzpamatoval a předvedl další české úsloví: vzal nohy na ramena. Na Újezdě proletěl těsně před tramvají a nákladák ho nesmetl jen díky prudkému zabrzdění provázenému štavnatými výroky řidiče i závozníka. Samozřejmě že nikoli na adresu toho rozkošného psíčka, ale na hlavu moji:

„Ženská pitomá, nemůžete si dát toho psa na řemínek? Vždyt toho neštastníka něco přejede!“ Chtěla jsem zaječet, jak si můžu dát na řemínek psa, který uteče o dalších sto metrů, kdykoli se k němu přiblížím, ale z uříceného hrdla mi vyrazil jen sípavý zvuk. Řidič si poklepal na čelo, závozník rozšafně uplivl z okénka a jeli dál. Neštastník se na Petříně vzdálil do nedohledna a já jsem sehnala pár čiperných kluků k jeho lapení. Z povzdáli, skryta mezi keři, jsem pozorovala, jak

Robina přivábilo jejich čutání mičudou, i když se nepřihnal jako obvykle zběsile, ale tuše mě nablízku, přikráčel s krajní obezřetností. Když dospěl k uspokojivému závěru, že mě vzal čert nebo země pohltila, zapojil se do hry s vehemencí, s jakou se mu o půl roku později podařilo za nadšeného ohlasu tribun zničit jedno krajské fotbalové utkání. Chycení dětmi však dlouho odolával, jako kdyby ho sám instinkt sebezáchovy varoval i před nevinnými dítky, k nimž měl vždy bezmeznou důvěru. Až konečně... Když mi ho kluci zuřivě se zmítajícího přivlekli, cítila jsem, jak mi ve spáncích buší krev divokým vztekem za předchozí hodinu strachu, co se mu asi přihodilo, za to, jak se za ním honím celá uštvaná, místo abych v klidu seděla nad prací, kterou mám koncem týdne v ústavu odevzdat, za Rudolfa pobíhajícího právě ted kdesi po Letné... V tu chvíli jsem popadla staré paraple, které někdo odložil na lavičce, a Robinovi vysázela na zadek nepočítaných. Jeho vřeštění malebně podmalovával sbor kvílivých dětských hlásků: „Panííí, nebíííjte hóóó...“ A pak na řemínku co nejkratším musel jít pěkně u nohy až domů. Na Karlově mostě nám už šel naproti Rudolf se zprávou, že žádní pejskomilové na Letné Robina od neděle neviděli. Když se na mne podíval, jak jsem zřízená, vzteklým škubnutím mi vzal řemínek z ruky a zasyčel: „Nejradějí bych tě roztrhnul, ty mizero zatracenej!“

Robin tiše zavrčel a já jsem rychle řekla: „Už jsem mu nařezala.“

Kráčel mezi námi nasupený a uražený do hloubi duše. Výprask, a ještě k tomu na veřejnosti, abychom ho znemožnili před petřínskými kolegy... Doma jsem ho beze slova hodila do vany, beze slova ho vykoupala i vyfénovala - a dál ticho.

Když jsem po večeři poklidila - chvíle, kdy býval pravidelně přemlouván, aby něco spapal, a kdy Rudolf i býval naložen s ním bojovat třeba o papuči - ležel k nám sice nadále otočen zadečkem a civěl pod radiátor ústředního topení, ale uši už měl nastražené. „Všimni si, jak čeká, kdy se k němu začneme mít, uchechtl se Rudolf. „Ale to se dneska holomek nedočká.“ „Od včerejška neměl v hubě,“ řekla jsem ustaraně. „Tak mu dej něco na talířek, ale ani slovo,“ navrhl Rudolf.

Cítila jsem zadostiučinění, že k večeři je uzené s čočkou, které

Robin řadí mezi pokrmy životu zvláště nebezpečné. Normálně bych mu dala od včerejška schovaný kousek hovězího, ale ted jsem krájela uzenou krkovici se zlomyslným uspokojením. Talířek jsem postavila vedle misky s vodou a beze slova si sedla s knížkou do svého oblíbeného ušáku pod kuchyňským oknem, zatímco Rudolf se u stolu zahloubal do novin. To už Robin pootočil hlavu tak, aby na nás koutkem oka viděl. Co tohle má znamenat? četla jsem v jeho pohledu jak v otevřené knize. Pak povstal, protáhl se a chvíli se drbal, což je u psa známka rozpaků a nerozhodnosti, co dál.

Jak to zaonačit, aby nás zas vmanévroval do náležité podbízivosti, aniž by si příliš zadal? Přešel jednou dvakrát po kuchyni, otřepal se... Tak tohle tu ještě nebylo, aby byl takto přezírán. Zbláznili se všichni? Je vůbec možné, že se nikdo neuchází o jeho přízeň? Nakonec dospěl k závěru, že dneska zřejmě přestřelil a že tentokrát bude -- ach, to ponížení -- první krok ke smíru na něm. Popošel tedy k misce, která nás jistě zas smete do obvyklé submise. Ohlédl se po nás, vyčkávaje radostný ohlas a láskyplné povzbuzení k dalšímu závažnému kroku směrem k potravě. Zlostně odfrkl, když se mu nedostalo toho ani onoho, ale aby dokázal, že jeho dobrá vůle jde do krajnosti, popošeT další dva kroky a k jídlu přičichl. Tak tedy - co je moc, to je příliš.

Pohlédl na nás s bolestnou výčitkou, jak daleko jsme dokázali ve své zášti jít: až k uzenému masu, na které přece dobře známe jeho názor. Nedočkav se ani vysvětlení, ani omluvy,jal se kousky masa melancholicky přehrabávat, snad v naději, že se mezi nimi skrývá něco poživatelného. „Jdu si dneska dřív lehnout,“ řekla jsem

Rudolfovi. Až mě z toho rozčilení trochu rozbolela hlava.“

Pomalu jsem upadala do spánku, když ke mně cosi vklouzlo na lůžko a štouchnutím do pokrývky naznačilo, že ji mám pozvednout, což jsem v polospánku učinila. Pak se k mému břichu oddaně přitisklo teplé vlněné klubíčko, stočilo se mi do klína a čumáček kdesi pod mou paží si blaženě zafuněl.

* * *

Do tohoto jara spadá i aféra, která je nesmazatelně zapsaná v naší rodinné historii jako Robinův Velký útěk.

Došlo k němu vpodvečer krásného květnového dne, kdy jsme se vraceli z procházky a na Staroměstském náměstí se Robin rozhodl, že domů ještě nepůjde. Nejdřív s námi laškoval, pobíhaje okolo nás v okruzích, a pak, když správně odhadl, že by mohl nějakou schytat, vlezl si pod zaparkovaný autobus, do kterého právě nastupoval podnikový zájezd z Budějovic. Seděla jsem na bobku u předního kola a sladkými slovy lákala pejska ven. Jenže můj medový hlas se mu asi nezdál dost upřímný, a tak ve zvoleném prostoru setrvával. „Jen klid, paní,“ říkal řidič. „Jak nastartuju, uvidíte, že vyletí.“ Nevyletěl. Účastníci zájezdu se výtečně bavili a průvodce vtipně poznamenal, že tuto mimořádnou atrakci jim závodní výbor ještě doúčtuje. Já byla na mrtvici jako vždycky, když jsme kvůli Robinovi byli středem pozornosti. Řidič s povzdechem natáhl kombinézu a ujištěn Rudolfem, že Robinek jen málokdy někoho pokouše, vnořil se s jakýmsi dlouhým nástrojem pod autobus, kde Robin za účelem znesnadnění akce začal pobíhat. V jistotě, že ho řidič vypudí, odhalila jsem svou skutečnou tvář a velmi podrobně mu líčila - tedy Robinovi, nikoli řidičovi -, co ho čeká, až se mi ocitne v ruce.

„Měla bys vyzvat výletníky, aby vystoupili a utvořili okolo autobusu pevný kruh,“ podotkl Rudolf. „Divím se, že i při takovéhle ostudě je ti do vtipkování,“ odsekla jsem.

„No, já jen aby ses s ním ještě dneska shledala,“ řekl Rudolf prorocky. „To jako myslíš, že ti oddaně vletí do náruče, když tady čtvrt hodiny hučíš pod kola, co ho čeká?“

Z podřepu jsem vyslala další pohrůžku na Robinovu hlavu, řidičovi poradila, aby to vzal víc zleva -- a vzápětí mi Robin, který toho šikanování měl tak právě dost, přefrčel okolo nohou a nabral kurs

Celetná. Chvíli jsme čekali, že se po obvyklém okruhu zas vrátí - jenže nevrátil. Vydali jsme se tedy do Celetné a poslední stopy po Robinovi zjistili v pasáži kina Sevastopol, kde nás hlouček výrostků ochotně informoval, že popsaný pes se tu před chvílí prohlížel v zrcadlech. Výsledek prý zřejmě shledal uspokojivým, protože vzápětí se vydal na bulvár Příkopy.

Dělaly se mi mžitky před očima a i Rudolfovi došel humor. Další dvě hodiny jsme autem projížděli křížem krážem celé okolí, rozdávali telefonní číslo, slibovali odměny, vyptávali se příslušníků VB, zastavovali každého, kdo šel se psem, zda Robina nepotkal. Nebylo pravděpodobné, že by na svých toulkách kteréhokoli psa minul bez povšimnutí. Jenže nikde ani stopy. A tak návrat domů se záblesky naděje, že sedí přede dveřmi. Kdepak.

Ubrečená jsem volala Alence a Honzovi. Honza promrhal pět minut meziměstského hovoru Praha-Brno na úžas, zda je vůbec možné, aby dospělý, soudný člověk dokázal ztratit psa. „Utekl nám - nemůžeš to pochopit?“ křičela jsem. „Proč jste ho nepřivolali zpátky?“

„Volali jsme ho do ochraptění.“ „Jak to, že se tedy nevrátil?

Proč ho pořádně nevychováte?“ Poté nám udělil cenný pokyn, abychom ho šli okamžitě hledat a přivedli ho domů. Rudolf, sedící na doslech, se zmocnil sluchátka a zařval, že to by nás věru nenapadlo, a s prásknutím zavěsil.

Alenka přispěla k řešení svízelné situace tím, že se nejdřív rozbrečela a pak začala lamentovat: To je ta vaše drezúra, to vaše citýrování, kdyby chudinka neměl strach, že ho zmelete, tak neutekl, vám tak dát do ruky psa, když jen si vzpomenu, jak mě jsi mlátila bačkorou, já se mu nedivím, že zmizel, takové zacházení, co vlastně děláte, že jste ho ještě nenašli, nebo tenkrát, jak jsi o mě rozmlátila smeták, to seš psycholog, tak se prokrista zmátořte k nějaké akci, to je ten váš přístup k dítěti a ke zvířeti, vy máte mít porculánový trpajzlíky v zahradě, a ne citlivou bytost v ruce, to se zas otec vyznamenal, jestli se nenajde, tak si na sebe sáhnu - „ Odhodila telefon a za dvacet minut zvonila u dveří na celé kolo.

„Petra jsem poslala oběhnout Kampu, Petřín a Letnou. Možná že se

Robinek uchýlil na svoje oblíbená místa,“ sypala ze sebe o překot. „A vy tu nesedte a nečekejte, že se vynoří z almary.

Hybaj do ulic - začne se hledat systematicky.“

Tím dala najevo, že zatím jsme hledali - pokud vůbec, tak s tupou bezhlavostí, a přidělila mi úsek Poříčnádraží Střed-Gorkého náměstí-Karlínské divadlo--Invalidovna. Zoufale jsem se ohradila, že neběhám závodně jako Petr, a tak Invalidovnu přidala

Rudolfovi, který se měl předvádět na trase Malostranské náměstí -Újezd-Smíchov. Oznámila, že vyráží směrem Muzeum-Olšany a že o půlnoci se tu zas všichni sejdeme, abychom zhodnotili výsledky a předali si zkušenosti. Petra sice předvolala na 22.30, ale to nic, počká na schodech. Pak jí došlo, že půldruhé hodiny by seděl ladem, tak vyvěsila na dveře ceduli: Vem to po nábřeží k plavečáku a o půlnoci at tu seš na konferenci... Krátce nás vybídla, abychom sebou hodili, a nasupeně se s námi rozloučila slovy: „Kdybyste ho furt nedecimovali, tak před vámi nemusel utýct a já ted seděla v divadle.“

Postupovali jsme dle Alenčina hesla: pískat, volat, každého se ptát, ale přesto když jsme se o půlnoci zas shledali, Robin byl dál nezvěstný, jako kdyby se zem pod ním propadla. Chyběl ještě

Petr, který se ozval z Podolí, že na základě informací občanů sledoval stopu bílého psa, který se ukázal být pudlem na milostných záletech.

Ted se pokusí chytit taxíka a jede za námi. Alenka starostlivě řekla, že pěšky by měl reálnější šanci Robina potkat.

„Cože? Pozdě? Čas jít spát?! No zbláznil ses? Robin v nebezpečí života, a ty bys pomejšlel na spaní?! Nemluv nesmysly a hned sem přijed. Dostaneš-- Večeři?! Já se opravdu divím, že v takovouhle chvíli je ti do legrace. Opravdu, teprve ve stresové situaci člověk zjistí, koho si vzal. Tak jen koukej, at už jsi tady, dostaneš další seznam ulic, které pročešeš. Ted se to vezme důkladně. Barák za barákem, a když všude budeme hulákat po schodištích, tak určitě - „ „Tak nám určitě dá někdo přes hubu,“ zaslechla jsem z druhého konce drátu. „Nekecej. Tak se Robin u toho sadisty, který ho má v moci, určitě ozve a my mu rozkopeme dveře. Štěstí, že baráky se na noc většinou nezamykají. Taky bys mohl- Cože? Meziměsto? Milá paní, my nejsme zvědaví na žádné meziměsto, nám se ztratil pes. Představte si to! Bílý foxteriér.

Jak tak pořád mluvíte s lidma, nemohla byste se každého zeptat, jestli ho neviděl? -- Brno? To je ten náš idiot, vidte? Kdo jiný by měl tak pitomý nápad volat, zrovna když hledáme psa. Podívejte se, řekněte mu rovnou, on je totiž úplně tupej, aby -“

Vytrhla jsem jí sluchátko z ruky a telefonistku, která si asi přikládala mokrou žínku na čelo, požádala, aby hovor spojila.

Mohla jsem si to klidně ušetřit. „Tak kde byl?? - - Ale maminko, to snad žertuješ! Fakt ho nemáte? A co jste, prosím tě, dotedlia dělali? Sedíte a naříkáte, že jo. To nejste schopni rozvinout nějakou akci? To mám kvůli tomu jet do Prahy a najít vám ho?“

„Ty imbecile!“ rvala mi sluchátko Alena. „My tu padáme na hubu, schvácení a vyřvaní do bezvědomí, a ještě budeme poslouchat tvoje pubertácký žvatlání. Že já jsem tě tenkrát z toho balkónu opravdu neshodila! Že jen tam máma vlítla! Jestli si, ty hlavo zabedněná, myslíš „ „Tak dost,“ řekl Rudolf pokojně a zaklapl telefon. Pak připravil mísu obložených chlebů a uvařil konev čaje s citrónem, a to už tu byl i Petr, plnící svoje úkoly v tréninkové normě. Půlnoční večeři nám Alenka dochucovala sugestivním líčením, jak se Robin dostal do spárů úchylného individua, jak ho odvlekl sadistický pedofil, jak ho paranoidní psychotik drží přivázaného na řetězu u boudy. Poměrně nejsnesitelnější byla verze, že vyhládlý, promrzlý a zubožený zoufale úpí pod mostem. „Proč se tedy nesebere a nejde domů?“ řekl cynicky Rudolf a poukázal, že zatím má Robin v sobě čtvrtku kuřete a venku je i v noci dvacet stupňů.

Rychle jsme dojedli a vyrazili, tentokrát vzhledem k pokročilé hodině ve dvojicích. Já s Petrem, s Rudolfem Alenka, která nás poučila, že v mezních situacích si jdou manželé na nervy ještě víc než normálně, tak abychom prý vedle neštěstí s Robinem nezaznamenali ještě dva rodinné rozvraty. Čilé pobíhání ted už po bližším okolí ve víře, že tma by mohla Robina přilákat do blízkosti domova, vykřikování po domech ani nový běh Kampa -

Petřín - Letná nepřinesly nic nového. Změnilo se jen to, že příslušníci Veřejné bezpečnosti nás už přísně nevyslýchali, co to tropíme za výtržnosti, ale naopak nás průběžně informovali, že Robina nepotkali. Za svítání jsme se vyčerpaní a zdrcení setkali zas doma, všichni se tu pár hodin prospali, a než jsme se ráno rozešli, Alenka nám rozdělila úkoly pro pracovní dobu.

Nutno přiznat, že drtivou většinu naložila sama na sebe.

Ředitele, jehož je sekretářkou, pokládám za světce vylepšeného typickou mužskou prostoduchostí, jakou se může vyznačovat i neobyčejně zdatný absolvent dvou technik s pětadvacetiletou praxí v oboru projekce elektráren. Ne že by byl slaboch, naopak, je značně obávaným ředitelem jakožto člověk věci perfektně znalý.

Na druhé straně však... Alenka ho poměrně snadno přesvědčila, že výsledky jejího externího studia na právnické fakultě nejsou jen otázkou cti její, ale celého podniku, který ji ke studiu doporučil. A vjakém světle by se asi tento podnik jevil, kdyby neprospívala, protože se ji v zaměstnání nedostalo nejzákladnějších podmínek? Nad touto řečnickou otázkou dospěl mírně obézní, mírně přeaspirinovaný, silně překouřený a silně překávovaný ředitel k jednoznačné odpovědi, že podnik by se jevil ve světle nevalném. A tak - a snad i proto, že sám má dvě dcery v Alenčině věku, takže je asi trénován k výdrži jakéhokoli zacházení - Aleně trpěl, aby s výborným výsledkem absolvovala už třetí ročník, což v praxi znamenalo, že značnou část své pracovní doby věnovala pečlivému studiu. Ve dnech, kdy šturmovala před zkouškami, okolo ní chodil po špičkách a váhal s dotazem, kam zašantročila ministrův naléhavý dopis, a večer po zkouškách volal domů, jak dopadla. Tohle ráno, kdy se připloúžila do práce zelená a s očima opuchlýma, se upřímně poděsil: „Stalo se něco Petrovi? Vašim? Marodí někdo?“ Alena mu plnému účasti vypověděla svůj žal, utřela slzy a chopila se práce, i když ne právě té, za niž byla štědře placena.

Tři kolegyně podle její předlohy rozepisovaly desítky lístečků s Robinovým popisem, naší adresou a telefonem a s příslibem odměny. Organizaci celé akce -jak mi večer sdělila - si vzala na starost Ruth. Musím přiznat, že Marii Budíkovou, která si nechává říkat Ruth, jsem si příliš neoblíbila. Alenka s ní však vycházela výborně. Ruth jako sekretářka technického náměstka měla kancelář sousedící s

Aleninou, a tak si často vypomáhaly nebo se navzájem zastupovaly. Nelze popřít, že Ruth byla dívka nejen neobyčejně hezká, ale i bystrá, vzdělaná, pracovitá a výkonná - žel bez inteligence pro intimní vztah. A tak jako bytost stále nespokojená, sentimentální a fňukavá přilnula k naší střízlivě věcné a nezdolně radostné Aleně, které se svěřovala se svými permanentními potížemi s mládenci, a když se vdala, s permanentními potížemi s manželem. Alenu to sice trochu nudilo, ale jinak ji bezuzdně a nekriticky litovala. Proto mi také Ruth občas přivedla v pošetilé víře, že bych jí mohla dát nějaký zázračný recept, který by ji vysvobodil z jejích strastí.

Nemělo smysl se namáhat. Děvče jsem diagnostikovala jako infantilní osobnost s náběhem k hysterii. Ve svých osmadvaceti letech byla

„okouzlující děvčátko“ a „neodolatelná dívenka“. Role, kterou tenhle typ neodloží ani s nástupem do důchodu. V jejím rámci předpokládala a vyžadovala, aby okolí bylo neustále podmaněno, muži aby jí zbožňovali a hýčkali, což bylo příčinou, že tito se v okamžiku osvícení dávali na úprk. Do svatební síně byl dohnán teprve Vašek, který se mi jevil jako kvalitní chlapec, neuvědomující si, že manželka, která vymáhá neutuchající tok pozorností, očarování a něhy, je bytostí lehce chorobnou. Zatím se tedy zmítal v neporozumění, proč soužití skřípe. Já jsem věděla, že vztah se naprogramovaně řítí ku svému zdárnému konci v rozvodové síni, opravdu však nebylo v mých silách jí pomoci.

Udělat z Ruth průměrně přijatelného partnera do manželství, to předpokládalo zásadní přeorání celé její osobnosti, k němuž nebyla sebeméně zralá. Zatím skálopevně věřila ve svou úžasnost, ve svou smůlu, v nespravedlnost osudu a v bezcitnost, nepochopení a zlotřilost mužů. Ovšem ve věcech praktických a vůbec všude, kde nebyly ve hře city milostné, byla Ruth výborná. Alenka mi líčila, jak v akci Robin okamžitě zagitovala všechny podnikové ctitele jich obou, a tak nezadaní mladíci a zadaní pánové středního a vyššího věku se vytráceli pod různými záminkami z pracoviště a vyzbrojeni napínáčky a lepicími páskami vyzdobovali výkladní skříně, telefonní budky a domovní dveře zmíněnými lístečky s

Robinovým popisem. Nebyla to akce nahodilá. Ruth každému vydala přesný seznam ulic, který vycházel z rajónů těšících se Robinově oblibě. Současně s Alenkou, každá na své přímé lince, rozvinuly akci, z níž by mohla čerpat poučení nejedna pátrací skupina zabývající se například únosy dětí. Navázaly spojení se všemi obvody Veřejné bezpečnosti na území Velké Prahy, s kynologickým spolkem a jeho odbočkami, s Interlovem, s veterinárními stanicemi a s útulkem zaběhnutých a bezprizorních psů. Díky tomu, že se oháněly ředitelovým zvučným jménem a neméně zvučným jménem podniku, dosáhly, že Robinův popis opakovaně vysílal městský rozhlas v několika čtvrtích a inzerát ve třech denících vyšel hned druhý den. V poledne vyčerpaně klesly do křesel pro návštěvníky, aby vypily teplé mléko a snědly závin, který jim předložil dobrotivý ředitel. Na závěr pracovní doby přijaly hlášení všech účastníků akce o splněných úkolech a zprávu ředitelovy manželky, že v okolí jejich bydliště stopy po Robinovi nezjistila, ale jen co se manžel a holky vrátí z práce, pročešou celé Holešovice ještě důkladněji. Technický náměstek dlel tyto dny na služební cestě v Mexiku, takže jak Alenka znechuceně prohlásila - neměl příležitost konečně jednou prokázat svoji užitečnost.

Další dny probíhaly v únavném stereotypu. Deprimující chození po ulicích a parcích, nekonečné dotazy. Holky spolupracovaly ted' už i se školami. Občané a příslušníci VB nám už podávali informace zcela spontánně, jak jen nás zahlédli. Jenže výsledek všeho pachtění zcela nulový. Nikdo Robina nezahlédl. Nikdo o něm nic nezaslechl. Jako kdyby se nad ním země zavřela.

„Kdybych věděla, že ho přejelo auto, tak ho obrečím a zas budu mít klid,“ hořekovala jsem. „Ale tahle nejistota... představa, že někde strádá... bůhví komu se dostal do rukou...“

„Nechci domyslet, jestli ho nenajdeme, než se Hana vrátí z lázní,“ děsil se Rudolf. Když jsme telefonovali do Karlových

Varů, jak se jí daří (ne že by marodila, lázeňský poukaz jsme jí koupili jako kondiční k narozeninám), o Robinovi jsme ani nehlesli. Jednak ze zbabělosti, co bychom vyslechli na téma své neschopnosti a neodpovědnosti, jednak proto, že by pobyt okamžitě přerušila a vrátila se, aby pátrání vzala do svých vlastních rukou.

„Maminko, jen prosím tě neplač. Koupím ti nového psa, který se nebude toulat,“ utěšoval mě Honza. „Maminko, netrap se,“ pobrekávala Alena. „Nemůžu tě takhle vidět. Dojdu za paní Tylínkovou a zamluvím ti -“ „Už nikdy foxteriéra,“ hlesla jsem. Rudolf, který nemá ve zvyku dávat najevo svoje city, byl jen zasmušile zamlklý a občas nás nabádal, abychom se vzpamatovali: jde přece o psa. Člověka může potkat tisíce horších věcí než jeho ztráta. Ochotně jsme to uznali a trápili se dál. Alena, Petr,

Honza i já. A účast, s jakou jsme se setkávali v okolí i u přátel, nám jen potvrzovala, že naše city nejsou tak docela pošetilé a druhým lidem cizí.

Pak přišel onen den. Přesně čtrnáct dní poté, co Robin zmizel.

Zatelefonovala mi lékařka veterinárního střediska, že před chvílí byla v její ordinaci paní s bílým hrubosrstým foxteriérem. Přála si informaci o očkování a ptala se, jak asi je její psík starý.

Nedávno ho našla a ujala se ho. Teprve když odešla, lékařka si vzpomněla, že jí byla hlášena ztráta přesně takového psa.

Naštěstí ještě našla lístek, kde si poznamenala Alenčiny údaje, a mně ted nadiktovala adresu, kterou návštěvnice uvedla do karty.

Jakmile jsem vyslechla popis psa a seznam škod, které v ordinaci napáchal, byla jsem si jista, že je to Robin. Nejradši bych byla rovnou vyběhla z domu, ale pak jsem přece jen zavolala

Rudolfovi a Aleně. Rudolf měl poradu, tak že jsem mu jen nechala vzkaz, zato Alena byla hotova okamžitě vyrazit. „Už letím, chytnu taxíka a jedu pro tebe. A vezmi do termosky teplou polívku, určitě je zubožený, no at si mě ta baba nepřeje, ukradne cizího psa, budeme ji žalovat, a jestli ho tejrala, tak ji rozšlapu na místě, a vem s sebou taky piškoty.“

Než Alenka přijela, uvážila jsem, že paní, která se ujala zaběhnutého psa a jde s ním k veterináři, sotva bude stvůra, jaká by zvíře týrala hlady a jinými ústrky. Spíš je to nějaká hodná důchodkyně, ve kterou jsem celých čtrnáct dní doufala, u níž se

Robin poučil, že špekáček je pro psa výjimečná pochoutka. Konečně poznal, co to obnáší ztratit se. Ted teprve si začne vážit domova, bude se nás pěkně držet, přestane se frnět nad miskou.

Ano. Nakonec se ukáže, že ta hrůza minulých dnů byla přece jen k něčemu dobrá.

„Braník, Za potokem šestnáct,“ řekla jsem řidičovi a klesla vedle

Aleny. Rozčilením jí tváře plály jak v horečce. Celou cestu jsme skoro nepromluvily.

„Tak bychom tu byli,“ ozval se řidič, když vyjel serpentinou do vrchu a zastavil se v úhledné vilkové čtvrti. Číslo šestnáct.

Přívětivá branka obrostlá stejně jako plot růžemi, záhony květin... „Počkejte na nás, za chvilku pojedeme zpátky,“ požádala jsem a vzápětí jsem se až zajíkla, když jsem vystoupila z auta a vzadu za domkem viděla - „Podívej, mami,“ řekla roztřeseným hlasem Alenka, která už stála v brance. „Není to strašné?“

Dokázala jsem jen beze slova přikývnout. Protože, pohled, který jsme měly před sebou, nás zbavil řeči. Na trávníku paní asi tak v mém věku. V plavkách, s hadicí v ruce stříkala našeho Robina, který se s divou rozkoší vrhal proti proudu vody, pak zas na ni, řičel nadšením, a když hadici odhodila, dorážel, aby ve hře pokračovala.

„Tak takhle on se pro nás tejrá,“ vzlykla Alena. „My nespíme, nejíme, jsou z nás trosky...“ Přikývla jsem: „Tak tohle je ten tvůj sadista, pedofil, psychotik, úchylné individuum.“

„A tvoje důchodkyně, která se s ním dělí o housku.“ Pak zvýšila hlas: „Ten všivák. Ten zatracenej ničema. Přerazila bych ho, když si vzpomenu, co jsme kvůli němu prožili.“

Vstoupily jsme do zahrady. „Robinku!“ zavolala jsem a hlas se mi lámal. Vzápětí se přes nás přehnala smršt. Běžné Robinovo vítání členů rodiny: skoky až na hlavu, při nichž se předními packami odráží o břicho a hrudník postiženého. Nic pro osoby změkčilé a nedochůdné. Konečně odskotačil, my zase popadly dech a on se bez sebemenšího dojetí pustil do jahod přímo ze záhonu. Paní

Pospíšilová nám vyšla vstříc se znepokojenou otázkou v očích.

„To je náš Robin,“ řekla jsem a představila sebe i Alenu. „A vy - - vy ho - - chcete?“ chvěl se jí hlas. „Ježíšmarjá!“ vykřikla

Alena. „Jestli ho chceme! Zoufale ho sháníme. Šílíme hrůzou, co se s ním stalo. Jsme vám moc vděční, že jste ho opatrovala, ale musíme jít čeká na nás taxík.“ „Přece nemůžete takhle najednou, zničehonic... Jak mám taky vědět, že psík je opravdu váš... Totiž... Tolik jsem si na něj zvykla...

Snad bychom se nějak dohodly. Ráda ho od vás koupím za jakoukoli cenu „ „Zanic! Ani zanic!“ vyhrkla Alena. Bylo mi jasné, že je vyloučeno poděkovat, sebrat psa a jít. „Jdi vyrovnat řidiče, a at na nás nečeká,“ řekla jsem přísně. Paní Pospíšilová se na mne vděčně podívala. „Bobiček se taky musí najíst, dělám kedlubny s vařeným hovězím, minule je sežral dost ochotně.“ Prokrista - tohle snad není pravda. Tak on i tady dělá potíže s jídlem, zaúpěla jsem v duchu. A pak, v altánu nad čerstvými jahodami se šlehačkou,jsme se dozvěděly, jak k Robinovi, kterému říkala

Bobík, vlastně přišla. Ráno poté, co se nám předchozí večer ztratil, vstoupil v Braníku do úřadu, kde postupně navštívil všechny kanceláře od vrátného až po ředitele. Cukroví odmítal, zato však předvedl sérii svých nejvydařenějších kousků. Tím si - čistý a očividně nasycený - utvrdil pověst psa, jehož pán tu někde něco vyřizuje. Když se však blížil konec pracovní doby a majitel se neobjevoval, vyvstala otázka co s ním. Hned několik pracovníků se hlásilo, že by si ho vzali, takže dokonce došlo ke konfliktu, z něhož vítězně vyšla vedoucí odbytového oddělení s argumentem, že má zahradu. „Potíž s ním byla jen jedna. Strašně vyváděl, když jsem odešla a nechala ho doma samotného. A tak ho musím brát s sebou do práce, kde se stal takovým členem kolektivu, že vedoucí osobního oddělení mu chce vypsat píchačku... Jestli mi ho vezmete, lidi v práci mě zblázní. A já... Víte, manžel je montér ve vzduchotechnice, stále někde v zahraničí nebo přinejlepším na druhém konci republiky, syna máme ženatého až v Nitře...,“ vyhrkly jí slzy.

„Vy prostě potřebujete psa,“ oznámila Alenka autoritativně.

„Maminko, jde se za paní Tylínkovou. Říkal

Petr, že z dubnového vrhu má ještě dvě štěňata nezadaná.“ „Myslíte, že by se vyvedlo stejně jako

Bobíček?“ strachovala se paní Pospíšilová, nápadem okamžitě zaujatá. „Spíš se modlete, aby se z něho vydařil normální pes se zdravým rozumem a kouskem citu - a ne takovýhle zločinec, který nás všechny přivede do hrobu,“ řekla Alenka procítěně. Nedalo mi to: „A to se pro nás vůbec netrápil? Nebyl skleslý?“ „Ani ne,“ přiznala paní Pospíšilová. „Zpočátku jsem sice myslela, že nežere steskem, ale pak se ukázalo, že když dostane, co mu vyhovuje, dá si říct. A jak je čistotný! Jakmile přijde zvenku, rovnou vletí do koupelny, skočí si do vany a nastaví tlapky k umytí.“ Když jsme se loučily, brečely jsme všechny tři. Slíbily jsme si, že se zas navštívíme, a pokud jde o štěně - byla ruka v rukávě.

Hned zítra s ní jede Alenka k paní Tylínkové. „Uvidíte, jak sladké je štěně,“ ujištovala jsem ji. „Vzít si psa už dospělého, připravila byste se o moc. „Například o tucty rozervaných bot, rukavic, čepic, polštářů a koberců,“ upřesnila Alenka a paní Pospíšilová to považovala za milý vtip. Podvečerní slunko ještě hřálo, zahrádky voněly, Robinek okolo nás obíhal v malých okruzích, krotký a miloučký, jako by nám dokazoval, jak vzorný on je pes a jak velká ztráta nás mohla potkat. „Že by se tu přece jenom změnil k lepšímu?“ řekla Alenka, když pískla a pejsek přihopsal. „Spíš konečně dospívá a dostává rozum,“ mínila jsem, protože se mi nechtělo připustit, že by zmoudřel cizí zásluhou. Mohla jsem však být klidná. Harmonie vydržela tak právě dolů k tramvaji. Pak už jsme zas rázem objevily důvěrně nám známou tvář našeho mazánka. Jakmile jsme s

Alenou usedly v poloprázdném prvním voze, Robin se jí jediným prudkým škubnutím vyrval tak, že řemínkem okolo zápěstí jí strhl z ruky hodinky, a plavným skokem se přenesl přes přepážku k řidiči.

Tam se postavil po jeho bok s předními tlapkami na panelu před sebou, aby měl správný rozhled. Řidič nás kupodivu z veřejné dopravy nevykázal, jen podotkl, jaké štěstí, že není nervózní ani lekavý. Ale ač milovník psů, vedle sebe ho nechat nemůže - to by mohla být pěkná pokuta. Seděla jsem v obvyklém strnutí, jaké mě zachvátí vždycky u příležitosti nějaké nehorázné ostudy, zatímco

Alenka zkoušela cvičit paží, zda jí Robin nevymkl loket. Pak si v druhé polovině vozu vyhledala pod sedadlem hodinky, důležitě se tvářícího Robina popadla za kůži a přenesla zpět k nám, a když se přitom upřímně pokusil kousnout ji za tuhle opovážlivost, přetekl pohár její snášenlivosti a mlátila ho do zadku kabelkou s křikem: „Ty holomku mizernej, pořídím na tebe kravskej řetěz, nepřej si tu vojnu, jakou já ti ted zavařím, já ti ten nervák celejch těch čtrnáct dnů spočítám tak, že se nepostačíš divit.“

Pak obrátila svoji pozornost ke mně: „To je ta vaše výchova, všechno mu trpíte, neumíte ho vzít do ruky, mává si s vámi, vy byste s tátou mohli vychovávat takhle králíky, a ne psa, který potřebuje třikrát denně vysekat zadek.“ „Jak je to dlouho, cos nám vytýkala hrubé zacházení, jakého se dostávalo i tobě?“ ohradila jsem se. „Necitlivý přístup k specifičnostem osobnosti dítěte i psa?“ „A to seš psycholog,“ řekla Alenka logickým přemetem, nad nímž mi došly všechny argumenty.

