Kapitola (1)

Obsahující v několika řádcích historii francouzské rodiny od roku 1789 až po naše dny.

Palác rodiny ďEsparvieu zvedá ve stínu sv. Sulpicia svá tři pochmurná poschodí; stojí mezi dvorem, který se zelená mechem, a zahradou, kterou z pokolení na pokolení zužují stavby stále vyšší a stále bližší, ale dosud v ní zdvihají své zvetšelé hlavy dva rozložité kaštany. Tam žil od r. 1825 do r. 1857 velikán rodiny, Alexandr Bussart ďEsparvieu, místopředseda státní rady za červencové vlády, člen Akademie filosofických a politických věd, autor Essaye o občanských a politických zřízeních národů ve třech svazcích in octavo, díla naneštěstí nedokončeného.

Tento vynikající teoretik liberální monarchie zůstavil jako dědice své krve, svého jmění a své slávy Fulgentia Adolfa Bussarta ďEsparvieu, jenž byl senátorem za druhého císařství, jenž rozmnožil znamenitě otcovské dědictví tím, že zakoupil pozemky, kterými měla vést třída Císařovnina, a jenž pronesl pozoruhodnou řeč ve prospěch světské moci papežů.

Fulgentius měl tři syny. Nejstarší Marek Alexandr vstoupil do vojska a udělal skvělou kariéru: uměl dobře mluvit. Druhý, Kajetán, neprojevoval žádné zvláštní schopnosti, žil nejčastěji na venkově, lovil, pěstil koně, oddával se hudbě a malířství. Třetí, René, určený již od dětství k úřadu soudcovskému, podal demisi jako náměstek veřejného žalobce, protože nechtěl spolupůsobit při provádění Ferryových dekretů o kongregacích; a později, když viděl, že se vracejí za presidentství pana Falliěresa dny Deciovy a Diokleciánovy, dal svoje vědění a svoji horlivost do služeb pronásledované církve.

Od konkordátu v r. 1801 až do posledních let druhého císařství všichni mužové rodiny ďEsparvieu chodili na mši, aby dávali příklad. Skeptičtí ve svém nitru, považovali náboženství za prostředek vlády. Pánové Marek a René, první svého rodu, jevili známky upřímné zbožnosti. Generál zasvětil jako velitel pluku svou jednotku Svatému Srdci Ježíšovu a oddával se náboženství s horoucností, která udivovala u vojáka, ačkoliv je známo, že zbožnost, dcera nebes, vyvolila si za své oblíbené sídlo na . zemi srdce generálů třetí republiky. Víra má své vrtochy. Za vlády královské lid byl věřící; šlechta nebyla, ani vzdělané měšťanstvo. Za prvního císařství armáda odshora až dolů

9//

byla velmi bezbožná. Dnes lid nevěří v nic. Měšťáctvo chce věřit a někdy se mu to podaří, tak jako se to podařilo pánům Markovi a Renéovi ďEsparvieu. Naopak jejich bratr pan Kajetán, venkovský šlechtic, toho nedosáhl nikdy; byl agnostikem, jak se říká ve společnosti, aby se nepoužilo hanlivého výrazu volný myslitel. A prohlašoval se za agnostika proti krásnému zvyku, jenž chce, aby se to skrývalo. Ve století, v němž žijeme, je tolik způsobů víry a nevíry, že budoucím dějepiscům bude zatěžko, aby se v tom vyznali. Ale rozpoznáváme my lépe stav víry v dobách Symmachových a Ambrožových?

Jsa horlivým křesťanem, René ďEsparvieu lnul mocně k liberálním názorům, které mu jeho předkové zůstavili jako posvátné dědictví. Donucen potírat nevěreckou a jakobínskou republiku, vydával se dále za republikána. A právě ve jménu svobody se dožadoval neodvislosti a svrchovanosti církve. Za velkých diskusí o odluce církve od státu a za šarvátek o soupisy se synody biskupů a shromáždění věřících odbývaly v jeho domě.

Zatímco se ve velkém zeleném saloně shromažďovali nejoprávněnější vůdcové katolické strany, preláti, generálové, senátoři, poslanci a novináři, zatímco se všechny přítomné duše obracely s něžnou pokorou nebo s nucenou poslušností k Římu a zatímco pan ďEsparvieu, opřen loktem o mramor krbu, stavěl proti právu občanskému právo kanonické a výmluvně protestoval proti olupování francouzské církve, na moderní shromáždění zíraly němě a nehybně dvě starobylé tváře. Vpravo od krbu to byl Davidův portrét Romana Russarta, rolníka v Esparvieu, s drsnou a lišáckou, poněkud posměvačnou tváří, v kabátci a barchetových spodcích. Měl důvody ke smíchu: ten dobrý muž založil jmění rodiny, když zakoupil církevní statky. Vlevo Gérardův portrét muže ve slavnostním úboru ověšeného řády, venkovanova syna barona Emila Russarta ďEsparvieu, prefekta císařství a kancléře francouzské pečetě za Karla X.; baron zesnul r. 1837 jako zádušní starosta své farnosti s veršíky Panny Orleánské na rtech.

René ďEsparvieu se oženil r. 1888 s Marií Antonií Coupellovou, dcerou barona Coupella, majitele hutí v Rlainville (Horní Loira). Paní ďEsparvieu předsedá od r. 1903 sdružení křesťanských matek. Tito dva dokonalí manželé provdali svoji nejstarší dceru r. 1908 a měli u sebe ještě tři děti, dívku a dva chlapce.

Leo, nejmladší, šestiletý, měl ložnici vedle pokojů své matky a své sestry Rerty. Mořic, nejstarší, bydlil v malém pavilónu o dvou místnostech v hloubi zahrady. Mladý muž tam nalézal svobodu, jež mu činila

10//

rodinný život snesitelným. Byl to dosti pěkný hoch, elegantní, bez přílišné strojenosti; jeho lehký úsměv, který zdvihal jen jeden koutek rtů, nebyl bez půvabu.

Mořic v pětadvaceti letech měl moudrost Kazatele. Tušil, že z jakéhokoliv úsilí pod sluncem neplyne člověku žádný zisk, a proto se nikdy nijak nenamáhal. Od svého nejútlejšího dětství se tento syn dobré rodiny snažil, aby se vyhnul studiu, a stal se doktorem práv a advokátem u odvolacího soudu, aniž byl dotčen školním vyučováním.

Nehájil ani nevedl procesy, nic neznal, nechtěl nic vědět, v čemž byl poslušen své povahy, jejíž roztomilou malost nepřetěžoval, a jeho Šťastný pud mu radil, aby chápal raději málo, než aby chápal špatně.

Mořici dostalo se od nebes, podle výroku pana abbého Patouilla, dobrodiní křesťanské výchovy. Od dětství byla mu zbožnost skýtána v domácích příkladech a když vyšel z koleje a dal se zapsat na právnickou fakultu, nalezl vědění doktorů, ctnosti zpovědníků i stálost žen usídlené pevně u otcovského krbu. Vstoupil do společenského a politického života za velkého pronásledování francouzské církve a nechyběl při žádném projevu katolické mládeže: za soupisů pracoval na barikádách své farnosti; a vypřáhl s kamarády koně arcibiskupa, vyhnaného z paláce. Nicméně jevil za těchto okolností umírněnou horlivost: nebylo ho vidět nikdy v prvních řadách onoho hrdinného hloučku, který nabádal vojáky k slavné neposlušnosti a vrhal finančním úředníkům do tváře kal a urážky.

Konal svou povinnost, nic víc, a vyznamenal-li se za velkého putování v roce 1911 mezi lourdskými nosiči nosítek, obáváme se, že to bylo proto, aby se zalíbil paní de la Verdeliěre, která miluje statné muže. Abbé Patouille, přítel rodiny, hluboký znatel duší, věděl, že Mořic prahne po mučednictví umírněně. Vytýkal mu jeho vlažnost a tahal ho za ucho, nazývaje ho darebou. Mořic alespoň zůstával věřícím. V mladistvých výstřednostech zůstala jeho víra nedotčena, protože se jí nedotkl. Nikdy z ní nezkoumal ani jediný bod a stejně tak nepřemítal o mravních ideách, jež ovládaly společnost, ke které náležel. Bral je tak, jak se mu nabízely: jevil se za všech okolností jako dokonalý čestný muž, což by nebyl dokázal, kdyby byl uvažoval o základech mravů. Byl popudlivý, zlostný, měl čest a pěstil pečlivě smysl pro ni. Nebyl ani ctižádostivý, ani marnivý. Jako většina Francouzů vydával nerad peníze; nebyl by dal nic ženám, kdyby ho k tomu nedovedly přinutit. Domníval se, že jimi pohrdá, ale zbožňoval je, a byl příliš přirozeně smyslný, než aby si toho byl vědom. Nikdo

11//

však nevěděl a jemu samému to bylo hluboce neznámo, nicméně se to snad dalo vytušit z vlhkého odlesku, který se někdy zatřpytil v jeho pěkných, světle kaštanových očích: že byl něžný a schopný přátelství. Jinak, v obyčejném styku, byl dost špatný kamarád.