Domů, kde nás už netrpělivě čekal Rudolf s Petrem, jsme se vrátily jako za starých dobrých časů: kvůli Robinovi mírně rozhádané, mírně odrbané, mírně nasupené, a on sám vzteklý a uražený, že byl na veřejnosti ponižován.

Rudolf přehlédl naše zubožení, zato si však povšiml Robinkovy nespokojenosti: „Šidily tě? Zas už tě ty hrozné ženské šidily?

Nic se neboj -já je srovnám...,“ hovořil k němu broukavě a pejsek se mu se slastným pokníkáváním svíjel okolo nohou, lísal se a kňouravě vyprávěl, jakým křivdám zas už byl vystaven a jak nemožné jsou všechny ženské. Odškodněním mu bylo blaho, když se s ním pán posadil do křesla, drbal ho na hřbetě a za ušičkama a tiše mu vykládal, jak si oni sami dva v neděli vyrazí do lesa na pořádnou štrapác. Z neštěstí svého útěku a ztráty si

Robinek skutečně vzal poučení, ovšem poněkud jiné, než jsem doufala: že se s námi přece nebude handrkovat on, který si kdykoli může novým útěkem zas parádně polepšit.

Však jsme tu vilu se zahradou viděli na vlastní oči. A v takových on má dveře i srdce otevřené po celé Praze, přesněji řečeno po celé střední Evropě. Zůstala nezodpovězena jen otázka, kde strávil svoji první noc po útěku. Honza tvrdí, že nejspíš v interhotelu tříhvězdičkové kategorie. Účet nervózně očekáváme.

Do tohoto neštastného jara spadala ještě jedna pohroma, a to, že se Robin seznámil s Brokem z Úhoně, vesničky tři kilometry od

Krásné. Samozřejmě že když už jsem nemohla být s Robinem v

Krásné trvale, odjížděli jsme tam alespoň každý pátek odpoledne a každou neděli večer jsme ho za jeho urputného odporu rvali do auta na cestu zpět. Předpokládalo to už od nedělního oběda ho nervózně hlídat. Nevím, jak to věděl, ale prostě věděl, že se večer pojede domů, a tak vynakládal značné úsilí, aby nám utekl. Když se mu to podařilo, vrátil se v noci nebo taky v pondělí ráno.

Majitelem Broka je pan Mrázek, který pro Úhoň a přilehlé vesnice peče chleba a rohlíky tak, jak se pekly ještě před padesáti roky.

Komunál nekomunál, pan Mrázek to vede v nejlepším slova smyslu postaru. Podnik mu nabízí modernizaci dílny, aby se tolik nenadřel, ale pan Mrázek takové novoty odmítá s despektem, že není nad chleba a pečivo dělané ručně. Z hlediska ekonomického je sice produktivita práce nevalná, zato jsou však Mrázkovy výrobky proslulé stejně jako výrobky naší pražské pekárny u Mostecké věže. Lidé si pro ně jezdí ze široka daleka. K panu Mrázkovi zamíří nejedno auto na cestě do Domažlic a pěkně si zajede, jen aby jeho výborný chléb, rohlíky a housky získalo. Pan

Mrázek, ač sotva šedesátník, vede i samotný prodej mile starosvětsky. Ne že by si lidé v Úhoni k němu nedoběhli. Ale to on vidí nerad. Každé odpoledne zapřáhne do malé kárky Broka a objedou svou vesnici, své lidi, aby je zásobili podle včerejší objednávky výrobky ještě teplými.

Těžko povědět, jaká je Brok rasa. Něco mohutného, hustě chlupatého, klidného a trpělivého až do netečnosti. Vlastnosti, které našeho Robina provokují jako býka mávání červeným šátkem.

Jeho výpady proti Brokovi, jeho doslova nájezdy na něho mě děsily jednak proto, že Broka obtěžovaly a otravovaly, jednak proto, že v jeho očích jsem četla něco, co mi znepokojivě připomínalo jednoho mého klienta v manželské poradně - pána podobné fyziognomie a mentality jako Brok, na němž manželka sedmnáct let štípala ne dříví, ale žulu (a ještě ho proháněla manželskými poradnami, kde ho nenuceně zostouzela), podobně jako Robin na

Brokovi. O tomto manželství jsem pak vypovídala před soudem, kde můj klient stál jako obžalovaný pro neobyčejně brutální zavraždění své ženy, jímž mě příjemně překvapil.

Brok za kárkou je ztělesnění solidnosti a důstojnosti. Rozšafně vede kárku tak, aby drkotala co nejméně, postojí trpělivě před každým stavením, které pan Mrázek navštíví, vděčně přijímá zbytky masa, které mu hospodyně přinášejí - prostě odpovědná osoba na svém místě. Na jedné právě takovéhle obchůzce se s ním Robin setkal a já jsem věděla, co na něho pokřikuje: „Vykašli se na vozejk a pojd se mnou ztropit nějaký elent. Co takhle vletět někam do dvora a zamordovat pár slepic!“ Brok s absolutním smyslem pro plnění povinností a s absolutním nesmyslem pro jakékoli lotroviny se jen znechuceně odvrátil. Robin vystupňoval své naléhání. A když Brok dál jen zarytě stál a mlčel, Robin se do něho pustil. Skákal mu až na hřbet, zavěšoval se mu za dlouhé chlupy, rafal po něm, tahal ho za ocas, do něhož se mu zakusoval stejně jako do opratí, cloumal mu s vozíkem a nakonec mu ho očural. To byl moment, kdy se mi ho podařilo drapnout. Vlepila jsem mu facku a přidala dvě na zadek, což ho rozzuřilo jako veřejné ponižování před svědky, tím spíš před tímhle nekňubou.

Odsmýkala jsem ho kus dál, přivázala ke stromu a pak jsem se vrátila k Brokovi. Omluvila jsem se mu a nabídla mu tabulku čokolády ze svého čerstvého nákupu. Robin, zastávající názor, že čokoláda způsobuje zauzlení střev a mozkový nádor, byl na mrtvici z pohledu, jak si Brok pochutnává, zatímco jemu - ani ze zdvořilosti - nebylo nabídnuto nic. Když jsem se k němu vrátila, papír od čokolády mi vyškubl a vylizoval zbylé drobečky s naléhavostí svědčící o tom, že zmírá hlady. Od tohoto okamžiku byl pro něho Brok nepřítelem číslo jedna. Kdykoli jsme přijeli do Krásné a podařilo se mu utéct, což bylo skoro každý víkend, řítil si to přímým směrem do Úhoně.

Zastihl-lí Broka na pochůzce, otravoval ho popsaným způsobem. Byl-li doma, řádil okolo plotu. Pan Mrázek věděl, že je jen otázkou několika minut, než se mu podaří někudy do dvorka vletět, a tak vždycky běžel Broka přivázat k boudě, protože je to člověk dobrotivý a nepřál si, aby Brok svou medvědí tlapou Robinovi rozšlápl páteř. Zatím ještě stále zachovával netečnou důstojnost, ale příznaky hypertenze tu už byly a pan Mrázek tušil, že ani Brokova shovívavost nemusí být nevyčerpatelná. Když se tedy Robin do zahrady verval, Brok byl opět bezmocný. Robin na něho dorážel a dráždil ho tak obratně, jako kdyby měl na centimetr spočítáno, kam až Brok na řetěze doskočí. Nikdy také neopomenul vletět k jeho kastrolům na zápraží a beze zbytku je před Brokovým zakaleným zrakem vyžrat, ač se mu žaludek musel svíjet z knedlíků s omáčkou, tučného masa či povidlových buchet. Pak mu vychlemtal vodu a jsem přesvědčena, že mít Brok v míse oves nebo piliny, byl by se jimi zlovolně udávil, jen aby ho rozčilil. Brok na všechna ta příkoří nic -- jen tiše trpěl. A pan

Mrázek, když už měl Robinova ryku dost, vyrukoval proti němu s pohrabáčem. Robin s ním chvíli bojoval a předstíral, že ho pokouše - to už Brok trpěl přímo nesnesitelně, že svého pána nemůže hájit, a bezmocně se zmítal na řetězu - a pak Robin ze zahrady vystřelil.

Ještě hodnou chvíli však povykoval za plotem a na Broka a jeho pána dělal posměšné opičky. Děsila jsem se, jak tohle jednou skončí, ale pan Mrázek se jen smál, jaké je Robin číslo. Ujištoval mě, že Brok je hora dobroty a že Robin mu stejně nikdy doopravdy neublíží

(v tom měl pravdu, protože prokousnout se Brokovou srstí na kůži bylo skoro nemyslitelné), a vůbec: on je oba vždycky nějak zvládne. Jenže já jsem Broka litovala, že si Robinovými neplechami zakládá na vředovou chorobu a hypertenzi, a tak kdykoli jsem šla pro chleba, donesla jsem mu něco dobrého na zub, pohovořila s ním, jaký je Robin mizera, a poprosila ho, aby kvůli mně s ním měl trpělivost. Brok ke mně vzhlížel svým laskavým, chápajícím zrakem, olízl mi ruku, já ho podrbala za ušima, popleskala a pochválila, jaký je milý a moudrý pes... a Robin přivázaný za plotem šílel. Moje povídání si s Brokem ho přivádělo do amoku, protože nesnesl, abych intonací, kterou považoval za vyhrazenu sobě, hovořila ke komukoli druhému. Když jsem chtěla, aby zuřivě vyjel na Rudolfa, stačilo ho popleskat po paži a říct:

„Ty jsi ale šikovný chlapec... Ty jsi veliký fešák... Ty jsi můj macínek...“ - přesně tím broukavým tónem, kterým jsem to říkávala jemu, a už se zdálo, že Rudolfa roztrhne.

Dokud byl maličký, zlobili jsme ho taky tím, že jsme se mezi sebou prali. Jako správný heterosexuál zásadně a bez výjimky hájil mne a Alenku a proti mužům se vrhal i v tom případě, že jen trpně stáli a my s Alenou do nich bušily. Záhy však odhalil, že to je jen psina, a tak se do ní zapojoval tak dychtivě, že chlupy z nás všech jen lítaly, a přestal rozlišovat, po kom z nás rafe.

S těmito hrátkami jsme museli ustat, protože když se rozparádil, občas si stisk kousnutí už tak příliš nekontroloval, takže jsme bývali samá modřina. To už jsme se taky začali bát, aby kvůli nám někoho škaredě nenapadl. Setkala jsem se například na ulici s kolegou, který mi rozčileně vykládal o svých potížích se stavebním podnikem. Je to člověk temperamentní, a jak živě gestikuloval a zvyšoval hlas podbarvený hněvem, Robin nabyl téhož dojmu co chodci okolo nás: že ten chlap mi nadává. Naježil se a temně vrčel-Robin, nikoli PhDr. Souček - a já zkrátila řemínek a byla ve střehu, ale marně. V okamžiku, kdy mi Franta zamával napřaženou paží před očima, Robin se vymrštil a už mu visel na rukávu zimníku. Nechci domyslet, jak by to bylo dopadlo v letní den.

Ale zpět k Brokovi. Brok mi svěřil, že mě považuje za slušnou ženskou a moje kuchyňské výrobky vysoce hodnotí. Ovšem nechápe, jak taková milá dáma - vrátil mi moje poklony může vlastnit něco tak odporného jako támhletoho ječícího netvora. Znovu jsem ho zapřísahala, aby s ním měl trpělivost, slibovala, že ho ještě víc budeme hlídat, aby sem neutíkal... Brok mi znovu oddaně olízl ruku, ale jeho oči hovořily o džbánu, s nímž se příliš dlouho chodí pro vodu.

Jedno pozdní páteční odpoledne nám Robin utekl hned v okamžiku, kdy jsme přijeli a s Hanou, Honzou a Rudolfem vystupovali z auta.

Asi za dvě hodiny se vrátil zvlášt výtečně naložen a mně bylo trýznivě jasné, že zas deptal Broka. Vzápětí nám to potvrdila sousedka, která byla v Úhoni pro chleba a stala se svědkem, co

Robin ztropil. Na Broka na pochůzce dorážel tak dábelsky, že

Brokovi povolily nervy, vyrazil po něm a vozík se převrátil, chléb a housky rozkutálely po silnici-Robin samosebou hravě utekl, protože k vozíku připoutaný Brok byl mravně i fyzicky handicapován. Pan Mrázek vyběhl ze stavení a při pohledu na tu paseku Brokovi vynadal a pravicí se několikrát rozmáchl na jeho zadek. Ne že by to Broka mohlo bolet, ale byla to křivda tak donebevolající, že celou cestu domů plačtivě vyl, přestože už uklidněný pan Mrázek uznal svoji nespravedlnost a vlídně k němu promlouval. Robin celé exekuci potěšeně přihlížel a pak provázel pana Mrázka s Brokem až k jejich domu tak, že běžel kupředu, dvacet kroků před nimi se postavil a panáčkoval. Pak znovu popoběhl... Prostě, jak řekla naše sousedka: „V životě jsem neviděla někoho tak vyzývavě provokovat a vysmívat se, jako to umí ten váš Robin. Je to satan, ale když se k člověku přišmajchluje, zas mu všechno odpustí.“

To už se ovšem dokonce i Rudolf s Honzou dopálili tak, že ho zamkli do kolny, a Hana mu řekla, že je hnusný, odporný pes.

Robin však po dálkovém běhu a veselé příhodě byl tak samolibě unavený, že tam klidně usnul, a když se probudil, vyrazil prostě dveře. Dohodli jsme se, nálady nám to ovšem nedodalo, že nezbývá než si Robina v Úhoni vyčíhat a přistiženého v akci proti Brokovi ho pořádně zřezat. Tak, aby s tím už jednou provždy přestal. Dále rozhodnuto, že fyzické násilí bude doplněno půldenní samotkou v kolně, jejíž dveře se bezpečně zajistí. S povzdechem souhlasila i teta Hana. K akci však nedošlo, iniciativu převzal nečekaně sám Brok.

Byli jsme právě uprostřed večeře, kterou jsem prostřela na zahradě, Robin se štrachal okolo a občas po nás střelil nevraživým okem - dobře věděl, že se proti němu kují nějaké pikle... A tu Rudolf odhodil příbor a řekl: „Proboha!“ Sledovala jsem směr jeho pohledu - a zastavilo se mi srdce. Od branky, kterou si otevřel, proti nám jako obrovský medvěd kráčel Brok.

V tom okamžiku ho spatřil i Robin a bylo očividné, že ví, kolik uhodilo. Ztratil cenné vteřiny tím, že ztuhl, a pak se teprve dal na útěk. Proletěl svým tunýlkem pod plotem za ostružiním, Brok vyrazil zpět brankou a za ním - a my neschopni pohybu zjistili, jaký tenhle flegmatik dokáže nasadit fofr. Ačkoli Robin je běžec vynikající, Brok mu byl za pár vteřin v patách. To už jsme se vzchopili a letěli za nimi. Teta Hana si v tempu nezadala.

Samosebou že moje úpěnlivé volání na Broka bylo marné. Robin nabral kurs rybník a já věděla, že jestli tam vskočí, bude to jeho labutí píseň. Pan Mrázek mi jednou líčil, jak skvělý je Brok plavec. Těsně před rybníkem ho Brok rafl, zakousl se mu za krkem, zamával s ním ve vzduchu a třískljím o zem tak, že jsme mysleli, že to je Robinův konec. Nebyl. Vymrštil se a vletěl do rybníka.

Bylo ovšem vidět, že na vodě se drží z posledních sil. Brok pár vteřin postával na břehu, pak se s mohutným odrazem vnořil do vody a několika tempy Robina dostihl. To už jsme doběhli i my a

Honza s Rudolfem ze sebe shodili šaty a skočili za nimi, zatímco já ječela na břehu: „Utopí vás všechny!“ a teta Hana: „PrOkriSta, utOpí RObina!“ Skutečně je mínil všechny utopit. Mohutnou tlapou se vždy rozmáchl a sekl po Honzovi a Rudolfovi, kdykoli vztáhli paži po Robinovi. Pak se Robinovi znovu zakousl za krkem a bez nejmenší námahy ho držel pod vodou. Nebyla žádná naděje, že by ho Honza s Rudolfem vyprostili. Byl to boj předem ztracený a teta

Hana s pláčem padla do trávy. Bylo to poprvé, co jsme ji viděli ztratit aktivitu a něco vzdát.

„Broku! Broku! Pojd sem! Pustíš ho!“ křičela jsem zoufale.

Nevím, jak je to možné, ale snad si Brok vzpomněl na ty kusy masa, palačinky, koblihy, čokoládu, které jsem mu nosila, na to, jak pěkně jsme si vždycky popovídali... najednou Robina pustil a plaval ke mně. Na břehu přede mnou stanul nepopsatelně zdrcený a jeho smutné oči říkaly: „Můžeš mě zřezat, můžeš mě zavrhnout, vím, že si to zasloužím... ale já už to dál všechno snášet nedokázal. Už to bylo nad moje síly.“ „Broku, ach Broku,“ objala jsem ho okolo krku a rozbrečela se a Brok mi podával packu a slabounce žalostně vyl. Vím, že byl zoufalý ze zoufalství mého, které věděl, že způsobil.

Rudolf s Honzou plavali ke břehu s bezvládným Robinem a já myslela, že je mrtvý. Jenže stále ještě dýchal, ačkoli byl poloudušený a krev mu crčela z několika hlubokých ran po

Brokových čelistech. Zabalili jsme ho do prostěradla a rychle odvezli k veterináři. Ten ho ošetřil a mínil, že se z toho dostane. Po celý víkend ležel, a když vstal, tak se jen plazil.

Nejvíc ho zřejmě bolela zadní tlapka, kterou měl na stehně škaredě pohmožděnou. Kdykoli se na velkém měkkém polštáři, z něhož jsme mu udělali lůžko, převracel, rozplakal se bolestí. A kulhal dobře měsíc. Do Prahy se vracel v hluboké depresi poznání, že i na něho může v životě dojít a že beztrestnost není věčná.

Jsem si jista, že přesně pochopil i to, co mu hned druhý den, když bylo jasné, že se z úrazu vykřeše, řekla teta Hana:

„Nikdo tě nelitujeme, protože co ti Brok udělal, sis plně zasloužil. Choval ses jako všivák, šidil jsi bezbranného kamaráda. Byl jsi zlý, zlomyslný a potouchlý. A jestli se ještě jedinkrát opovážíš za ním jít, tak ho klidně necháme, aby tvé utopení dokonal. Ted jen lež a trp - koledoval sis o to.“

Robin, ač ještě s duší na jazyku, chabě zavrčel v odpověd: „To ses zas jednou vyznamenala. Takovýhle tón! Však jen co se zmátořím, tak se těš, jak tě srovnám.“

Než jsme se ten víkend vrátili do Prahy, zašla jsem ještě do

Úhoně. Brokovi jsem vzala maso z polévky a pár karbanátků.

Zalykal se štěstím, že je mezi námi všechno dál, jak bývalo. Pan

Mrázek o jeho výletu neměl ani ponětí - občas se stávalo, že Brok přeskočil plot a šel se někam povyrazit, takže ani tentokrát to nevzbudilo žádné podezření. Nic jsem neprozradila, věděla jsem, jak by to toho hodného člověka mrzelo. Záhadou mi zůstalo jedno: jak Brok poznal, že Robin je z Krásné, jak zjistil, v kterém stavení žije. Rudolf mínil, že pro psí čich je něco podobného maličkost.

Od této události se pro Robina stala Úhoň synonymem brány pekelné. Snad ani za ní by se ho nikdo neopovážil pokořit tak, jak ten dábel úhoňský. Když jsem vzala plátěnou kabelu, s níž chodím do Úhoně pro chleba, rval mi ji z ruky a bránil mi odejít, jako by mi šlo o život. Když jsem do ní vkládala něco na zub pro

Broka, počínal si jak v epileptickém záchvatu. Výšlap do Úhoně se tak stal jedinou výjimkou, kdy se nikdy k nikomu z nás nepřidal, že jde samozřejmě s námi. Jak věděl, že se jde právě do Úhoně, když jsem tam vycházela s toutéž kabelou, s kterou chodím v Krásné do samoobsluhy - na to se mě neptejte. Prostě to věděl, zůstal na zahradě u branky a můj odchod provázel srdcervoucím jekotem.

Zdálo se tedy, že dostal za vyučenou a že s ním bude trochu řeč.

Jenže kdykoli jsme u Robina předpokládali cokoli, co u tvora jen trochu normálního by bylo samozřejmostí, v jeho případě to dopadlo tak, jak kdybychom vyzvali osud, aby nám uštědřil další lepanec.

* * *

Léto začalo Rudolfovým pochmurným vyhlášením, že díky ministrovi stavebnictví on nebude mít ani léto, ani dovolenou.

Sedmnáct kilometrů od Krásné se totiž stavěl textilní kombinát, vládou sledovaná akce. Přirozeně že generální dodavatel se každoročně vyznamenával neplněním plánu, zdůvodňovaným především nedostatkem pracovních sil. Ministerstvo stavebnictví zajistilo... Prostě podniky několika výrobně hospodářských jednotek byly vyzvány agitovat mezi mladými administrativními a technickými pracovníky, aby se na tuto stavbu hlásili jako několikatýdenní brigádníci. Alenka s Petrem se upsali na čtyři týdny v nadšení, že si tak bezvadně prodlouží dovolenou, kterou jsme si tento rok naplánovali strávit všichni společně v Krásné.

Rudolf její zprávu o manku stavby, ministrově výzvě a jejím a

Petrově sedmitýdenním pobytu na chalupě komentoval optimistickým:

„Nikdy nemůže být tak zle, aby nemohlo být ještě hůř...,“ a vzdal se naděje, že alespoň jediný týden své dovolené prožije v poklidné idyle. Za ministrův osobní komplot proti sobě začal však celou akci pokládat až teprve díky brigádnici Ruth, která mu potvrdila, že vskutku může být ještě hůř, ba podstatně hůř.

Chýlilo se ke konci června a všechno vyhlíželo skvěle. Za pár dní odjedeme do Krásné v plném počtu tak, že Rudolf pobude měsíc své dovolené, Alenka s Petrem sedm týdnů, Honza taky tak nějak a já zůstanu téměř do konce října, protože laboratorní práce mi skončily a po měsíci dovolené se opět uchýlím za psací stůl - kdekoli kromě v ústavu, kde nás v místnosti sedí pět. Takže alespoň léto a podzim budou pro Robina nádherné, když už jaro v Praze považoval za kus odepsaného života.

Tři dny před odjezdem se přihnala Alenka a ještě udýchaná na mne vychrlila, že mojí povinností jako člověka a psychologa je pomoci

Ruth, aby nespáchala sebevraždu v hluboké depresi ze zoufalého manželství. Nabídla jsem zprostředkovat návštěvu v ordinaci kamaráda psychiatra a Rudolf se znechuceně zeptal, jestli jde o

Mařku Ťuhýkovou. Alenka odsekla, že Budíkovou a že otec ve svém zásadně negativním postoji k lidem cítí potřebu stále někoho zesměšňovat, čímž si kompenzuje svoje vlastní pocity méněcennosti a buduje falešné sebevědomí. Rudolf mě vyzval, abych pro tu bláznivou Marjánu zařídila ne ambulantní vyšetření, ale postel, pokud možno na uzavřeném oddělení psychiatrické kliniky. Pokud jde o něho, překvapilo by ho, kdyby Mařena měla jiné než zoufalé manželství. Alenka, zalykajíc se vzteky, mě odvlekla do vedlejšího pokoje s provoláním, že v přítomnosti otce je vyloučeno cokoli rozumně projednat, a poté vyhlásila, že my všichni musíme té neštastné holce pomoci. „Maminko, co bys tomu řekla, že Vivián začal Ruth úplně ignorovat? Chápeš, jak to myslím?“ Chápala jsem to dokonale a bylo to v plném souladu s mou prognózou Ruthina manželství, i když s důsledky z toho vyplývajícími pro naši rodinu jsem nepočítala. Především jsem však vyjekla: „Jakej Vivián?“ Rudolf, netající se, že vedle se zájmem naslouchá, zavyl: „Venca!“ a hurónsky se rozchechtal.

Alenka mě odvlekla do dalšího, v pořadí posledního pokoje, a syčela, že je otec úplně nemožnej. „Uvidíš, že on jí schválně bude říkat Mařko a ona se z toho všeho zhroutí už docela,“ vzlykala. Vyjeveně jsem se otázala, proč by měl náš táta Maríi

Budíkové jakkoli říkat. „Jedou snad spolu na dovolenou?“

Byla to otázka přímo věštecká. Alenka popotáhla a fňukavě řekla: „No víš... oni nás... jako Ruth s Viviánem... navštíví v Krásné.“ „Uklidni se, Alenko,“ položila jsem chlácholivě ruku na její, Tátu někam odklidím. Odjedu s ním třeba někam dál na borůvky -“ „Na sedm tejdnů, vid'?!“ vykřikla Alenka.

Zírala jsem na ni hezkou chvíli, než jsem pochopila celý rozsah katastrofy, neboli jak my všichni musíme té ubohé holce pomoci.

„Maminko... Nahoře jsou přece čtyři ložnice.“ „No a? Ty s Petrem a Honza budete letos v Krásné prakticky celé léto. Občas určitě přijede i teta Hana takže se tak právě srovnáme.“ „Tak nechte

Ruth ten pokojíček v podkroví... No tak, mami... Ona je úplně na dně... Maminko, ani nebudeš vědět, že jsou v baráku. Ruth bude pro ně dva sama vařit...“ Pomyslela jsem si, že Ruth byla nepřijatelná, i když nebyla na dně. Jak působí v téhle pozici, jsem si netroufla představit. „Ještě to,“ řekla jsem. „Ruth je ta pravá osoba, kterou bych si pustila do kuchyně. A vůbec. Co si vlastně pro ni od pobytu s námi slibuješ? Je-li s ní tak zle, potřebuje lékaře. Zařídím jí“ „Nechápeš vůbec nic,“ naříkala

Alenka. „To seš psycholog? Nemůžeš pochopit, že když budou mezi námi a bude psina a bude to prostě prima... že Vivián se dostane z té své otrávenosti a nafrněnosti či co to do něho vjelo?“

Věděla jsem, že by bylo marné Alence vykládat, že z toho všeho se Vivián dostane v okamžiku, kdy bude mít Ruth z krku. Že jemu a Ruth nepomůže už nikdo na světě, tím méně naše rodina, která může dokonce působit jako katalyzátor procesu, v němž už Vašek jede: právě na jejím pozadí mu pronikavě a kontrastně vyniknou Ruthiny podivuhodnosti.

„Otráví nás všechny - včetně tebe.“ „Netvrdívalas náhodou, že člověk není na světě pro zábavu, ale že mu je jen ku prospěchu, když tu občas taky něco překousne? Nehučívalas do mě a do Ňoumy, jaký je hnus nepodat ruku na pomoc?“

Bylo zbytečné jí vykládat, že v případě Ruth je to plýtvání energií. „Je neštastná a zoufalá, a protože je to naše známá, je povinností nás všech se jí ujmout,“ uzavřela Alenka, když mě horko těžko zlomila a vyslala vyjednávat s tátou.

Rudolfovi jsem stručně vysvětlila, že manželství Ruth se hroutí - podotkl, že Vencovi blahopřeje - a Alenka nás úpěnlivě žádá, abychom tu neštastnou holku s manželem nechali na chalupě po dobu jejich dovolené a brigády, jež si vzali současně s ní a s Petrem.

Alenka naivně věří, že mezi námi jejich vztah zas pookřeje.

„Ta naše holka je úplně pitomá,“ řičel Rudolf, který bytostně nesnášel Ruthinu afektovanost. Napomenula jsem ho, aby byl rád, že Alena je dobrosrdečná. „Nepolknu sousto, bude-li to ubreptané trdlo sedět u stolu,“ oznámil a já odpověděla: „Můžeš držet hladovku, mohu ti nosit jídlo nahoru, do kolny, k lesu, do slepičí rokle -- jak si budeš přát.“ „Pochop,“ zkusil to rozšafně, „mně je úplně jedno,jestli budeme pár týdnů živit tři nebo pět věčně hladových krků. Ale co ty s tím budeš mít práce.“

„Víš dobře, že mě domácnost sebeméně nenamáhá. Je to jen otázka správné organizace a trošky šikovnosti.“ „Znemožním tě,“ radoval se Rudolf nad novým pohledem na věc. „Budu Mařku hltat - svlékat očima „ „V to doufám - a nejen očima,“ vstoupila Alenka, naslouchající za dveřmi, kdy se objeví první trhliny v otcově sebeobraně, aby mi pomohla s dokonáním průlomu. „S tím počítám, ale rozhodně se nesmíš omezovat jen na nějaké vilné pohledy, protože ty by nemusely být dost jednoznačně zřetelné. To chce, abys ji taky oplácával a tak všelijak. Oba kluci ti s tím píchnou - do téhle akce zapojím Honzu i Petra.“

„Co to má mít za účel?“ zeptala jsem se opravdu zvědavá.

„Zvednout Mařeně sebevědomí,“ chechtal se Rudolf. Alenka ho neuznala hodna pohledu. Obrátila se na mě: Tohle snad není pravda... Každá ošetřovatelka dojnic má víc psychologické představivosti než ty. Copak si, mami, opravdu nedovedeš představit, jaký bude mít na Viviána dopad, když táta a kluci budou po Ruth šílet a soustavně ji obletovat?“

„Dovedu,“ řekla jsem potěšena, že tohle si dovedu představit zcela přesně. „Viviánovi se ohromně uleví a hodí jim ji na krk.“ Dcera po mně šlehla zuřivým pohledem. „Ohromně vtipný!“ „Co tomu říká Petr?“ zeptal se Rudolf a Alenka znejistěla: „Co by měl říkat... Určitě bude rád, že bude větší parta...“ Takže on to zatím neví.“ „Já... On... Já mu to chystám jako překvapení.“ „Aha. Tak on Mařenu taky nemůže ani cítit,“ konstatoval spokojeně Rudolf. Než mohla

Alena otevřít pusu, honem jsem řekla: „Však to všichni nějak zvládneme... Alenko, chceš s sebou plněné bramborové knedlíky?“ Alenka pár vteřin bojovala mezi mlsností a uražeností. Tělo nad duchem však zvítězilo hravě, a tak vzápětí zamumlala: „Nandej mi ten kastrůlek plný.

Petr by se po nich taky utloukl.“ Když odešla, Rudolf oznámil: „Jsem zničený člověk, pronásledovaný dvěma blbými dětmi. Nemám, kde bych hlavu v klidu složil.“ Bezcitně jsem odpověděla, že ještě není zas až takový stařec, aby se musel hroutit z trochy legrace s mladými lidmi. Robin, který celou debatu soustředěně sledoval, mu vyskočil na klín a řekl, že s Mařenou bude opravdu psina - o to se postará on sám osobně tak, že na to nikdo hned tak nezapomeneme. Což v plném rozsahu dodržel.

Naše rodina dorazila do Krásné v pátek navečer, v sobotu dopoledne přibyla Ruth s Viviánem. Nelíbili se mi. Ona křečovitě dovádivá, on apatický, zamlklý a duchem lehce nepřítomný.

Připomínali mi páry, které proti mně sedávají v ordinaci manželské poradny.

„Nevím, jak se to stalo, ale já ji nesnesu. Jde mi na nervy, jen ji vidím nebo slyším... Mám odpor k její kůži, nemohu se jí dotknout... Věřte mi, že za to nemohu. Snažil jsem se to překonat, ale je to nad moje síly...“

„Všechno zničil, rozmetal naši velkou lásku, zachází se mnou jak s kusem nábytku, i pro toho našeho kanára má víc citu než pro mě, neexistuje, aby mě pohladil nebo políbil, a když já sama na něho hezky, odstrčí mě... Je on vůbec normální?“

Proboha, nech ho na pokoji, dej mu klid, sleduj občas taky to, co chce ten druhý, a nejenom představy své vlastní! ...byla bych s chutí zařvala na Rutýnku hned v prvních pěti minutách, když zjejich trabantu Vivián vynášel věci a ona mu nešikovňoučce pomáhala tak, aby se mu roztomiloučce pletla.

Alenka, která z práce zná její pohotovou výkonnost, ohromeně zírala, co má tohle divadýlko znamenat.

I Robin se činil. Od samého začátku zaměřil svoji důslednou a cílevědomou ničemnost na to, aby Rutýnku vháněl do situací, v nichž se může znemožňovat co nejlépe. Jeho pozornost upoutala tím, že na něho hned při příjezdu nasadila „okouzlené děvčátko“.

„Ale podívej, Viviáne - není sladký? Není opravdu k zlíbání? No řekni, Viviáne, viděls už někdy takového čumánka? Pošém, tlaminko růžová!“

Robin jí posloužil výskokem na hlavu bez rozběhu a Rutýnka se utekla do manželovy náruče (lze-li hovořit o náruči u člověka, který stojí v připažení jak prkno a pohledem střílí kolem, kudy nejsnáze vyváznout).

„Nedej mě!... Ty mě nedáš, vid'?!“ vinula se po něm jak réva a

Robinovi hrozila: „Ty jeden ošklivečku!“

Naši mužští se vrhli do obýváku, kde se chvíli předtím skácela

Alena s tácem jahodových vdolečků, „Tak tohle je nadělení. To se ti zas jednou něco povedlo,“ zuřil Petr. „Neupozorňoval jsem tě včas, že si bereš osobu duševně méněcennou?“ řekl blazeovaně

Honza. „Nebýt toho kluka, kterého je mi upřímně líto-tak je okamžitě vyhodím. Kdo má tohle vydržet? Kdo tohle bude celý čas poslouchat?“ soptil Rudolf.

Alenka se nevzrušeně cpala jedenáctým vdolečkem: „Ty červené manšestráky s kšandama jí ohromně sluší. Všimli jste si? Pořídím si taky takové, jenže nejspíš v modrém,“ říkala zamyšleně.

Znovu se na ni vrhli - zatím stále jen slovně. „Vy máte pořád něco,“ mínila vlídně s plnou pusou. „Až ji poznáte blíž, určitě si ji oblíbíte.“ Rudolf řekl, že po celý život se mu neustále a nudně potvrzuje fakt, že má blbé děti. Honza řekl, že slabomyslná osoba je celoživotní zátěž pro všechny příbuzné. Petr oznámil, že už se dlouho neudrží a vztáhne ruku po Rutýnce i Alence.

Alenka bolestně pohlédla na prázdný tác a zeptala se mě, jestli je pro mě opravdu takový problém zadělat na ty vdolky do trochu větší misky.