Kapitola (2)

V níž získáme prospěšné vědomosti o knihovně, v které se budou záhy odehrávat podivné události.

Baron ďEsparvieu dychtil obsáhnout celý okruh lidských vědomostí a toužil dát svému encyklopedickému duchu konkrétní symbol a aparát, přiměřený svým peněžním prostředkům, i vytvořil knihovnu o třech stech šedesáti tisících svazcích jak tištěných, tak rukopisných, knihovnu, jejíž hlavní základ pocházel od liguéských benediktinů.

Ve zvláštní doložce závěti uložil svým dědicům, aby rozmnožovali po něm jeho knihovnu vším, co vyjde závažného ve vědách přírodních, morálních, politických, společenských, filosofických a náboženských. Určil částky, jež měly být za tím účelem vynaloženy z jeho pozůstalosti, a pověřil nejstaršího syna Fulgentia Adolfa, aby dbal o toto rozmnožování. Fulgentius Adolf plnil se synovskou úctou vůli, vyjádřenou slavným otcem.

Po něm tato ohromná knihovna, jež představovala více než jeden dědický podíl, zůstala nerozdělena mezi senátorovy tři syny a dvě dcery, a Renéovi ďEsparvieu, který dostal palác v ulici Garanciěre, připadlo opatrování této bohaté sbírky. Jeho dvě sestry, dámy Paulet de Saint-Fain a Cuissartová, dožadovaly se několikráte zpeněžení značného a nic nevynášejícího majetku. Ale René a Kajetán vykoupili podíl svých dvou spoludědiček, aby knihovna byla zachráněna. René ďEsparvieu zaměstnával se dokonce jejím rozmnožováním, poslušen úmyslů zakladatelových. Ale rok od roku zmenšoval počet a závažnost nákupů, protože byl toho názoru, že duševní tvorba v Evropě upadá.

Kajetán ji nicméně obohacoval za vlastní peníze novými díly uveřejňovanými jak ve Francii, tak v cizině, jež pokládal za dobrá, a nepostrádal přitom soudnost, ačkoli mu ji jeho bratři zcela upírali. Dík

12//

tomuto zahálčivému a podivínskému muži se sbírky barona Alexandra udržovaly téměř na výši doby. .

Knihovna rodiny ďEsparvieu je ještě dnes v teologii, právnictví a dějepise jednou z nejkrásnějších soukromých knihoven celé Evropy. Můžete tam studovat fyziku, nebo lépe řečeno nejrůznější fyzická odvětví a máte-li zájem, tedy i metafyziku nebo metafyziky, to znamená vše, co je spojeno s fyzikami a co nemá jiné jméno, neboť je nemožno označit podstatným jménem to, co nemá vůbec podstaty a co je toliko sen a klam. Můžete se tam obdivovat filosofům, kteří se zabývají luštěním, rozkládáním a řešením absolutna, určováním neurčitého a vymezováním nevymezitelného. Všechno se vyskytuje v tomto nakupení biblí a bibliček, posvátných i světských, ba i ten nejnovější a nejelegantnější pragmatismus.

Jiné knihovny obsahují hojněji ony vazby úctyhodné starobylosti, slavné původem, lahodné zrnem a zbarvením kůže, drahocenné uměním pozlacovače, který vytlačil razítka v proužcích, ozdobných rá-mečcích, proplétaných větvích, v květinových ozdobách, symbolech i znacích, jež svým měkkým třpytem okouzlují oči znalcovy; jiné snad chovají ve větším počtu rukopisy zdobené jemnými a živými miniaturami a malovanými benátským, vlámským nebo tourským štětcem. Žádná však nepředstihuje tuto v krásných a dobrých vydáních starých a moderních autorů, duchovních i světských.

Nalézáme v ní všechno, co zbývá ze starověku; všechny církevní otce a apologetiky a učitele církevního práva, všechny humanisty renesance, všechny encyklopediky, veškerou filosofii, veškerou vědu. Což přimělo kardinála Merlina, aby řekl, když ji ráčil navštívit:

— Není člověka, který by měl hlavu dost schopnou, aby obsáhla veškerou vědu, shromážděnou v těchto přihrádkách. Naštěstí to není vůbec nutno.

Monsignore Cachepot, který v ní často pracoval, když byl vikářem v Paříži, měl ve zvyku říkat:

— Vidím zde látku, z níž by se dalo udělat několik Tomášů Aquinských a několik Ariů, kdyby duchové dávno nepozbyli svého někdejšího zanícení pro dobro a pro zlo.

Největší bohatství této nesmírné sbírky tvořily nesporně rukopisy. Byla tam zejména nevydaná korespondence Gassendiho, otce Mersenna i Pascala, která vrhala nové světlo na ducha sedmnáctého století. A nezapomínejme na hebrejské bible, talmudy, rabínské traktáty tištěné nebo rukopisné, aramejské a samaritské texty na beraní kůži

13//

a na sykomorových destičkách, slovem všechny ty starobylé a drahocenné exempláře, sesbírané v Egyptě a Sýrii slavným Mojžíšem de Dina, jichž Alexandr ďEsparvieu nabyl za levný peníz, když v r. 1836 učený znalec hebrejštiny přišel zemřít stářím a bídou do Paříže.

Esparvieuská knihovna zaujímala druhé poschodí starého sídla. Díla, o nichž se soudilo, že jsou nevalně zajímavá, jako knihy protestantské exegese devatenáctého a dvacátého století darované panem Kajetánem, byla vyhoštěna bez vazby do nekonečných hlubin podkroví. Katalog s dodatky tvořil neméně než osmnáct svazků in folio. Tento katalog byl úplný a knihovna v dokonalém pořádku. Pan Julius Sariette, archivář a paleograf, jenž, chudý a skromný, dával hodiny, aby se uživil, stal se v roce 1895 na doporučení biskupa z Agry vychovatelem mladého Mořice a téměř současně konzervátorem knihovny esparvieuské.

Nadán samostatnou činorodostí a tvrdošíjnou trpělivostí, pan Sariette roztřídil sám veškeré součástky tohoto rozsáhlého tělesa. Systém jím vymyšlený a používaný byl do té míry složitý, značky, které vpisoval na knihy, skládaly se z tolika velkých a malých písmen latinských a řeckých, z tolika arabských a římských číslic, provázených hvězdičkami, dvěma hvězdičkami, třemi hvězdičkami a oněmi značkami, jež vyjadřují v aritmetice veličiny a kořeny, že jejich studium by stálo víc času a práce, než je zapotřebí k dokonalému zvládnutí algebry, a jelikož se nenalezl nikdo, kdo by byl chtěl věnovat prozkoumání těchto záhadných symbolů hodiny, lépe použité k objevování zákonů čísel, pan Sariette byl jediný s to vyznat se ve svém roztřídění, a stalo se věcí na věky nemožnou nalézt bez jeho pomoci mezi třemi sty šedesáti tisíci svazky, svěřenými do jeho opatrování, knihu, kterou jste potřebovali. Takový byl výsledek jeho péče. Velmi dalek toho, aby se proto rmoutil, pociťoval naopak živé uspokojení. Pan Sariette miloval svou knihovnu. Miloval ji žárlivou láskou. Každodenně se do ní ubíral už v sedm hodin ráno a tam na velkém mahagonovém psacím, stole zanášel do katalogu. Lístky s titulem a signaturou knihy, psané jeho rukou, plnily monumentální skříň se zásuvkami, jež se tyčila vedle něho a jíž vévodilo sádrové poprsí Alexandra ďEsparvieu; měl na něm vlasy nedbale rozevláté, vznešený pohled a jako Chateaubriand. kadeř nad uchem, zaoblená ústa a rozhalenou hruď. Úderem dvanácté chodil pan Sariette poobědvat do kavárny „U čtyř biskupů“, navštěvované kdysi Baudelairem, Theodorem de Banville, Charlesem Asselineauem, Louisem Ménardem a jedním španělským grandem, který

14//

přeložil Tajemství Paříže do jazyka konkvistadorů. A kachny, které se tak roztomile brouzdají na starém kamenném štítu, jenž dal ulici jméno, pana Sarietta poznávaly. Vracel se přesně ve tři čtvrti na jednu do knihovny, z níž vycházel teprve v sedm hodin, aby zasedl u Čtyř biskupů ke skromné tabuli, dovršené švestkami. Každého večera po večeři jeho kamarád Michal Guinardon, všeobecně zvaný otec Guinardon, dekorační malíř a restaurátor, jenž pracoval pro kostely, přicházel ze svého podstřeší v ulici Princesse ke Čtyřem biskupům na kávu a likéry a oba přátelé si zahráli partii domina. Otec Guinardon, drsně bujarý a plný ohně, byl starší, než se zdálo: znal Chenavarda. Obhrouble cudný, hlásal stále strašlivě oplzlou mluvou necudnosti novopohanství. Mluvil rád. Sariette ochotně naslouchal. Otec Guinardon bavil s oblibou svého přítele o kapli Andělů u Svatého Sulpicia, jejíž malby místy odprýskávaly a jež měl restaurovat, až se zlíbí bohu, neboť od odluky církve od státu chrámy náležely už toliko bohu a nikdo na sebe nebral břemeno nejnaléhavějších oprav. Ale otec Guinardon si nežádal odměnu.