Brzy se ukázalo, že Rutýnkou budeme postiženy nejvíc my dvě. Naši muži se jí dokázali vyhýbat s neuvěřitelnou vynalézavostí a

Vivián se jich držel jak tonoucí stébla. Nebylo to s ním ještě tak zlé, jak jsem se obávala: jakmile byla manželka z dohledu, tvář oživla, zrak zjiskrněl, krev se rozproudila, jazyk se rozvázal - a k našemu nadšení se dokonce objevil i smysl pro humor, to poslední, z čeho bychom ho byli podezírali.

Na Alenu a na mne se Ruth lepila v permanentní potřebě svěřovat se s plynulým tokem křivd a příkoří, jež jest jí snášeti od Viviána - což je běžné nutkání hysterek, takže jejich manželé se těší pověsti ignorantů, impotentů, despotů, egoistů, erotomanů vůči pochybným ženštinám a tak dále. Vivián byl koncentrací toho všeho a ještě něco navíc. Ze mne především vymáhala návody, jak na něho. Vydala jsem zkusmo ten nejběžnější pokyn pro podobnou situaci: „Moc si ho nevšímejte, zbytečně na něho nemluvte.“ Důsledek byl, že Viviánovou mezi námi pozvolna získávanou rovnováhou zamávalo, když se jí třikrát zeptal, kam uložila foták, a ona zarytě mlčela. U večeře, kde k ní občas ze zdvořilosti něco prohodil, Ruth se uprostřed jeho věty obracela s nějakou poznámkou k někomu z nás. Vivián znejistěl a vjeho pohledu byla úpěnlivá otázka: co se zas proboha děje... a co si o nás ti lidé myslí. Všem nám bylo trapně, jen Ruth byla spokojená. Když jsem se s ní ocitla o samotě, pochválila si:

„Poradila jste mi skvěle. Viděla jste, jak ho to vzalo?“ Počítala jsem do deseti a pak jsem trpělivě vysvětlila, že jsem mínila zdrženlivost a odstup, v nichž je ovšem třeba klidně, věcně a příjemně komunikovat o běžných záležitostech. „Byla jsem k němu stále příjemná. Ale vy jste mi to přece zakázala? Nemůžete mi dávat protichůdné rady,“ stěžovala si Ruth a já jsem se utvrdila v názoru, že moji kolegové pracující výlučně v manželském poradenství si vydělávají na chléb vezdejší nepoměrně tvrději než ti, kdo léčí schizofrenie.

Kdo si však k Ruth nadále podržel příchylnost jako k neselhávajícímu zdroji fascinujících výstupů - byl Robin.

Stačilo mu jen pár hodin, aby pochopil, že kdykoli k ní obrátí svoji vynalézavost, dojde ke scénám, které nás šrotují. Příjemně ho vyladilo, jak nás zas jednou má v hrsti. A tak především na její oblíbenou roli „polekaná dívenka“ odpovídal rolí „pozor, zlý pes“. Zničeho nic zavřískal a vrhl se jí po nohou. Hra, kterou jsme mu v rámci rodiny už bezmála znechutili neochotou se v děsu kácet. Ovšem Rutýnka...

Při večeři ji rafl do nohy pod stolem (o bolesti nemohlo být řeči, protože se zakusoval výhradně do obuvi, o leknutí tím méně, protože to půldne kousek opakoval popatnácté), Rutýnka zavyla jak postřelený šakal a ze židle vyskočila skutečně až na stůl, odkud se skácela do Viviánovy náruče. Protože efekt byl přiměřený

Robinovu vkusu, trávil pak dost času tím, že na Rutýnku číhal: pod dřevěným schodištěm, v zákoutích rozlehlé kuchyně, na zápraží, pod rybízovými keři... pokaždé skryt tak důmyslně (za nákupním košíčkem, za gumovkami do lesa, za hráběmi...), že Ruth muselo dát dost námahy ho nevidět a jeho útokem být šokována.

Jakmile cupkala okolo něho, s hurónským povykem vyrazil a zakousl se jí do nohy - tedy do sandálu. Rutýnka ječela, pištěla, vřískala, jódlovala, několikrát jí „selhalo srdce“ a párkrát

„omdlela“. Nejvděčnějším objektem z řad diváků jsem byla já: pokaždé jsem se vynervovala a vyplašeně se řítila směrem, odkud se ryk a stony linuly. V patách za mnou Alenka s obvazovým, dezinfekčním a křísicím materiálem. Zato muži, navzdory tomu, že právě pro ně byla tato šou Rutýnkou pořádána, se chovali nechutně cynicky. Beze všech zábran klidně před Viviánem - mezi nimi chlapy bylo beze slova vysvětlování vše jasné (vše, včetně toho, že on je Vašek) - na mne pokřikovali: „Co se plašíš, to ji Robin zas jen pokousal... Kam letíš, sed', to ji Robin jen morduje...“

K scéně nepopsatelně veliké došlo, když Robin svévolně počural

Rutýnčiny pantoflíčky s labutěnkou (opravdu příhodný to kus na vesnickou chalupu); když přežvýkal a opět na zápraží vyblinkal

Rutýnčinu taštičku (výstižnější je ovšem výraz „zavazadlo“) s kosmetikou a nebylo po ruce náhrady, protože já ani Alenka se nelíčíme; když si večer lehl do Rutýnčiny postele tak, že si na něho ve tmě sedla a on s dábelským jekotem vzlétl ke stropu a poté jí přistál na hlavě; když provláčel ostružiním její koketní silonovou noční košilku (další to vhodný kus na šumavskou chalupu, kde i v letní večery přitápíme a spíme ve flanelových pyžamech); když porazil žebřík přistavený k třešni, v jejíž koruně si Ruth česala chrupky (nebyl-li v dohledu žádný muž, bývala docela normální, samostatná a šikovná holka), a protože chlapi byli v lese a já s Alenkou v sousední vesnici pro vajíčka, visela tři čtvrtě hodiny ve větvích, než jsme se vrátili; když Robin chytil myšku, a jak už si v naší rodině osvojil, že ničemu živému se neubližuje, opatrně ji vzal do tlamy, vložil Rutýnce na lehátku do klína a myška jí vyplašeně vlítla pod volnou halenku...

Člověk časem přivykne všemu. To, co se pokaždé strhlo, mě záhy přestalo děsit představou, že na zahradě přistály mimozemské příšery, a jen jsem si klidně pomyslela, že to asi jenom hoří střecha, na někoho se povalila jabloň, někdo si zlomil všechny nohy nebo po hlavě spadl do sudu s vodou pod okapem... takže jsem se nedala vyrušit od rozečtené knihy či zhotovování oběda.

Ne. Nebylo to vůbec hrozné nebo nesnesitelné, jak jsme se s

Rudolfem obávali. Stavení je dostatečně velké, abychom o sebe nezakopávali. Většinu času jsme trávili na zahradě nebo v lese.

Z Viviána se vyklubal neobyčejně milý chlapec. Všichni členové naší rodiny mají odpor k nepořádku a Ruth se s námi během dvou dnů sžila tak, že přestala -jak zpočátku činila s šarmem hvězdy - po domě povalovat části svých oděvů a kosmetických výrobků a začala po sobě dokonce i uklízet koupelnu. Vaření jsem si vzala na starost sama, protože je pokládám v elektrifikované kuchyni za příjemnou hračku, Alenka a Ruth měly za povinnost mytí nádobí a úklid. Odjakživa tvrdím, že domácnost, kde teče horká voda a stojí automatická pračka a žena s mozkem, se dá zvládnout levou rukou. Platí to i pro naši chalupu, byt i zatíženou dvanácti osobami (Robin vydá zhruba za čtyři až šest). Jen s Ruth byla potíž, že se kdesi dočetla, že manžel má v domácnosti pomáhat a že manžel, který svoji ženu miluje, pomáhá v domácnosti rád.

Ne že by to pro mne bylo novinkou. Setkávám se s touhle hloupostí neustále. Přesto mě vždy znovu a znovu dokáže překvapit, že to ženské stojí za to: přimět muže, aby myl nádobí, luxoval, utíral prach a tak dále, dělal práce, jež bytostně nenávidí. Že tahle pomoc jí stojí za to, koukat na otráveného chlapa. A jdeme na nádobíčko,“ zašveholila Rutýnka na Viviána, ten se s výrazem mučedníka pozvedl a Alena která nesnese muže v kuchyni stejně jako já - rychle řekla: „Nikam se nehrň, v kuchyni by ses leda pletl pod nohama.“ „Ale ty mi ho káázíííš,“ zapěla Ruth dovádivě. „Zmizni.

Kdo má na mužskýho koukat ještě i v kuchyni,“ vystrčila ho Alena ze dveří a oddaný pohled, jímž ji stihl, se mi pranic nelíbil.

Za chvíli jsem za holkama zašla. „Ruth... váš manžel je velice šikovný na spoustu věcí. Na všelijaké to montování, spravování a tak. Měla byste ho nechat, aby dělal jen takovouhle práci. Nebo samosebou to, co je fyzicky těžké. Ale ty naše čistě ženské domácí práce chlapy ničí.“ „To mu mám pořád jen posluhovat, obskakovat ho, dělat mu služku?“ pištěla Ruth. „Obskakujte ho spíš míň,“ měla jsem dobrou vůli jí trochu pomoci. „Ale taky mu stále neukládejte nějaké malichernosti, s jakými si jako šikovné děvče poradíte sama. A jinak... Každý den přivezou nákupy, starají se o topení, sekají trávu, prořezávají stromy - a my zas koukáme na ně... Alenu jsem naučila, když uklízí, aby Petra poslala na fotbal nebo do kina. A jestli na velký úklid potřebuje pomoc, at si ji zjedná a zaplatí-než s tím otrávit manžela. Až zas naopak on bude vyrábět police, spravovat vysavač, dělat na autě nebo vydělávat nějakou prací navíc - at ona se zas klidně natáhne na gauč s knížkou.“ „Vy jste tak strašně chytrá ženská,“ povzdechla si Ruth. „Vy to prostě s mužskýma umíte a naučila jste i Alenu, jak na ně. Vůbec se nedivím, že váš muž se ve vás vidí.“

Zastříhala jsem ušima. Tohle vypadá slibně. Nejde o nějaké její lichotky, ale o to, že snad už začíná chápat, že ona sama to asi nevede nejlíp. Pak si Ruth povzdechla ještě hlouběji a řekla:

„Jenže vy to máte usnadněno tím, že vás manžel miluje - to na něm pozná slepý.“ Ne, nevykřikla jsem, že si plete příčiny a důsledky. A neskácela jsem se, ani když dodala: „No uznejte: kdyby mě Vivián miloval tak, jak je muž povinen své ženě, šel by to nádobí umývat se mnou už proto, abychom byli spolu.“

„Nikdo na světě není povinen nás milovat,“ řekla jsem suše.

„Naopak, lásku druhého si člověk vždycky musí nějak zasloužit.

A určitě ne jenom potvrzením z obřadní síně.“ „Jsou tu týden, a on ji ignoruje pořád dál-jak kdyby v baráku nebyl psycholog!“ křičela Alenka, když jsme se na chvíli ocitly samy dvě v lehátkách na zahradě. „Vidíš, to mě nikdy nenapadlo, že přítomnost psychologa by měla působit jako afrodiziakum.“

„Zaměřuješ se na takové malichernosti, jako kdo má v manželství šudlat nádobí, místo abys jí poradila nějaký fígl, jak na něho, aby s ní zas... jako tó „ lkala Alenka. „Děláš mi to naschvál, jen abys dokázala, žes měla pravdu ty, když jsi tvrdila, že mezi nimi je všechno definitivně v háji.“ „Žádný recept, aby s ní

Vivián zas jako tó... neznám.“ To se máš čím chlubit! Za co tě manželská poradna vždycky celou zimu platí?! Ty seš tedy pro ně pěkně kvalifikovaná externí výpomoc!“ Pak pro změnu nasadila škemrání: „Podívej, nemohla bys důvěrně pohovořit s Viviánem? V poradně přece určitě taky...“ „Samozřejmě. V poradně v určitých případech bývá muž instruován, aby občas -je-li to v jeho silách - aby byl od manželky pokoj - aby jako tó... když už mám tak prudérní dceru, která nedokáže nazývat věci správnými jmény, jak jsme ji odmala učili. Já ovšem jako tó zásadně neindikuju, protože se dovedu vžít do toho, s jakým nadšením se k tomu má muž,jemuž se to přikazuje a na němž se to vymáhá. A snad i proto, že jako pro ženu by pro mne bylo nesnesitelně pokořující, že mužský si mě tu a tam všimne proto, že mu to doporučil pan doktor, abych přestala trojčit... Chápeš?“

„Hmm,“ zabručela Alenka. „Kromě toho, miláčku... ve vztahu muže a ženy je přece mnohem víc a cennějšího než jen tenhle akt: když cítíš, že tvůj muž se rád dotkne tvé pleti, obrací se k tobě s úsměvem, těší ho tvoje blízkost, rád se s tebou směje, umíte spolu mlčet... A tohle se už vůbec nedá naordinovat, to tu bud' je, nebo není, a jestli to ze vztahu vyvětralo, nikdy už se to do něho nevrátí.“ „Něco veselejšího nevíš?“ zabrumlala Alenka.

„Aleno, co bys dělala ty, kdyby tě Petr ignoroval?“ „Já? Petr?“ vyjevila se Alenka. Pak se uchechtla: „Úlevilo by se mi, že pořád neotravuje. No a nejspíš bych si řekla, že je mu mizerně, nebo nemůže, nebo se mu nechce, nebo mu jdu na nervy... Co je to vlastně za hloupou otázku?“ zvýšila hlas. „Co bych dělala: nevšímala bych si toho a -“ dopověděla tiše: „A koukala bych, aby mu nebylo trapně. Aby všechno šlo klidně dál.“ Moje malá, rozumná holčička, pomyslela jsem si zjihle. „Jenže mě to štěstí nepotká - mít ňoumu,“ zas už se smála. „Nejsou, Alenko, ňoumové. Jsou jen - velmi hloupé, velmi protivné, velmi dotěrné a velmi neukázněné ženy,“ zjemnila jsem proslulé úsloví a dodala: „Proč o tom, co bys dělala na jejím místě, s Ruth sama nepromluvíš?“ Když šlo o

Ruth jakožto o člověka, který od ní očekává pomoc, byla Alenka jak mezek snažící se hlavou prorazit zed. Okamžitě vzplanula: To je něco docela jiného. Ruth Viviána šíleně miluje, a tak on by měl -“ Povzdechla jsem si, že Rudolf má pravdu, když hlásá, že máme nenapravitelně blbé děti. „Jistě,“ přerušila jsem ji.

„Protože někoho šíleně miluju, tak on je povinen pěkně skákat, jak já si v lásce pískám.“ „Radši si připust', že jako psycholog jsi totálně selhala,“ hudla si Alenka zas už svoje. „K čemu jsi vyštudovala a dělala doktorát věd a nevím co všechno, když v praxi si neporadíš ani s takovou maličkostí, jako aby Vivián -“

„ aby Vivián jako tó,“ řekla jsem povzbudivě. „Neutahuj si pořád ze mě!“ vykřikla Alenka. „Od malička jste si z nás s tátou utahovali, a ted' se divte, že jsme samý komplex, samá fobie, samá deprese.“

„To je pro mě úplně převratný pohled na věc. Respektive na vlastní děti. Vidíš, jak i psycholog se může mýlit v bytostech mu blízkých. Já vás odjakživa mám za slunné, agresívní, nezřízeně sebevědomé a nezdolné fracky.“ „Brzy tě humor přejde,“ řekla

Alenka mrazivě. „Ted tu věc s Ruth a Viviánem vezmu do ruky já sama osobně a nepostačíš se divit.“ „Exploze Viviánovy sexuální agresivity se hrozím už předem,“ poznamenala jsem a Alenka vyskočila, aby se mě pokusila vyklopit z lehátka. Zpod něho vyrazil Robin, nadšeně vypískl a vrhl se mezi nás štasten, že se zas něco semele. Už od rána, od chvíle, kdy do vaničky pod okapem kolny, naplněné páchnoucí vodou plnou zeleného slizu, nanosil

Rutýnčino prádélko - od té chvíle nebyl v domě žádný kloudný vzruch.

Když druhý den ráno Alenka nahnala do altánu Petra, Honzu i

Rudolfa, že s nimi musí něco důležitého projednat, bylo mi tak zhruba jasné, oč jde. Byla jsem si však jista, že si z ní budou dělat legraci a za pár minut bude po debatě. Uplynula však půlhodina a mně začala vrtat v hlavě jejich trpělivost. A když jsem se přibližovala k altánu, už úplně mě zmátl Honzův medový hlas: „Ty přece, Aleno, víš, že odjakživa jsem se zapojil do každé blbosti, cos vymyslela. Ted nejde vůbec o to, že je mi špatně, jak Marjánu vidím, ale o to, že tímhle tyátrem ji u Vaška pochováme už definitivně -- a ty pak obviníš nás.“

„Jestli to zvořete, tak samozřejmě,“ souhlasila Alenka. „Pokud budete ďělat, co vás naučím, tak to splní svůj účel.“ „Nejsem neochotný dělat ze sebe idiota,“ zahovořil neméně medově Petr.

„Ale nechci shodit tebe i Mařku, protože jinak než jako průšvih to dopadnout nemůže.“ Dokonce i Rudolf promluvil hlasem smířeným s Bohem i lidmi: „Ani já nejsem neochotný zhostit se role komického starého. Jenže Vašek ten nesmysl okamžitě prokoukne a

Mářa se v jeho očích odepíše jednou provždy.“ „Nemýlím-li se, plánujete, jak ve Viviánovi nabudit žárliveckou vášeň?“ připojila jsem se k nim. „Mohu vám nějak pomoci?“ „Posad se,“ řekla Alenka.

„Já to s nimi ještě jednou celé sjedu a ty to sleduj psychologicky jakoby z pohledu Viviána.“ „Ježíši, to snad ne,“ polekal se Petr. „Všem nám je všechno jasné. A ted chceme jít k vodě.“

* * *

„Nebudu riskovat, že něco zvencnete,“ řekla Alenka. „Tak Honzo: co uděláš při obědě?“ Honza po mně střelil zoufalým pohledem a hlasem takřka plačtivým řekl: „Několikrát se dotknu její ruky.“

„Já jako doklad své dobré vůle jsem ochoten ji štípnout do stehna,“ nabídl se Rudolf. „Musíš se ovládnout až do večera, aby se to celé vyvíjelo přirozeně pozvolna,“ napomenula ho

Alenka. Obrátila se na Petra: „A ty?“ „Já se budu pořád starat, jak jí chutná a tak vůbec,“ snaživě odříkával Petr, „a pak jí nabídnu svou polívku.“ „Polívku!“ zaječela Alenka. „Zamilovaný rytíř nabízí dámě vlastní porci drštkové polívky! Nabídneš jí svůj jahodový pohár s krémem. Bude se upejpat, ale ty jí ho vnutíš. Rozuměls?“ Ted zas pro změnu ke mně zaletěl zoufalý pohled mého zetě. Rychle jsem řekla: „Udělám pro tebe, Petře, jeden navíc, budeš ho mít schovaný v lednici.“ „A ty pak, Honzo, řekneš co?!“ zavelela Alenka hlasem rotného na cvičáku.

„Já pořád mlčím,“ postěžoval si Rudolf. „Nemohl bych například zvolat: Krucinálhergot, to je ale buchta!“ „S tebou bude vůbec nejjistější, když budeš převážně mlčet,“ mínila Alenka. „Protože na nic jiného než trochu sarkasmu se nezmůžeš, u oběda se omezíš jen na podezíravé pohledy na Honzu a Petra. Tvoje velká šance přijde až večer.“ „Neblázni! Copak ta volovina bude mít pokračování ještě večer?“ vykřikl Petr. Alena se však už zase věnovala bratrovi: „Tak Honzo, jsi hluchý? Ke konci oběda řekneš co?!“

„Že mám jít odpoledne k řezníkovi do Úhoně a jestli by nešla se mnou.“ „Prima,“ zaradovala jsem se. „Hned ti píšu seznam, co od pana Boublíka donesete.“ „To pust z hlavy,“ řekla Alenka. „Vtip je v tom, že Honza zapomene kabelu, takže Viviánovi bude vrtat hlavou, co ti dva mají za lubem... Takže Honzo: Ruth se bude zdráhat, ale ty budeš co?“

„Dotírat,“ zašeptal Honza zdrceně a stihl mě pohledem, který mi prozradil, že ve dvaadvaceti letech je v něm ještě kousek kloučka, který touží, aby ho máma vytáhla ze šlamastyky.

„Správně,“ pochválila ho Alenka, očividně spokojená s dosavadním průběhem generálky. „A ty, Petře - až Ruth podlehne Honzovu nátlaku?“ „Budu tiše zuřit. Bude jasné, jak to se mnou mává. Ale netroufnu si ani muknout, protože ty už něco tušíš a sleduješ mě i Ruth jako saň.“ Rozhlédl se kolem. „Je vám všem, doufám, jasné, že já jsem vyfásnul nejtěžší roli. Moje hnutí mysli se nepromítají do slov, ale do výrazu tváře.“ „Ty si stěžuj,“ řekl znechuceně Honza. „Ty ji odpoledne hodinu na krku mít nebudeš.“

Hodinu?“ změřila si ho Alenka. „Noo...,“ znejistěl Honza. „Já myslel, kdybychom pohnuli kostrou, tak se ta Úhoň a zpět za hodinu stihne.“ „Slyšíš to, mami?“ zakvílela Alenka. „S takovýmhle materiálem já pracuju. On má pod průhlednou záminkou bůhví kam vylákat ženu, kterou zbožňuje - a on to s ní, debil, vezme poklusem Úhoň a zpět, aby snad nezmeškal svačinu... Pamatuj si, Honzo, že spolu jdete do luk, abyste se vrátili jednak provinile, jednak s kvítím. A neobjevíš se mi na očích dřív než za tři hodiny... No nic,“ dodala si pro útěchu, „však ona to Ruth vezme pevně do ruky.“ Honza pošedl a já viděla, že ted už mu pomoci musím. „Alenko,“ začala jsem vlídně. „Vymyslely jste to s Ruth úplně báječně. Ale uvaž, jak snadno se takováhle hra může zvrhnout ve frašku.“ „To bych jim nedoporučovala,“ ujistila mě

Alenka. „Pokud to některý z vás zvoře nebo shodí,“ přeletěla je pohledem rotného, tentokrát kontrolujícího cimry, „upozorňuju vás, že akce je kolektivní. Jeden za všechny, všichni za jednoho.

Takže ten, kdo předvede tupost nebo svévolnost, poškodí nejen sám sebe, ale i druhé dva. Jasné? Nebudou ani desky, ani protiklíštové obojky. Jestli se však svého úkolu zhostíte úspěšně, jako zvláštní prémii vám přivezu antikvární výtisk Playboye.“

Konečně se mi rozbřesklo. Ta potvora kluky i tátu vydírá. V říjnu jede na služební cestu do Švédska, kluci z ní loudí gramofonové desky, Rudolf zas chce pro Robina protiklíštové obojky, které nám už docházejí. Alenka je tedy má v hrsti. Proto ta jejich spolupráce. Altán jsem opouštěla v okamžiku, kdy říkala: „Jde vám to nad očekávání dobře, takže ted si to ještě jednou sjedem načisto.“ Kluci zachroptěli a Rudolf se zvedl se zdvořilou omluvou, že on si své mlčenlivé paranoidní pohledy na Petra a

Honzu nejlépe natrénuje někde v ústraní před zrcadlem.

Ruth se v poledne vrátila načuřená. Hlasem veřejného žalobce mně a Aleně sdělila, že Vivián celé dopoledne u vody trojčil s

Robinem, a co měla dělat ona? Mínila jsem, že se mohla do jejich her zapojit, nebo si číst, nebo se koupat... Odpověděla mi, že dovolená je snad k tomu, aby se manžel své ženě věnoval.

„Jak věnoval?“ zajímala se honem Alena, aby Petr snad taky něco nezanedbával. „No jak?“ opáčila Ruth pohoršena, že má vysvětlovat takovou samozřejmost. „Ležíš u vody, manžel tě drží za ruku...

Sedíte v trávě, on tě vezme okolo ramen... Zahledíte se do vody, on ti hladí vlasy a ptá se, jestli ho ještě miluješ...“ Vzlykla:

„Místo toho plaval s Robinem na zádech a shazovali jeden druhého z matračky. Já se třeba utopit, ani by si toho nevšiml.“

„Hmm,“ řekla Alenka zklamaně. „Jenže já právě nesnáším, když na mě Petr pořád sahá.“ Ruth vytřeštila zrak: „Děláš si legraci?“

Alenka si nedělala legraci. Vyjádřila jen svoji potřebu intimní distance: obě nenávidíme každý nával, kde se na nás lidé tisknou, obě jdeme s averzí k lékaři, at už nám má sahat na krk nebo na vyvrtnutý kotník; obě nerady podáváme ruku; oběma nám jde na nervy, když člověk, s nímž hovoříme, k nám přistupuje nebo si proti nám přisedává příliš blízko... Dotekově snášíme jen lidi sobě nejbližší, a i u těch těmihle projevy šetříme... Už dříve jsem si povšimla, že Vivián je z podobného těsta. Dovedla jsem si proto živě představit, jak mu dává zabrat Ruth se svou neomalenou přítulností a vzácnou neschopností rozpoznávat a respektovat pocity druhého.

„Jemu je samosebou úplně jedno, že já se nudím. Že potřebuju, aby mě muž chápal. Že toužím po duševním souzvuku,“ drnčela plačtivě.

Nemohla jsem ji - jako hosta v našem domě-sjet tak, jak bych učinila v ordinaci: Jen infantilní ženy se nudí a třeští, když muž se nezalyká milostnými vyznáními. Jen infantilní ženy věčně blábolí o souzvuku duší a mají neustálou potřebu být někým chápány.

Alenka útěšlivě řekla: „Ale Ruth, z toho si vůbec nic nedělej.

Oč myslíš, že já jsem na tom líp!? Otec cynický despota, matka agresívní cholerik, brácha imbecilní hezoun, manžel erotoman vymáhající teplé večeře, pes potouchlý sadista... Kdybych já hledala pochopení pro svoji duši, mohu si pořídit morče, které mi ho poskytne víc než oni všichni dohromady... Kromě toho - mezi tebou a Viviánem ted všechno vezme zásadní obrat. Naši mužský jsou zpracovaný, a i když žádnému z nich to zrovna o překot nemyslí, nadřela jsem to s nimi tak, že zvorat to prostě nemůžou.“

Ruth se rozzářila a letěla se převléci. V červených šatech s bílými puntíky byla jak panenka a moje bezelstná Alenka, která neví, co je to nevražit či žárlit na druhou ženu, do mě štouchla a nadšeně řekla: „Podívej! Sluší jí to ohromně! To Petrovi a

Ňoumovi usnadní jejich role, nemyslíš?“

Nemyslela jsem, ale přikývla jsem: „Všechno dobře dopadne. Dala sis s kluky takovou práci.“

Dobře to zrovna neprobíhalo, přestože jsme obědvali -jako vždy v krásném počasí - na zahradě a napohled jsme byli ztělesněním idylické rodiny usazené v bílých proutěných křesílkách ve stínu košaté jabloně, jejíž větve se skláněly až nad velký stůl pokrytý vesele kostičkovaným ubrusem, pár kroků od nás záhony gladiol, z druhé strany záhony jahod, obtěžkaných obrovskými, právě dozrávajícími plody...

Co to bylo všechno platné, když Robin, od vody rozdováděný s

Viviánem, mu nadále podržel příchylnost a dorážel na něho i při obědě, takže většinu jeho zájmu strhával na sebe.

Alenka okamžitě vycítila ohrožení režie, proto vyskočila a Robina drapla, aby ho zavřela do stavení. Vivián řekl: Jen ho nech, je s ním psina,“ a hodil mu jablko. Robin se Aleně vyrval z náruče a znovu chytit se už nedal. Alenka se vrátila za stůl a kopancem do holeně, při němž jen sykl, dala Honzovi znamení, aby otevřel scénu. Nelze popřít, že se činil, jak mohl. Ruthiny ruky se dotkl nejméně desetkrát. Ovšem Vivián, dělící svoji pozornost mezi talíř a Robina, který vzorně aportoval jablko, by si byl nepovšiml, ani kdyby se Honza pokoušel vymknoutjí celou paži.

Ani Petr nezklamal, dokonce se pružně přizpůsobil změněné situaci. Pochopil, že šeptat si s Ruth do Robinova štěkotu by vyšlo naprázdno, proto zařval: „Jak ti ten králík na smetaně chutná?“ Vivián, který nesledoval směr jeho pohledu k Ruth, zdvořile řekl: „Díky, je výborný - jako všechno od vaší maminky.“

Alenka se dusila vzteky a naši mužští potlačovaným chechtotem.

Konečně přišly na stůl poháry a Petr udatně a jednoznačně adresně prohlásil: „Vidím, Ruth, jak ti chutná. Vezmi si i můj.“ Ruth zaševelila, že kdepak, to je vyloučeno - a Petra nenapadlo nic lepšího než říct: „Opravdu si ho klidně sněz -já na něj stejně nemám chut'.“ Ruth se znovu začala upejpat - a v tu chvíli na ně

Vivián upřel nevěřící zrak a řekl: „No neblbněte - vy ani jeden nestojíte o takovýhle pohár?! Tak ho naval, já bych klidně snědl čtyři.“ Přitáhl si ho od Petra a slastně se do něho pohroužil.

Obávala jsem se, že se Alenka rozpláče. Namísto toho štípla Honzu do boku, ten nadskočil a vykřikl: „Musím k řezníkovi, Ruth, nešla bys se mnou?“ „To víš, že půjde,“ řekl Vivián. „Pro mne a pro

Robina doneste od pana Boublíka ty jeho domácí jaternice.“ Pak mi poděkoval za oběd, vstal od stolu a skácel se opodál i. s knížkou do lehátka. Vyřáděný Robin usnul pod jeho lehátkem.

Když holky sklízely ze stolu a umývaly nádobí, tekly jim slzy.

Šla jsem za nimi do kuchyně, kam se za chvíli přišourali i naši mužští, aby si ověřili, že jim se za vinu nic neklade. Alenka neochotně, ale spravedlivě připustila, že chyba nebyla v nich, a Viviána vyhlásila za necitlivého hrubce. Rudolf s ní souhlasil hluboce dotčen, že jeho pečlivě nacvičené pohledy na Honzu a

Petra nedošly u Viviána odezvy.

Protože se ukázalo, že Vivián v lehátku usnul jak pařez, ztratil smysl Honzův a Ruthin odchod do přírody. Je ovšem pravda, že když se probudil ke svačině, okamžitě se začal shánět po jaternicích a zarmoutilo ho, že Honza a Ruth slibovali naprázdno.

Vpodvečer se Alenka znovu morálně vzchopila a oznámila, že program večeře jede podle původního plánu, i když chybí návaznost, s níž počítala, kdyby scény předchozí - oběd a Honza s Ruth v lukách - byly vyšly. Vysvětlila mi, že u večeře se zájem

Petra a Honzy o Ruth vystupňuje tak nápadně, že otec si z nich obou začne utahovat, jak se nám do Ruth pobláznili. Honza s

Petrem se budou rozpačitě, zmateně a provinile vrtět... „Prostě hledět jak dva idioti, což jim nedá žádnou námahu,“ uzavřela spokojena, jak přiléhavé role všem vybrala.

Řekla jsem, že líp by to nevymyslel ani Fellini. A iniciativně jsem přidala názor, že by neškodilo, kdyby táta i do svého sžíravého sarkasmu vložil i stopu závisti a pozdní vášně. „Přesně na tohle jsem taky myslela. To by celou scénu ohromně zvedlo,“ řekla Alenka rozmrzele. „Jenomže... copak tátovi můžeš svěřit nějakou hlubší psychologickou roli? Bud' si jista, že o nápady nouzi nemám. Mít k dispozici jen trochu inteligentní personál, rozehraju to tak, že s tím můžeme na scénu Národního.“

Ujistila jsem ji svou důvěrou: „Vzhledem k tomu opravdu chabému obsazení, z něhož musíš vycházet, jsi to dala dohromady obdivuhodně.“ „Myslíš?“ potěšilo ji mé uznání. „Poslouchej: už vstupní scéna bude úderná - zapomene se dát na stůl sůl.

Ruth pro ni poběží, tadyhle na konci trávníku uklouzne, upadne, poraní si nohu, vykřikne, Honza s Petrem se div nepřerazí, jak k ní poletí, a s velkou péčí a něhou ji odnesou zpátky ke stolu.“

Obávala jsem se, že údernost bude oslabena skutečností, že vřeštivé kácení nám Ruth servíruje několikrát denně, ale omezila jsem se na poznámku, zda nebude nápadné, když kluci - až dosud

Ruthiny pády, mdloby a tak podobně ignorující - se ted' najednou div nepřerazí. Alenka tenhle detail odbyla mávnutím ruky velkého režiséra, nezabývajícího se malichernostmi: „Zapomínáš, že chlap posedlý žárlivostí nepřemejšlí. Vivián nebude mít smysl pro nic, jen pro fakt, že dva rozchlípnělí kamarádi mu chtějí odloudit manželku.“ „A tím se mu ohromně uleví,“ řekl Petr. Právě s Honzou vstoupili do kuchyně s obvyklým dotazem, kdy už proboha bude něco k jídlu. „Až ji ponesete, budete se k ní mít,“ zahřímala na ně

Alenka, zocelená poledním fiaskem. „Ne abyste ji vlekli jak almaru.“ „Vivián je náš dobrý kamarád,“ prohlásil Honza. „Neradi v něm vzbuzujeme falešný optimismus a naděje. Jestli na tom ovšem trváš - prosím, vyhovíme ti... Až se nám tu ovšem sesype tváří v tvář pravdě, že Mařka mu zůstává na krku - ty se o něho postaráš, vid, mami? Aby si na sebe nesáhnul nebo podobně.“

Já i Rudolf víme, čím jsme svým dětem povinováni. „Ten guláš je málo slaný!“ zvolal Rudolf. „Vida, a není tu sůl!“ inteligentně jsem přihodila repliku. Ruth vyskočila: „Hned ji donesu.“

Odcupkala a Robin, na konci trávníku si kutálející hrušky hniličky, dokonce podpořil Alenčin režijní záměr: vyrazil proti

Ruth a přihrál jí hrušku pod nohy. Ruth se s výkřikem skácela, ječela --- a už k ní pádil Petr s Honzou, popadli ji... A vtom

Ruth zařvala jak tygr: „Neblbněte! Pustte mě, blázni! Já jsem si na tý mizerný hrušce vyvrkla kotník doopravdy-- - Auvej, to je bolest „ a rozplakala se.

Rudolf později kajícně připouštěl, že to od něho bylo surové, ale vymlouval se, že ovládnout se prostě nedokázal. Ve chvíli, kdy

Ruth zařvala „doopravdy“, rozchechtal se na celé kolo, Alenka se rozbrečela a Vivián jako obvykle duchem trochu nepřítomný a zvuky manželkou vyluzované nevnímající - na nás roztržitě pohlédl a pak, aby snad nepokazil nějakou legraci, upřímným smíchem se přidal k Rudolfovi.

Zbytek večera trávila Ruth v ušáku před krbem, nohu v ledových obkladech na židli. Mužští si šli zahrát na místní hřiště volejbal, já a Alenka jsme se zhostily role ošetřovatelek a utěšovatelek. Ruth profňukala večer ani ne tak bolestí jako zlostí, že celá péče, pozornost i žárlivost Viviána se vybila jedinou větou: „Neříkal jsem ti, abys tu neexhibovala na vysokých podpatcích?“

Neúspěch inscenace přičetla Alenka v plném rozsahu Robinovi.

Když všichni konečně ulehli, telefonovala jsem tetě Haně: „Jak to, že se vůbec neozýváš? Kdy teda má pro tebe Rudolf přijet?“

„Milenko, nemám čas pořád jenom na vás. Mám taky různé společenské povinnosti,“ říkala medově, ale já věděla svoje.

„Nevykládej. Nevymlouvej se. Místo abys mi to tady pomohla morálně zvládnout, tak ses na mě vykašlala -“ „Založila jsem turistický kroužek pro zralé ženy mého věku,“ řekla důstojně teta

Hana. „Podnikáme i několikadenní výlety, na kterých ujdeme denně dvacet kilometrů, abychom byly fit. Tento týden děláme

Křivoklátsko. A když se to tak pěkně rozjelo a získala jsem podporu národního výboru a všechny možné slevy a výhody, tak se nemůžu sebrat a zmizet. Chápej to. Snad příští měsíc na pár dní...“

Rudolf, který stejně jako já doufal, že teta Hana by na Aleniny a Ruthiny fantazmagorické plány mohla působit trochu uzemňujícně, řekl, že celé neštěstí je v tom, že teta

Hana se s Ruth už asi dvakrát v Praze setkala. A než by čelila pobytu s ní pod jednou střechou, radši zorganizuje pro místní báby balet. Kdepak! Tu tady letos hned tak neuvidíme.

* * *

Tři týdny dovolené dětem rychle uběhly a nadešel okamžik, kdy se večer vypravovaly k rannímu odchodu na stavbu tak, jako by měly na několik dnů vyrazit do krajiny, kde široko daleko nemůže být řeči o potravě. Alenka a Ruth rozkrájely bochník chleba, krajíce do vysoka obložily studeným masem, sýry, vejci, pomazánkou, a když se tahle hromada tyčila na kuchyňském stole spolu se sklenicí nakládaných hub, sáčky ovoce a balíčky malinového koláče, Honza se ustaraně zeptal, jestli jsem si opravdu absolutně jista, že na podobném místě musí být závodní jídelna.

Brigády na stavbě se odmítl zúčastnit hned z několika závažných důvodů: po celoročním studiu je totálně vyčerpaný; vysokoškolské prázdniny jsou zákonem stanoveny k získání nových sil pro další náročné úkoly; v socialistické společnosti si mladý nadaný člověk nepotřebuje podlomit zdraví tím, že si nádeničinou vydělává na studium; nemá zájem na rozmachu textilního průmyslu v našem okrese, protože jemu pro zbytek života stačí občas nové džíny; nepotřebuje si vydělat peníze, protože není chamtivý; nepůjde si vydělávat peníze, protože se mu hnusí konzumní společnost; dvěma starým lidem s minimálními potřebami a maximálními výdělky snad proboha nemusí dělat takové potíže dát synovi najíst, aniž by se ubohých pár dní svých prázdnin plazil za padesátikorunou jak plantážní otrok; socialistická ústava mu v rámci práva každého občana na odpočinek zaručuje po dobu studia naši vyživovací povinnost i o prázdninách; nebýt jeho, tenhle barák se už sesul zchátralostí a ze zahrady byla žumpa. Nic nám nevyčítá, ale je zajímavé, že v téhle rodině, když jde o práci, ví se vždycky jen o něm.

Všechno jsme s Rudolfem trpělivě vyslechli a uznali, přestože předneseno po osmnácté už nás to nemohlo tak plně zaujmout, ale nechtěli jsme být nezdvořilí - a pak jsme pověřili Alenku, aby ho na stavbu přihlásila spolu s nimi. Alenka řekla, že tak učinila ještě před odjezdem z Prahy, a tím se vysvětlilo, proč ji naše diskuse s Honzou I na téma: „student-nádeník v rozvinuté socialistické společnosti“ ponechávaly vlažnou. Zeptala se nás, zda jsme snad předpokládali, že ona bude skládat cihly, nahazovat omítky a tahat traverzy, zatímco náš protěžovaný mazlíček se bude válet u vody.

První ráno vstávali za ryku a sténání, co tohle je za život, jaký oni mají život a kdo druhý má takovýhle život. Krize nastala, když Ruth nemohla najít parfém. Konečně se vyřítili k autobusu, který v pět dvacet projíždí Krásnou, míří do okresního města a zastávku má na jeho předměstí - přímo u brány staveniště. Znovu jsem usínala s politováním, že tohle protivně časné vstávání je ted' čeká denně. Mohla jsem být klidná. Bylo to poprvé a naposled. Hned od příštího dne začali odjíždět autobusem v sedm třicet, protože devět čtyřicet které prosazovala Ruth, se jim zdálo přece jen trochu přehnané. Nepoučitelně naivní jsem si pomyslela, že tahle pracovní doba má zas tu nevýhodu, že se budou vracet až po páté hodině. Opět jsem mohla být klidná. Ve čtrnáct dvacet tu byli denně jak na koni a občas „stihli“ i autobus polední.

Když líčili své zážitky ze stavby, pochopila jsem, že tenhle textilní kombinát - výzvy nevýzvy, ministr neministr - se otevře v letech, kdy jakákoli textilie bude přežitkem minulého století.

Už samotný způsob jejich pracovního zařazení hovořil za všechno.

Petr jako strojní inženýr s tříletou praxí a specializací těžká mechanizace byl přidělen do kanceláře, kde z přejímek do karet zanášel na stavbu dodaný materiál. Vivián jako stavební inženýr s čtyřletou praxí byl zařazen co pomocník mzdové účetní. Honza, který projevil zájem bud o nějaké technické výpočty, nebo těžší fyzickou práci, aby nevyšel z formy fakultního hokejisty, byl posazen do kamrlíku sociální pracovnice na mateřské dovolené, kde ho denně navštívil nejméně jeden zaměstnanec s dotazem, jak dosáhnout snížení vyživovací povinnosti na dítě nebo na koho se obrátit s žádostí o mimořádnou placenou dovolenou, kterou potřebuje, aby jel zrychtovat nevěrnou manželku do Bardejova.

Druhým případem skončila Honzova kariéra sociální pracovnice, protože Jurajovi Szántomonymu, strojnímu zámečníkovi, jichž byl na stavbě katastrofální nedostatek, takže byli obhospodařováni jak drahé kovy, poradil, aby v tak naléhavé záležitosti odjel prvním rychlíkem bez zbytečných řečí - a pak se uvidí. Na papírování je dost času, až se vrátí. Závěrem mu doporučil, aby se vzhledem k manželčiným povahovým zvláštnostem poohlédl po práci v místě bydliště.

Následujícím přeřazením si Honza pronikavě polepšil. Stal se pomocníkem šéfa studené kuchyně, kde denně od osmi třiceti do jedenácti třiceti flákal na talíře salám, sýr, máslo a okurky.

Od dvanácté se pro něho při nejlepší vůli už žádná další práce nenašla. Doma se takřka přestal stravovat, protože se vracel přejedený. Ženy v kuchyni - jak skromně vysvětlil - podlehly kouzlu jeho osobnosti a neustále mu připravovaly minutky a jiné pochoutky, aby prý se trochu vykrmil. Znepokojovala mě představa, kolik nám stavební podnik za jeho brigádu naúčtuje. Skutečnost, že naopak ještě dostával výplaty, mě přesvědčila, že náš stát má nějaké tajné nevyčerpatelné zdroje, zajištující ekonomickou bezstarostnost.

Alenka byla přidělena do party elektrikářů, o nichž hovořila jako o lidech s ohromným přehledem, s nimiž je radost diskutovat.

Rudolf se znepokojeně zeptal, jestli by nemohla požádat o přeložení na jiný úsek - odmalička se přece chorobně bojí elektrického proudu. Ujistila ho, že to vůbec není nutné. Kdykoli parta začne na něčem dělat, včas jí řeknou, aby se na chvíli posadila támhle někde kus stranou.

Ruth v přijímací kanceláři oznámila, že má chatrné zdraví, proto musí dostat práci lehkou a bezpodmínečně vsedě. Její včlenění do štábu uklízeček ubytoven se pouze na první pohled jevilo jako protiřečící. Praxe ukázala, že jde o cosi mezi rekreací pro důchodce nejvyšších věkových skupin a rehabilitací válečných invalidů. S pracovní náplní byla spokojena tak, že se začala zabývat myšlenkou, že v Praze praští s dosavadním zaměstnáním a vrhne se na dráhu uklízečky profesionální.

Spokojena nebyla sama. Spokojeni byli všichni tak, že jsem se děsila, že ze stavby musí být vyhozeni s ostudou, která za nimi dojde na jejich pracoviště a za Honzou do školy. Omyl! Byli naopak přemluveni, když se tak výtečně zapracovali, aby si brigádu ještě o dva týdny prodloužili. Podepsali, nadšeni pracovními podmínkami, výplatami, pobytem na chalupě i jistotou, že jejich šéfové v Praze bezmocně zuří. Závěrem si přinesli děkovací dopisy ředitele krajského stavebního podniku, z nichž jsem vyrozuměla, že díky jim kraj splní a překročí úkoly této a příští pětiletky, textilní kombinát zahájí výrobu s předstihem a my všichni budeme mít co obléct. Dopisy končily provoláním slávy iniciativě a úsilí naší mladé generace. Rudolf- na rozdíl od generálního ředitele cynik a ekonom - suše pravil, že díky iniciativě a tvůrčímu úsilí naší mládeže ho vždy příjemně překvapí, když vidí na pultě kus chleba, konzervu nebo ponožky, což jistě skončil optimisticky - nebude mít dlouhého trvání.

S kým však nástupem dětí na stavbu propukly nesnesitelné potíže - byl Robin. Po celou jejich dovolenou, kdy s nimi bylo stále rušno a veselo, držel se při nich a ani jednou nám neutekl.

Dokonce ani v lese se daleko nevzdaloval, aby mu mezitím něco neušlo. Když však mu denně ráno začali odcházet, zatímco jeho jsme drželi zavřeného v některém hořejším pokoji, a co víc, když se vraceli domů rozjaření, běsnil v představě, že si kdesi za jeho zády zorganizovali nějakou ohromnou psinu - bez něho. Však on jim to spočítá.

Když byli na stavbě asi potřetí, večer, kdy měl být zahnán do pelechu, zmizel. Nepřišel domů celou noc a já se co chvíli probouzela a naslouchala, jestli neštěká přede dveřmi. Ráno se do růžova vyspalý vynořil ze své džungle, skokem rozrazil branku zahrady, vyběhl na louku a dal najevo, že je vypraven. Nepodařilo se nám ho ani přilákat, ani chytit, zato jemu se podařilo vtrhnout za dětmi do autobusu, skrýt se pod sedadlem, takže nezbylo, než aby se o něho ted už postaraly. Hemžením na stavbě, tolika lidmi ochotnými s ním laškovat, byl okouzlen. Děti kvůli němu div nezmeškaly zpáteční autobus. Shodli jsme se, že na stavbě by svou potrhlostí mohl přijít k úrazu. Nezbývá tedy než každé ráno zalarmovat všechny síly, aby se k autobusu nedostal. Podařilo se nám to, takže autobus odjížděl provázen Robinovými skřeky, které nasvědčovaly, že zešílel. Hodinu poté se ztratil. Za další hodinu se objevil v partě Alenčiných elektrikářů, kteří se mu předchozí den tak mile věnovali.

Zas jsme tedy měli s Rudolfem o zábavu postaráno. Nejen ráno, když děti odcházely, ale po celé dopoledne Robina hlídat a vymýšlet mu kratochvíle, aby neutekl. Stejně se mu to povedlo přinejmenším dvakrát do týdne a na stavbě byl vítán vždy tak, že k boji proti nám se vracel zakalen. Jeho schopnost orientace nás ohromila. Domnívali jsme se, že na stavbu běhá po silnici, kterou jel autobusem. Pak nám lidé ze sousední vesnice řekli, že si cestu šikovně krátí přes pole a lesy neboli řítí se přímým, nejkratším směrem.

První dny brigády se zdálo, že nejvíc získal Vivián. Holky se novými zážitky zabavily tak, že ho nechávaly na pokoji. Jenže byli na stavbě sotva týden, když Petr mně a Rudolfovi řekl:

„Nerad vás děsím, ale povídala Alena, že otevírá nový, dokonale promyšlený útok na Viviána co manžela.“ „Je pro mne v inscenaci nějaká větší role?“ staral se sobecky Rudolf.

„Po tom, jak jste minule všichni všechno zvorali, si tentokrát nikdo z vás ani neškrtne,“ řekla Alenka tak samolibě, jak kdyby ke spolupráci získala přinejmenším okresní ochotníky. „Viviána odrovná fakt, že neobyčejně interesantní a perspektivní mladý muž se s vážnými úmysly uchází o jeho manželku.“

„Nejsem to, doufám, já?“ zeptal se ustaraně Honza. Alenka jen opovržlivě odfrkla a dodala: „Naléhá na okamžitý rozvod, aby se s ní mohl co nejrychleji oženit.“ „Bude taky bydlet u nás?“ zajímalo Rudolfa. Alenka už víc neprozradila, přestože jsem vyzvídala ve snaze zabránit další potrhlosti.

Druhý den, když se vrátili z práce, usadila se se mnou v altánu, kde jsme přebíraly třešně a višně na zavařování. Nevím jak už to přišlo, že jsem nadhodila otázku jejího zaměstnání, až za dva roky skončí práva. Jak kdybych nevěděla, že začít s našimi dětmi o jejich profesionální budoucnosti znamená uvrhnout se do zlosti či deprese. Honza, až skončí techniku, konečně se začne plně věnovat hokeji, od něhož ho studium přece jen trochu odvádí. Při tom, jak se to u nás vede, nepochybovala jsem, že nejeden podnik ho ve vyšším zařazení technika nechá pracovní dobu proběhat na hřištích. „Jaký podnik?“ řekl Honza pohoršeně. „Ze školy na podnik, to by bylo z bláta do louže. Hokej zas div ne na druhém místě. Jen co budu mít techniku z krku, hlásím se na tělovýchovný institut. Jde mi nejvíc o trenérskou kvalifikaci, a s tou se už vždycky zajímavě uživím.“ Na zoufalou otázku, proč tedy techniku vůbec studuje, vysvětlil, že hlavně proto, že je to lehárna. Což je s jeho nadáním bohužel pravda, která ho učí představě, jak ono to v životě všechno jde pěkně samo od sebe. Výklad ukončil slovy:

„Neškodí mít nějakou důvěru budící kvalifikaci, i když ji člověk třeba nikdy nepoužije.“

A ted, když nad útěšnou úrodou naší zahrady položím otázku, jaký obor v oblasti práva si míní zvolit naše dcera, dozvím se: „Ale maminko, já přece vůbec nebudu dělat nic, co má něco společného s právem. Mně jsou paragrafy protivné, protože pořád něco zakazují nebo nařizují, a ty víš nejlíp, jak právě tohle já nesnesu.“

Dokázala jsem se klidně zeptat: „Co tedy míníš dělat?“ „Začnu studovat dějiny umění.“ Nebyla jsem mocna slova.

„Jako psycholog jistě víš, že ve většině lidí dříme celý rejstřík talentů pro mnohá povolání.“

„Což neznamená, že všechny musí završit vysokoškolským studiem.“

„Někomu trvá déle, než objeví, v čem by se nejlépe realizoval.

Já se zatím rozhlížím a orientuju.“ „Ta práva, doufám, dokončíš.“

„Proč ne? To přece zní ohromně solidně: právník.“ Zdálo se, že se dobírám k myšlení svých dětí: jednu profesi jako reprezentaci solidnosti, druhou jako povyražení, Stát to sice nepřijde nejlevněji, ale já jsem všechny ty šance, výhody a úlevy pro naši nadějnou, talentovanou a uvědomělou mladou generaci nevymyslela - takže proč bych se měla starat já?! At se stará Petr, ministr školství a ministr práce.

Přece jen mi to nedalo: „Alenko, bud'rozumná. S tvými nápady bys studovala do třiceti.“ „Vid'?“ opáčila nadšeně. „Když otročím v zaměstnání a ještě studuju, Petr nemůže tolik otravovat s domácími nudlemi a třenými buchtami a podobnými nesmysly. A pak taky - přestat chodit do školy, kde budu dělat zkoušky?“

Myslela to úplně vážně. Nikdy nepochopila, co je to tréma, a ke každé zkoušce - at uměla, nebo neuměla vyrážela dychtivě jak nadupaný dostihový kůň na závodní dráhu. I kdyby neměla o látce ani ponětí, už samotný pohled, jak radostně se ke zkoušce hrne, musí examinátora naplnit jistotou, že téhle vědomostmi přetékající studentce to jinak než za jedna dát nemůže a že jakékoliv otázky jsou plýtváním času.

Třešně jsem třídila v melancholických úvahách, proč zrovna já musím mít tak příšerné děti. A ted si k nám ještě přisedl Petr a nasupeně Aleně řekl: „Dneska jsi mě tedy pořádně naštvala.“

Chvíli vyčkával na povzbuzení, aby věc blíže vysvětlil, a to mi potvrdilo, jak málo ještě zná naši holčičku. Pečlivě prohlédla, jestli třešně, které si chce nacpat do pusy, jsou opravdu ty největší, a pak roztržitě řekla: „No jo, to víš...,“ a dál zřejmě pokračovala ve vnitřní rozvaze, zda dráha kunsthistorika pro ni bude to pravé, nebo zda si ještě nějakou další fakultu švihnout do třetice.

„Já osobně bych v životě něco takového neudělal,“ ozval se znovu

Petr. „No jo, to víš, takovej máš dneska život,“ rozvedla Alenka svoji odpověd'. Petr konečně pochopil, že z ní kousek zájmu o příčinu své naštvanosti nevykřeše, obrátil se tedy na mne:

„Představ si, maminko, že Alena -“ „Nechci nic slyšet,“ přerušila jsem ho. Ne že by mě jejich hádky znepokojovaly. Zazníval v nich vždycky týž humorný podtext jako ze sporů mých s Rudolfem, podtext, jehož jsou si obě strany, at sebevíc napěněné, koutkem mysli vědomy, takže doopravdy zle se pohádat nemohou. Spíš se stává, že hádka končí výbuchem smíchu. Přesto jsem se vždy bránila být do Aleniných manželských rozepří vtahována - a většinou jsem se bránila marně. Slogan, který si osvojila jak

Alena, tak Petr jako psycholog musíš uznat, že pravdu mám já - mě zabíjel. „Nechci nic slyšet,“ řekla jsem ted' Petrovi. „Říkali jsme ti s Rudolfem, aby sis ji nebral?“ „Jo, ale

„Upozornili jsme tě, že jsi jemný a mírný chlapec a že by sis měl najít dívku podobnou?“ „Ano, jenže

„Varovali jsme tě, že naše dcera potřebuje někoho, kdo by ji držel na pevné uzdě?“ „To nemá nic společného s tím, že ona -“

„A když sis vedl svou, zakázala jsem ti chodit na mne se stížnostmi?“ „Já si nestěžuju. Já jenom chci, abys jako psycholog uznala, že to od ní bylo blbé. Ona totiž -“ „Musíte se věčně hádat?“ napomenula nás Alenka. „Tchyňě se zetěm se málokdy snesou, ale aspoň o dovolené se ovládejte.“ „Co bys asi tak myslela, že jsem se dneska na stavbě o tobě důvěrně dozvěděl?“ vykřikl na ni Petr.

V Alence se konečně probudil zájem. Kromě zkoušek a zvířat milovala tajemství a překvapení. „Budu nějak vyhodnocená?

Odměněná? Dostanu rekreaci?“ řekla dychtivě.

„Dozvěděl jsem se, že za tebou dolejzá jeden z těch elektrikářských výtečníků - Lojza Froněk,“ pravil Petr pochmurně.

„Aha,“ řekla Alenka zklamaně. „Vloni prý nejúspěšnější brigádnici poslali na čtrnáct dní do Jugoslávie.“ Zvedla jsem se, ale Petr si přistrčil židli tak, že bych byla mohla odejít pouze přes stůl s mísami ovoce. „Jen si to pěkně poslechni. Víš, co mu Alena řekla? Že s ním na tancovačku do Křimic nemůže, protože má pekelně žárlivého manžela, který by je oba rozšlapal.“ Obrátil se k ní: „Víš, co bych v podobné situaci řekl já?“ „Jako kdyby za tebou dolejzal Lojza Froněk?“ „Kdyby za mnou dolejzala nějaká ženská,“ odsekl Petr vztekle. „Řekl bych: Milá dámo, mě nezajímáte, protože já jsem štastně ženatý člověk a s mojí manželkou se žádná druhá měřit nemůže.“ „To bys velmi výstižně popsal skutečnost,“ pochválila ho Alenka.

S povzdechem jsem se do toho vložila: „Když už jste mě přinutili, abych tenhle nesmysl vyslechla, tak musím, Alenko, konstatovat, že to, co by řekl Petr, je vůči partnerovi zdvořilejší a slušnější, než cos řekla ty. Opravdu ses moc nevyznamenala.“ Petr mě stihl vděčným pohledem. „Nic nechápete. Já dám Lojzovi najevo, že je pro mne vzduch, a on se mi vykašle na akci proti Viviánovi.

Už jednou všechno krachlo na výjimečné neschopnosti vás všech.

Ted by se to zas mohlo zhroutit na tvé ješitnosti,“ zlostně vyčetla Petrovi. Pak poodhalila karty. Lojza ji stále někam zve, protože nemá holku. A ona mu přihrává Ruth. „Ta to tak má zapotřebí,“ mínil Petr. „Na stavbě se okolo ní hemží zástupy ctitelů. Na ubytovně, kde uklízí, je jich víc než na konstrukcích.“

„Pěkní mizerové,“ řekla Alenka zhnuseně. „Takhle se s ní muchlat někde v ústraní, na tancovačku, na vejlet... to jo, na to by je užil. Ale předvést se před manželem-to už ne. Když nás viděj s

Viviánem u autobusu, všichni se tváří, jak kdyby ji neznali.“

„Co s tím má společného Lojza?“ byl Petr neoblomný. „Tobě to ale zapaluje,“ otrávila se Alena. Pak se nám to rozhodla předložit polopatě. „Lojza je ohromně milý, takový poddajný kluk, který si dá říct. S Ruth už jsem ho seznámila a okamžitě zabral.“ „Tak já bych to shrnula,“ ozvala jsem se.

„Chceš říct, že Lojza je do té míry manipulovatelný, že ho dokopeš, aby se Viviánovi producíroval jako nápadník jeho manželky.“

„I takhle hrubě se to dá říct,“ připustila Alenka. „A tím snad už i vy dva chápete, proč si to s ním nemůžú rozházet. Potřebuju, aby byl tvárný, aby věděl, že to s ním myslím dobře. Snad víte, že muž zavrhne ženu, která ho příkře odbyla. Ale dál je něžně oddán té, o které ví, jak ráda by mu byla po vůli, pouze však hrůza z manžela-surovce jí brání se mu oddat.“ „Mockrát ti děkuju,“ zuřil Petr. „Ve tvé nové inscenaci mám teda roli žárlivý tajtrlík na stavbě.“ „Podívej, Alenko,“ řekla jsem laskavě.

„Žádná hra proti Viviánovi ti nemůže vyjít, protože jednou ztratil o Ruth zájem, takže -“ „A to seš psycholog!“ zaječela

Alenka svoje oblíbené zaklínadlo. „Škoda, že právě vy hlásáte, že rodiče mají děti povzbuzovat svou hlubokou vírou v úspěchy jejich životních cílů. Místo toho jste nás ty a táta odjakživa deptali svým nepochopením a pesimismem.“ Nadechla jsem se k trpělivosti. „Záměrně nabuzovat v partnerovi žárlivost, to je ubohost, ke které se uchyluje zásadně partner slabší, závislejší, méně milovaný nebo nemilovaný. Ten druhý, je-li jen trochu inteligentní, to prokoukne. Aleno, pochop už jednou, že normální ženská nemá potřebu manželovi předvádět, jak je obletovaná. Je to nevkusné, nejapné a dryáčnické. Normální ženská své ctitele drží náramně zkrátka a hezky daleko manželovi z očí.“

„To si myslíš ty, která znáš život z učebnic,“ řekla Alenka. „Já to zas znám z praxe. Tak třeba na jednom podnikovém zájezdu jsem viděla, jak vyšiloval takový ten vlažný manžel, když mužští obletovali jeho ženu a ona se s nimi ohromně bavila.“ „Je dost hloupých mužů,“ připustila jsem, „kteří když manželka začne trojčit - jsou bez sebe, co tomu řeknou lidi. Opravdový chlap na ně kašle. Vyšiluje jen tehdy, jestli mu o manželku skutečně jde.

Je-li mu lhostejná jako Ruth Viviánovi, její ctitelé ho nejvýš obveselí, případně doufá-nejsou-li ve hře nezletilé děti-, že mu ji některý sejme z krku. Věř mi, že touhle cestou a obávám se, že vůbec žádnou cestou - Ruth Viviána milostně nenažhaví.“

„Zapomínáš,“ řekla moje dcera s výrazně sníženým IQ, „že Ruth

Viviána miluje a je zoufalá. Je proto povinností nás všech -“

„- dohnat Vaška k tomu, aby sbalil kufr, zmizel a podal konečně žádost o rozvod,“ dodal Petr. Když jsem stručně informovala

Rudolfa, náramně se bavil a zajímalo ho především jedno: „Lojza

Lojzou dlouho nezůstane. Co myslíš? Bude náš nový strávník a nocležník Luí nebo Lisién?“

* * *

Tři dny nato nám Alenka sdělila, že zítra - v sobotu dopoledne - nás navštíví Lulu. Protože na elektrikáře Froňka jsem už milosrdně pozapomněla, zalarmovala jsem se k pohotovosti, teprve když Rudolf rozjařeně provolal: „Á - Lojza!“

„O Ruth se uchází zcela vážně, a jako takového my ho všichni přivítáme,“ vyhlásila Alenka. „Každá legrace má své meze,“ řekla jsem tentokrát už opravdu dopálená. „Dosud je Ruth vdaná žena a je naším hostem spolu s manželem. A já nedovolím, aby si pod naši střechu tahala své amanty.“ „Nebud'vulgární,“ napomenula mě zhnuseně Alenka. „Zatím je vše na bázi platonicko-romantické.“

„To mě nezajímá. Jestli se tady ten pacholek opováží objevit, poletí tak, že ty ani Ruth se nepostačíte divit,“ soptila jsem.

„Ale maminko, to bys mi přece neudělala,“ nasadila Alenka pobrekávání, když viděla, že jde do tuhého. „Tak příšernou námahu mi to všechno dalo...“ Bouchla dveřmi a utekla.

Petr se kupodivu přidal na její stranu: „Máti, prosím tě, toho

Lojzu nevyhazuj. Je to takový slušný, zakřiknutý kluk - propadl by se hanbou.“ „Jak je to dlouho, cos nadskakoval, že dotírá na

Alenu? Pěkně slušný a zakřiknutý, když si začíná s vdanýma holkama.“ „On to tak nemyslí. Je zamindrákovaný, že nemá děvče.

A Ruth mu na krk pověsila Alena. Mezi těmi jejími elektrikáři mám spolužáka z průmyslovky. Vykládal mi, jak se celá parta bezvadně baví. Aleně opravdu dalo děsnou námahu, aby k nám Lojzu dovlekla. Všichni se svíjeli smíchy - poslouchali za bednama -, když Alena odvlekla Lojzu do ústraní a hučela do něho: Tak jsi kus chlapa, nebo nejsi? A já tě tak obdivovala! Bojíš se snad, že tě naši sežerou?!... Tak chceš mít vážnou známost, aby všichni čuměli, nebo nechceš?! Tak ty bys couvnul ted, když Ruth k tobě vzplanula a z lásky k tobě skončila s manželem?! Tak hele: nechci už slyšet ani slovo a zítra autobusem v deset nula čtyři at jsi u nás s květinami... Lojza se prý zbytek směny potácel úplně vyřízený. Sice mu lichotí, že do něho zešílela tak atraktivní ženská, ale zdravý pud mu napovídá, že manželství s ní by pro něho nemuselo být to pravé.

A navíc předstoupit před tvář jejího manžela... Všichni jsme bez sebe, jak to dopadne.“ „Nepřipustím, abyste Viviána otrávili nebo ztrapnili.“ „Neblázni,“ řekl Rudolf. „Ten tuhle návštěvu vůbec nezaregistruje.“ „Pokaz nám jako obvykle každou radost,“ obvinil mě Honza. „Uvidíš, jak bezvadnou ostudou nebo průšvihem to skončí, když se do toho nebudeš plést.“ „Pokud jde o mě, já ženicha přivítám, jak se sluší na hlavu tohoto domu,“ oznámil

Rudolf a vyzval mě, abych se s obědem nechala vidět.

Alenka, která se mezitím k nám zas přiloudala, aby zjistila, zda se atmosféra vyvíjí v její prospěch či naopak, zazářila a okamžitě vydala instrukce: „Jsme s Ruth domluveny, že já se budu držet s nimi, aby to nebylo tak provokativní. A vy,“ obrátila se na muže, „budete s Viviánem žertovat, jestli tenhle interesantní mladý muž nemá náhodou v úmyslu odloudit mu manželku. Jasný?!“

Druhý den holky vstaly v neslýchaně časnou hodinu, uvedly dům do lesku, naplnily vázy květinami, upekly jahodovou roládu ke svačině, navlékly slušivý šat, prolily se mým francouzským parfémem a od půl desáté nesměl nikdo v domě ani na zahradě promluvit, aby nepřeslechly autobus. Když nebyl na obzoru ještě v deset nula sedm, šílely a posílaly Petra a Honzu na silnici, aby ho vyhlíželi, což snad mělo jeho příjezd uspíšit.

Jediný, koho se celý rozruch sebeméně nedotýkal, byl Vivián.

Vrátil se od vody, kam si šel po ránu s Robinem zaplavat, a ted se oba uchýlili do cípu zahrady, kde pro Robina stavěl dřevěný domeček s prolézačkami, dílo, z něhož byl Robin už čtvrtý den v permanentní extázi a zuřivě odháněl každého, kdo jsme se opovážili přiblížit, nebo si tu dokonce chtěli vzít kladivo či hřebík.

Nejhůř jsem na tom byla já, kterou holky narvaly do kalhotového úpletu, v němž jsem byla poloudušena vedrem, ale rozhodlo, že v něm vyhlížím mladistvě a elegantně. Dále mě vyzdobily těžkými náušnicemi, náhrdelníkem a náramky, které jsem si kdysi, kdy zlato tam bylo za babku, dovezla z Itálie a navlékám je dvakrát za zimu na velký ples. Jak se ocitly na chalupě, to přesně nevím, ale v dopoledním slunečním žáru jsem si v nich připadala jako Carmen ocitnuvší se na stará kolena ve vykřičeném domě.

Proti argumentu, že mi dodávají světáckosti, však nebylo obrany.

Pak mě Ruth nalíčila, což dopadlo pikantně vzhledem k tomu, že její make-up byl o tři čísla světlejší než moje opálení a její šminky na oči a rtěnka se rozpíjely. K tomu všemu mě Alenka dohnala hartusením, že Lulu přece musí vidět, že má šanci přiženit se do fantastické rodiny, což vystupňuje jeho úsilí. Tím jsem se jaksi mimochodem dozvěděla, že Ruth je naše neteř.

Autobus se s desetiminutovým zpožděním přihrkal ve chvíli, kdy holky seděly na telefonu a volaly okresní dispečink ČSAD. Alenka nás nejdřív zahnala do obýváku, kde jsme měli vytvářet dekoraci kolem krbu, pak si to rozmyslela a vyhnala nás do altánu, odkud jsme se měli trousit do obýváku, až už tam bude Lulu usazen.

Z altánu jsme mohli dobře sledovat, jak k nám kráčí onen interesantní a perspektívní mladý muž se seriózními úmysly: luční cestou se k naší brance ploužila zplihlá postavička, z jedné ruky do druhé přehazující několik ovadlých bílých karafiátů.

„Ale Lulu! Tohle je ale překvapení! Kde se tu bereš?“ vřeštěla na celé kolo Alenka v dobré vůli, aby její slova dolehla na druhý konec zahrady k Viviánovi. „A ty nádherné květiny! Ty určitě nejsou pro mne, ale pro Ruth ty jeden!“

Lojza, jednu nohu v brance, zaváhal a couvl tak, že jsme se obávali, že se dá na úprk. Jenže to už ho Alenka pevně popadla za paži a vlekla k domu. „Viviáne! Ruth a já máme hosta! Není to báječné?!“ řvala. Host pošedl a scvrkl se před očima a Vivián se ozval: „Prima! Nezapomeňte houknout, až bude svačina!“ Strnula jsem, aby mu Alenka nedoběhla vlepit facku. Dál však už probíhalo všechno k její plné spokojenosti.

Petr a Honza přišli říct kolegovi ahoj a zase zmizeli, Rudolf svou srdečností a já svým operetním exteriérem jsme Lojzu beze zbytku oslnili. Mohu s pýchou prohlásit, že na mne civěl upřeněji než na samotnou nastávající chot. Milý mi byl na první pohled.

Takový ten plachý, skromný kluk, nejistý ještě v pětadvaceti či kolik mu mohlo být... Chtít ho Ruth uhnat doopravdy, poradila bych mu, aby vzal nohy na ramena.

Po chvíli jsme se s Rudolfem vytratili - já se především letěla osprchovat a převléknout - a je tři ponechali v obýváku příjemně stíněném oranžovými závěsy, které místnost nejen chrání před prohřátím, ale dodávají jí i zvláštní osvětlení, v němž obě dívky vyhlížely velice pěkně. Alenka v jablkově zelených šatech chladivě líbezná, Ruth oslňující v bílé krajkové halence a černých saténových kalhotách, pro můj vkus až příliš obepínajících její pěknou postavičku. Jahodová roláda do vysoka nazdobená šlehačkou završila příznivý dojem, který bylo naším úkolem na hosta učinit: Stranou rodinného pachtění nezůstal ani

Robin, který Lojzu přivítal jako starého kamaráda a uložil se mu u nohou.

Kluci s Viviánem sekali trávu, já jsem s Rudolfem trhala jahody.