— Michael je můj patron, říkal, a svaté anděly mám v obzvláštní úctě.

Když dohráli partii domina, pan Sariette, který byl droboučký, a otec Guinardon, mohutný jako dub, kosmatý jako lev a veliký jako svatý Kryštof, odcházeli bok po boku ponořeni do hovoru po náměstí Svatého Sulpicia buď vlídnou, nebo bouřlivou nocí. Pan Sariette se vracel přímo domů k veliké lítosti malíře, který byl hovorný a noční pták.

Nazítří pan Sariette usedal úderem sedmé hodiny opět na své místo v knihovně a zapisoval do katalogu. Mezitím vrhal od psacího stolu na každého příchozího pohled Medusy v obavě, aby to nebyl vypůjčovatel knih. Nejraději by tímto pohledem změnil v kámen nejen soudce, politiky a preláty, kteří si brali za záminku své důvěrné styky s domácím pánem, aby požádali o půjčení některého díla, ale i pana Kajetána, který jako dobrodinec knihovny si bral nějakou rozpustilou nebo bezbožnou veteš pro deštivé dny na venkově, choť pana Renéa ďEsparvieu, když si přicházela pro knihu, aby ji dala ke čtení churavým své nemocnice, a pana Renéa samého, který se ovšem spokoj oval obvykle jen Občanským zákoníkem a Dallozem. Ať odnášeli sebemenší škvár, drásali mu srdce. Aby mohl odepřít zapůjčení dokonce i těm, kdo na ně měli největší právo, pan Sariette vymýšlel tisíceré důvtipné nebo hrubé lži a neostýchal se ani pomlouvat svoji správu, ani budit

15//

pochybnosti o své bdělosti; o svazku, který před okamžikem laskal očima a tiskl k srdci, říkal, že je založen nebo ztracen. A když posléze bylo nezbytí a musel svazek vydat, dvacetkrát ho vypůjčovateli odnímal, než mu ho ponechal.

Chvěl se neustále, aby některý z předmětů svěřených jeho péči nezmizel. Jako kustod tří set šedesáti tisíc svazků měl trvale tři sta šedesát tisíc předmětů hrůzy. Někdy procital v noci, zbrocen studeným potem a vyrážeje úzkostný výkřik, protože viděl ve snu v jedné z příhrad svých skříní mezeru.

Zdálo se mu obludné, krajně nespravedlivé a zarmucující, aby kniha opouštěla svoji příhradu. Jeho ušlechtilá lakomost dráždila pana Renéa ďEsparvieu, který neuznával ctnosti svého dokonalého knihovníka a nazýval ho maniakem. Pan Sariette nevěděl o této nespravedlnosti; ale byl by čelil nejkrutějším nemilostem a podstoupil potupu i urážku, aby zachránil celistvost svého pokladu. Dík jeho vytrvalosti, jeho bdělosti, jeho horlivosti, nebo, abychom řekli všechno jedním slovem, jeho lásce, knihovna esparvieuská nepozbyla jediný list za jeho správy po šestnáct roků, jež byly dovršeny 9. září 1912.

Kapitola (3)

V níž se stáváme účastníky záhady.

Večer onoho dne v sedm hodin umístil jako obyčejně zpátky do příhrad všechny knihy, které byly odtamtud vyňaty, přesvědčil se, že ponechává všechno v náležitém pořádku, vyšel z knihovny a zamkl dveře na dva západy.

Pojedl podle svého zvyku v kavárně U čtyř biskupů, přečetl noviny Kříž a vrátil se v deset hodin do svého malého bytu v Regardově ulici. Tento jednoduchý muž byl prost vzrušení a předtuch; jeho spánek byl pokojný. Nazítří ráno vešel přesně v sedm hodin do předsíně knihovny, odložil podle každodenního zvyku svůj krásný šosatý kabát, vzal starý, který visel ve skříni zapuštěné do zdi nad umývadlem, a oblékl ho. Potom se odebral do pracovny, kde po šestnáct let šest dní ze sedmi zapisoval do katalogu před vznešeným zrakem

16//

Alexandra ďEsparvieu; pak se vydal na obchůzku síněmi a vstoupil do první a největší, jež chovala Teologii a Náboženství v rozlehlých skříních, jejichž římsy nesly poprsí básníků a řečníků starověku z pobronzované sádry. Okenní výklenky zdobily dva ohromné glóby, představující zemi a oblohu. Ale hned při prvním kroku pan Sariette ohromeně stanul: nemohl pochybovat o tom, co viděl, a nemohl tomu věřit. Na modré pokrývce pracovního stolu se nedbale povalovaly knihy, jedny ležely na plocho, druhé hřbety ve vzduchu. Svazky in quarto tvořily kolísavý sloupec. Dva řecké slovníky se navzájem pronikaly a tvořily jedinou bytost, obludnější než lidské dvojice božského Platona. Jeden in folio se zlacenými ořízkami byl otevřený a tři jeho listy byly ničemně zahnuté.

Bibliotekář se po několika okamžicích probral z hlubokého ohromení, přiblížil se ke stolu a poznal v této zmatené hromadě své nejdrahocennější hebrejské, řecké a latinské bible, jedinečný talmud, tištěné i rukopisné rabínské traktáty, texty aramejské a samaritské, svitky ze synagógy, slovem nejdrahocennější památky Izraele nakupené, sesuté a zející dokořán.

Pan Sariette ocitl se tváří v tvář věci, již bylo nemožno pochopit, a přesto usiloval, aby si ji vysvětlil. S jakou dychtivostí by se byl chopil myšlenky, že je původcem tohoto hrůzného nepořádku pan Kajetán, který neměl zásady a který si bral za záminku svoji zkázonosnou štědrost vůči knihovně, aby z ní čerpal plnýma rukama za svých pobytů v Paříži. Ale pan Kajetán cestoval tehdy v Itálii. Po několika okamžicích uvažování pan Sariette usoudil, že pan René ďEsparvieu odnesl pozdě večer klíče svého komorníka Hippolyta, jenž po dvacet pět let udržoval v pořádku druhé poschodí a podkroví. Pan René ďEsparvieu nepracoval nikdy v noci a nečetl hebrejsky; ale snad. mínil pan Sariette… snad uvedl nebo dal uvést do této síně nějakého kněze, nějakého jeruzalémského mnicha, pobývajícího přechodně v Paříži, učeného orientalistu, oddávajícího se posvátnému výkladu písem. Pan Sariette se ještě v duchu tázal, zda se na všechny tyto biblické a talmudistické texty nevrhl v náhlém prahnutí po objevení duše Sémovy pan abbé Patouille, který měl intelektuální zvídavost a zvyk ohýbat listy v knihách. Zaváhal na okamžik, zda neničil této noci v měsíčním světle své oči a svůj rozum a nevrhal do záhuby svou duši nad těmito nerozluštitelnými znaménky v přílišné zvědavosti sám starý komorník Hippolyt, který oprašoval a zametal knihovnu po čtvrtstoletí, dávno už otráven učeným prachem. Pan

17//

Sariette zašel až tak daleko, že podezíral mladého Mořice, který po odchodu ze svého klubu nebo některého národního sdružení mohl vyrvat z přihrádek a rozházet bez ladu a skladu tyto židovské knihy z nenávisti k starému Jakubovi a jeho novému potomstvu, neboť tento syn rodiny se prohlašoval za antisemitu a stýkal se toliko se židy antisemitskými jako on. Znamenalo by to zabíhat příliš daleko v hypotéze, ale duch páně Sariettův, který nemohl setrvat v klidu, bloudil mezi nejvýstřednějšími předpoklady. Horlivý strážce knih s dychtivou nedočkavostí zvědět pravdu zavolal komorníka.

Hippolyt o ničem nevěděl. Vrátný paláce na nejrůznější dotazy nemohl poskytnout žádné údaje. Nikdo ze služebnictva nic neslyšel. Pan Sariette se odebral dolů do pracovny pana Renéa ďEsparvieu; ten ho přijal v županu a noční čepici, vyslechl jeho vyprávění s výrazem vážného muže, kterého unavují hloupostmi, a propustil ho s těmito slovy, jimiž prorážel krutý soucit:

— Netrapte se a buďte ujištěn, můj dobrý pane Sariette, že knihy byly dnes ráno tam, kde jste je včera zanechal.