„Neříkal jsem ti, že všechno dobře dopadne?“ pochválil se Rudolf.

„Tenhle chlapec je poslední, kdo by před Vaškem předváděl neohroženého svůdce jeho ženy.“ „Ta naše Alena,“ řekla jsem trochu rozmrzele, „když jde o to,

( 168) někomu pomáhat -je úplně nekritická. Ruth jí nasugerovala, že její manželské štěstí závisí na tom, aby Vivián začal žárlit, a ona tedy pro ni bude inscenovat jednu estrádu za druhou, dokud -“

Vtom se rozlétly domovní dveře a z nich vypálil náš host.

Proletěl ten kus zahrady k brance, ani se neohlédnuv, rozrazil ji a pádil k silnici. Vzápětí z týchž dveří vystřelil Robin a uchýlil se do naší blízkosti, jako kdyby předpokládal, že bude potřebovat ochranu. Kluci na druhém konci zahrady si ničeho nepovšimli, ale my jsme na sebe s Rudolfem znepokojeně pohlédli.

„Pojd'tam - něco se stalo,“ řekla jsem znervóznělá, že se holky neobjevují. Když jsme vletěli do domu, nejdřív jsme dveřmi otevřenými do koupelny viděli Alenku nad vanou, jak si za krk a na hlavu pouští proud studené vody. V obýváku jsme zastihli Ruth zmítající se na gauči v poryvech srdcervoucího pláče. Rudolf mávl rukou a uklidněn zas odkráčel na zahradu. Já jsem se podjala role utěšitelky. Nebylo to snadné. Ruth vzlykala citoslovce, Alenka štkala nadávky na Robinovu hlavu. „Ach, nemluvte o tom, och, kristepane, stejně to nepřežiju, húúú „ „Hnusák potouchlej, zlomyslnej, jen co ho chytnu, roztrhnu ho jak slanečka -“ Stále mě nenapadlo, co až tak strašlivého mohl Robin provést, aby interesantní nápadník vystřelil nadzvukovou rychlostí a holky propadly hysterii. První se k souvislejšímu projevu sebrala

Alena: „Krásně jsme si povídali, Lulu se uvolnil, nacpal se roládou - všechno bylo skvělé. Já seděla v houpacím křesle támhle pod oknem, Ruth a Lulu vedle sebe tadyhle před krbem a pod jejich křesly vtěsnán Robin tak, že ho vůbec nebylo vidět, takže jsme na něho úplně zapomněli,“ třásl se Alence hlas. „No a jak si tak povídáme, Ruth se zvedla, aby pustila gramec, a v tom okamžiku

Robin s rykem vyrazil zpod jejího křesla a zakous se jí do sandálu a Ruth --“ Alenka se rozvzlykala a Ruth vřískala: „Mlč! Mlč! Vynechává mi srdce!“

„No a co?“ řekla jsem už netrpělivá ze všech těch cirátů určitě okolo hlouposti. „Ruth zakopla a natáhla se před Lojzovým zrakem?

To snad ještě není žádná katastrofa?“ „To si myslíš ty,“ kvílela

Alena. „Ruth klopejtla, po hlavě a v předklonu a zády k Lojzovi letěla kupředu a vtom -“ „Nevyslovuj to!“ zaječela Ruth tak hystericky, že jsem zauvažovala, jestli jí nemám vlepit facku a chrstnout na ni kbelík studené vody.

„A v tu chvíli,“ řekla Alenka hlasem zlomeným, jak kdyby uzavírala nekrolog, „v tu chvíli na Ruth praskly kalhoty, od pasu až dolů -“ Dovedla jsem si to představit docela živě a měla jsem co dělat, abych nevyprskla smíchy. No a co má být? Je to sice trapné, ale snad jsi pod těmi dlouhými kalhotami ještě něco na sobě měla, ne?“ „Měla. To víš, že měla,“ dusila se Alenka slzami neúspěchu. „Kalhotky tělové barvy, takže to vypadalo „ „Mlč!“ zařvala Ruth jako poraněný šakal. „Ale no tak, holky... To jste nezvládly? To jste se nemohly zasmát, říct, že Robin je mizera... a nemohla ses odběhnout převlíct a bylo by po katastrofě?“

„Nemohla jsem promluvit, když jsem byla hanbou skoro omdlelá,“ pištěla Ruth. „Hanbou, žes na někoho vystrčila zadeček ve spodních kalhotkách?“ podivila jsem se pokrytecky. „Je to přece pár dní, co jste si s Alenou vykládaly, že nebýt naše společnost tak nemožně prudérní a dávat mladým ženám příležitost k uměleckému vyjádření, vydělávaly byste si například jako striptérky. Když se o Petra pokoušela mrtvice, obvinily jste ho, že je maloměšták.“ Alena jen hněvivě odfrkla jako vždycky, když se ukázalo, že její silácké řeči a realita jsou dvě věci, které nemají celkem nic společného. „Prostě nechápu, že jste to nezvládly,“ dodala jsem smířlivě. „Nebylo co zvládnout,“ křičela

Alenka, „protože Lulu ten strašlivý pohled prostě nevydržel.

Zrudnul, uši mu úplně hořely - a vypálil odtud jak katapultovanej.“

Tak už se obě uklidněte „ „Kde je Robin?“ soptila Alena. „Udělal to naschvál, ten zatracenej sadista, aby Ruth znemožnil a pohřbil moji námahu.“ „A tím to končí,“ uzavřela jsem ted' už energicky scénu. „V pondělí se budete tvářit jakoby nic, Lojza určitě právě tak - a za pár dní na to nikdo ani nevzdechnete.“

Jedno mi bylo úlevně jasné: tenhle nápadník se u nás už víc neobjeví. Neobjevil se už ani v Alenčině partě. Hned v pondělí ráno si vyřídil přeřazení na úsek, kde pro ztížené pracovní podmínky nemohli elektrikáře sehnat.

* * *

Pokud jde o počasí, bylo tohle léto jedinečné. Vedro, v noci bouřky s proudy deště, takže houby, jejichž sezóna je v našem kraji až od druhé poloviny srpna, zaplavily lesy s měsíčním předstihem. Křemenáče, poddubáky i pravé hřiby jsme nosili v takovém množství, že ač se na zpracování podílel celý dům, nebyli jsme s to je zvládnout. Houby jsme sušili, nakládali, zavařovali, houby jsme denně jedli v nejrozmanitějších úpravách - a nikomu se nepřejedly. Kromě toho kakaa, závinu a ořechového dortu jsem je přidávala snad do každého jídla a mísy vrchovatě naložené smaženými řízky z hub v dětech mizely jak v propasti bezedné.

Na kuchyňském stole jsem připravovala kyselý nálev na čtyřicet sklenic ke sterilizaci a na lavičce pod otevřeným oknem Ruth s

Alenou čistily další košíky, které právě z lesa přivlekli muži.

Holky brebentily, ale nevěnovala jsem jim pozornost, zabrána v nějaké své myšlenky, když tu mě k bdělosti vybičoval Ruthin hlas:

„... spoléhám jenom na tebe. Neštěstí je, že já jsem žena citová a temperamentní, a toho obojího má v sobě Vivián asi tolik jako zouvák. Jenže mně už došlo, nač by zabral zcela bezpečně - a zase se ke mně měl jako kdysi.“ Alenka, která už celé tři dny od případu „Lulu“ nic neorganizovala, dychtivě vyhrkla: „Na co by zabral?“ „Kdyby se nějak těžce roznemohl a já bych o něho ve dne v noci pečovala - to by s ním přece nemohlo nepohnout.“

„Samozřejmě že to s ním pohne,“ řekla Alenka radostně, jak kdyby se nám už Vivián štastně zmítal ve čtyřicítkách a zbývalo jen ho dorazit manželčinou péčí.

„Smůla, že on je prolezlý zdravím jak poleno,“ postěžovala si

Ruth. „Ale nemůže být přece takový problém zařídit, aby někdy onemocněl. No řekni...“

Zachvěla jsem se, že Alenka ted nadšeně prohlásí: Ale Ruth, to je báječný nápad! Vivián prostě dostane tuberkulózu a ty ho budeš ošetřovat s nasazením vlastního života... Jak to zařídit? Ale toje maličkost. Je tú přece Petr a Honza. A i když myšlení není zrovna jejich světlá stránka, procvičím to s nimi tak, že do tří dnů Viviánovi tu tuberkulózu uženou.

Alenka nadšeně prohlásila: „Ruth, to je ale báječný nápad!

Viviána složí nějaká těžká nemoc nebo úraz, my všichni se na něho vykašleme, nikdo mu lžíci vody nepodá, takže jen díky tobě, která se o něho budeš starat do úpadu, nezhasne... Cože? Ale prosím tě, jaképak potíže, někomu udělat nemoc či úraz. Je tu přece Petr a

Honza. Oni sami by sice nic rozumného nevymysleli, protože na to prostě nemají, ale když já dám dohromady celý postup a detailně je proinstruuju, spolehni se, že to klapne.“ „Máš na mysli už něco konkrétního - jak na to?“ „Pochopitelně. Copak mně někdy chybějí nápady?“ řekla Alenka spokojeně, a já jsem si zdrceně pomyslela, že nápady, obzvláště pitomé, jí vskutku už od útlého věku nikdy nechyběly, a proto jsem přerušila práci, aby mi slovo neušlo z dalšího potrhlého - a jak se zdá sotva neškodného - plánu. „Podívej, nejjednodušší by bylo dát mu do jídla nějaké jedovaté houby nebo prášky, aby se přiotrávil a týden mu bylo zle. Jenže smůla je, že se v těchhle věcech ani jedna pořádně nevyznáme, a tak by se mohlo stát -“ Trochu se mi ulevilo, že moje dcera má kupodivu ještě uchovány zbytky zdravého rozumu: ani jedna se v tom nevyznáme, a tak bychom mu mohly ublížit doopravdy. „ a tak by se mohlo stát, že my se budeme plahočit za prašivkama nebo medikamentama a on se vybleje, otřepe a bude to k ničemu,“ řekla Alenka a mně se chtělo zaječet.

„Bylo by mu to podobný,“ přitakala Ruth znechuceně.

„Copak on dělá něco jiného, než že soustavně marní každé naše úsilí? Tak dál...“ „Naše máma se sice vyzná v houbách i v lécích, takže ta by ho otrávila jedna radost. Ale copak s ní je nějaká spolupráce? Copak s ní se mohu o něčem vážném poradit? Copak v kritických chvílích máš v rodičích oporu?! Copak já mám vůbec v někom oporu?!“ provolala Alena. Takže to chce úraz!“

„Jasně. To chce úraz,“ vděčně opakovala Ruth. Náš táta měl jednou výron kotníku. Máma okolo něho láskyplně rotovala, a mělas vidět ty oddané pohledy, kterými ji stíhal.“ „Tvoje máti má prostě v životě kliku. Ale já? Copak Vivián si udělá výron?“

„Vivián si zlomí nohu a při troše štěstí si zpřeráží i pár žeber, až se zřítí ze stromu, kde si stoupne na podříznutou větev,“ oznámila Alena. Ruth vydechla: „Ohromné!“ a já už se držela z posledních sil, abych je nevylítla zpohlavkovat. „Teda Aleno - tobě to prostě myslí,“ byla Ruth bez sebe obdivem. „Jenže - copak my umíme podříznout větev?“ „Máme snad Petra a Honzu, ne?“ Alenka prozíravě vynechala otce, přestože v naší rodině je právě on expert na prořezávání stromů. „Ale jak jim to zdůvodníme?“ starala se Ruth. „Jakkoli, počínaje skvrnami na Slunci a konče poutí v Úhoni,“ řekla Alenka bezstarostně. „Copak oni přemejšlejí? Tady půjde jen o zlomení jejich chorobné lenosti, ale s tím si už poradím... No a jakmile budeme mít tu větev nachystanou a oni dva nebudou na dohled, tak Viviána pošlu, aby v těch místech načesal ovoce.“ „Geniální!“ řekla Ruth fascinovaně. „Takže zbývá vybrat správný strom a správnou větev, aby na jinou v tom místě stoupnout nemohl. Pojd', jdeme to vytipovat hned a zítra se to může realizovat.“

V tomto okamžiku jsem uznala za vhodné vstoupit na scénu: bud' mi dají své slovo, že ten idiotský plán na Viviánovo onemocnění či úraz okamžitě a definitivně pouštějí z hlavy, nebo za ním jdu a všechno mu povím. Hořekovaly, smlouvaly, žadonily o pochopení a spolupráci... Přednášku na téma jejich hlouposti, nemorálnosti a rizika podobného záměru jsem skončila tvrdými slovy: „Kromě toho to není nápad sebeméně originální. Každá chorobně zamilovaná ženská touží, aby mužovi zachránila život, případně aby se těžce roznemohla ona a on klečel u jejího lože.“ „Všechno nám pokazíš, jako bys měla zájem, aby se Ruthino manželství rozvrátilo, a ne stmelilo,“ lkala

Alenka. „Poradte nám tedy něco lepšího, když to, co vymyslíme my, se vám nikdy nezdá,“ kvílela Ruth. „Kdyby sis jen trochu namáhala hlavu, na něco pádného bys přišla. Jsi psycholog, nebo nejsi?!

Jenomže vtip je v tom, že ty nám pomoct nechceš,“ zuřila Alenka.

Nesmlouvavě vymáhaný slib holky posléze vydaly, ale příliš mě to neuklidnilo. Věděla jsem sice, že slovo dodrží, ale nezdolně optimistická Alenka skončila naši bouřlivou debatu slovy: „Nic si z toho, Ruth, nedělej. Stejně, kdoví jestli to bylo to pravé.

My se tu budeme pachtit, a až všechno dobře dopadne a on se nám přerazí, může nám ho taky doktor vyrvat a uskladnit si ho v nemocnici, kde si ho budou šolichat sestřičky. Vymyslíme něco jiného, ještě údernějšího a naprosto spolehlivého.“

A že vymýšlet budou, tím jsem si byla jista, stejně tak jako tím, že příště už si dají pozor, aby o svých velkolepých plánech žvatlaly v mé blízkosti. Povzdechla jsem si, že už z ohleduplnosti ke mně by se Vivián, jemuž vařím jeho nejoblíbenější jídla, mohl podejmout svých nemilých manželských povinností, abych já měla od těch zatracených holek klid. Jenže u něho, ač v naší rodině pookřál a ohromně mezi nás zapadl, nic nenasvědčovalo, že by se vymanil ze svého chladu k Ruth. Což jsem koneckonců předpokládala od začátku na základě poradenských zkušeností, že milostná averze je ireverzibilní.

„Co to znamená?“ zeptala se Alenka, když jsem se jí to znovu mezi čtyřma očima pokoušela vysvětlit a přesvědčit jí, aby si už proboha dala pokoj.

„Nevratná. Ireverzibilní proces je takový, který probíhá jenom jedním směrem bez možnosti návratu do původního stavu.“ „A to bych se na to podívala,“ řekla Alenka. „Já ti dám nevratný! Já mu dám ireverzibilní!“

A tak jsem měla starost jednak o Viviána, aby ho holky neuvrhly do nějakých opravdových trablů, jednak o Robina, který se řítil do neštěstí zcela neprogramovaně. Na to všechno jsem byla převážně sama, protože Rudolfovi už skončila dovolená a trávil s námi jen víkendy, od Hany k mé bezmezné zlosti docházely lístky z různých končin republiky, kam vyrážela se svým turistickým spolkem, mě ponechávajíc napospas těm šíleným dětem, a Robin se poctivě přičiňoval, aby v jejich slabomyslných kouscích nezůstával pozadu. Že nám utíkal na stavbu, s tím jsme se už smířili a jen tiše doufali, že při jeho štastné hvězdě se mu nestane nic ani cestou, ani tam. Ale přesto, kdykoli utekl, nervózně jsem vyhlížela autobus, jestli se s dětmi v pořádku vrací. Jenže jednoho dne ho stavba omrzela a my jsme k velkému zděšení zjistili, že se navrátil ke svému starému zlozvyku: lítá, běsní a řádí po lesích hůř než kdykoli předtím. Počínal si s takovým povykem, že nám bylo drtivě jasné, jak špatně tohle může skončit. A tak jsme si lámali hlavu nějakým zbrusu novým opatřením, které by mu útěky ze zahrady znemožnilo.

Neštěstí se přihodilo vzápětí.

Ono celé sobotní odpoledne jsem byla s Rudolfem a Robinem u vody, kde se vyřádili tak, že Robin ty dva kilometry zpáteční cesty odmítl jít. Ulehl pod strom a dal nesmlouvavě najevo, že my se můžeme v tomhle poledním vedru třeba stavět na hlavu, ovšem on míní spát a ze stínu se nehne. Rudolf samozřejmě ignoroval moji radu, aby ho dal na řemínek a přinutil běžet. Strčil mi kabelu se všemi věcmi i košík s houbami, které jsme ráno cestou k vodě nasbírali, abych se s tím vším plahočila loukami, do nichž slunce pralo naplno, a aby on mohl vzít pejska do náruče a pěkně ho odnést domů. Když jsem doklopýtala ke slepičí rokli, kde konečně byl zas stín stromů, Robinka, až do tohoto okamžiku hlasitě pochrupávajícího, probralo zakvokání slepic, jež je mu tím, čím hlas polnice válečné kobyle. Vymrštil se Rudolfovi z náruče, proletěl roklí, a když tam způsobil

„ přiměřený děs, vyrazil zpátky, a vyhnuv se nám obloukem, přes tutéž louku, kterou jsme ho přinesli, se osvěžen pustil k lesu.

Byla bych rozšlápla jeho i Rudolfa.

Odpoledne se přihnaly děti z výletu a to už můj vztek nejen odezněl, ale byla jsem podivně nesvá. Mínili jsme jít na maliny, ale já jsem řekla, že především musíme hledat Robina. Nevím, co mě to napadlo: byl pryč sotva dvě hodiny, takže jsme ho mohli očekávat nejdřív kvečeru. Ale moje zvláštní stísněnost se přenesla i na ostatní, a tak se najedli co nejrychleji a neobvykle zaraženi jsme se vydali k lesu. Tam jsme nasadili obvyklý postup pískání a volání. V mírných rozestupech jsme ušli asi tři kilometry, když se proti nám objevil chlapec-houbař.

„Vy hledáte psa? Není takový bílý?... Tak ten leží támhle za mýtinou v houští a je mrtvý. Zastřelený.“ Všechny tři jsme se roztřásly a začaly brečet, muži ztratili řeč. „Zavedl bys nás k němu?“ řekl zadrhnutým hlasem Rudolf. Chlapec se s námi vrátil a Robina se mu podařilo znovu najít. Pod větvemi nízkých smrčků byl skryt tak, že nebýt téhle náhody, sami bychom ho byli nikdy neobjevili. Pohled, jak leží na boku v hebkém mechu, pokropený broky, po nichž mu zůstaly na tělíčku zaschlé praménky krve - tenhle pohled mě děsil ještě ve snu.

„Dýchá,“ řekl Rudolf, ale stejně nikoho z nás nenapadlo, že by mohl přežít. Jenom jsme chtěli, aby umřel mezi námi doma a aby veterinář injekcí rychle skončil jeho utrpení. Kluci shodili košile, Robina, který byl v bezvědomí, do nich opatrně zabalili a nesli ho domů. Rudolf uháněl před námi, aby jel pro lékaře, a průvod jsme uzavíraly my tři, uplakané, s očima tak opuchlýma, že jsme sotva viděly na cestu. Kdyby se splnilo jen jedno promile toho, co jsme vzlykaly a muži syčeli na hlavu toho, kdo Robinovi tohle udělal, krátký zbytek jeho života by byl očistcem.

Uložili jsme ho na gauč a čekali.

„Netrapte se,“ říkala Ruth mně a Alence, ale samotné jí tekly slzy. „Podívejte - naštěstí o ničem neví, nic necítí, je úplně klidný. Bolesti určitě nemá, a to je hlavní. A jinak... Měl život krátký, ale prima. A to má něco do sebe, ne?“

Znovu jsem si uvědomila, jak tahle holka - nejsou-li ve hře záležitosti milostné - je výborná. Alena mi opravdu křivdí, že nejsem dost ochotná jí pomoci. Pomohla bych jí moc ráda a upřímně mě mrzí, že na její manželství lék neexistuje. Protože - i kdyby se nějakým zázrakem začala chovat normálně -je už stejně pozdě.

Ale až se s ní Vivián rozvede, slibovala jsem si, promluvím s ní zcela otevřeně, pokusím se ji přesvědčit, čeho se příště musí vyvarovat...

„Uděláme mu hrobeček u džungle, tam byl vždycky nejradši,“ plakala Alenka.

Pak přišel veterinář, Robina prohlédl a řekl, že utratit ho by bylo zbytečně předčasné. Dal mu injekci, další dvě nám nechal pro případ, že by se objevily bolesti, a nepatrně nás potěšil: „Když nezašel hned, je docela možné, že se z toho dostane. Ovšem teprve příští dny ukáží, jak vážné je jeho vnitřní zranění a je-li schopen je překonat.“

V obýváku, nejchladnější místnosti domu, jsme zatáhli záclony, aby měl šero, na zem jsme rozprostřeli dva velké polštáře, aby ležel co nejměkčeji, a tam jsme se u něho střídali. I na noc si vždycky jeden z nás ustlal vedle něho na gauč a spal s ním při rozsvícené noční lampičce.

Druhý den ráno se Robin probral těžce z bezvědomí, ale jeho pohled netečně tkvěl kdesi mimo tento svět. Nadále se však nezdálo, že by trpěl. Občas jsme mu vpravili do tlamičky sladký čaj a potěšilo nás, že polyká. Otřesné však bylo jeho počínání, když chtěl čurat. Se sténáním se pokoušel plazit po zdravém boku, aby se dostal ke dveřím. Vložili jsme pod něj jeho osušku, naléhali, ale marně. Nezbylo než ho opatrně vynést a položit do trávy. Poděsilo nás, že z něho vyšla moč zbarvená krví, ale to do druhého dne odeznělo. Takhle jsme ho však museli vynášet pravidelně, pod sebe prostě neudělal.

Rudolf odjížděl až v pondělí ráno a každý večer volal, jak je

Robinovi. Pomalu se to lepšilo. Jeho pohled už byl přítomný, ale když jsem do něho vpravila žloutek, za chvíli ho zvrátil. Další den už ho podržel a přešli jsme na škrabané maso. Takhle jsme ho piplali celý týden a radovali se, že je mu očividně lépe.

Příští pátek přijel Rudolf i s tetou Hanou. Jakmile se dozvěděla, co se přihodilo, vše ostatní šlo stranou a okamžitě byla připravena se rozjet za Robinem. A právě to odpoledne, co přijeli, Robinovi bylo znovu hůř - dostavila se ošklivá krize.

Tentokrát se svíjel bolestmi. Byli jsme zoufalí. Přivolat veterináře, nebo raději k němu Robina odvézt? Hana vyslechla celý průběh Robinova stonání, chvíli ho pozorovala a pak se zeptala:

„Kdypak naposled kakal?“ V tom okamžiku se nám rozbřesklo.

Nekakal od té doby, co se mu úraz přihodil. A i když zatím prakticky nežere, může mít útroby plné z onoho posledního dne před nehodou. S Rudolfem, Hanou a Alenkou jsme nasedli do auta, já Robina v náručí, a vyjeli jsme do města na veterinární středisko. Zastihli jsme lékaře, který nás navštívil. Potěšilo ho, že Robin přežil, a Haninu diagnózu po prohmatání bříška plně potvrdil: „Protože jenom leží, ochabla mu peristaltika. Zatlačit taky pořádně nemůže...“ Dal mu klystýr, vynesl ho na dvorek - a za chvíli ze zle skučícího Robina vycházely takřka kameny.

A v tom okamžiku se stal přímo před našima očima zázrak. Robin se otřepal, vratce si poskočil, jeho zakalený zrak se rozjasnil a začal okolo nás sice přiopile a potácivě - ale přece jen běhat.

„Všechno zlé je k něčemu dobré,“ řekla jsem cestou domů. „Bylo to hrozné, ale stálo to za vyučenou, kterou dostal. Uvidíte, že ted ho do lesa nikdo nedostane právě tak jako do Úhoně.“

„Nejvyšší čas, než jsme z něho všichni přišli o rozum,“ povzdechla si Alenka, která seděla vedle mne na zadním sedadle a Robin jí ležel na klíně. „Dals nám co proto, ničemo,“ pohladila jeho střapatou hlavičku a Robin jí přívětivě olízl dlaň. Byl pokojný, přece jen ještě zesláblý a unavený.

Rudolf odbočil na lesní cestu a řekl Haně vedle sebe: „Tady je místo, kde člověk o hřiby zakopává. To něco uvidíš. Robina tu chvíli necháme...“ Otevřela jsem dveře - a v tu chvíli se přihodil další zázrak. Robin zavětřil a zdaleka sice ne s bývalým odpichem, ale přece jen s dostatečnou vervou, aby se Aleně vyrval, přese mne přeletěl a rázem byl jako první z vozu venku, znovu zavětřil na všechny strany, a než jsme se vzpamatovali a pokusili se ho popadnout, vyrazil a zmizel. Stáli jsme okolo auta jak solné sloupy, neschopni slova či pohybu. První zareagovala

Alena hlasem podbarveným hysterií: „Tak na tohle já nervy nemám!“

A rozbrečela se. „Já tím méně!“ vykřikla jsem a začala brečet taky. „To je neuvěřitelné - to je k zbláznění,“ řekl Rudolf.

„Přece ho pro zbytek života neuvážeme na řetěz, kde utýrá sebe i nás.“ „Poslouchejte,“ řekla teta Hana. „Přesně o tomhle jsem uvažovala celou cestu z Prahy. Nevěřím totiž, že Robin by se dokázal změnit... že cokoli by dokázalo změnit jeho přirozenost.

Je to prostě pes, který potřebuje trvale zahradu, aby mu lítání nebylo vzácné. A ta zahrada musí být oplocena tak, aby se z ní ven nedostal a nepodhrabal. Právě tak, jak je to u mne, kde plot má betonovou podezdívku... Pokládám sice za surové dospělého psa vytrhnout z jeho prostředí a vrazit ho někam jinam, ale Robin je naštěstí na mě dost zvyklý „ „Jo,“ řekl Rudolf. „To je sice všechno krásné, jenomže my si nevezmeme na svědomí hodit ti na krk takového grázla. Protože jedno je jisté: nějaké potíže s ním budou, i kdyby měl oboru obehnanou hladovou zdí a harém, který by ho bavil.“

Teta Hana přikývla: „I když jsem celkově mladší než ty nebo Milena, je pravda, že Robinovi jediná osoba jako společník nestačí. I to už jsem si promyslela. Nedá se nic dělat,“ obrátila se na Alenku, „tady jde o Robinův život a zdraví -“ naše duševní zdraví velkoryse pominula, „ prostě se s Petrem ke mně přestěhujete. Poschodí stejně nepoužívám, je to tam jen kramárna, která se vyklidí... Bude to chtít nějaké stavební úpravy, protáhnout tam vodu, zřídit koupelnu, topení a nevím co všechno, ale jsem si jista, že tak do roka byste to mohli zvládnout.“

Alenka trošku nejistě řekla: „To by sice bylo ohromný... ale nemůžeme se ti přece jen tak nakvartýrovat do baráku a „ „Nemluv hloupě, Alenko,“ přerušila ji Hana. „Snad víš, že na rozdíl od vaší rodiny já nikdy nedělám nepředloženosti. Tak třeba proč bys myslela, že tohle nenabízím tvé mámě a tátovi?“ „Protože s nima není k vydržení,“ řekla pohotově Alena. Teta Hana jí to nevymlouvala, jen vysvětlila: „Mají už léta, za chvíli se sesypou a půjdou z jedné nemoci do druhé a já bych okolo nich tancovala.“

Alena potěšeně vypískla a Rudolf poznamenal: „Naší Haně dělá největší starost, koho bude citýrovat, až nás všechny štastně pochová.“ „Takže Alenko,“ řekla teta Hana tónem nepřipouštějícím námitek, „jakmile se vrátím do Prahy, dojdu k právníkovi, aby vše zařídil: vilku ti daruju s tím, že v ní s vámi dožiju.“ Alena zalapala po dechu, já jsem se rozbrečela a Rudolf se obrátil na

Hanu: „Tebe pálí dobré bydlo, vid'? Já pořád tvrdím, že stáří rozumu nepřidá.“

Nasbírali jsme košík hřibů, z nichž byla Hana v extázi, a počkali na Robina, který se co rekonvalescent vrátil za pouhých padesát minut. Doma, při pohledu, že zas běhá po svých, ho kluci vítali jako hrdinu. Když Alenka vzrušeně líčila Hanin plán, Ruth okamžitě řekla: „Do vaší garsonky přihlásíte Honzu, a až se přestěhujete, převede se na něho.“ Tím si získala ne sice našeho hokejistu, který statky pozemské přezírá (respektive je mu lhostejné, jakým způsobem se mu o ně s Rudolfem postaráme), ale tetu Hanu, která praktičnost pokládá za jednu ze základních ženských ctností. Petr, který nadevše rád na něčem kutí, byl očividně víc zaujat vyhlídkou širokého pole působnosti než samotným faktem získání nesrovnatelně lepšího bydlení. S Honzou a Viviánem, kteří se mu okamžitě přihlásili co brigádníci (Honza se slovy, že co neudělá on, to nebude), byli už v plném plánování kompletní rekonstrukce celého domku, kde se zavede etážové topení, čímž získá i Hanin byt, dále jí zmodernizují koupelnu a kuchyni... „To se bude kopat i u mě?“ zajíkla se Hana. „A jak!“ ubezpečil ji Vivián, který co stavař už rozvíjel celou koncepci.

„Pravděpodobně to bude chtít i nějakou bouračku příček, které se přemístí - - Když rekonstrukce, tak z gruntu a velkorysá. No nic, to všechno vám povím přesně, až to uvidím na místě.“ „Prokrista,“ sténala Hana a Rudolf se škodolibě ušklíbl. „Já doporučuju,“ ozvala se Ruth, „aby se tetička na dobu těch adaptací přestěhovala do Aleniny a Petrovy garsonky a oni se zas nějak provizorně zařídili v jedné místnosti u ní. Tím by měla klid a oni zas staveniště hned po ruce.“ Všichni jsme to okamžitě uznali za nejpraktičtější řešení a Ruth si získala Haninu takřka náklonnost. „Je typické, že nikoho z vás nenapadne, že já potřebuju klid ke studiu. Že na zkoušky se nemůžu učit uprostřed staveniště. Jediné řešení je, že na tuhle přechodnou dobu se přestěhuju domů,“ oznámila Alenka mně a Rudolfovi.

Jako vždy mě dojalo, když jsem viděla, že náš příbytek stále ještě pokládá za domov (zatímco Petra její obvyklé: „zaběhnu domů, byla jsem doma..:“ dopalovalo), zato Rudolf pozvedl zrak k nebi a konstatoval, že jak se to tak vybarvuje, nebude Hana jedinou obětí. A Honza na Alenu vykřikl: „To seš celá ty. Tím pěkně ujdeš tomu, že bys občas podala cihlu.“ „Anebo nám uvařila,“ dodal Petr. „Tak aby bylo jasno,“ řekla jsem spravedlivě. „Alena sice může být pár měsíců u nás, uznávám, že k učení potřebuje určité podmínky, ale to neznamená, že by na stavbě nepřiložila ruku k dílu jako my všichni. O to už se postarám.“ „Jak to myslíš: my všichni?“ ozval se Rudolf. „Na rozdíl od Hany já jsem vyřízený stařec, a vy všichni mi dejte pokoj.“ „Neřekls tuhle, že je vlastně škoda, že chalupa už je v pořádku? Že ses cítil skvěle, když ti to tu dávalo zabrat?“ shodila jsem ho. Než se vzpamatoval z tohoto podrazu, pravila teta Hana: „Všichni myslíte sobecky jen sami na sebe. Nikoho z vás nenapadne řešit ten největší problém: kde a jak po dobu toho bince zajistit klid a zdravý životní režim Robinkovi.“ „Mohl bych mu koupit dlouhodobý pobyt v Luhačovicích nebo na Štrbském

Plese,“ nabídl se Rudolf. Všichni se chechtali, ale mně vůbec nepřipadala veselou vidina, jakým způsobem Robin dokáže využít toho, že v rodině se něco děje. Akce miloval a vehementně se do nich zapojoval a já jsem vůbec nepochybovala, že ani tentokrát ho neudržíme stranou. Představa, jak na staveništi tuhne cement v neckách, protože rodina co pracovní četa lítá po přilehlých lesích a svolává psa - byla hrůzně konkrétní.

Před spaním jsme si s Rudolfem svěřili, že se nám po tom mizerovi bude sice hrozně stýskat a chybět nám bude na každém kroku, ale nedá se nic dělat: kdyby to šlo takhle dál, tak sebe zahubí a nás utýrá. Koneckonců zůstává v rodině, navštěvujeme se co nejčastěji, občas si ho můžeme vzít domů nebo na chalupu...

„Je zcela pravděpodobné,“ mínil Rudolf, „že když bude mít velkou zahradu permanentně, když nebude nadržený z pražského bytu, že mu lítání přestane být tolik vzácné a bude s ním řeč. Jestli se aspoň trochu uklidní, že by přestal utíkat, můžeme si ho sem vozit pravidelně.“

Druhý den hned po ránu Alenka neopomenula Rudolfovi položit oblíbenou otázku, zda by jí nechtěl dát na auto.

Nejaktuálnějším zdůvodněním bylo, že přece zbytek života nestráví v dopravních prostředcích na trase Roztoky-Václavské a

Staroměstské náměstí. Rudolf byl na otázku i argument pečlivě připraven. Hned se vytasil I s výpočtem, že použitím autobusu a metra se její cestování do práce prodlouží o sedmnáct minut, a pokud jde o návštěvy u nás, „já i máma se budeme muset smířit s tím, že si k nám pro jídlo budeš chodit jen obden.

„ Alenka otce upozornila, že skrblictví, jemuž člověk dává průchod, se na stará kolena stává chorobou, a uvedla zářný příklad pana Peška, který ve špíně, o svíčkách a suchých houskách sedí na vkladních knížkách a starožitnostech. „A ubohé děti se pak mají na něco takového dívat,“ zhnusen řekl

Honza. Vzápětí vysvitlo, že podle jeho mínění musí podobnému tristnímu konci otec čelit preventivně, nejlépe tím, že mu pro příští léto zaplatí volnou turistiku po Španělsku. V neděli večer Rudolf s Hanou odjeli do Prahy, ráno děti odešly na stavbu a já jsem se uchýlila do malé pracovny mezi své spisy.

Zpracovávala jsem výzkum, který se jen hemžil grafy a tabulkami, a tak jsem se potřebovala maximálně soustředit, což nebylo snadné. Po Robinově nehodě se moje obavy o něho vystupňovaly a kromě toho mě znervózňovali i všichni členové rodiny, kteří mi neustále kladli na srdce: „Prosím tě, pořádně ho hlídej, at se nepodhrabe a neuteče ti...“ Však už se tě brzy zbavím, ty ničemo. Poslední léto, které si tu s tebou takhle ztrpčuju, šeptala jsem si, když jsem se podvacáté letěla přesvědčit, jestli je opravdu na zahradě a nekutá-li na podplotových pracích. A Robin mi zas jednou předvedl, jak dokonale dovede číst lidské myšlenky a jak neomylný je znalec našich duší. Já ti dám, ty falešná zmije proradná, že se mě zaplatpámbu už brzy zbavíš. Já ti ukážu! Oči si do krve vyřveš, až se budeš se mnou loučit, plazit po břiše se budeš, abych se sem s tebou zas vrátil, řekl si Robin a rozhodl se mi předvést, co v něm ztrácíme.

Se vší důsledností nasadil roli rozkošně miloučkého , něžně přítulného, poddajně hravého psíčka, který přiskotačí na zavolání, sám se přibíhá ukázat, že je doma, mazlíčka, jehož ze všeho nejvíc těší stulit se mi u nohou nebo si poskakovat v travičce přímo pod mým oknem, abych ho měla stále na očích.

Kdykoli jsem přešla bosa zahradou, letěl mi do domu pro pantofle.

A světe, zboř se! - snaživě spolykal vždy skoro polovinu toho, co jsem mu dala na misku, třeba i takový hnus jako maso ve smetanových omáčkách, které tvrdě vymáhali kluci.

Co mi bylo platné vědět, že je to duše nízká a podlá, která neomylným instinktem činí vždy to, co ví, že nás srazí na kolena.

Mohla jsem si to vysvětlovat nahoru dolů, za dva dny jsem byla tak naměkko, že jsem mu slibovala, že nikdy, nikdy sem nepojedeme bez něho. Říkala jsem mu to, ač jsem věděla, že jeho potouchlá duše dáblíka se chechtá, a sebeméně jsem nepochybovala, že až ho k Haně odvezeme a budeme odcházet - ač normálně ho z její zahrady nemůžeme do auta dostat -, bude se rvát za námi a ztropí scénu, při níž nám krev bude stydnout v žilách, a hned druhý den se pořítíme přesvědčit, zda žalem po nás tiše nezesnul.

Rudolf většinou večer telefonoval, a když jsem mu referovala o

Robinově nejnovější taktice, usoúženě řekl: „Přestože bude štastný, že u Hany zůstává, připrav se, že z prestižních důvodů nám to osladí.“

* * *

V tomhle týdnu jsem také zpozorovala, že mezi dětmi se cosi děje a přede mnou pečlivě tají. Alenka řekla, že jde o překvapení tátovi k narozeninám. Rudolfovy padesátiny jsme sice měli oslavovat tento pátek večer, ale stejně jsem se podivila: dárky přece už máme dávno obstarané a kromě toho - proč ty tajnosti přede mnou? Alenka se jen mnohoslibně usmála a ujistila mě:

„Budeš zírat i ty. Teta Hana řekla, že to bude nejsmysluplnější dar, který táta dostane.“ Nemohu tvrdit, že by mě to nějak uklidnilo. Pak se všichni, jako už večer předešlý, zavřeli v obýváku a dlouze telefonovali, zatímco jeden stále hlídal, abych se nepřiblížila na doslech.

V pátek ráno jsem se dozvěděla, že kluci si vzali na stavbě náhradní volno - zřejmě za ty hodiny, o něž si denně pracovní dobu zkracovali - a jedou Viviánovým trabantem do Prahy.

Alenka a Ruth přijely z práce už poledním autobusem a většinu času trávily vyhlížením kluků a lamentacemi, kde jsou tak dlouho.

Vyrozuměla jsem, že z Prahy mají přivézt ono kolosální překvapení, které ohromí i mne, a tak jsem složitou večeři včetně tří velkých dortů připravovala s mírným mrazením v páteři. Kluci dorazili v pět odpoledne, zastavili však u sousedního stavení, asi sto metrů od nás, holky se vrhly na auto a pak se všichni odebrali k sousedům, kde se zdálo, že setrvají do dalšího dne.

Konečně se přihnali s prázdnýma rukama, ale očima hořícíma vzrušením.

To už tu byl i Rudolf s Hanou, která mi nejen odmítla prozradit, o jaké že jde překvapení, ale navíc mi vyložila, že nemohu počítat s důvěrou dětí, jejichž iniciativní nápady srážím a potlačuju. Tím mi bylo hrozivě jasné, že proti kolosálnímu daru bych se byla právem energicky postavila.

Shromáždili jsme se u slavnostně prostřené tabule, Rudolf upřímně pohnut rozbaloval hromadu dárků a Honza mu oznámil, že hlavní dar ho teprve čeká, ovšem až po večeři. „Zlatý hřeb tvých narozenin,“ řekl Petr a Hana horlivě přitakala. „Ale proč až po večeři?“ zeptal se podezíravě Rudolf „Myslíte, že pak už bych se nenajedl?“ „Ani ty, ani máma pak už sousto nepolknete, protože se budete zmítat v deliriu úžasu a štěstí,“ řekla Alenka.

„Kristepane,“ hlesl Rudolf, „aby mě z toho štěstí neklepla pepka.“

„Je to dost pravděpodobné,“ připustila Alenka. „Proto se pořádně najez a morálně se připrav na fatální dar.“ Rudolf na mne vrhl zoufalý pohled a já jsem jen bezmocně pokrčila rameny: nevím - ale snad to přežijeme. Dojedli jsme, holky sklidily ze stolu, načaly se dorty a Alenka obřadně oznámila: „A nyní, otče, odcházím pro největší překvapení tvého života.“ „Mohla by to být faktura nebo obsílka prokurátora za vaši práci na stavbě,“ hádal

Rudolf. „Ale tati,“ řekl Petr káravě. „Je to dárek, ze kterého se opravdu pomineš radostí.“ „Fakt. Oba se zblázníte radostí.

Alena měla bezvadný nápad, ale museli jsme se pořádně vybičovat, abychom to během čtyř dnů obstarali,“ pravil Vivián a ve mně pokleslo srdce: Alenin nápad!

Když vstoupila, rozhostilo se v pokoji hrobové ticho. Přistoupila k Rudolfovi, položila mu na klín krabici, odhrnula z ní lehounkou pokrývku a pak - pak jsem na bílém polštářku spatřila pokojně spící velikánskou tlustou černou myš, vedle níž ležela zdobená kartička: Jmenuju se Batulek. Jsem osmitýdenní čistokrevný český teriér. Budu na vás hodnější než Robin. Udělali jste se mnou obrovské terno. Přeju vám se sebou hodně radosti, štěstí a legrace.

„Snad se mi to jenom zdá,“ zaúpěl Rudolf. „Děti, vy jste se zbláznily!“ vykřikla jsem. Vtom se štěňátko probudilo, zamlelo se na polštářku, mrsknutím se překulilo na zádíčka, takže se ukázalo, že tahle myš má běloučké bříško, bílé ponožky a bílou špičku ocásku... pak sebou znovu mrsklo, postavilo se na kratičké nožky, čumáček položilo na okraj krabice a olíznutím Rudolfovy ruky se s ním pozdravilo. „Samosebou. Zbláznili jste se,“ potvrdil moje slova Rudolf, ale takovým tónem, že jsem věděla: vše je ztraceno, mám na krku dalšího psa. „A zase teriér!“ zasténala jsem. „Proč ne?“ řekl Rudolf. „Je s nimi spousta legrace. A u Hany je místa, že jí tam časem můžeme zřídit celý zvěřinec. Takže psy mi dál klidně dávejte k velikonocům, k vánocům - já vydržím víc, než byste mysleli.“ „Český teriér je prý klidnější a rozumnější než fox,“ řekla Ruth. „Zbývá nám v to doufat,“ souhlasil Rudolf, a tím bylo jasné, že další pes v naší rodině -ještě jsme se nezbavili prvního -- se stal skutečností.

„Nikdo nemá tak příšerné děti jako já,“ vykřikoval Rudolf, když

Alenka a Ruth myly v kuchyni nádobí a klábosily přitom s Hanou.

Kluci se uchýlili do dílny v kolně a my dva jsme osaměli s novým rodinným přírůstkem, který se spokojeně batolil po gauči. „Jen se nedělej. Máš z něho opravdu radost,“ obvinila jsem Rudolfa.

„Já? Já. že z něho mám radost?! Já jsem zoufalej!“ provolal pokrytecky. „Ale kdo se na něho vrhl první a začal ho ňuchmat?!“

„Je sladký,“ připustila jsem provinile. „Ale tys měl dětem hned rozumně a nesmlouvavě vyložit, proč tohle nepřichází v úvahu a že ho musí vrátit.“ „Máš pravdu. Musí ho vrátit. Jenže já to nařídit nemůžu, bylo by to nevděčné a nezdvořilé, když mi ho dali jako dar. Musíš to s nimi vyjednat ty.“ „Tos uhodl!“ vyvřískla jsem. „Za prvé to není můj, nýbrž tvůj pes. A za druhé, já si s nimi něco začnu a budu poslouchat: To seš psycholog? To nevíš, že dítě, jehož dobrou vůli rodiče necitlivě maří, dělí jen krok od toxikomanie... a tak dále. Jen si to s nimi pěkně vyřid sám.“

Resumé diskuse bylo zhruba toto: S Rudolfem jsme dokonale zajedno v tom, že dalšího psa za á: mít nemůžeme, za bé: rozhodně nechceme, za cé: v žádném případě si nenecháme. Tudíž ho děti musí okamžitě vrátit. Tento závěr se jim oznámí se vší přísností, nesmlouvavostí a neodvolatelností. Protože se však nenašel, kdo by jim ho oznámil, Batulek nám zůstal.

* * *

Kdybych měla definovat, v čem spočíval zásadní rozdíl mezi

Robinem a Batulem, shrnula bych ho do věty: Robinek byl jedináček, Batul druhorozený. Oba mi potvrdili, co psychologie ví už dávno, že mládě lidské a mládě zvířecí mají neuvěřitelně mnoho společného. Robin se v naší rodině ocitl v pozici jedináčka milovaného pro pouhou svoji existenci, milovaného bezvýhradně a bez ohrožení konkurencí. Princ, který ví, že je středem světa, alespoň toho maličkého, který zná. Zatímco druhorozený má od počátku života před očima fakt, že vedle něho žije bytost milovaná neméně. Cítí, že oba budou srovnáváni a že je tedy třeba se o rodičovskou přízeň i ucházet. Těžší je však přece jen situace prvorozeného, prožívajícího šok sesazení z trůnu jedinečnosti. Přestal být středem světa, který se začal otáčet i okolo vetřelce. Výsledkem je žárlivost a nevraživost k soupeřovi, který smetl jeho privilegia a vnutil mu soutěž.

Nenechme se mýlit medovými řečmi tříletého, jak miminko miluje.

I v maličkém dítěti je už kousek diplomata a pokrytce, který dobře ví, kdy správný stav věci je více než na místě tajit. To jsou pak ty facky a štípance uštědřované mladšímu, když to máma s tátou nevidí. Za celá léta jsem poznala jen málo rodin - a klobouk před nimi dolů -, kde dokázali, že prvorozený přežil příchod sourozence bez šoku, nebo ho dokonce vítal radostně.

Samozřejmě jsem nepochybovala, že díky mým odborným znalostem

Robina a Batula zvládneme tak, že se mezi tyto rodiny zařadíme.

Jenže zatím je půlnoc Rudolfových narozenin, štěně vypilo mlíčko, čímž si mě omotalo kolem packy, a ted spokojené spí ve své krabici. A mně ani na mysl nepřišlo něco takového jako

„sourozenecká rivalita“. Měla jsem docela jiné starosti. „Jak to bude velké, až to vyroste?“ vzpomněla jsem si znepokojeně na manžele, kteří chodí po Petříně s tím nejobrovštějším a nejhuňatějším medvědem, jakého jsem kdy viděla. Jejich školou povinné dítko z nich kdysi systematickým nátlakem vydolovalo příslib psa. A hned ho taky čiperně obstaralo. Chyba byla, že se v rodině nikdo kromě dítka ve psech nevyznal. A tak když pravilo, že štěně se má vyzvednout na Zbraslavi, zlomení rodiče pokládali za samozřejmé, že jde o cosi podobného Donečkovi nebo Kikimu - pudlu a kníračovi - v jejich domě. Harykem byli mile překvapeni.

Bylo to nádherné huňaté, měkoučké... Zaplatili, smířlivě si to nesli do auta, když tu spatří, jak na plot v oddělené části zahrady dorážejí dva chlupatí sloni. „Jejda, vy chováte taky velikánské psy?“ podivili se. „To je přece Haryčkova maminka a tatínek,“ řekli majitelé pyšně.

Děti nás ujistily, že Batulek nebude větší než Robin, jenže na nízkých nožičkách. Prostě smetáček. „Výhoda, že tu s ním máme celé léto Robina. Ujme se role pedagoga, Batulka ohlídá, všechno ho naučí...,“ pochválila jsem si a byla to asi ta největší hloupost, kterou jsem v životě pronesla. Jenže všichni jsme přece věděli, jak dychtivě Robin shání kamarády, jak nesmírně miluje štěňata, s nimiž si dokáže celé hodiny něžně a ohleduplně hrát. A tak rodina přitakala, i

Alenka, namísto aby zaječela svůj nejmilejší slogan: „A to seš psycholog?!“ Bývalo by to bylo více než příhodné, protože můj výrok byl asi tak chytrý, jako kdybych v poradně řekla rozvádějícím se manželům: „A vy, pane Pdovotný, svého nástupce, kvůli kterému vás manželka opouští, pěkně zacvičíte v domácnosti, všechno ho naučíte... a pak teprve poletíte.“

„Robin!“ zvolala teta Hana. „Kde je vlastně Robin?“ Začali jsme ho hledat s provinilým pocitem, že od okamžiku, co se na scéně objevilo štěně, úplně jsme na něho zapomněli. Ale že se mezi nás sám nehrne jako vždy, když se něco děje? Že ve své nezřízené zvědavosti nebyl u krabice s Batulkem první? Nalezli jsme ho vmáčknutého pod kuchyňským ušákem. Ležel tu podivně nasupený, s očima do zelena známka, že tiše zuří.

„Ale macínku, pojd sem, pročpak nejdeš mezi nás?“ promluvil na něho Rudolf a Robin temně zavrčel. „No prosím tě! Copak je s tebou?“ hovořil na něho dál Rudolf a vztáhl ruku pod křeslo, aby ho vytáhl. Vtom po něm Robin rafl a udělal to, co vůči nám ještě nikdy, kousl ho doopravdy tvrdě. Zůstali jsme omráčeni.

Měla jsem to pochopit a říct první já, ale pochopila to a řekla první teta Hana: „Panebože - on žárlí.“

Ted' už mi bylo rázem všechno jasné. Skutečně žárlil. A hned druhý den jsme poznali, že žárlivost je jen chabý výraz pro vystižení Robinovy zavilé nenávisti vůči tomu, co okamžitě správně zhodnotil jako konkurenci, ohrožení své prestiže a zbavení svého privilegovaného postavení. Viděla jsem, že nyní přišla má velká šance předvést, jakým ternem je pro rodinu přítomnost psychologa. Především jsem uspořádala krátkou instruktáž na téma sourozenecká rivalita. Výstižnou charakteristiku jsem zakončila slovy: „Podstatné je, aby Robin nejen viděl, že ho všichni nadále milujeme stejně jako dřív a není sebeméně odstrkován do pozadí, ale že nám s výchovou štěněte pomáhá a je v ní nepostradatélný. Proto ho budeme důsledně zapojovat do každé činnosti okolo Batulka a „

„Jak si to asi tak představuješ v praxi?“ zajímal se Rudolf.

„Nooo...,“ zakolísala jsem. „U dětí je to tak, že když se zabýváme maličkým, požádáme starší dítě, aby nám podávalo plenky, přidržovalo láhev s mlíčkem, namočilo dudlíčka do medu a tak podobně. Tím získává pocit vlastní důležitosti -“ Rudolf dokáže být nesnesitelný. Zatímco ostatní naslouchali s ústy dokořán, podotkl: „Neřekl bych, že pocit vlastní důležitosti je právě to, čeho by se Robinovi nedostávalo.

Ale jak myslíš. Co tedy konkrétně má podávat, přidržovat a namáčet?“ Tohle jsem zatím detailně promyšleno neměla, ale pedagog nikdy nesmí ukázat svoji nejistotu. „Nechte to na mně a dělejte, jak vám búdu v praxi průběžně ukazovat,“ řekla jsem klidně a poté hrdě provolala směrem k Rudolfovi: „Žárlily snad na sebe kdysi naše děti?“ „Když se Honza narodil, bylo Alence třináct měsíců, takže si toho řvoucího tvora pletla se sousedovic kocourem,“ konstatoval Rudolf „A když začali rozum brát... byl bych dal přednost tomu, aby žárlivě bojovali o naši přízeň, před tím, že pokud se nervali, bojovali v jednom šiku proti nám.“

Otráveně jsem musela připustit, že věkový rozdíl mezi Alenkou a

Honzou byl skutečně příliš malý na to, aby se u dcery rozvinul žárlivecký syndrom vůči novorozenci a já mohla vzorově předvést, jak výtečně zvládnu jeden z nejožehavějších výchovných problémů.

Zato dnes, v případě Robin versus Batul... Že to nebude jednoduché, to už se zřetelně rýsovalo; a tím více provokovalo moji profesionální ctižádost.

Nejaktuálnějším problémem bylo jak zabránit, aby náš pedagog svého žáka nezardousil, k čemuž projevil dobrou vůli hned následující ráno po Rudolfových narozeninách. Tady bylo na místě zakročit radikálně, a tak jsme mu s těžkým srdcem naložili důkladný výprask a zavřeli ho na dvě hodiny do kolny. Že by tento výchovný akt jeho city vůči Batulovi zkvalitnil, to se říci nedá, ale jedno mu bylo jasné - stejně jako tomu čtyřletému, který štípl miminko do ucha a dostal na zadeček -, že každý projev agrese proti štěněti bude nemilosrdně stíhán. To, že Robin pochopil a ted už jen štěně obchází štítivým obloukem a loupe po něm nevraživým zrakem, nám klidu nedodávalo, protože jsme věděli, že útok je schopen opakovat, až nikdo nebudeme nablízku. Bylo tedy znervózňující neustále myslet na to, že Batul nesmí ani na okamžik zůstat nestřežen.

Psychologické působení na Robina, rozhodla jsem, je nutno nasadit neprodleně. A tak v pravidelných intervalech, jakmile někdo z nás zvedl přítulné štěně na klín, popadla jsem Robina a strčila mu ho na klín taky, podle zásady, že je účinné mazlit se s oběma dětmi současně. Po několika málo hodinách této důsledně uplatňované metody se mě Rudolf zeptal, jak to, že žádná z těch kapacit přes dětskou duši se ve svém obsažném díle nezmiňuje o pokousaných rodičích. Musím připustit, že během tohoto víkendu jsme byli samá modřina a trhlina a drápanec všichni,

Hanu, Ruth a Viviána nevyjímaje. Rudolf, Hana i děti měli dobrou vůli Robina s Batulem spřátelit, takže postupovali podle mých logických pokynů, které se setkávají s příznivou odezvou u dětí, ovšem pokud jde o Robina... Vztekle okolo sebe rafal, jak jen jsme se k němu přiblížili, protože věděl, že zas bude vlečen k

Odpornému skřetovi (byl to Honza, který vyhlásil, že Robin takto

Batulka pojmenoval, a nikdo jsme o tom nezapochybovali) a některý idiot z naší rodiny je bude ňuchmat - ach, to ponížení! - oba současně. Okamžitě také vystihl, že agresi proti štěněti nemilosrdně ztrestáme, ovšem pokud jde o útoky na nás samotné - jsme nějak nejistí v kramflecích, tudíž k postihu nedojde.

„Ten pacholek dobře tuší, že vůči němu máme pocity viny, takže si na nás může dovolovat,“ hořekovala Alenka, když jsem k ní na gauč vedle Batula přistrčila Robina, a ten vyletěl tak, že jí hlavou div nevyrazil zuby.

K nedělnímu obědu Hana a Ruth usedaly s čerstvě najódovanými pohmožděninami na rukou, protože si počínaly zvlášt iniciativně: chopily se obou psů a zkoušely je krmit višňovým piškotem tak, aby se o sousta střídali. Robin jim především talíř vyrazil z ruky, pak rozdal několik rafanců a závěrem proletěl oknem. A když

Petr ted u oběda podal půlku játrového knedlíčku z polévky

Batulovi a druhou Robinovi, který se mu odvděčil zakousnutím do zápěstí, teta Hana odložila lžíci a řekla: „Tak dost. Tím bychom tedy končili s psychologií a vezmeme to do ruky zdravým rozumem.

Mileno! Ty a Rudolf si přestanete Robina všímat a budete si hledět štěněte. Já s Petrem a Alenou zas budeme ignorovat štěně a věnujeme se Robinovi. Tak bude oběma psům jasné, komu který patří a kde bude dál jeho domov. Ruth, Vivián a Honza si mohou hrát s oběma, ale jenom odděleně. Žádné další pokusy o jejich sbližování, které Robin pokládá za provokaci.“ „Proč ne,“ povzdechl Rudolf. „Zkusit to můžeme.“ Zkusili jsme to a já jsem příští víkend musela připustit, že Robin se uklidnil. Ovšem že by si štěně oblíbil, nebo mu alespoň vlídně přivykl, o tom se hovořit nedalo. Čest své profese jsem tedy mohla hájit tvrzením, že kdybychom byli trpělivě vytrvali v úsilí je sblížit, touto dobou si už Robin Batulka zamilovával. Rodina mě stihla útrpným pohledem. „Protože jsi spolu s dětmi spískala ten malér, že tu ted mám na krku dva psy, tak tady se mnou pěkně zůstaneš a vylížeš si svůj díl,“ řekla jsem tetě Haně, když se v neděli večer po svých narozeninách

Rudolf vypravoval do Prahy a Hana se hrnula odjíždět s ním. „Když jsou děti v práci, potřebuju si v klidu psát. A hlídat Robina, aby Batula nezakousl - můžu dát v ústavu výpověd'.“ Hana neochotně uznala, že zpracovávat výzkum a současně druhým okem nepřetržitě sledovat, co se mele mezi dvěma psy hemžícími se domem a zahradou, není dost dobře možné, a tak sepsala Rudolfovi seznam, jaké věci jí má příští pátek z domova dovézt -- a zůstala.

Prvním přínosem existence Batulka bylo, že Robin přestal utíkat.

Držel se doma, byt otrávený, ale stále nablízku, aby nevraživě číhal na každé naše vlídné slovo, na každé pohlazení a pochvalu štěněti uštědřené. Je až neuvěřitelné, jak rychle pochopil, že

Hana, Alenka a Petr se od toho láskyplného trojčení okolo

Odporného skřeta distancují. A tak Rudolfa a mě přezíral, zatímco

Haně, Aleně a Petrovi - on, který si potrpěl spíš na dovádění než na mazlení - vyskakoval na klín a nechával se laskat, jakmile viděl, že někdo z ostatních se zabývá Batulem. K Honzovi,

Viviánovi a Ruth, kteří se bavili s nimi oběma, zaujal postoj podezíravý, pokládaje je za pokrytce, kteří by to rádi měli dobré na všech stranách. A neutíkal nám už dokonce ani v lese, protože i tam musel průběžně kontrolovat, jestli okolo nás se batolícímu štěněti neprojevují snad přízeň jeho lidé - Hana, Alena nebo Petr.

Dalším přínosem přítomnosti štěněte bylo, že Robin se začínal živě zajímat o žrádlo. Batulek byl totiž zlaté štěňátko, které se řítí k misce s nadšením, jakouže dobrotu jsem mu to zase přichystala. A nejenže všechno spapá do posledního sousta a mističku pečlivě vylíže, ale ještě se po mně ohlíží, zda by nekápl přídavek. Časem se dokonce naučil uchopit misku do zubů a běžet s ní ke sporáku, aby si nášup vynutil: Která kuchařka by neslzela dojetím , (tím spíše kuchařka zakomplexovaná méněcenností ze strávníka Robinova typu), a tak jsem štědře přidávala, jenže jsem to brzy musela utnout - štěněti hrozila obezita. Jako štěňátko velice bystré Batul očíhl, že zatímco jeho miska už zeje prázdnotou, miska druhá, Robinova - projistotu na opačném konci kuchyně -je plná pochoutek. Chutě se do nich pustil a Robin po něm skočil tak, že jen Honzovo zařvání zabránilo nejhoršímu. Robin dostal na zadek vařečkou co poučení, že sporné případy se štěnětem nebude řešit násilím ani v tom případě, že je v právu, štěně bylo přes zadek plesknuto a od

Robinovy misky vyhozeno, aby se učilo respektovat majetek druhého.

Od té příhody Robin prožíval muka, kdykoli jsem jeho misku naplnila. Na jedné straně nepřicházelo v úvahu, aby předložené bez cirátů a beze zbytku sežral, na druhé straně jeho miska zůstávala pro štěně neodolatelným magnetem, a když už je nesměl za opovážlivost zadávit, alespoň si musel svoje ohlídat. A to nebyla maličkost.

Pokud jsem uvařila něco, co se jen zdaleka přibližovalo poživatelnosti, posléze to znechuceně sežral s výrazem: at je teda po mně! Problém byl ovšem v tom, že většinou jsem vařila škodliviny absolutně nepoživatelné. Do každé misky jsem dala sběračku husté ledvinkové polévky. Batulek se k ní vrhl s radostným zapištěním a polykal, až se mu ouška třepotala. Robin, který se dočetl, že vnitřnosti jsou zdrojem cholesterolu, na mne pohlédl, jako že pochybuje o mém zdravém rozumu. Jedno je jisté.

Ledvinek se dotknout nemůže. Zdraví má jen jedno a beztak podlomené mou kuchařskou tupostí. Ale co dál? Odporný skřet se rozvaluje v houpacím křesle a jen to s ním hraje při pohledu, jak lahůdka leží ladem. Za chvíli to nevydržíš, vyletíš ven a pak nadejde moje velká příležitost, říkají očka. Robin je na pokraji infarktu. Na zahradě řádí děti, jejich povyk sem zaléhá otevřenými okny, ježišmarjá, ted' se dokonce perou - a on aby trčel u té prokleté misky. Vystřelil na zápraží, půl zuřivě, půl bolestně po nich zaštěkal a zas se řítil zpátky... Když to tak pokračovalo čtvrt hodiny, měla jsem dost jeho skřeků i klopýtání přes něho, a tak jsem misku popadla... Robin pookřál ve víře, že její nechutný obsah spláchnu do klozetu a on bude mít po starosti. „Já ti dám, ty všiváku, takhle mě pořád tejrat sjídlem,“ řekla jsem, a abych měla v kuchyni klid, misku jsem vynesla na zápraží. „Tady můžeš koukat po dětech a zároveň si hlídat to, oč nestojíš, hamoune jeden.“ V tu chvíli byl na zápraží i Batulek a uvelebil se tu s výrazem, že on má času spoustu. Robin se nad miskou rozkročil a slabě výstražně vrčel. V téhle pozici vydržel půldruhé hodiny. Pak už se na to teta Hana nemohla koukat, misku odstranila a Robin s jásotem vletěl mezi děti. Na

Robinovi versus Batul jsme si také ověřili, že pes je schopen jednoduché logické úvahy. Robin věděl, že rafnout po Batulovi má za důsledek výprask. Současně si však ověřil, že kdykoli mu štěně něco sebere (kožešinovou bačkorku, se kterou chodí odmalička spát, polínko na hryzání, patku chleba na žužlání, míček...), je pokáráno, plesknuto a odneseno k vlastním hračkám. A tak mu svoje věci začal klást jako nástrahu pěkně na oči. Jenže díky Robinovu intrikaření se zas v

Batulovi vypěstovala mazanost a jeho věcí si nevšímal. Koneckonců kolem je tisíce jiných hraček. Robin však pochopil i to, že jednomu Odporný skřet neodolá - a to pamlskům. A tak když jsem každému dala čtvereček čokolády, Robin se zhnuseně neodvrátil, ale vzal ho opatrně do zubů... a za chvíli položil doprostřed kuchyně. Pak se vzdálil a číhal zpod stolu. Samosebou že štěně přiskotačilo a radostně se na čokoládu vrhlo. A Robin vyrazil. Dostal facku s poučením, že nemá být potouchlý.

Jak Robin považoval čokoládu za stejně poživatelnou jako železné piliny, tak Batul by za ni položil život. Když mu bylo asi půl roku, to už jsme byli v Praze a Robin u Hany, dostal silný průjem. Koupila jsem čtyři balíčky hořké čokolády a po tři dny mu nemínila dávat nic jiného. Při první dávce byl tak bez sebe radostí, že jsem si byla jista, že pochopí-li souvislost, pro zbytek života si pořídí chronické průjmové onemocnění. Za dvě hodiny poté jsem znovu vešla do svého pokoje, abych Batulkovi přidělila několik dalších čtverečků. Nevěřícně jsem zírala na peřináč, na který - byla jsem přesvědčena --jsem načatý balíček a tři další odložila. Nebylo tam nic. To už jsem tak nemožná, že si nepamatuju, kam co dávám? Půl hodiny jsem systematicky prohledávala celý byt - po čokoládě ani stopy. Batulek pokojně ležel v křesle a sledoval mě upřímným pohledem. I když mi přirozeně podezření na něho taky blesklo hlavou, jedno bylo jisté: čokoládu by nesežral i s obalem, a už vůbec ne v takovém množství. Jenže to jsem neznala, jaké divy dokáže náš Batulek, když jde o čokoládu. Obaly byly pečlivě rozloženy pod gaučem a vylízány do posledního drobečku. Bědovala jsem, že čtyřicet deka čokolády mu zacementuje střeva, ale telefonicky konzultovaný veterinář se jen smál. Pravda je, že Batul vzal své léčení do pacek radikálně a účinně. Bylo po průjmu, ba čtvrtý den jsme mu dávali projímací prášek.

A tak zatímco na Robina bylo nutno používat různé triky, aby občas něco sežral, před Batulem jsme museli v zájmu záchrany jeho života potravu ukrývat. O tom jsme se přesvědčili ještě na chalupě to první společné léto, kdy byl batolivým štěnětem. V neděli večer jsem Rudolfovi před odjezdem do Prahy nachystala několik kastrůlků s jídlem s sebou: hovězí v houbové omáčce, řízky a roštěnky. Jak si skládal věci do auta, nádoby s pokličkami upevněnými gumičkami postavil vedle vozu do trávy. Pak se pro něco vrátil do domu, chvíli se pozdržel, a když se k autu vrátil, smály se na něho tři pečlivě vylízané kastrůlky s poklicemi pohozenými opodál.

Především jsme dostali strach, že to štěně nepřežije. Leželo pod keřem, místo bříška balón, a funělo. V předtuše dalších potíží - nemoc dítěte nebo psa na mne působí hrozně -jsem začala brečet:

„Nemůžeš odjet, možná že bude zapotřebí v noci shánět veterináře...“ „Je to koneckonců tvůj pes, tak jen se starej, a ne si v prekérní situaci zmizet,“ přidala se na moji stranu

Alenka a Rudolf zachroptěl. Když řekl, že nocovat tu nemůže, protože časně ráno odjíždí s ředitelem na jednání do Hradce

Králové, teta Hana se nechala slyšet, že psa si dovede pořídit každý primitiv, ale inteligent se pozná podle toho, jak se o zvíře postará, když je zle. Na to už Rudolf ani nezachroptěl.

K vyřešení situace přispěla střízlivým rozumem Ruth, která řekla, že kdyby něco - Batula naloží Vivián do trabanta a k veterináři ho dopravíme třeba uprostřed noci. „Samosebou, tak už koukej odjet a nehledej si záminky k pracovní absenci,“ dodala Alenka.

Na její logické kotrmelce jsme tak zvyklí, že Rudolf jen tiše obrátil zrak k nebesům. Zajisté se svou oblíbenou otázkou, proč právě on musí být postižen tak blbými dětmi.

Noc Batulek profuněl a prohekal, převaloval se a pokníkával, ale protože nějak očividně zle mu nebylo, na veterináře nedošlo. Ráno už zas byl jak čiperka-zato já a Hana převálcované bezesnou nocí, protože ohlídat jsme ho musely my, aby se děti vyspaly do práce.

Asketa Robin celou příhodu sledoval s distingovaným znechucením aristokrata nad obžerstvím plebejce. Jinak - kromě nějaké té facky a několika výprasků se nedá říct, že Robin by Batulovou přítomností trpěl. Všichni jsme věděli, že jsme mu připravili složitou situaci trpkého sesazení z trůnu jedináčka, a tak jsme mu to na druhé straně vynahrazovali. Kluci ho denně brali k vodě a do lesa, kde si díky štěněti odvykl utíkat, dokonce i když nebylo s sebou - zřejmě přesvědčen, že Odporný skřet je schopen kdykoli a kdekoli se vynořit a připravit ho o nějaké další právo.

Anebo se domníval, že rodinu, která jednou prokázala, jaké podlosti se dokáže dopustit, je nejlépe si držet na očích. At už tak či onak - přihodil se zázrak: Robin neutíkal. A když se přece jen od nás vzdálil a nepřiběhl na zavolání, stačilo na pasece zazpívat: „Ty seš náš klučíček Batulek... Batulku, budeš papat něco dobrýho?“

Lhostejno, zda oslovený byl právě u našich nohou nebo pár kilometrů od nás na chalupě. Robin se přiřítil jako smršt' a skoky na hlavu a porafáváním ztrestal provokujícího drzouna.

Též naše obavy o Batula se ukázaly bezpředmětné. Zpočátku nám totiž dělalo starosti, že štěně bude mít vedle Robina pocit ohrožení a mohl by z něho vyrůstat ustrašený pes. Jenže Batulek dobře chápal, že v nás všech má oporu a že Nafoukaný netvor (tak zas podle Petra pokřtil Batul Robina) mu ublížit nesmí. Alenka nás upozornila, že soptícího Robina sleduje se zaujetím badatele.

(Čas skutečně prokázal, že Batul je studijní typ, vhodný zejména pro základní výzkum v oblasti exaktních věd.) Protože však i ti nejvýznačnější badatelé většinou bývali jako děti skotačiví a družní, o sblížení s Robinem Batul postupně usiloval sám. Všechno marné. Robin vždy vztekle vyjel a poté se ze Skřetovy blízkosti důstojně vzdálil. Malého badatele to profesionálně zaujalo, takže experimenty v různých variacích opakoval. Jeden z jeho pokusů byl zaměřen na zjištění, při jaké zátěži se u Robina projeví příznaky infarktu myokardu. Když například Robin spal na zápraží a jemně se chvějící pahýlek ocásku mu přečníval přes schod, Batulek ho chvíli fascinovaně sledoval, po té se připlížil a z dolního schůdku se mu do ocásku zahryzl. Robin vzlétl k obloze jak odpálený z raketové rampy, ale než se zorientoval a po Batulovi vyrazil, Rudolf ho drapl se slovy: „No, jen se nezblázni,“ a já jsem potměšile dodala: „A vzpomeň si, když tys byl takhle maličký, jak já jsem od tebe pořád měla pokousané nohy.“

Zhruba po měsíci mohl malý badatel konstatovat, že nejblíže infarktu myokardu byl Nafoukaný netvor v zátěžové situaci navozené tím, že experimentátor se mu vyčural do pelíšku. Ač jsem mu deku vyvařila a polštářek vyhodila a dala mu jiný, se zlostným pofrkáváním je několik dní pročichával, zda na místě skutečně nezůstaly nechutné stopy Odporného skřeta.