Pan Sariette to dvacetkrát zkoumal, ale nic nenalezl a pociťoval proto znepokojení, jež mu odňalo spánek. Nazítří v sedm hodin vešel do síně s poprsími a glóby, uzřel, že je všechno v pořádku, a radostně vydechl. Pak se mu náhle rozbušilo srdce k rozskočení; zpozoroval nevázaný svazek in octavo, moderní dílo, položené na plocho na desce krbu, a v něm zimostrázový nůž na papír, kterým někdo rozřezával jeho listy. Byla to disertace o dvou spojených zněních Geneze, dílo, které bylo vyhoštěno panem Sariettem do podstřeší a nikdy odtamtud nevyšlo, neboť až dosud nikdo z okolí pana ďEsparvieu nebyl zvědav na rozlišení podílu pořadatele monoteistického a podílu pořadatele polyteistického na vytvoření první ze svatých knih. Tato kniha nesla značku R < 3214 VIII/2. A ducha páně Sariettova omráčila pojednou pravda, že nejučenější očíslování nemůže dopomoci k nalezení knihy, která není už na svém místě.

Všechny následující dny, po celý měsíc byl stůl přetížen knihami. Řečtina a latina se při tom mísila s hebrejštinou. Pan Sariette se v duchu tázal, zda toto noční stěhování není činem zlosynů, kteří si zjednávali přístup vikýři, aby kradli vzácné a drahocenné knihy. Neobjevoval však nijaké stopy vloupání a přes nejúzkostlivější pátrání nezpozoroval nikdy, že by některý předmět zmizel. Jeho mozek zaplavil strašlivý zmatek a on se v duchu tázal, zda se sem nespustila se střechy komínem ze sousedství nějaká opice a nenapodobuje zde

18//

studium. Opice, uvažoval, obratně pitvoří lidské činy. Znaje mravy těchto zvířat hlavně z maleb Watteauových a Chardinových, představoval si, že jsou v umění napodobovat gesto nebo předstírat povahu podobny harlekýnům, scaramouchům, Zerlinám a doktorům italské komedie: představoval si je, jak vládnou paletou a štětci, tlukou drogy v hmoždíři nebo listují u chemické pece v starém alchymistickém pojednání. Proto jednoho neblahého rána, když spatřil velikou inkoustovou kaňku na listu třetího dílu mnohojazyčné bible vázané v modrém safiánu se znakem hraběte de Mirabeau, nepochyboval, že je původcem tohoto zločinu opice. Opice předstírala, že si dělá poznámky, a převrhla inkoust. Byla to jistě opice nějakého učence. Prosáklý touto představou, pan Sariette prostudoval pečlivě místopis čtvrti, aby přesně vymezil ostrůvek domů, v němž se tyčí palác rodiny ďEsparvieu.

Pak chodil čtyřmi sousedními ulicemi a u každých dveří se tázal, zda není v domě opice. Vyptával se domovníků a domovnic, pradlen, služek, příštipkáře, ovocnářky, sklenáře, knihkupeckých příručí, kněze, knihaře, dvou strážníků i dětí a zakusil různost povah a rozmanitost nálad u téhož lidu; neboť odpovědi, jež obdržel, se nijak navzájem nepodobaly; byly mezi nimi drsné a laskavé, hrubé a zdvořilé, prosté a ironické, mnohomluvné a stručné, ba i němé. Ale po zvířeti, které hledal, nebylo dlouho ani vidu, ani slechu, až mu jednou pod klenbou starého domu v ulici Servandoni rezavé, pihovaté děvčátko, střežící domovnickou lóži, odpovědělo:

— Má tu opici pan Ordonneau… Chtěl byste se na ni podívat?…

A beze slova vedla starce do kůlny vzadu ve dvoře. Tam na zapařené

slámě a cárech pokrývky jektal zuby mladý makak, připoutaný řetězem v půli těla. Nebyl větší než pětileté dítě. Jeho sinalá tvář, jeho vrásčité čelo, jeho tenké rty vyjadřovaly smrtelný smutek. Pozdvihl k návštěvníkovi dosud živý pohled žlutých zraků. Pak suchou ručkou uchopil mrkev, vznesl ji k ústům a ihned odhodil. Ubožák se na okamžik zahleděl na příchozí a odvrátil hlavu, jako by už nic neočekával od lidí ani od života.

Zhroucen do sebe, držel si jednou rukou koleno a nehýbal se; ale chvílemi mu otřásal hrudí suchý kašel.

— Je to Edgar, řeklo děvčátko. Je na prodej, víte…

Ale starý milovník knih, který se ozbrojil hněvem a záštím, neboť se domníval, že se setká s ironickým nepřítelem, zlomyslnou obludou, antibibliofilem, stál nyní překvapen, rozesmutněn a sklíčen před tímto

19//

tvorečkem bez síly, bez radosti a bez tužeb. Poznával svůj omyl a rozechvěn touto téměř lidskou tváří, kterou zlidšťoval ještě smutek a utrpení, řekl se skloněnou hlavou:

— Promiňte.

Kapitola (4)

Jež ve své mohutné stručnosti vrhá nás na nejzazší okraj smysly postižitelného světa.

Uplynuly dva měsíce; jelikož řádění neustávalo, pan Sariette pomyslil na svobodné zednáře. Noviny, které četl, byly plny jejich zločinů. Pan abbé Patouille soudil, že jsou schopni nejčernějších mrzkostí, a domníval se, že zamýšlejí v dohodě se židy naprosté zničení křesťanské společnosti.

V tuto chvíli dospěli k vrcholu moci, ovládali všechna velká státní tělesa, řídili sněmovny, měli pět svých lidí v ministerstvech, drželi Elysejská pole. Nedávno zavraždili presidenta republiky pro jeho vlastenectví a teď odstraňují spoluviníky a svědky tohoto podlého zločinu. Každých pár dní se zděšená Paříž dovídala o nějaké tajemné vraždě připravené v lóžích. Toto byla fakta, o nichž nebylo možno pochybovat. Jakými prostředky vnikali do knihovny? Pan Sariette to nemohl pochopit. Jaké dílo tam přicházejí provádět? Proč napadají posvátný dávnověk a počátky církve? Jaké bezbožné záměry kují? Ty hrůzné podniky zastíralo husté temno. Katolický archivář cítil, že se na něj upírají zraky synů Hiramových, a ohromen děsem upadl v chorobu.

Sotvaže se zotavil, rozhodl se, že stráví noc přímo na místě, kde se dála tak hrůzná tajemství, a že ty prohnané a strašlivé návštěvníky přistihne. Tento podnik nebyl pro jeho bojácnou povahu lehký.

Pan Sariette byl slabé tělesné konstrukce, měl neklidného ducha a podléhal od přirozenosti strachu. Osmého ledna v devět hodin večer, zatímco město usínalo ve. vánici, rozdělal důkladný oheň v síni, kterou zdobila poprsí starověkých básníků a filosofů, a vhroužil se s pokrývkou na kolenou do lenošky, přisunuté ke krbu. Stolek měl na

20//

dosah ruky, na něm stála lampa, koflík černé kávy a revolver, vypůjčený od mladého Mořice. Pokoušel se o četbu Kříže, ale řádky mu tančily před očima. I zahleděl se upřeně před sebe, neviděl nic než tmu, neslyšel nic než vítr, a usnul.

Když procitl, oheň byl vyhaslý; lampa vyhořela a šířila ostrý zápach; tma kolem něho byla plna mléčných svitů a fosforeskujících záblesků. Domníval se, že vidí cosi zmítat se na stole. Proniknut až do morku kosti hrůzou a chladem, ale podporován rozhodnutím silnějším než strach, vstal, přiblížil se ke stolu a přejel rukama po ubruse. Neviděl vůbec nic, i záblesky zmizely, ale ucítil pod prsty dokořán rozevřený svazek in folio a chtěl ho zavřít; kniha kladla odpor, vyskočila a dopadla třemi pádnými nárazy na hlavu neopatrného knihovníka. Pan Sariette klesl ve mdlobách.

Od té doby se věci jen zhoršovaly. Knihy opouštěly hojněji než jindy určené příhrady a někdy nebylo možné je tam vrátit: mizely. Pan Sariette odhaloval každého dne nové ztráty. Bollandisté byli neúplní, třicet svazků exegeze scházelo. Nebyl už k poznání; hlava se mu scvrkla v pěst a byla žlutá jako citrón: krk se mu nesmírně prodlužoval, ramena mu klesala; šaty, které nosil, jako by visely na hřebíku. Už ani nejedl a v kavárně u Čtyř biskupů chmurným zrakem a se schýlenou hlavou upřeně zíral, aniž jej viděl, na talířek, kde se v kalné šťávě koupaly jeho švestky. Neslyšel starého Guinardona, když mu ohlašoval, že opravuje konečně Delacroixovy malby u Svatého Sulpicia.