Z Robinovy zášti by si každý druhý psík odnesl do života komplexy méněcennosti a ukřivděnosti, pesimismus a negativní postoj ke všemu živému. Ne tak náš malý badatel, vyrůstající v optimismu

(šmrncnut jen troškou skepse vlastní všem velkým myslitelům) a prosperující přímo fantasticky. Vědecké ambice, které u něho

Robin probudil, sám jsa prvním objektem jeho pozorování a experimentů, určily jeho další životní zájmy, které mu do dnešního dne, kdy je ve věku mužném, přinesly docenturu a kandidaturu věd.

* * *

Když byl Batulek u nás asi čtrnáct dní, svěřila jsem

Rudolfovi, že je tu ještě jeden zisk: holky se oběma psy zabavily tak, že ten ubohý Vivián přestal být středem jejich zhoubného zájmu. Rudolf řekl skepticky: „Nechval dne před večerem,“ a byla to slova prorocká. Hned druhý den, v sobotní podvečer, když jsem s Rudolfem v altánu pasírovala ostružiny, přidala se k nám Alenka a rozzářeně oznámila: „Takže Vivián to má spočítaný.“ „No vida,“ zaradoval se Rudolf. „Kterýpak mladý perspektivní muž zas po Ruth šílí?“ „Tentokrát je to povážlivější, protože šílí i Ruth,“ vysvětlila nám Alenka spokojeně. „Jde totiž o vztah vypjatě erotický.“ „Dodneška jsem byla přesvědčená, že Ruth je trhlá, ale v jádře slušná holka,“ rozčilila jsem se. „Jestli se ovšem na stavbě s někým doopravdy tahá, tak „ „Uklidni se,“ řekl Rudolf. „Objekt vypjatého erotického vztahu netuší, co se vznáší nad jeho hlavou, a Alena si na tobě psychologicky ověřuje, jaký bude mít tahle zbrusu nová inscenace na Vivíána dopad. Kdyby se zeptala mě, tak jí prozradím, že vůbec žádný.“ „Vtip je v tom, že já se tě na nic neptám,“ usadila ho Alenka mrazivě. „V delikátních záležitostech seš poslední, s kým bych se o čemkoli radila.“ „At se Ruth nejdřív rozvede a pak se může věnovat vypjaté erotice s jakýmsi individuem,“ hudla jsem si svoje. „Tos uhodla.

Myslíš, že erotika se dá odložit k pozdějšímu použití, vid'?

Rozvod se potáhne půl roku... A vůbec,“ mávla znechuceně rukou.

„Půl roku nebo rok, dokud je tu mezi námi, bude se chovat, jak se sluší na vdanou ženskou,“ křičela jsem. „Tenhle nesmysl můžeš říct leda ty, která jsi nikdy nepoznala, co dokáže takový opravdový chlap nažhavený vášní,“ řekla Alenka sarkasticky s významným pohledem na otce. „Co ty víš,“ zachechtal se Rudolf,

„co s kým kde možná máma poznává.“ „Nebud nechutný!“ okřikla ho zlostně Alenka. Naše děti totiž mají plnou pusu svobody sexu, naší maloměštácké prudérie a tak podobně, ale na jakýkoli byt i jen žert, že máma s tátou by nebyli tak docela počestní, jsou náramně háklivé. „Co je to za pacholka?“ soptila jsem. „Ale at je to kdokoli, tady práh nepřekročí.“ „Bez obav. Všechno se zatím odehrává v přísné tajnosti - až do jeho rozvodu. Kvůli Ruth totiž opouští ženu se třemi dětmi,“ vychutnávala Alenka zálibně každé slovo své otřesné informace.

Zatmělo se mi před očima. Pak jsem zařvala: „Ruth si okamžitě balí kufr a už at ji tu nevidím!“ „Prokristapána, neblázni,“ dál klidně pasíroval ostružiny Rudolf „Copak nechápeš, že vidina opouštěných dítek má zvýšit Viviánův děs, jakých osudových obětí jsou muži kvůli Ruth schopni?“ Alenka se uculila tak samolibě, že mi bylo úlevně jasné, že zas jde o její fantazmagorii.

Ačkoli... povzdechla jsem si usouženě, jí je docela podobné, že někde s nějakou další bláznivou ženskou nacvičila novou údernou scénu, ve které se tato k nám přižene obtěžkána vypůjčeným novorozencem, kojencem a batoletem a ztropí tu povyk na celou vesnici.

„Jistě krasavec, co?“ zajímal se Rudolf. „Že váháš,“ řekla Alenka blaženě. „A takový ten už od pohledu vášnivý typ, který ženskou zacloumá, jen po ní koukne.“ „Tak to by mohl být Redford,“ hádal

Rudolf. „Anebo já,“ řekl ustaraně Honza, který před altánem čistil sekačku na trávu a náš rozhovor sledoval se znepokojením, aby zase nedostal nějakou roli.

„Bud klidnej,“ ucedila Alenka přes rameno. „Nejde o prázdného hezouna, ale o mužně přitažlivého chlapa, který je navíc inteligentní,“ dodala významně a Honzovi se zjevně ulevilo.

Druhý den odpoledne jsem vešla do Haniny ložnice, kde odpočívala s pletením v houpacím křesle u okna, a zdrceně jsem oznámila:

„Vlepila mu facku.“ „Alena. Viviánovi, vid'? A co má být? Divíš se? Tobě by taky jednoho dne povolily nervy, kdyby někdo systematicky obracel tvé úsilí vniveč,“ smála se teta Hana, včera mnou informovaná, že se schyluje k další aféře.

„Když Alena zatáhla Viviána do altánu, věděla jsem, že je zle.

Tak tam po chvíli jdu, abych mu pomohla z té trapnosti, a on zrovna říká: Ale to víš, Aleno, že mám pochopení. A jsem opravdu rád, že je to takový skvělý člověk, protože ona je Ruth v podstatě dobrá holka. Věř mi, že s rozvodem nebudu dělat sebemenší potíže, a spolehni se, že -

V tom okamžiku mu Alena vlepila takovou, že to mlasklo na celou zahradu. Vzápětí vylítla z altánu a já jsem taky radši zmizela, abych kluka neuvedla do ještě větších rozpaků.“

Teta Hana složila pletení do klína a beze slova se zahleděla dolů do zahrady, kde si Ruth hrála s Batulkem. Po dlouhé chvíli řekla zamyšleně: „Podívej se na ni... Pořád by se s něčím mazlila. Je v ní jakási nepřiměřená potřeba něžnosti a projevů lásky. Jenže tohle žádný chlap dlouho nevydrží... Copak není možné ji přesvědčit, že se musí ovládat? Nemůžeš se s ní posadit a vyložit jí, co je to mužský? Že má bytostně zakotvenou touhu sám být iniciativní, sám usilovat... Že iniciativa partnerky jeho touhu zákonitě zmrazuje a její zdrženlivost ji naopak nabuzuje...“

„Všechno marné,“ povzdechla jsem. „Nemysli si, že ji nelituju.

Zkoušela jsem to ze všech stran. Přikyvuje, myslíš si, že chápe, a nakonec tě odrovná výrokem: Máte samozřejmě pravdu, ale na druhé straně uznejte, že kdyby mě

Vivián miloval jako váš manžel vás nebo jako Petr Alenu - bude štastný, že jsem k němu něžná... Že ženská musí umět zacházet s něžností jako se vzácným kořením - to prostě nepochopí. Na její obhajobu mohu říci jen tolik, že tohle musí být taky už dáno: zdrženlivost vrozená a odmalička výchovně pěstovaná. Jenže střídmost a sebeovládání a kázeň - to máš dnes většinou to poslední, k čemu rodiče své hýčkané děti vedou.“ Teta Hana zeširoka zavrtěla hlavou: „Nerozumím tomu. Inteligentní, vzdělaná děvčata -a tak neuvěřitelně neobratná. Nedokáží dát mužskému prostor pro touhu. Copak se chlap může doopravdy zamilovat do ženské, která mu permanentně visí kolem krku? Která se jen třese, aby užuž byli v posteli?... Ty víš, Milenko, že já jsem člověk moderní. Nevzdychám po starých zlatých časech, které byly ve skutečnosti zlaté jenom tím, že jsme byli mladí. Ale jedno v nich bylo úžasné. Byly to doby, kdy pro muže bylo závratným zážitkem políbit zbožňované ženě ruku nebo se dotknout její lokny. Byly jsme prostě šikovnější. Dokázaly jsme, aby nás muži zbožňovali jako něco vzácného, těžko dostupného. Dnešní žena je dosažitelná snadno. Jenomže chlap se v erotice nezměnil a rovnoprávnost nerovnoprávnost, aby pro něho byla ženská žádoucí, musí se svým ženstvím zacházet tak, jak jsme uměly my. A to dnes nevidíš...

Ještě štěstí, že ta naše Alena má zdravý rozum po mně,“ pochválila si spokojeně. „Zdravý rozum je přesně to, co Aleně chybí,“ řekla jsem. „Ale pravda je, že k mužům má ten správný kousek příjemného odstupu. Není sentimentální, nevymáhá pozornosti a obskakování -“ „A proto se jí vždycky budou dostávat. Zatímco Ruth a všecky ty jí podobné --“ „Takový máš prostě vývoj v celém současném světě: milostná aktivita na nesprávné straně bariéry. Co s tím naděláš,“ pokrčila jsem rameny. „A to seš psycholog!“ vykřikla teta Hana. „Kdo asi jiný než vy by měl ženským vysvětlovat, že partnera doslova manévrují k impotenci, že přímo usilovně pracují na tom, aby ho co nejrychleji omrzely a on se ohlížel po jiných.“ „Představuješ si to náramně jednoduše. Přijde mi do poradny inteligentní žena s tím, že manžel o ni ztrácí zájem. Rozebereme si to, ona pochopí, v čem si počíná špatně, a je plna dobré vůle chovat se moudřeji. Myslíš, že když to zvládla teoreticky, že to hravě zvládne i v praxi, ano?!“ „To nevím,“ řekla teta Hana bojovně,

„protože mě vždycky spíš zajímalo jak chlapa setřást. Pamatuješ se přece na toho únavného „ „Pamatuju se docela dobře na všechny,“ řekla jsem dopálena vzpomínkou, jaké potíže pro naši rodinu její ctitelé odjakživa představovali. Chodívali kvílet k naší mamince - s Hanou byly sestry - a později, když moji rodiče zemřeli a já byla vdaná - a šedesátka želbohu Haně na atraktivnosti neubírala -, měla jsem je zas na krku já.

„Ani mi ty otravy nepřipomínej. Ředitel Kvapík u nás vždycky ze žalu vycucnul láhev koňaku...“ „Jiní zas byli přínosem,“ upozornila spravedlivě teta Hana. „Vzpomeň si na toho údržbáře nebo na toho elektrotechnika. Anebo ten vedoucí tržnice! A většinou to byli ctitelé platoničtí... V životě už se nebudete mít tak, jako když mě miloval ten náměstek z jatek.“ „V životě už nebudu tak zoufalá,“ upřesnila jsem vzpomínku, „jako když k nám tahal ty kabely masa. Nespala jsem hrůzou, že se na jatkách provalí manko a já budu mít jako spolupachatel čtyři roky natvrdo zostřené společnou celou s Antonínem Korouhvičkou, který do mne bude ve dne v noci hučet, jak tě miluje a abych pro něho prokristaboha něco udělala.“ „Nezávid, však i k tobě jednou vzplanul počestnou vášní řezník,“ vstoupila Alenka a obě se rozřehtaly. „Tady vidíš,“ obrátila se na mě Hana, „že Alenka už odmalička uměla zacházet s mužskými a věděla, čím si kterého obtočit kolem prstu.“ „Alenka byla odmalička potvora a nad tím netřeba jásat, řekla jsem zachmuřeně při vzpomínce na Adolfa Pivoňku, kdysi vedoucího prodejny masa v naší ulici. Podle kousků, které mi vybíral, mi sice nezůstalo utajeno, že mám jeho náklonnost, ale dlouho setrvával v uctivém odstupu. Jenže pak rázem rozvázal, byl stále bodřejší, a když mě pozval do kina a příště zas na bál, otrávena jsem změnila prodejnu. Nebylo to nic platné. Vyčíhal si mne, dával se do řeči a jednoho dne mi nabídl manželství. Když jsem se probrala z omráčení, zablekotala jsem: „Přece víte, že mám dvě děti „ Bylo jim tehdy okolo osmi let. Adolf Pivoňka mě ujistil, že obě si již oblíbil a bude jim dobrým otcem. „Ale vždyt já jsem vdaná,“ zaúpěla jsem. „Já vím, všecko vím,“ pravil chlácholivě, uchopil mě za ruku a vřele ji tiskl. „Okamžitě zažádáte o rozvod. Vím, co jste protrpěla - vaše děti mi všechno svěřily a to musí skončit. Už kvůli nim se musíte rozvést. Není snad nejvyšší čas, aby dostaly slušného otce? Aby konečně poznaly, co je to teplo domova?“

Nepříčetná jsem vlítla do bytu. Hrály s Rudolfem člověče, nezlob se. Smetla jsem figurky a zařvala: „Co jste nakecali řezníkovi?“

První se vzpamatovala Alenka a pohotově začala brečet. Z té nedostanu nic. „Honzo! Mluv!“ zacloumala jsem s ním a postavila ho na nohy. „Nemluv!“ zavřeštěla Alena. „Zmele nás!“

Postupně to z nich vylezlo. V průběhu výslechu Rudolf tak nepedagogicky řval smíchy, že závěrem jsem je dost dobře nemohla zřezat. „Věděli jsme, že ten hodnej pan Pivoňka je do tebe zamilovanej,“ skuhral Honza. „Vždycky se nás vyptával, copak že si nepřišla maminka a tak vůbec. No a tak když se přeptával na tatínka... Vždycky nám totiž dal kus ovaru nebo tlačenky, ty nám je v životě nekoupíš, že je to svinstvo -“ „Nešlo vůbec o tu tlačenku,“ rychle zasáhla Alena, znalejší, co zní a co nezní rodičovským uším, „ale chtěli jsme mu udělat radost. Ty přece vždycky říkáš, že člověk si nemá nechat ujít příležitost udělat někomu radost, že ano... No a protože my děláme každému rádi radost, jak ty říkáš, že -“ „K věci! okřikla jsem ji. Alenka nikdy nebyla z těch, kdo tváří v tvář pohromě ztrácejí nervy. A tak pokračovala pomalu a co nejrozvláčněji: „Mně a Honzovi to zkrátka nedá, někomu neudělat radost, když ty říkáš, že to je vlastně naše povinnost... No a tak když jsme řekli, že tatínka máme, a bylo vidět, jak to toho hodnýho pana Pivoňku mrzí... tak jsme řekli... abychom mu udělali radost... že... že s naším tatínkem jsou problémy,“ vydechla si spokojeně, jak diplomaticky to zvládla. „Co přesně jste mu navykládali?“ zasyčela jsem a Alena se pro jistotu znovu rozeřvala. „Řekli jsme, že naše maminka nemá tatínka ráda, protože je s ním hrůza,“ prozradil Honza, dospěv k závěru, že upřímnost by mohla být polehčující okolností. A tak jsem se dozvěděla, že Rudolf pije a tropí doma kravály. V dalších detailech jsem rozpoznala otce Aleniny spolužačky Vávrové, v jejímž domově si pracovníci Bezpečnosti a sociální péče podávali ruce - a tím mi také bylo rázem jasné, že režisérem inscenací pro řezníka Pivoňku je moje dramaticky nadaná dcera. Informace o zhýralém otci potěšila pana Pivoňku tak očividně, že při každém dalším nákupu tatínkův alkoholismus pentlili do nových srdcervoucích příhod (na něž se nezmohl ani notorik Vávra): zhulákaný tatínek rozštípal obývák, jindy se pokoušel svrhnout maminku do světlíku - v kritickém okamžiku, kdy jsem visela přes okénko, mě zachránila vstoupivší domovnice; tatínek podpálil kuchyni a vyfackoval hasiče... a když nás nohou od stolu zřezal všechny na jednu hromadu, Adolf Pivoňka se odhodlal nabídnout mi svou spořádanou ruku abstinenta.

Zavzpomínala jsem se tak, že k současnosti mě probralo až Alenčino důrazné: „Vid, mami?“

„Promiň, Alenko. Cos říkala?“ „Že Vivián je nemožnej. Snem každého mužského je vášnivá a oddaná a nekonečně milující žena, a on, kterému se tohle terno poštěstilo -je jak ta svině, co se jí házejí perly.“ „Aleno... Je sice dost infantilních mužských, kteří sní o vášnivé a bezvýhradně oddané ženě, ale i jim - právě tak jako opravdovému chlapovi -- se ztělesnění téhle ženy brzy omrzí.“ „Zatímco ženy se šmrncem, ženy trošku chladné, se mužský drží jak klíště,“ dodala teta Hana a Alenka si odfrkla:

„Pchá! To si myslíte vy dvě. Staromódní, odtržené od moderních proudů života a -“ „ a právě tak zralé pro domov invalidních důchodců,“ horlivě přitakala teta Hana. „Jenom škoda, že ty sama té moderní vášně a oddanosti k mužovi moc nemáš.“ Alenka se zachmuřila a já se přidala k Haně: „Když je ti to všechno jasné, pak se divím, že Petrovi nějakou tu oddanost a vášeň aspoň nepřehraješ.“ „Tos uhodla!“ zaječela Alena. „Aby s ním už vůbec nebylo k vydržení, vid'?... Jen si nemyslete: mně by náhodou ohromně seděla taková vášnivě milující... prostě osudová žena.

Jenže to bych si byla musela vzít normálního chlapa, a ne individuum posedlý sexem,“ dodala hořce. „Jestli jsem to správně pochopila,“ stěží potlačovala smích Hana, „tak tobě by se zamlouvala role vášnivé ženy, kdyby se mužský držel kus dál od postele, co?“ Alenka se zavrtěla a nejistě zamumlala: „Nooo...“

Pak si zhluboka povzdechla: „Jenže s Petrem si nemůžu švihnout ani tu oddanost. Když se vybičuju a začnu, jak ho miluju a jak by byl můj život bez něho pustej a že bych si pustila plyn, vědět, že kouká po jiný... ten pitomec řekne: Jen se nedělej a vysyp rovnou, cos provedla nebo co zas ze mne chceš vymámit...

Jo, s ním se tak vyplácí bičovat se do osudový ženy. Moje manželství je tragédie a jednoho dne se zhroutim stejně jako ta ubohá Ruth,“ skončila spokojeně.

„Slyšíš to, Hano?“ zasmála jsem se. „Vidíš, jak málo dokáže jenom dobrá vůle? Stejně jako Alena nikdy nezahraje přesvědčivě ženskou visící mužskému na krku, tak Ruth nikdy nezvládne roli ženy rozumně zdrženlivé. Bičovat se můžeš k ledasčemu, ale dlouho to nevydržíš a zas se projevíš ve své skutečné podobě. Hana se zamračila: „Takže podle tebe: každý jsme nějaký, je to dáno geneticky a výchovou, a dál už se s tím nenechá nic dělat.“

Pokrčila jsem rameny: „Doslova takhle to není... ale svůj stín nepřekročíš. Pokud jde o Ruth, k mužovi by dokázala být snesitelná jedině tehdy, kdyby vedle něho měla jinou obět svých neukázněných projevů lásky. Většinou to bývá dítě, na které si tenhle typ ženských zasedne, a manželovi se trochu uleví. Jenže to dítě je pak takový chudák a na rozdíl od manžela ještě úplně bezbranný, že tenhle recept bych jí určitě neordinovala.“

„Nemluvě o tom, že to by do ní musel sestoupit duch svatý. Vivián je dřevák a něco si začít někde bokem-na to Ruth není,“ prořekla

Alena ve spravedlivém rozhořčení pravdu. Tím spíš se mi nad Ruth sevřelo srdce. „Ruthin zájem a city bychom měli odvést na nějakou jinou, rozumnou a neškodnou kolej,“ řekla Hana přemítavě s očima upřenýma kamsi do zelené zahrady.

* * *

Všechno má svůj konec. Jednoho dne skončila i brigáda našich dětí. Vracely se do Prahy doslova s pláčem a hlavně se sliby sobě samým, že dokud tenhle kombinát nebude stát, každoročně sem přijedou znovu na celé léto, a až bude stát, nějaká práce se v něm pro ně, kteří ho z větší části vybudovali vlastníma rukama, vždycky najde. Protože časem se srovnaly i zmatky vzniklé na stavbě přílivem stovek brigádníků a postupně byli všichni zařazeni přiměřeně svým možnostem a kvalifikaci, nepokládala jsem už jejich činnost za mrhání pracovními silami a proti jejich plánům na návraty jsem se nepostavila. A když jsme s Rudolfem zvali Ruth a Viviána, aby kdykoli přijeli znovu, oba jsme to mysleli upřímně: Mezi čtyřma očima jsem Rudolfovi přiznala:

„Ani nevíš, jak jsem si na ně zvykla. Mrzí mě, že sotvakdy sem ještě přijedou oba společně.“ „A právě proto mi dělá starosti, jak je tu příští léto všechny složíme, až Vivián přijede s normální rozumnou ženskou a to trdlo s perspektivním krasavcem vášnivého typu, kterého jí sežene naše slabomyslná dcera,“ řekl

Rudolf a oba jsme byli zajedno v tom, že rozvod Viviána s Ruth je jen otázkou času. Já jsem pro jejich soužití kladla vánoce jako nejzazší hranici, Rudolf, operující Viviánem co dobrotiskem, na němž lze dříví štípat, tvrdil, že by to mohl vydržet do jara.

Zanedlouho po odjezdu dětí jsem se odsunula do Prahy i já s Hanou a s oběma psy. Robin pokládal za naprosto samozřejmé, že patří k ní. Když jsme je vyložili v jejím domě, rozvalil se v kuchyni na otomanu a dal najevo, že můj a Rudolfův odchod ho sebeméně nezajímá. Zatímco já jsem slzela a dojatě se s ním loučila, ten sketa se blazeovaně nechal drbat na bříšku a za ušima a ani brvou nehnul, aby dal najevo alespoň záblesk citu. Zato Batulek, jakmile jsme se zvedli k odchodu, přilepil se v předsíni na dveře, abychom snad neodešli bez něho.

Jak s Robinem bylo vždycky po návratu do Prahy peklo na zemi, tak

Batulek se přizpůsobil okamžitě a bez sebemenších problémů.

Dodnes máme pocit, že jemu je lhostejné, kde je, jen když je to s námi. Na lítání měl i jako štěně nároky podstatně nižší než

Robin, a že by nám utekl, o tom nemohlo být řeči. Nikdy nebylo třeba před krámem ho přivazovat, nikdy se na ulici nevzdálí od našich nohou, nikdy v parku nebo v lese neodběhne dál než na dohled. Rudolf tvrdí, že si nás sám hlídá, abychom se mu neztratili, jako kdyby si říkal: Kde jinde bych se měl tak dobře... A tak jenom ten neštastník, který byl někdy majitelem foxteriéra (měla bych spíš říct: neštastník v majetku foxteriéra), si dovede představit, jakou trýzeň jsme si ty dva roky s Robinem prožili a jaké bylo naše nadšení, když se nám dostalo psa, který útěky nemá za věc své cti, obsah misky nepokládá za útoky na své zdraví a příkazy a zákazy nepojímá jako provokace a urážky, jimž je třeba čelit ignorováním, vzpourou či agresí. Jenže duše lidská je plna prapodivných zákrutů a sama často neví, co vlastně chce. Samozřejmě že jsme byli ohromně a neochvějně a bezvýhradně štastní, že s Batulkem je rozumná řeč, jenomže... Stydím se to vůbec vyslovit a také slovo nahlas o tom nikdy mezi mnou a Rudolfem nepadlo... Jenomže v tom nejskrytějším zákrutu duše, kde si pobublává rozumem deptaná ješitnost, tam mě - a nepochybuju, že právě tak Rudolfa malinko pohryzává, že už nejsme tím, čím jsme bývali: středem neutuchajícího zájmu celého širého okolí v domě, v ulici, v práci, v parcích... Chodíme s

Batulkem a všichni nám pochvalují, jak moudře jsme si polepšili a jakého roztomilého a přívětivého máme smetáčka, ale co je to platné, s tou jiskrou v oku a dychtivostí v hlase, s nimiž se k nám vždycky všichni hrnuli a lačně vyzvídali: „Co Robin?! Copak zas Robin?!“ - s tím je konec.

Objektem téhle všeobecné pozornosti je dnes teta Hana, Alena a

Petr. A když všichni tři svorně na Robina nadávají, v jejich lamentacích mi zaznívá tón (který aniž jsme si to uvědomovali - býval jistě i v lamentacích mých a Rudolfových) rodičů láteřících nad nenapravitelně rozverným dítkem, ve skutečnosti však pyšných, že ten náš klouček není žádný bulík, kam mě postavíte, tam mě máte, ale čiperka, který svými parádními kousky dává všem pěkně zabrat.

Nepředstavujte si ovšem Batulka jako nějakou buchtu. To vylučuje už samotný fakt, že jde o teriéra. Na rozdíl od Robina má však jen přiměřenou dávku agresivity, bojovnosti a chtivosti her. A navíc - samozřejmě a jak jinak - je oproti ostatním průměrným teriérům bezpříkladně inteligentní, výjimečně talentovaný a oslnivě duchaplný. Přátelům a kolegům to dokládám tolika příklady ze života, že mu v deseti měsících života udělili doktorát, za nímž šly v těsném sledu docentura a kandidatura věd. Profesura a doktorát věd jsou na spadnutí. Naléhá na ně zejména Rudolf, kterému Batul splnil zřejmě nejvyšší životní ambici: horlivé podání papučí, jakmile hlava rodiny vstoupí do dveří. Robin, pokud byl tohoto počínání svědkem, sledoval je s hlubokým opovržením, jaké lze zaujmout snad jen k podlézavosti či donašečství.

Zpočátku jsme se obávali, jak se bude dál vyvíjet vztah obou psů.

Není přece možné, abychom všechna setkání trávili v hrůze, že jednoho dne se servou na život a na smrt. A zamezit jejich setkání, to je prakticky neproveditelné. Vyřešili to s šarmem, elegancí a úrovní teriérům vlastní: vzájemným přezíráním.

Přezíráním velkolepým, absolutním a neochvějným. Nikdy nepochopíme, jak to dokáží a vydrží právě oni dva, kteří se nadšeně kamarádí se všemi psy z dalekého širokého okolí. Pro sebe navzájem však jsou ne vzduchem, ale vzduchoprázdným prostorem.

Nevidí se, nevnímají se, jeden druhého obejde štítivým obloukem.

To platí i pro Batulka, který jen co začal rozum bráti, svůj další badatelský zájem obrátil jinými směry a Robin pro něho přestal existovat. A když byl jednou na pár dní u Hany a s Robinem měli každý svůj pelíšek na opačném konci kuchyně, ráno našla Hana Robina spícího na jídelním stole, aby ani totéž podlaží nemusel sdílet s Batulem.

Měsíce, které následovaly po návratu do Prahy, daly do těla nám všem. Petr se vrhl na rekonstrukci Hanina domku, jejímž projektantem a dozorcem byl Vivián. Protože oba přivlekli další kamarády a pomáhal samozřejmě i Rudolf a Honza, dílo šlo pěkně od ruky, ale nikdy nezapomenu na ty prádelní kotle jídla, které jsme s Alenou a Hanou do úpadu vyvařovaly po celé víkendy pro partu permanentně hladovou. Hanu jsme sice přestěhovali do

Petrovy a Aleniny garsoniéry, ale vydržela tam přesně týden. Pak pod záminkou, že Robin potřebuje zahradu, ve skutečnosti především proto, že jí stejně jako Robinovi nedá být stranou nějakého ruchu, se přihrnula zpátky a do akce se čile zapojila.

Stejně tak želbohu Robin. Že s Robinem budou v průběhu stavby muka, to jsem věděla, ale jako obvykle předčil všechna naše nejtemnější očekávání. Petr tvrdí, že nebýt Robina, který mařil organizaci, ničil dílo a schovával a róznášel po okolí nářadí, rekonstrukce proběhla v polovičním čase. Pravda je, že nejednou byla práce přerušena a parta se vydala do přilehlých obců a lesů hledat Robina, který vyrazil ze dvora ve chvíli, kdy vraty dokořán vjíždělo auto se stavebním materiálem.

Otřesný zážitek byl, když se Robinovi znelíbil chlapík, který přivezl podlahové krytiny. Podařilo se mu proklouznout současně s jeho autem a ztuhlí hrůzou jsme zírali, jak v dálce mizí vůz i Robin, který na něj zezadu zuřivě skáče. „Na silnici ho něco zajede!“ ječela Hana s Alenou. Petr a Honza vlítli do Rudolfova auta a hnali se za nimi. Robin vzdal hru po šesti kilometrech, kdy se schvácený skulil do příkopu.

Škaredé čtyři dny jsme zažili, když jedno páteční odpoledne Petr a Vivián vzali Robina s sebou pro dřevo na křivoklátskou pilu. Podařilo se mu utéct a jeho poslední stopy byly zjištěny v okolí vesnice Deštná. Tu sobotu a neděli se nepracovalo. Parta a celá naše rodina pročesávala křivoklátské lesy. Fakt, že na podobné akce jsme už byli zvyklí, nikterak nezmenšoval naši úzkost, co vše se tomu mizerovi mohlo přihodit.

Listopad byl sice poměrně teplý a suchý, přesto jsme však nespali představou, jak se kdesi zmrzlý choulí... V neděli večer, totálně vyčerpaní, jsme v Deštné a třech okolních vesnicích vylepili cedulky s Robinovým popisem, našimi telefonními čísly a s příslibem odměny. Alena půl ubrečená, půl vzteklá řekla, že už máme takovou praxi, že bychom si mohli nadúvazkem přivydělávat u Bezpečnosti pátráním po individuích nezvěstných a stíhaných.

Do Prahy jsme se vraceli drceni myšlenkou, zda se s Robinem ještě kdy shledáme.

V pondělí dopoledne mi doma zazvonil telefon. Zedníci na výstavbě mateřské školy na pokraji Deštné mi sdělovali, že před chvílí k nim přiběhl popsaný pes, dováděl a posvačil s nimi a zas mínil zmizet v lese. Znovu ho přilákali na mičudu, čapli ho a zavřeli do staré zchátralé králíkárny. At si pro něho přijedeme okamžitě, zuří tak, že se už co chvíli králíkárna rozsype.

Za půldruhé hodiny jsem byla s Rudolfem na místě. Králíkárna se kymácela jak v centru tajfunu, ač ji ze tří stran podpírali zedničtí učni. Čtvrtý vlastním tělem blokoval dvířka kotce, v němž Robin předváděl epileptický tanec. Do nepříčetnosti rozběsněn tou nehoráznou potupou - on, a zavřený v králíkárně!! - projevil dobrou vůli pokousat nás i své poctivé nálezce, kteří se smíchem odmítli jakoukoli odměnu. Chlácholivá slova nenašla u pejska odezvy, a tak shledání, k němuž jsme spěchali se zrakem zamženým, vyvrcholilo tím, že Rudolf popadl větev a Robinovi vysázel na zadek. To ho pouze utvrdilo v přesvědčení, že s námi si život otravovat nebude, a znovu se -- naštěstí marně - pokusil zmizet v lese. Cestou domů nás neuznal za hodny pohledu, zato k

Haně se vrhl s jásotem. A krve by se v něm byl nedořezal, když ta odměřeně řekla: „Zalez a nechod mi na oči. Zase jsi utekl a já tě nechci ani vidět.“ Po zbytek dne s ním slovo neztratila a

Robin byl zdrcen. Když se zas udobřila, snášel jí modré z nebe a plné čtyři dny se o další útěk nepokusil.

* * *

Starosti se stavbou nás zaneprázdnily tak, že se u nás celé měsíce nemluvilo o jiném než o cihlách, cementu, dlaždicích, trubkách, prknech a tak podobně. Tím jsem taky pozapomněla na

Ruth a teprve před vánocemi, když jsem ji potkala na Národní třídě, mi blesklo hlavou, že Vivián, kterého ted' naopak vídám stále, se o rozvodu nezmiňuje. Je sice chlapec spíš uzavřený, ale že by se mi nesvěřil? Nebo Ruth Aleně?

Ruthina první slova nebyla kupodivu stížností na manžela, ale zahořekováním, že davy v Máji jí rozmačkaly žebra, a dárek stejně nekoupila. „Copak sháníš pro Viviána?“

„Pro Viviána?“ vykulila na mě své pěkné oči. Pak se zarazila: „No jo. Vidíte. Ještě že jste mi připomněla. Taky mu musím něco koupit. Ale...,“ mávla rukou, „to nebude problém. Popadnu nějakou košili nebo svetr a šmytec. Přece se neuštvu. Ale co Ríčedovi?

No řekněte sama: sežene člověk něco nevšedního?! Zatím pro něho mám jen báječný plyšový polštář. A už týden lítám po takovém tom hodně měkoučkém froté plášti. Ty on, pusinka zlatá, miluje, vždycky po vykoupání se vám do něho tak blaženě zachumlá... Jenže barvy jsou nemožné. Přece mu, kocourkovi, nedám hnědomodrý pruh?!

Bože, to jsou starosti!“ Zadoufala jsem, že kocourek, pusinka zlatá, je bytost reálná, a nikoli imaginace naší střelené Alenky, kterou vyprodukovala jako vánoční úder proti Viviánovi co manželovi. Ale Ruthino zaujetí mi připadalo nefalšované, takže jsem Viviánovi v duchu pogratulovala... Jenomže, co to ta holka propána drmolí?!