Pan René ďEsparvieu odpovídal suše na poplašné zprávy nešťastného kustoda:

— Ty knihy jsou založeny, nejsou ztraceny; hledejte dobře, pane Sariette, hledejte jen dobře a naleznete je.

A za starcovými zády zamumlal:

— S chudákem Sariettem to jde s kopce.

— Domnívám se, připojil abbé Patouille, že začíná ztrácet rozum.

21//

Kapitola (5)

V níž kaple Andělů u Svatého Sulpicia skýtá látku k úvahám o umění a bohosloví.

Kaple Andělů, kterou nalézáme vpravo od vchodu do kostela svatého Sulpicia, zmizela úplně za prkennou přepážkou. Pan abbé Patouille, pan Kajetán, jeho synovec pan Mořic i pan Sariette vnikli tam po řadě nízkými dveřmi prolomenými do přepážky a zastihli starého Guinardona na plošině žebříku, opřeného o Heliodora. Starý umělec, vyzbrojený všemožnými přísadami a nástroji, vpravoval bělavou omítku do škvíry, která rozdělovala ve dvě části velekněze Oniáše. Zefyrina, oblíbený model Paula Baudryho, Zefyrina, která poskytla své plavé vlasy a svá perleťová ramena tolika Magdalénám, Markétám, sylfidám a undinám, Zefyrina, kterou prý miloval císař Napoleon III., stála pod žebříkem s rozcuchanou hřívou, zemitou tváří, očima naběhlýma červenými žilkami a bradou rozkvetlou dlouhými chlupy. Byla starší než Guinardon, s nímž přes půl století sdílela život. Přinášela v slaměné kabele malířovi snídani.

Třebaže se zamřížovaným oknem z olovnatého skla vkrádalo šikmé a chladné denní světlo, barva Delacroixova zářila, a ruměnec lidí a andělů soupeřil ve svěžesti s plnou, do zrzava se třpytící tváří starého Guinardona, který stál na jednom chrámovém sloupu. Tyto nástěnné malby v kapli Andělů, posmívané a urážené, když se objevily, ale nyní řazené do klasického dědictví, dostihly svou nesmrtelností veledíla Rubensova a Tintorettova.

Starý Guinardon, vousatý a vlasatý, vypadal jako Čas zahlazující výtvory génia. Kajetán na něho poděšeně vykřikl:

— Opatrně, pane Guinardone: opatrně. Neseškrabujte příliš!

Malíř ho uklidňoval:

— Nebojte se ničeho, pane ďEsparvieu. Nemaluji touto manýrou. Moje umění je vyšší. Dělám Cimabua, Giotta, Beata Angelica; nedělám Delacroixe. Tato stránka je příliš obtížena protiklady a kontrasty, aby vnukala vskutku posvátný dojem. Je pravda, Chenavard řekl, že křesťanství miluje pitoresknost, ale Chenavard byl lump bez svědomí a náboženství, nevěrec… Podívejte se, pane ďEsparvieu: zatmeluji trhlinu, přilepuji opět šupiny, které odprýskly. A to je vše… Poruchy vzniklé sesedáním zdiva nebo pravděpodobněji otřesem při zemětřesení jsou omezeny na zcela malou prostoru. Tato malba olejem a voskem,

23//

nanášená na řádně vyschlou omítku, je pevnější, než se dalo předvídat. Viděl jsem Delacroixe pracovat na tomto díle. Byl bouřlivý, ale úzkostlivý, horečně modeloval, stíral, bez přestání opravoval. Jeho mohutná ruka byla dětsky nemotorná; je to děláno s mistrovstvím génia a nezkušeností školáka. Je zázrak, že to drží.

Tou dobou muž zmlkl a začal znovu vyplňovat trhlinu.

— Jak je ta kompozice klasická a tradiční! Kdysi v ní viděli překvapivé novoty. Dnes v ní poznáváme množství starých italských formulek.

— Mohu si dopřát přepychu spravedlnosti, mám k tomu prostředky, řekl stařec z výše svého povzneseného žebříku: Delacroix žil v době rouhání a bezbožnosti. Byl to malíř úpadkový, ale nechyběla mu hrdost ani velikost. Byl lepší než jeho doba, ale nedostávalo se mu víry, prostoty srdce, čistoty. Aby viděl a maloval anděly, nedostávalo se mu ctnosti andělů a primitivů, té nejvyšší ctnosti, které já jsem se oddával s pomocí boží, seč jsem byl, cudnosti.

— Jenom mlč, Michale, jsi prase jako ti druzí.

Takto vzkřikla Zefyrina, sžíraná žárlivostí, protože viděla onoho jitra svého milence, kterak objímá na schodišti dcerku donašečky chleba, tu mladou Oktávii, umouněnou a skvoucí jako nevěsta Rembrandtova. Láska nepohasla v srdci Zefyriny, vášní posedlé Michalovy milenky za blahých dnů mládí, dávno již minulých. Starý Michal Guinardon přijal tuto lichotivou nadávku s utajeným úsměvem a pozdvihl zraky k nebesům, kde se vzpínal v lesku své slávy archanděl Michael, strašlivý ve svém blankytném krunýři a spěžové přilbě. Zatím si pan abbé Patouille utvořil z klobouku stínítko proti syrovému světlu dopadajícímu z okna, přimhouřil oči a zkoumal postupně Heliodora, bičovaného anděly, svatého Michaela, vítěze nad démony, a zápas Jakuba s andělem.

— To všechno je velmi krásné, zamumlal posléze, ale proč malíř zpodobil na těchto zdech jen rozzuřené anděly? Marně těkám zrakem touto kaplí, vidím v ní toliko hlasatele nebeského hněvu, toliko nástroje božské pomsty. Bůh chce být obáván, ale chce také být milován. Byli bychom šťastni, kdybychom našli na těchto zdech posly dobrotivosti a míru. Přáli bychom si vidět tam serafa, jenž očistil rty prorokovy; svatého Rafaela, jenž vrátil zrak starému Tobiášovi; Gabriela, jenž ohlásil Marii tajemství vtělení; anděla, jenž zbavil svatého Petra pout; cherubíny, kteří vynesli nebožku svatou Kateřinu na vrchol Sinaje. Bylo by nám zejména zdrojem radosti, kdybychom zde zírali

24//

na nebeské strážce, které bůh dává všem lidem pokřtěným v jeho jménu. Máme každý svého, a ten sleduje všechny naše kroky, ten nás utěšuje a je nám podporou. Jak sladké by bylo obdivovat v této kapli tyto dobré duchy, plné kouzla, a jejich úchvatné podoby!

— Chachá! pane abbé, musíme něco oželet, odvětil Kajetán; Delacroix nebyl něžný. Starý Ingres nebyl dalek pravdy, když říkal, že malba onoho velkého muže páchne sírou. Pohleďte na tyto anděly, tak skvěle a tak pochmurně krásné, ty pyšné a divoké androgyny, ty kruté jinochy, kteří zvedají na Heliodora mstící pruty, toho tajemného mladého zápasníka, který zasahuje patriarchu do boku…

— Pst! řekl abbé Patouille, tento zde není v bibli andělem jako jeho druzi; je-li to anděl, je to anděl stvořitel, věčný syn boží. Jsem překvapen, že ctihodný farář od svatého Sulpicia, který svěřil panu Eugenu Delacroixovi výzdobu této kaple, neuvědomil umělce, že symbolický zápas patriarchův s tím, jehož jméno není řečeno, odbýval se v hluboké tmě, a že námět zde naprosto není na místě, protože představuje vtělení Ježíše Krista. Nejlepší umělci zbloudí, když se jim nedostane od kompetentního duchovního poučení o křesťanském obrazoznalectví. Úvody do umění křesťanského jsou předmětem četných prací, které bezpochyby znáte, pane Sariette.

Pan Sariette koulel nevidoucíma očima. Bylo to třetího jitra po nočním dobrodružství v knihovně. Přece však na otázku ctihodného duchovního soustředil své síly a odpověděl:

— V tomto oboru lze s prospěchem nahlédnout do Molana: De historia sacrarum imaginum et picturarum, do vydání uspořádaného Noélem Paquotem v Lovani 1771, do kardinála Bedřicha Borroméa Pictura Sacra a do Diodronova obrazoznalectví; ale toto poslední dílo nutno číst opatrně.

Po těchto slovech se pan Sariette pohroužil opět v mlčení. Hloubal o své bláznivé knihovně.