„...ovšem nejúžasnější překvapení bude obrovská kost od šunky v krabici od bot se zlatou pentlí. Kosti na hraní on miluje, sice to v bytě dost smrdí, ale co se dá dělat,

Alenka povídala, že bavit se musí, jinak z něho bude blbec, celej Vivián, a to by teda bylo pěkné nadělení, vidte, a šéf mi pro něho přivezl ze služební cesty fantastickej obojek s cinkátkem, hotová zvonkohra, jenom ten frotémantl neseženu a neseženu v bordó a Ríčed je do bordó udělaný, tak snad mu nedám oranžovej, no uznejte!“ Konečně se mi rozbřesklo, že

Ríčed je pes. „Copak vy nevíte, že mi ho svěřila paní

Hana?“ provolala Ruth hrdě. Tím jsem byla doma. Před dvěma měsíci Hana našla zoufale zuboženého, poraněného a vyhladovělého asi osmiměsíčního psíka, kterého nějaký ničema zřejmě vyhodil, anebo to byl pes týraný, kterému se podařilo utéci. Týden jsme ho za pomoci veterináře křesali z nejhoršího, a když zmizel, teta Hana řekla jen tolik, že se jí ho podařilo umístit do dobrých rukou. Všem se nám ulevilo, protože právě tohle nám působilo starost. Psík byl totiž ne právě vydařený kříženec, strakatý, se zakrouceným ocáskem, a kromě toho se zdálo, že na poraněnou nožku bude i po vyléčení trošku kulhat. „Jak to, holky, že jste mi nic neřekly?“ obvinila jsem Alenu a Hanu. „Chtěly jsme tě překvapit, jakého veselého cvalíka z toho ubožáka Ruth vypiplala,“ řekla Alenka a teta Hana, která, jak se ukázalo, Ríčeda a Ruth navštěvovala, dodala: „Překvapí tě ještě něco jiného... Však uvidíš sama.“ Viděla jsem za několik dní, když Rúth telefonovala, že zve mě a manžela na večeři, abychom se přesvědčili, jak Ríčed prospívá. „Je to moc hodná holka,“ říkala jsem cestou. „A líbí se mi, že není snob. Dneska, kdy každý musí mít nějakou exkluzívní rasu a bez rodokmenu ani zanic, ona se ujme takové pokrouceninky.“

„To víš... Když pán ničím nevyniká, musí mít kvality aspoň jeho pes - kvality v papírech a medailích, ty jsou nejdůležitější,“ mínil Rudolf „Jinak ovšem každý pes, pokud mu člověk nepokazí charakter, je výborný a je mi úplně jedno, jak vypadá. Já osobně neznám na pohled nic hroznějšího, než je takový k výstavám našňořený pudl anebo bedlington - ale dokázal bych mít rád i toho.“ „Ti obyčejní voříškové bývají bystřejší než přešlechtováním zdegenerované rasy,“ řekla jsem. „Ale vylož mi, kde zas ta holka přišla na to příšerné pojmenování. Ričed!“

„Přece Richard, vyslovováno anglicky - jak taky jinak?!“ chechtal se Rudolf. „Pro toho alíčka jméno opravdu případné. Výstižnější by byl snad už jen Adonis nebo Helena Trojská.“

Rudolf dodnes neřekne Ruthinu psíkovi jinak než Richard Třetí, vyslovováno samozřejmě anglicky: Richard the Third.

Po celý ten večer jsem sledovala Ruth do Ríčeda zamilovanou,

Ríčedem zaujatou, Ríčedem fascinovanou. A že psík sám neměl pohled pro nikoho druhého než pro ni, to je jen chabý popis skutečnosti. Kdykoli se přemístila, poposedl tak, aby na ni zas viděl. Když odběhla do kuchyně, vyskočil a letěl za ní. A jakmile jsme vstali od stolu a usadili se do křesel, uvelebil se jí na klíně a celé tři hodiny dbal, aby měl čumáček přitisknutý na její ruce. Nepřekvapovalo mě to. Pes, který prožil zlé útrapy, je pak hodnému pánovi bezmezně oddaný a doslova by za něho položil život - na rozdíl od takových odmalička hýčkaných spratků, jako je náš Robinek a Batulek.

Co mě však zaujalo přímo profesionálně, to byla zásadní změna, k níž došlo ve vztahu Ruth - Vivián. Zdálo se, že Ruth ani nevnímá, že se tu též hemží její manžel. Po bývalých záplavách láskyplné něhy nezůstalo ani stopy. Respektive jejich objektem byl Ríčed. Vivián v nové atmosféře očividně pookřál a já jsem spokojeně zaznamenala, že s manželkou docela živě hovoří a několikrát se dokonce objevil jakýsi náznak pozornosti vůči ní.

Ve srovnání s jeho bývalou rozmrzelou netečností ke všemu, co se týkalo Ruth, to byla do očí bijící proměna. A nejkouzelnější mi připadalo, že Ruth si to vůbec neuvědomuje a sebeméně ji to nezajímá. Dokonce když se Vivián naklonil a opřel se o její křeslo a Ríčed zavrčel, řekla: „Proboha, odsuň se kus dál. Víš snad, že Ríčed tě nesnáší.“ „Představte si, že to psisko na mě žárlí a tváří se, jako že jsem tu na obtíž,“ smál se

Vivián. „Včera jsem něco hledal nahoře na policích v předsíni a seskočil jsem ze štaflí právě vedle Ruth. Ta se lekla, vypískla, a v tom okamžiku se ten maličký neřád vyřítil a zakousl se mi do lýtka. Ruth ho zlíbala a dala mu kus šunky. Já teda mám domov.“

Později jsme se s Rudolfem shodli, že Vivián se cítí v nové roli přezíraného a odstrkovaného manžela jak rybka ve vodě. Postupem času by se mohl vzpamatovat natolik, že by se jeho vztah k Ruth dostal zas na normál,“ usoudila jsem. „A tím pádem počítej pro příští léto se třemi psy na chalupě,“ upozornil mě Rudolf a na mě šly mdloby v představě, že děti odejdou na stavbu a já zůstanu na všechno sama, protože Hana se svým turistickým spolkem zlézá

Kavkaz - a už se zmiňovala, že příští rok si udělají trasu zahraniční, - Robin mi uteče do lesa, Ríčed bude srdceryvně výt steskem po Ruth a Batul využije mého zoufalství k tomu, aby si otevřel lednici a přežral se do bezvědomí.

„S tou Ruth ti gratuluju,“ řekla jsem Haně trochu kysele, protože mi uštědřila profesionální políček. Byla jsem to přece já, kdo tvrdil, že na tohle manželství není léku. „Pořídit jí psa, to mě napadlo, už když jsem ji vídala věčně se muckat s Batulem,“ vysvětlila mi Hana. „Jenže dát jí do rukou normální štěně, bylo mi jasné, že z něho vychová neurotika, který nakonec bude hystericky rafat, jak jen i ona sama se ho dotkne... protože nejen chlap, ale i pes má své meze, co v láskyplnosti vydrží.

Nevšimla sis, jak už i Batulkovi šla s tím svým věčným muchláním a pusinkováním na nervy a jak se před ní schovával?“ „To jsem si všimla moc dobře, a proto mi ani na mysl nepřišlo o psu jako o léku pro ni vůbec zauvažovat.“ „Mě taky teprve časem napadlo to pravé,“ pokračovala Hana. „Takový psík, který zažil surové zacházení, u dobrého člověka nemá nikdy dost lásky, prahne po jejich projevech... Pamatuješ přece Mývalka, kterého jsme se kdysi s manželem ujali, když mu byl asi rok? Ještě ve čtrnácti letech to nebyl pes, ale mazlík.“ „Když už jsme u toho,“ řekla jsem, myslíš, že Ruth je něco jiného než takový kdysi strádající psík? Jednou jsem s ní záměrně začala o rodičích. Maminka úspěšná produkční u filmu, tatínek úspěšný architekt. Z toho, co Ruth vykládala, jsem si poskládala, že pro ni nikdy neměli čas a svou lásku jí projevovali nakupováním spousty hraček a drahého oblečení. Pak se div, že z ní vyrostl citový mrzáček, který potřebuje, aby ho někdo strašně miloval a bezuzdnou lásku si nechal líbit. Namísto zralého vztahu k mužovi se pokoušela o to, co už dávno měla mít odreagované s normální milující maminkou a tatínkem.“ „Myslíš, že Ríčed splní naše očekávání?“ zeptala se

Hana usouženě. „Zdá se, že ano. Pouhý pes určitě není pro podobné lidi jako Ruth nějakým snad univerzálním lékem, ale v tomhle případě to vypadá slibně.“ „Tak mi to připadá, že Vivián už na

Ríčeda začíná malinko žárlit,“ usmála se Hana. „Proč se ten zatracený Vivián nerozžárlil na některého Ruthina ctitele, které jsem mu strkala pod nos?“ řekla naštvaně Alena. „Protože - jak ti pořád vykládám - v citech se s předstíráním daleko nedostaneš a vždycky nějak vyjde najevo, jak je to doopravdy. I když Vivián ve své mužské prostotě vaši komedii neprokoukl, dobře cítil, že

Ruth mu dál visí na krku jak pytel s pískem.“ „Mohlas mu vyložit, cos řekla ted nám. O jejím dětství - aby pro ni měl pochopení -“ horlila Alena a teta Hana okamžitě zasáhla: „Ne, Alenko. Máma dobře věděla, proč mu nic neřekla.

Vysvětlit mu, že Ruth je chudinka poznamenaná dětstvím, sice by to jako člověk inteligentní a laskavý pochopil a určitě by se začal přemáhat k ohleduplnosti ale ani s tím dlouho nevydržíš.

Za pár měsíců by zas bylo všechno tam kde předtím.“ „To mi nevykládejte!“ vykřikla Alena. „Když člověk pochopí, proč druhý je takový a on onaký „ „Poslouchej,“ přerušila jsem ji, „kdyby tvůj muž pil a tys věděla, že je to vlivem alkoholismu rodiny, v níž vyrůstal... jeho pití by ti nevadilo? Překonala bys svůj odpor?“ Alenka po mně loupla očima, ale už ani necekla. Pamatuj si, kačenko,“ řekla jí teta Hana, „že mužský tě musí milovat proto, že tě obdivuje, a ne se k lásce nutit ze soucitu. Jakpak by se ti líbilo, kdyby na tebe Petr hleděl jako na chudinku?“

„Kdyby mi to pomohlo k tomu, že by přestal otravovat s třenýma buchtama a zvěřinou na smetaně a spokojil se s vajíčkama, šunkou a sejrem, tak vás ujištuju,“ provolala Alenka, že ze sebe udělám ubožáčka, kterým otec-notorik denně mlátíval o schody.“ „Až ty jednou dostaneš rozum, všem se nám uleví,“ řekla jsem a teta Hana mě napomenula: „Jen bud ráda, jakou má štastnou náturu, a přej si, aby jí nikdy nikdo do toho smíchu nešlápl.“

V pokračujícím horroru rekonstrukce domu jsme na Ruth zas pozapomněli, jen Hana mě občas informovala, že v jejím manželství se to nadále vyvíjí uspokojivě: Ruth a Ríčed ve své vzájemné lásce jen kvetou a z Viviána je už bezmála roztomilý manžel.

Naplno se mi zas Ruth vetřela do vědomí jednu neděli koncem února, kdy jsme trávili u Hany poměrně klidný víkend. Přestavba jejího bytu už byla dokončena a i nahoře se to pozvolna chýlilo k závěru, Viviánovým harmonogramem plánovanému na květen. Mužští dělali v poschodí na elektrice, Alena se učila, Hana si četla, já jsem pletla a oba psi po obědě spokojeně spali. Robin na svém oblíbeném místě ve vaně, Batul na otomanu. Idylu dokreslovanou sněhovými vločkami poletujícími za okny přerušilo ostré drnčení telefonu. „Alenko, to je pro tebe. Ruth,“ řekla teta Hana. Alena se vedle v pokoji usadila u aparátu, chvíli naslouchala a pak pobouřeně vykřikla: „No nepovídej?! Fakt?! Zas už?!... No jo.

Vzala sis hrubce, to už víme dávno - tak co čekáš?“ Zdrceně jsme na sebe s Hanou pohlédly. Ruthin normalizující se vztah k

Viviánovi zřejmě nevydržel s dechem a vše se vrací do starých kolejí. Zdá se, povzdechla jsem si, že Ruthina láskyplnost stačí zaplavit jak psa, tak dusit manžela. „Prosím tě, Ruth, uklidni se, samosebou že proti němu něco vymyslím. Nejlepší bude sypat mu něco do polívek...“ „Já tu naši holku rozšlápnu,“ zasyčela jsem. „Slyšíš to, Hano, ted začne shánět něco pro mužskou apetenci a budou to Viviánovi sypat do jídla pro jistotu po hrstech.“

„Jenom se, Ruth, nerozčiluj, dobře víš, že Ríčed potřebuje pohodu a ne nějaké nerváky,“ zpívala do telefonu Alenka a Hana vyprskla.

Mně to moc k smíchu nebylo, protože jsem viděla, že hon na

Viviána zas propuká. „Spoléhej na mě - pochopitelně že to obstarám zcela neprodleně,“ skončila Alenka půlhodinový rozhovor.

„Já ti dám vymejšlet! Já ti dám obstarávat! Já vám dám pajcovat mu polívku!“ ječela jsem, když se k nám zas vrátila do kuchyně.

„Ty si mě nežádej! Nepřejte si mě jedna jako druhá! Všechno

Viviánovi povím a doporučím mu, aby se už k tomu rozvodu rozhoupal, než ho vy dvě káči zpropadený zahubíte.“ „Viviánovi si vykládej, co chceš, protože Ruth nejspíš o ten rozvod zažádá sama. Poslední týden o tom vážně uvažuje,“ řekla Alenka mrazivě.

To byl nový pohled na věc, který mě vyvedl z míry. „Copak zas

Vivián vyvádí?“ zajímala se Hana a Alena se ošila: „Nooo... prostě... dotírá.“ „Cože?“ vyjekla jsem. „Na koho?“

Alenka se zhluboka nadechla k trpělivosti a pak spustila:

„Neslyšelas jako psycholog náhodou něco o tom, že pro malé dítě je šok, když je svědkem, že rodiče... no prostě Když vidí, že rodiče se milují? No.“

„A co má být? Jak to souvisí s Ruth a Viviánem? Jen nic nezamlouvej, a jestli se opovážíte --“ „A proč je to pro dítě šok?“ pokračovala klidně Alena, kterou amok okolí nikdy nevyvede z rovnováhy. „Je to pro ně šok, protože tenhle... akt... pokládá za násilí a vůbec...“ „Jistě. Ale nechápu -“

„Ty nechápeš nikdy nic, co souvisí s psychikou,“ ujistila mě

Alenka. „Nechápeš, že Ríčed je hrůzou bez sebe, protože si myslí, že Vivián Ruth vraždí nebo co, a tak ho minulý týden pokousal. Jenže ten hrubián si pokoj nedá, druhý den ubohého Ríčeda zavřel v kuchyni, kde kvílel tak zoufale, že Ruth se zhroutila... Viviánovi řekla, aby se neopovažoval... Jenomže tomu je jedno, jestli pochroumá Ríčedovu psychiku - včera se to celé opakovalo. Ruth omdlela,“ skončila Alenka spokojena, že události mají svou gradaci. „Takovéhle zážitky by taky mohly narušit Ríčedův postoj k sexu,“ mínila Hana a Alenka po ní podezíravě loupla očima. Je to celé vážná věc „

„Jistě,“ souhlasila horlivě Hana. „Takže kilo bromu a Viviánovi do každého jídla dvě polévkové lžíce „ „Brom!“ zajásala Alena.

„Nemohla jsem si vzpomenout: brom!“

Že Alena nic podobného bez lékařského předpisu nesežene, mi moc klidu nedodávalo. Už párkrát nám předvedla, že dokáže nemožné.

A v tom okamžiku mě napadlo to pravé. „Poslední výzkumy ukazují, že podobně účinné preparáty působí útlum jen u určitých jedinců, zatímco na jiné typy mají dopad právě opačný. Je popsána řada případů, že muž se po požití prvé dávky tak sexuálně nabudil, že použil i násilí, aby dosáhl svého.“ „Prokrista,“ šeptla Alena.

„Viviána by bylo třeba nejdřív nechat vyšetřit, k jakému typu patří,“ přidala se pohotově Hana. „Aby se nestalo, že v kakau spolyká pár tablet a pak posedlý chtíčem nakopne Ríčeda a vrhne se na Ruth, aby „ „Mlč!“ zavřískala Alenka, popadla skripta a zabouchla se vedle v pokoji. „Tak to vidíš,“ zaúpěla jsem. „Já prostě pokoj mít nebudu a nebudu. Už to vidím, jak mi celé léto

Alena tahá na chalupu další Ruthiny ctitele, aby dávali Viviánovi lekce o platonické lásce co ideálu.“ „Jen bud bez obav,“ smála se teta Hana. „S tímhle už si Vivián jako chlap poradí. Upřímně řečeno - vůbec mu neuškodí, když ted bude v zájmu o Ruth překonávat nějaké potíže.

Nebo nevíš, že právě překážky lásku nejlépe rozdmychávají? A to seš psycholog?!“

Dokladem toho, že si Vivián skutečně poradil, bylo, že toto léto s námi trávila Ruth na chalupě jako těhotná. Její holčička se narodila devět dní před naší Aničkou.

Mladé maminky si přejí dětátko z rozmanitých důvodů. Většinou jako samozřejmost a přirozené naplnění života, jindy s určitým konkrétnějším záměrem. Setkala jsem se s případy, že žena si

„pořizovala“ dítě: aby si mě vzal, abychom udrželi nadměrný byt, aby nám tchán dal na auto, aby nevěrný manžel se změnil v manžela věrného... jeden důvod pošetilejší než druhý, ale ani jeden tak střelený jako „příčina“ těhotenství naší Alenky a Ruth.

Když Alenka otěhotněla - bylo to na jaře, kdy jsme končili přestavbu domu - a my jsme s Rudolfem povzdechli, že to mohlo počkat ještě rok, než dokončí vysokou školu, vysvětlila nám, že odklad není možný, protože Robin už naléhavě potřebuje dítě v baráku. Nevíme snad, jak děti miluje? Jen se mu podaří vyklouznout brankou, řítí se do sousední ulice, kde vletí do zahrady mateřské školy. Hana ho tam chodí hledat najisto. A když s ním jde kolem, děti jásají a učitelka volá, aby jim ho tu chvíli nechala. Rudolf pravil: „Jestli jsem to správně pochopil... Někde se pořizuje pes, aby dítě mělo zábavu. U nás pořizujeme psovi dítě.“ A Alenka odvětila: „Co se dá dělat -- já jsem si ještě hodně dlouho nemínila zničit život. Jenže s tím pacholkem není k vydržení a my ho nějak zabavit musíme, aby se víc držel doma. Povídal Petr, že s dítětem by to mohlo klapnout.“

Tím mi to bylo jasné. Petr už chce dítě, a protože naše Alenka je přístupna výhradně argumentům, které se zdravým rozumem nemají nic společného...

„Zkusit se to může,“ přitakal Rudolf. „Kdyby to nevyšlo, dítě se prostě někam frkne a Robinkovi obstaráme papouška nebo žirafu.“

„A pročpak byste mysleli, že otěhotněla Ruth?“ ozvala se teta

Hana. „Aby z Ríčeda nevyrůstal melancholik nebo misantrop,“ hádal

Rudolf. „Omyl. Protože Ríčed je takový mateřský typ, jak mi vysvětlila Ruth,“ smála se Hana. „Nedávno našla maličké opuštěné kotě a Ríčed o ně dojemně pečoval, olizoval je, zahříval je...

A když je umístila u známých, chodil po bytě a s nářkem je hledal. Vivián tvrdil, že Ríčedovi hrozí frustrace z pocitu osamění.“ „Nejen Petr, ale i Vivián ví o manželce svoje,“ konstatoval Rudolf.

Když jsme se s Ruth setkali, to už jsme se zas všichni chystali strávit druhé společné léto na chalupě, potvrdila mi, že ona a

Alena by se měly vzít za ruku a odebrat se k obvodnímu psychiatrovi: „Dospěla jsem k závěru, že Ríčedovi úžasně prospěje, když s ním budu takové dva tři roky doma. Neumíte si představit jeho zoufalství, když ráno odcházím do práce.“

„Zásadní chyba se stala, žes kvůli Ríčedovi okamžitě nerozvázala pracovní poměr, aby ses mohla řádně věnovat jeho výchově,“ řekl

Rudolf a Ruth ho stihla vděčným pohledem: „Vidte... Jenomže náš starej je už na infarkt jen z těch mých letních brigád. A kdybych vůbec chtěla odejít, tak se pomine.“

O tom jsem nepochybovala: čtyři cizí jazyky, perfektní schopnost stenografovat... důvod rozvázání pracovního poměru: nějaký čas se věnovat výchově psa.

„Vivián měl jednou docela dobrý nápad. Zařídit to přes dítě. To se u nás přece ohromně respektuje, takže starej ani nemukne. A taky si myslíme, že Ríčed si dítě oblíbí zrovna jako tu micinku.

On se vám hrozně rád o něco stará.“ „Pak dítě bude pro Ričeda výborná příležitost k seberealizaci,“ provolal Rudolf.

* * *

Tohle léto se od předchozího nijak podstatně nelišilo. Snad jen tím, že na chalupě přibyl Ríčed, který však byl tak milý, že mi nepůsobil sebemenší nesnáze, dokonce ani když mu milovaná paní odjížděla do práce - letos holky vedly na stavbě kantýnu. A změnilo se ještě to, že Vivián svoji ženu obskakoval a ona říkala: „Prosím tě, nemotej se okolo mě, dobře víš, že Ríčeda to neurotizuje.“

Robin nás překvapil. Už když teta Hana přinesla domů zuboženého

Ríčeda, choval se k němu laskavě a beze stopy žárlivosti na péči, kterou jsme ho zahrnovali. Snad svou psí duší pochopil, že jde o tvora, který mnoho vytrpěl. Svoji sympatii k němu si podržel a i na chalupě s ním dobře vycházel. Právě tak Batulek, který se s Robinem sice nadále ignoroval, ale jinak je povahy velkoryse družné bez jakékoli povýšenosti, která by mohla vyplývat z faktu, že tak záhy se začaly rýsovat jeho vědecké úspěchy a že všechny své vrstevníky intelektem, vzděláním i zájmy pronikavě převyšuje.

Teta Hana sice odjela se svými dorostenkami na tři týdny do

Jugoslávie, ale jinak byla na chalupě s námi, a díky tomu nám

Robin utíkal jen v míře snesitelné.

Krátce řečeno, bylo to léto idylické, kdy jsem měla ke své práci poměrně dost klidu i času. Nervy mi braly jen občas holky svými mateřskými debatami. Zatímco všechny normální těhotné ženy mají starosti, aby dětátko bylo v pořádku a pěkné a tak podobně, Ruth s Alenou probíraly příchod dítěte z hlediska dopadu na Robinovu a Ríčedovu psychiku: zda Robin a Ríčed přijmou dítě jako pozitivní prvek, jen aby je nepojali jako něco proti sobě...

Rudolf s Hanou se ohromně bavili a tvrdili mi, že holky nás především provokují (jenomže mně nikdy nebylo dost jasné, kde končí jejich smysl pro humor a začíná hloupost), a v bláznivostech je ještě podněcovali: Robinovi a Ríčedovi je třeba vyložit, že děti se pořizují výhradně jim pro obveselení, a jestli se ve svém poslání neosvědčí nebo znelíbí, budou okamžitě odstraněny... A naopak, zhostí-li se robata svého úkolu zdárně, budou obstarána další.

Poslední myšlenka holky nenadchla a vyjádřily se, že i jejich sebeobětování má určité hranice. Když jsem povzdechla, jen aby se děti narodily zdravé, Alenka řekla překvapeně: „Proč by neměly být zdravé? To bych se na to podívala... A jinak - připouštět si, že to může být blbý například po našem Honzovi, musela bych se utejrat.“ „Stačilo by k neštěstí, kdyby to bylo třeba jen po

Petrovi a Viviánovi,“ dodala procítěně Ruth a já jsem se vzdala myšlenky, že v tomto domě lze s někým rozumně pohovořit.

Když jsem v polovině prosince hlásila Rudolfovi, že Ruth se narodila holčička, jeho největší starost byla, jaké pro ni Ruth vymyslela jméno. Hádal na Dolores, Andromaché, Eldorádu,

Appassionátu... Je to Scarlett. A Rudolf od té doby neřekne

Viviánovi jinak než starej O'Hara.

My jsme dostali naši holčičku pod stromeček, a přestože Alenka byla Ruthinou Scarlett očarována, jako konečně vším, co Ruth vymyslí, sama nám z porodnice přivezla podle Petrova přání Aničku.

* * *

Ted' už jen stručně přeskočím do současnosti, kdy Robinovi je sedm, Batulovi pět a Aničce tři a půl roku. Především musím konstatovat, že Anička se svědomitě zhostila úkolu, pro který byla pořízena: Robin se drží v domě, ba i venku kolem nás, protože musí sledovat, aby se na Aničku někdo křivě nepodíval.

Nese to s sebou i jisté problémy neboli obrátilo se to - jako vše, co s Robinem souvisí - proti nám. Stačí, aby někdo z nás

Aničku okřikl, a Robin už na něho se zavrčením vycení tesáky.

Vyrukujeme-li s metličkou, Anička zavřeští, Robin se přiřítí po její bok, ona ho popadne kolem krku a úpěnlivě se k němu přitiskne. V průběhu rvačky, kdy se je snažíme od sebe odtrhnout a Robina zavřít do vedlejší místnosti, jednak utržíme pár rafanců, které sníží naši výkonnost, jednak se vyčerpáme tak, že zlost na Aničku za její původní provinění nás přejde. Alenka řeší tyto situace tak, že psa a dítě od sebe nerve, ale metličkou mydlí do obou najedné hromadě. Prostě Anička a Robin, to je tandem, s kterým bojovat není zrovna snadné. Nejen Robin, ale i Ríčed přijal dítě do rodiny s porozuměním, že jde o atrakci přichystanou výhradně pro jeho potěšení. K dramatickým konfliktům tam ovšem jako u nás nedochází, protože na rozdíl od Aleny Ruth není výbušná, ale spíš flegmatik, a její Scarlett je na rozdíl od naší malé dračice mírná a něžná holčička. I ona řádně splnila účel, pro který byla obstarána: Ríčedovi ty tři roky, které s ním byla Ruth doma, skutečně prospěly a vyrostl z něho zdatný a sebevědomý pes. Musím poctivě připustit, že na obě holčičky má přítomnost psa v rodině ten nejpříznivější vliv. Nestaly se z nich hýčkané a rozmazlované princezny, protože po jejich boku je odjakživa kamarád těšící se lásce a pozornosti nemenší, kamarád, s kterým je legrace a který je i spojencem proti světu dospělých. Přesto mi Alenina a Ruthina mateřská bezstarostnost jde občas pěkně na nervy. Napomenu psy, aby nevyštěkávali - probudí holčičky spící na zahradě. Ruth řekne: „No co, tak zase usnou...“ Poděšeně vykřiknu, že Scarlett s Aničkou snědly z

Robinovy misky karbanátek. Alenka sotva vzhlédne od knížky: „Tak mu dej jinej, no...“

Pokud jde o Batula, Aničce projevuje shovívavou náklonnost, ale jako vědecký pracovník si potrpí především na klid ke svému bádání a rozjímání, takže dítě, tím spíše dáblík Anička, je pro něho elementem rušivým: Pohraje si s ní, ale za chvíli se klidí z jejího dosahu. Anička také neuznává to, co naše rodina uctivě respektuje: fakt, že Robin a Batul se vzájemně přehlížejí. Když každou energickou ručkou popadne jednoho psa kolem krku a přitiskne jim k sobě čumáky, ztuhneme děsem, že oba vyrazí a dítě z toho bude mít šok. Jenže pejskové vědí, že holčičku nemohou vylekat. Zatímco nás by za podobnou opovážlivost roztrhli, u Aničky ani neceknou.

Teta Hana? Když jednou Anička ještě jako batole řádila s Honzou a ten ji pak Haně strčil na klín se slovy: „Syp k babičce,“ teta

Hana se na něho obořila, že není a ani se necítí tak stará, abychom z ní dělali bábu. A přísně nařídila celé rodině, at'

Aničku naučí říkat teta Hana. Rudolf slíbil, že jen co z toho bude mít Anička rozum, vyloží jí, že s Hanou jsou vlastně sestřenice.

Když byly Aničce tři roky, Alenka se vrátila do práce, a to do funkce podnikového právníka a studenta. Její ředitel už se vzdal naděje, že by kdy dostudovala. Protože se totiž její citový vztah k paragrafům v průběhu času nezlepšil, hned po skončení právnické fakulty -a to bylo Aničce pár měsíců - se hrnula na dějiny umění.

Nebyla přijata, a tím jsme si s Rudolfem ukvapeně vylepšili mínění o politice našeho vysokého učení. Dva týdny poté nám oznámila, že ji vzali na historii. Pochválila si, jaká je to výhoda, že má zájmy velmi všestranné, takže ke studiu se vždycky něco najde. Dostalo se jí prý ujištění, že dějiny umění si může časem přibrat nebo udělat jako nástavbu. Nepochybujeme, že vyhledala děkana, rektora nebo ministra a položila mu naléhavou otázku, kam teda má chodit dělat zkoušky, když jí školství hází klacky pod nohy.

Svým způsobem se nám ulevilo, protože nás přestala otravovat nářkem, že bude-li mít na krku jen kuchyni a dítě, že se zblázní nudou i z Petra, který si teprve začne vymejšlet s vařením.

Sténala jsem, že snad počet vysokých škol, které může jedna osoba absolvovat, je u nás nějakým číslem omezen. Alenka řekla: „A to bych se na to podívala, když se blejsknu u přijímaček, aby mě vyhodili jen proto, že už pár vejšek mám.“

S Rudolfem jsme si nakonec řekli, že dítě duševně choré je sice velké neštěstí, ale ještě horší by bylo, kdyby se to namísto pouhou studiofilií a zkouškomanií projevovalo například sklony asociálními. Nebudeme se tedy rozčilovat, protože brát naše děti vážně, přišli bychom o rozum. Honza je totiž podobná kapitola.

Když skončil techniku, nastoupil místo v Praze. Doma ho naštěstí nemám díky Ruthinu kdysi výbornému nápadu, abychom mu zajistili garsoniéru po Aleně a Petrovi. Noviny píší o Honzovi pravidelně. Ne sice, jak bychom toužili, že například zavedl do výroby novou progresívní technologii (upřímně řečeno, není nám - a obáváme se, že ani jemu - dost jasné, co v onom podniku ve své technické funkci dělá), ale v souvislosti s podnikovým hokejovým týmem, který postavil na nohy a s nímž kráčí od úspěchu k úspěchu na poli domácím i zahraničním. Rudolf tvrdí, že díky

Honzovi fabrika postupně nebude mít co nabídnout trhu kromě kolekcí pohárů a metálů z vítězných hokejových utkání.

Skoro bych se byla zapomněla zmínit o závažném kroku, k němuž se naše rodina odhodlala (totiž: Ruth, Viviána a Scarlett pokládáme za členy rodiny a pobyty na chalupě si už bez nich nedovedeme představit): Ríčedovi jsme začali říkat Dick. Kluci reptali, že

Ríčed s tím náležitým britským akcentem a přídechem se všem kromě

Ruth obtížně vyslovuje a nemenší potíže jim působí správné skloňování. Ruth nejprve Dicka zamítla jako vulgarizaci aristokratického jména, Vivián si však dal práci vyhledat, že i lordu Richardovi, vévodovi canterburskému, říkávali v kruhu rodinném Dick - a to rozhodlo.

A já... nerozvázala jsem pracovní poměr, jak mě Alenka a Hana nabádaly, abych se věnovala výchově vnučky, ale naopak, rozjela jsem široký výzkum o poruchách chování a prospěchu dětí v období manželského rozvratu. Výsledky byly tak pozoruhodné, že je přes letošní léto zpracovávám do populárně naučné knihy. Včera jsem přistihla Aničku, že můj rukopis vynesla na zahradu, kde se o něj přetahuje s Robinem. Vykřikla jsem. „Ted si oba nachystejte zadek! Ted se těšte, jak vás zmydlím!“

A Anička zaječela: „To seš psycholog?!“

Na závěr mi dovolte několik slov vysvětlení Robinovi, který tuto knížku bedlivě prostuduje, zda on sám je jejím jediným hrdinou bez výjimky a bez konkurence od první do poslední stránky. Nechci vidět, co by nastalo, kdyby dospěl k názoru, že místy ho někdo zatlačujeme do pozadí. A proto musím zdůraznit, že jejím jediným hrdinou bez výjimky a bez konkurence je pouze on, a tam, kde se na scéně objevujeme i my ostatní, nepochybujeme, že čtenář tyhle stránky víceméně přeskáče. Jenomže i ve Velkém dramatu je to tak, že Velký hrdina smečuje, ale musí být okolo něho i další, kteří mu přihrávají. Jsou nezbytní, aby osobnosti Velkého hrdiny dávali vyniknout a zazářit naplno. Tím se tedy Robinovi omlouvám za fakt, že v jeho stínu se míháme my, které potkalo to Velké životní terno - mít v rodině foxteriéra. co všechno odnesl čas?... Robinka i Batulka. Robin zemřel v šestnácti letech na zápal plic. Měl smrt, jakou bychom si přáli asi všichni: ve vysokém věku v plném zdraví krátká nemoc - a konec. Batulek vzhledem ke svému zlozvyku přejídat se zemřel předčasně ve dvanácti letech - patrně na infarkt. Protože i sebemilovanější pejsek je oproti milované lidské bytosti tvor nahraditelný, mám dnes dva skotské teriéry, Andrýska a Ronánka

(odmalička mu láskyplně říkáme Malinkatý Kretén). Ano, opět teriéry, protože člověk - na rozdíl od němé tváře, která se učí zkušeností, - je tvor zkušenostmi nepoučitelný. Takže opět teriéři a hned dva. Jak je to možné?... Ale to už je až příští knížka. Včera mi bylo padesát.

Honorář za toto nové vydání Robina věnuji útulku pro bezprizorní zvířata v Praze. Jsem ráda, že se připojil též ilustrátor Adolf

Born. Ve prospěch tohoto útulku zakládám nadaci ROBIN a už se přihlásili první umělci, že do ní přispějí: Iveta Bartošová a

Ladislav Štaidl. Věřím, že se připojí i další umělci a všichni občané, kteří milují zvířata a mohou si dovolit velkorysost. Vím, že v dnešní době je to složité, protože právě lidé slušní, poctiví a laskaví jsou ohroženi bídou. Mezi nimi nejvíce strádají důchodci jako diskriminovaná vrstva. Je tragické, že pro nejednoho starého člověka je pes nebo kočka jediným společníkem, jehož vydržování se však dnes stává finančně neúnosným luxusem pro člověka chudého. I těmto starým lidem chce nadace ROBIN pomáhat, aby se svého čtyřnohého přítele nemuseli vzdát.

Do nadace ROBIN může přispět každý člověk dobré vůle. Přispěli jste do ní i vy, kdo jste si koupili toto vydání Robina.

Zdena Frýbová únor 1992

ČESKOSLOVENSKÝ SPISOVATEL PRAHA

ZDENA FRÝBOVÁ, 1979

ILLUSTRATIONS ADOLF BORN, 1983

3.vydání, rok 1992