— Za to, pokračoval abbé Patouille, jelikož bylo třeba v této kapli příkladu svatého hněvu andělů, musíme schvalovat malíři, že zde zobrazil po způsobu Raffaelově nebeské posly trestající Heliodora. Pověřen Seleucem, králem syrským, aby uchvátil poklady uzavřené v Chrámu, Heliodor byl zasažen andělem oděným ve zlaté brnění a sedícím na nádherně vystrojeném koni. Dva druzí andělé ho bili metlami. Klesl na zem, jak nám ho zde pan Delacroix ukazuje, a zahalily ho temnoty. Je spravedlivé a prospěšné, aby tato příhoda sloužila za příklad republikánským policejním komisařům a svatokrádežným

25//

zřízencům fisku. Vždy budou Heliodorové, ale vězte: pokaždé, když vztáhnou ruku na majetek církve, která jest majetkem chudých, budou mrskáni metlami a oslepeni anděly. Chtěl bych, aby tato malba nebo ještě raději vznešenější kompozice Raffaelova na týž námět byla vyryta ve zmenšeném měřítku se všemi barvami a rozdávána v odměnu za dobré známky ve školách.

— Strýčku, řekl mladý Mořic a zíval, mně tyhle velkolepé mazaniny připadají ohavné. Mám raději Matisse a Metzingera.

Tato slova zapadla, nikdo je neslyšel, a otec Guinardon kázal na svém žebříku:

— Jedině primitivové zahlédli nebesa. Krása je toliko mezi třináctým a patnáctým stoletím. Antika, nečistá antika, která nabyla opět svůj zhoubný vliv na duchy šestnáctého století, vnukla básníkům a malířům zločinné myšlenky a neslušné obrazy, strašlivé necudnosti, svinstva. Všichni umělci renesance byli prasata, i ten Michel Angelo.

Když viděl, že se Kajetán chystá k odchodu, otec Guinardon nasadil dobrácký výraz a zafuněl důvěrným tónem:

— Pane Kajetáne, jestli se nebojíte vylézt ke mně do pátého poschodí, přijďte do mého kumbálu. Mám dvě nebo tři plátýnka, chtěl bych se jich zbavit a vás mohou zajímat. Je to dobré, je to upřímné, je to otevřené. Ukáži vám mezi jiným malého Baudouina, křehkého a kořeněného, až se vám budou sbíhat sliny.

Po těchto slovech Kajetán vyšel ven, sestoupil po chrámových stupních a zahnul do ulice Princesse; shledal, že má po ruce otce Sarietta, a svěřoval mu, jako by svěřoval kterékoli lidské bytosti, stromu, plynovému stojanu, psu nebo svému stínu rozhorlení, které v něm budily estetické teorie starého malíře.

— Ten si z nás tropí blázny, ten starý Guinardon se svým křesťanským uměním a svými primitivy! Jakákoli představa malířova o nebi je vzata ze země. Bůh, Svatá Panna, andělé, světci, světice, světlo, oblaka. Když Ingres maloval postavy pro okna v kapli dreuxské, zhotovil olůvkem podle modelu jemnou a čistou kresbu ženy, vidíme ji mezi mnohými jinými v Bonnatově muzeu v Bayonne. A starý Ingres napsal na dolním okraji listu z obavy, aby na to nezapomněl: „Slečna Cecilie, obdivuhodné nožky a hýždě.“ A aby učinil ze slečny Cecilie rajskou světici, oblékl jí šaty, plášť a závoj; vydal ji takto zneucťujícímu ponížení, jelikož lyonské a janovské tkaniny jsou nicotné v porovnání s cenou živé a mladé tkáně, zrůžovělé čistou krví. Nejkrásnější drapérie jsou opovrženíhodné, jestliže je srovnáme s liniemi

26//

krásného těla, protože šat je zkrátka pro zralé a žádoucí tělo nezaslouženou pohanou a nejhorším pokořením.

Kajetán kráčel nevšímavě zamrzlou stružkou v ulici Garanciěre a pokračoval:

— Starý Guinardon je zlomyslný idiot. Rouhá se antice, svaté antické době, kdy bohové byli dobří. Vynáší dobu, kdy malíři i Sochaři se museli všemu znovu učit. Ve skutečnosti křesťanství bylo škodlivé umění v tom, že nebylo nakloněno studiu nahoty. Umění, toť zpodobování přírody, a příroda v nejvlastnějším slova smyslu — toť lidské tělo, toť nahota.

— Dovolte, dovolte, zaševelil otec Sariette, je krása duchovní, abych tak řekl, vnitřní, kterou od Fra Angelica až po Hippolyta Flandrina umění křesťanské…

Ale Kajetán nic neposlouchal a metal svá prudká slova v tvář kamenům staré ulice a mrakům, jež mu plynuly nad hlavou, obtížené sněhem.

- Primitivové - o těch se nedá pronášet souborný úsudek, protože se navzájem vůbec nepodobají. Ten starý blázen plete všechno dohromady. Cimabue je zvrhlý Byzantinec. Giotto prozrazuje mohutného génia, ale neumí modelovat a dává jako děti všem svým postavám tutéž hlavu. Italští primitivové jsou půvabní a radostní, protože jsou Italové. Benátští mají instinkt pro krásnou barvu. Ale nakonec ti roztomilí dělníci spíš vzorkují a zlatí než malují. Váš Beato Angelico má rozhodně srdce a paletu příliš něžné pro můj vkus. Co se týče Vlámů, to je něco jiného. Ti mají obratnou ruku a vyrovnávají se skvělostí řemesla čínským výrobcům laků. Technika bratří Van Eycků je zázračná. A přitom nemohu objevit ve Zbožňování Beránka ono kouzlo a ono tajemství, které jsou tolik velebeny. Se vším se tam nakládá s neúprosnou dokonalostí, všechno se tam jeví citově vulgární a krutě ošklivé. Memling je snad jímavý, ale vytváří jen neduživce a mrzáky, a pod bohatými, těžkopádnými a nepůvabnými rouchy jeho panen a světic tušíme bednou nahotu. Nečekal jsem, až se Rogier van der Wyden bude jmenovat Roger de la Pasture a stane se Francouzem, abych mu dával přednost před Memlingem. Tento Rogier nebo Roger je méně prosťoučký, za to je chmurnější, a pevné tahy na jeho deskách mocně zdůrazňují ubohé tvary. Je to podivné poblouznění, má-li někdo zalíbení v těchto vyzáblých postavách, když máme malby Leonardovy, Tizianovy, Corregiovy, Velasquezovy, Rubensovy, Rembrandtovy, Poussinovy, Prudhonovy. Je v tom vskutku sadismus!

27//

Mezitím se za estétem a knihovníkem pomalu ubírali pan abbé Patouille a Mořic ďEsparvieu. Pan abbé Patouille, obvykle málo nakloněný pěstování teologie s laiky, ba ani ne s duchovními, stržen kouzlem námětu vykládal mladému Mořicovi o posvátném povolání oněch strážných andělů, které pan Delacroix tak nešťastně vyloučil ze svých kompozic. Aby lépe vyjádřil svou myšlenku o námětech tak vznešených, pan abbé Patouille si vypůjčoval obraty, výrazy a celé věty od Bossueta; učil se jim nazpaměť a vkládal je do svých kázání, neboť lnul silně k tradici.

— Ano, mé dítě, pravil, ano - Bůh nám dal strážné duchy. Přicházejí k nám obtíženi svými dary; vracejí se obtíženi našimi prosbami. To je jejich poslání. V každou hodinu, v každý okamžik stojí nám po boku, připraveni nám pomáhat jako vždy horoucí a neúnavní ochránci, jako stále bdící strážci.

— Ovšem, pane abbé, mumlal Mořic, který si vymýšlel nějakou šťastnou lest, jíž by dojal matčinu něhu a vytáhl z ní jistou peněžitou částku, kterou nutně potřeboval.

Kapitola (6)

V níž se otec Sariette opět shledává se svými poklady.

Nazítří ráno otec Sariette vstoupil bez klepání do pracovny pana Renéa ďEsparvieu. Zdvihal paže k nebi, řídké vlasy mu stály na hlavě. Oči měl vypoulené hrůzou. Koktal a hlásil pohromu: prastarý rukopis Flavia Josepha, šedesát svazků všemožných formátů, neocenitelný skvost, Lucretius Carus se znakem Filipa z Vendome, velkopřevora francouzského, a s vlastnoručními poznámkami samotného Voltaira, rukopis Richarda Simona a korespondence Gassendiho s Gabrielem Naudéem, obsahující dvě stě třicet osm nevydaných listů, zmizely. Tentokráte se majitel knihovny poplašil. Vystoupil chvatně do síně filosofů a glóbů a zjistil vlastníma očima rozsah škody. V mnohých příhradách bylo vidět zející mezery. Hledal nazdařbůh, otvíral skříně zapuštěné do stěn, objevoval košťata, utěřáky, bomby proti

28//

ohni, rozhrabal lopatkou hořící koks, protřásal krásný šosatý kabát pana Sarietta pověšený v umývacím stolku a malomyslně se zahleděl na prázdné místo po deskách s listy Gassendiho. Celý učený svět se s velikým hlukem po půl století dožadoval uveřejnění této korespondence. Pan René ďEsparvieu nesplnil toto všeobecné přání, nepřistoupil ani na to, aby vzal tak obtížný úkol na sebe, ani aby ho složil na bedra druhých. Zjistil v těchto listech příliš odvážné myšlenky a množství prostopášnějších míst, než jaké mohla snést zbožnost XX. století, a dával raději přednost tomu, aby tyto stránky zůstaly nevydány; ale cítil, že je zodpovědný za tento poklad své zemi a veškerému vzdělanému lidstvu.

29//

— Jak je to možné, že jste si dal uloupit takový poklad! tázal se přísně pana Sarietta.

— Jak jsem si mohl dát uloupit takový poklad, odvětil nešťastný knihovník; pane, kdybyste mně otevřel hruď, tuto otázku byste nalezl vyrytou v mém srdci.

Pan ďEsparvieu se nedal dojmout těmito silnými slovy a pokračoval s přemáhaným hněvem:

— A neobjevujete žádné známky, které by vás uváděly na stopu zloděje, pane Sariette? Nemáte nijaké podezření, nejmenší ponětí, jak se to mohlo stát? Nic jste neviděl, nic neslyšel, nic nezpozoroval, nic nezvěděl? Uznejte, že je to nepochopitelné. Uvědomte si, pane Sariette, uvědomte si možné následky této neslýchané krádeže, spáchané před vašimi zraky. Zmizel neocenitelný dokument pro dějiny lidského ducha. Kdo ho ukradl? Proč byl ukraden? V čí prospěch? Ti, kdo se ho zmocnili, vědí bezpochyby dobře, že se ho nemohou zbavit ve Francii. Půjdou ho prodat do Německa, do Ameriky. Německo je lačné takových literárních památek. Dostane-li se korespondence Gassendiho s Gabrielem Naudéem do Berlína, uveřejní-li ji němečtí vědci, jaká to pohroma, ba dokonce jaké pohoršení! Pane Sariette, vy jste na to nepomyslil?

Pod údery pokárání tím krutějšího, že se jím mučil sám, pan Sariette zůstal tupý a zachoval mlčení.

A pan ďEsparvieu znásobil příkré výčitky:

— A vy se nepokoušíte o nic, vy si nevymýšlíte nic, abyste nalezl ty neocenitelné poklady? Pátrejte, hýbejte se, pane Sariette, namáhejte si hlavu. Ta věc za to stojí.

A pan ďEsparvieu vrhl při odchodu na svého knihovníka ledový pohled.

Pan Sariette hledal ztracené knihy a rukopisy na všech místech, kde je hledal už stokrát a kde bylo nemožně, aby byly, dokonce i v kbelíku na uhlí a pod koženým kulatým polštářem své lenošky, a sešel mechanicky dolů, když odbíjelo poledne. Potkal dole na schodišti svého bývalého žáka Mořice, s nímž vyměnil pozdrav. Ale viděl lidi a věci jen jako v mlze.

Zarmoucený kustod byl už ve vestibulu, když na něj Mořic zavolal:

— Pane Sariette, abych nezapomněl, dejte odnést ty škváry, co mi někdo nacpal do mého pavilónu.

— Jaké škváry, Mořici?

— Nemám ponětí, pane Sariette; ale jsou tam nějaké hebrejské

30//

červotočiny a celá kupa starých papírů. Překáží mi to tam. V předním pokoji se už nedá hnout.

— Kdo vám to tam dal?

— Nemám zdání.

A mladý muž zamířil hbitě k jídelně, protože oběd byl už chvíli ohlášen.

Pan Sariette běžel do pavilónu. Mořic mluvil pravdu. Na stolech, na židlích, na pohovce se válelo asi sto svazků. Když to knihomol spatřil, zmítán radostí a strachem, pln překvapení a zmatku, šťasten, že nalézá opět svůj ztracený poklad a obávaje se, aby ho znovu neztratil, ohromen úžasem, broukal jako nemluvně a vyrážel chraplavé výkřiky jako šílenec. Poznával své hebrejské bible, své staré talmudy, svůj prastarý rukopis Flavia Josepha, své listy Gassendiho Gabrielovi Naudéovi a svůj nejskvostnější klenot, Lucretia se znakem velkopřevora francouzského a s vlastnoručními poznámkami samotného Voltaira. Smál se, plakal, líbal safiány, teletiny, pergameny, velíny a dřevěné desky pobité hřeby. Komorník Hippolyt je přenášel v náručí zpátky do knihovny a pan Sariette je dojatou rukou vsouval zbožně na jejich místo.

Kapitola (7)

Oplývající značnou zajímavostí a mravním naučením, v němž, doufám, naleznou čtenáři zalíbení, protože je vyjádřeno tímto bolestivým zvoláním: „Kam mne strhuješ, myšlenko ?“ a protože je vskutku všeobecně přijatou pravdou, že myslit je nezdravé a že pravou moudrostí je nemyslit na nic.

Všechny knihy se opětně dostaly do zbožných rukou pana Sarietta. Ale toto šťastné navrácení mělo trvat jen okamžik. Příští noci zmizelo dvacet svazků a mezi nimi Lucretius převora z Vendóme. Do týdne se vrátily staré hebrejské a řecké texty obou Zákonů zpátky do pavilónu. A příští měsíc opouštěly každou noc svoje příhrady a braly se záhadně touže cestou. Jiné se ztrácely neznámo kam.

31//

Když se o těchto temných událostech dověděl pan René ďEsparvieu, omezil se na to, že řekl nevlídně svému knihovníkovi:

— Milý pane Sariette, všechno je to velmi podivné, vskutku velmi podivné.

A když se pan Sariette vytasil s návrhem, aby podali udání nebo zpravili policejního komisaře, pan ďEsparvieu se utrhl:

— Co mi to navrhujete, pane Sariette? Roztrušovat domácí tajemství, způsobit povyk!… Na to vy nemyslíte!… Mám nepřátele a honosím se tím: domnívám se, že jsem si je zasloužil. Mohl bych si stěžovat jen na to, že jsem napadán ve vlastní straně s neslýchanou prudkostí horlivými roajalisty, kteří jsou dobří katolíci, jak chci věřit, ale prašpatní křesťané… Slovem jsem střežen, hlídán, sledován, a vy mi navrhujete, pane Sariette, abych vydal všanc slabomyslnosti žurnalistů komickou záhadu, burleskní dobrodružství, zkrátka aféru, v níž my dva hrajeme dost žalostnou úlohu. Chcete mě zesměšnit?…

Na konci tohoto rozhovoru se oba pánové shodli na tom, že vymění všechny zámky v knihovně. Požádalo se o rozpočty, objednali se dělníci. Po šest týdnů zněl palác rodiny ďEsparvieu od rána do večera údery kladiv, svištěním vrtáků a skřípěním pilníků. V síni filosofů a glóbů hořely ohně a zápach horkého oleje zdvihal žaludek obyvatelům. Staré tiché a pokojné zámky byly nahrazeny u dveří sálů a skříní vrtošivými a vzpurnými stroji. Byly to tajné zámky, zámky s vexírem, bezpečnostní zástrčky, tyče, řetězy, poplašné zvonky. Všechno toto železné haraburdí nahánělo strach. Vnější pouzdra zámků se třpytila a zásuvky skřípěly. K otevření každé síně, každé skříně, každé zásuvky bylo nutno znát šifru, kterou věděl pouze pan Sariette. Naplnil si hlavu bizarními slovy a ohromnými čísly a pletl se v těchto kryptogramech, v těchto dvoj mocích, trojmocích a čtyřmocích. Nemohl už otevřít ani dveře, ani skříně, a každé jitro je nalézal dokořán a knihy zpřeházené, uloupené, vydrancované. Jeden strážník sebral v noci ve stružce ulice Sarvandoni brožuru Salomona Reinacha o totožnosti Barabáše a Ježíše. Protože nesla nálepku knihovny rodiny ďEsparvieu, donesl ji majiteli.

Pan René ďEsparvieu, aniž o tom ráčil vůbec zpravit pana Sarietta, se rozhodl, že se poradí se svým známým soudcem, důvěryhodným mužem, panem des Aubels, radou soudního dvora, který vyšetřoval několik důležitých pří. Byl to malý muž, kulatý, ruměný, skoro lysý, s lebkou hladkou jako kulečníková koule. Vstoupil jednoho rána do knihovny a předstíral, že tam přichází jako bibliofil, ale ihned se

32//

ukázalo, že nerozumí ani zbla knihám. Zatímco se v kruhu na jeho lebce obrážela všechna poprsí antických filosofů, kladl různé obmyslné otázky panu Sariettovi, který se poplašil a zrudl. Neboť nevinnost se snadno zmátne. Od té doby pan des Aubels kruté podezříval pana Sarietta, že je původcem lupů, které s hrůzou oznamoval. A pomýšlel ihned na pátrání po spoluvinících zločinu. Co se týče pohnutek, těmi se neznepokojoval. Pohnutky se naleznou vždycky. Pan des Aubels nabídl panu ďEsparvieu, že dá střežit diskrétně palác tajným policejního ředitelství.

— Nařídím, aby vám dali Mignona, Je to výborný služebník, pozorný a opatrný.

Nazítří ráno už od šesti hodin se Mignon procházel před palácem esparvieuským. Hlavu vhrouženou mezi ramena, s patkou, kterou bylo vidět pod úzkou střechou tvrdého klobouku, se sklopeným zrakem, s ohromným, matně černým vousem, s obrovskýma rukama a nohama, zkrátka co nejnápadnějšího vzhledu, přecházel pravidelně od prvního velkého pilíře s beraní hlavou, které zdobí palác de la Sordiěre, až na konec ulice Garanciěre ke kostelu sv. Sulpicia a kopuli kaple Panny Marie. Od té chvíle se nedalo ani vyjít z paláce esparvieuského, ani tam vstoupit, aniž se člověk cítil proslíděn ve všech svých pohybech, ba i v myšlenkách. Mignon byl zázračný tvor obdařený schopnostmi, jež příroda upírá všem ostatním lidem. Nejedl ani nespal: v každou hodinu denní a noční, ve větru a dešti jste ho nalezli před palácem a nikdo neunikl paprsku jeho pohledu. Člověk cítil, že je pronikán skrz naskrz a jeho kosti obnaženy, že je hůře než svlečený, že je kostra. Byla to věc jediné vteřiny: tajný se ani nezastavil a pokračoval ve své věčné procházce. Nedalo se to vydržet. Mladý Mořic hrozil, že se už nevrátí pod otcovskou střechu, bude-li takto rentgenován. Jeho matka a jeho sestra Berta si naříkaly na tento pronikavý pohled, který urážel cudnou skromnost jejich duše. V slečně Caporalové, guvernantce mladého Leona ďEsparvieu, vyvolával nevyjádřitelný ostych. Zničený pan René ďEsparvieu nepřekročoval už svůj vlastní práh, aniž si vrazil klobouk do čela, aby se vyhnul pátravému paprsku, a aniž poslal k čertu starého Sarietta, původ a příčinu všeho zla. Důvěrní přátelé rodiny, jako abbé Patouille a strýc Kajetán, objevovali se velmi zřídka. Návštěvníci ustávali v návštěvách, dodavatelé váhali dodávat zboží, vozy velkých závodů se málem neodvažovaly zastavit. Ale nejtěžší zmatky naplodil tento dohled mezi služebnictvem. Komorník se bál chodit před zraky policie k ženě obuvníkově odpoledne, když pracovala

33//

sama doma, shledal, že dům je nesnesitelný a dal svému pánu výpověď; Otylie, komorná paní ďEsparvieu, neodvažovala se už vpustit jako obyčejně do své mansardy po velitelčině ulehnutí Oktáva, nejkrásnějšího z příručích v sousedním knihkupectví, stala se smutnou, dráždivou, nervózní, tahala při česání svou paní za vlasy, mluvila s ní drze a nadbíhala panu Mořicovi; kuchařka, paní Malgoirová, vážná padesátiletá žena, kterou nemohl navštěvovat August, sklepník ve vinárně v ulici Servandoni, neschopna snášet strádání, příčící se jejímu temperamentu, zešílela, předložila syrového králíka na stůl svým velitelům a oznámila, že ji papež žádá o ruku. Posléze po dvou měsících nadlidské vytrvalosti, odporující všem známým zákonům života organického a základním podmínkám ústrojí zvířecího, tajný Mignon, když nezpozoroval nic zvláštního, ustal ve svém střežení a beze slova se vzdálil, odmítnuv jakoukoliv odměnu. V knihovně tanec knih pokračoval čím dál tím více.

— Velmi dobře, řekl pan des Aubels, protože nic nevchází ani nevychází, pachatel je v domě.

Tento soudní úředník se domníval, že bez výslechů a domovních prohlídek dokáže odhalit zlosyna. Dal v umluvený den o půlnoci posypat vrstvou mastkového prášku podlahu v knihovně, stupně scho-diště, vestibul, stromořadí v zahradě vedoucí k pavilónu pana Mořice a přední místnost v pavilónu. Nazítří ráno přišel pan des Aubels za asistence fotografa z prefektury a v doprovodu pana Renéa ďEsparvieu a pana Sarietta, aby ofotografoval stopy. V zahradě nenašli nic: vítr odvál mastkový prášek. V pavilóně rovněž nic: mladý Mořic se domníval, jak pravil, že je to špatný vtip, a zametl onen bílý prášek koštětem od krbu. Ve skutečnosti však zahladil šlépěje, vytisknuté botkami komorné Otylie. Na schodišti a v knihovně zjistili tu a tam lehký otisk bosé nohy, která jako by se sunula vzduchem a spočinula na zemi jen v dlouhých přestávkách a jako bez tíhy. Těchto stop objevili celkem pět. Nejzřetelnější byla v sále poprsí a glóbů u stolu, na němž byly nakupeny knihy. Fotograf z prefektury pořídil několik snímků této stopy.

— To je děsivější než všechno ostatní, zamumlal vyplašený pan Sariette.

Pan des Aubels špatně tajil své překvapení.

Za tři dny potom antropometrické oddělení prefektury vrátilo obrázky, které mu byly předloženy, a vzkázalo, že takové otisky ve svém katalogu nemá. Pan René ukázal po obědě ony fotografie svému

35//

bratru Kajetánovi, který je zkoumal s hlubokou pozorností a který po dlouhém mlčení zvolal:

— To věřím, že je na prefektuře nemají; je to noha boha nebo antického zápasníka. Chodidlo, které vytisklo tuto šlépěj, se honosí dokonalostí, neznámou našim plemenům a našim podnebím, prozrazuje prsty vzácné elegance a božskou patu.

René ďEsparvieu zvolal, že jeho bratr je šílený.

— Je to básník, vzdychla paní ďEsparvieu.

— Strýčku, řekl Mořic, zamilujete se do té nohy, jestliže se s ní někdy setkáte.

— To byl osud Vivanta Denona, který provázel Bonaparta do Egypta, odpověděl Kajetán. Denon nalezl v Thébách, v kryptě zprzněné Araby, zázračně krásnou nožku mumie. Zahleděl se na ni s neoby-čejnou horoucností. „Toť noha mladé ženy, pomyslil si, princezny, kouzelné bytosti; žádná obuv neporušila její dokonalé tvary.“ Denon ji obdivoval, zbožňoval, miloval. Obraz oné nožky mumie nalezneme v Denonově egyptském cestopisném albu, jímž bychom se mohli bez obtíží probírat tam nahoře, kdyby nám starý Sariette ukázal někdy aspoň jediný svazek své knihovny.

Někdy Mořic v noci procitnul a domníval se, že slyší ze svého lůžka šelest listů obracených v sousedním pokoji a bouchání vazeb na parketách.

Jednou ráno v pět hodin, když se vracel z klubu po noci smůly ve hře, hledal přede dveřmi pavilónu v kapsách zbloudilé klíče a jeho uši postřehly jasný hlas, jenž vzdychal.

— Vědění, kam mne vedeš? Kam mne strhuješ, myšlenko?

Ale když vnikl do obou komnat, nespatřil nikoho a řekl si, že mu znělo v uších.

36//

Kapitola (8)

V níž se mluví o lásce, což se bude líbit, neboť povídka bez lásky je jako jelito bez hořčice: je to věc bez chuti.

Mořic se nedivil ničemu. Nesnažil se poznat příčinu věcí a žil klidně ve světě vnějších zdání. Aniž popíral věčnou pravdu, pronásledoval po libosti svých tužeb marné podoby.

Méně oddán sportům a cvičením síly než většina mladých mužů jeho generace, setrvával nevědomky ve staré erotické tradici své rasy. Francouzi byli nejgalantnější z mužů a bylo by mrzuté, kdyby pozbyli tuto přednost. Mořic si ji podržel; nebyl zamilován do žádné ženy, ale miloval milování, jak praví svaty Augustin. Když byl vzdal spravedlivý hold nezničitelné kráse a tajným uměním paní de la Verdeliere, okusil ukvapené něžnosti mladé lyrické umělkyně zvané Luciola; nyní snášel bez zvláštního potěšení zvrácenosti matčiny komorné Otylie a plačtivá zbožňování sličné paní Boittierové.A cítil v srdci veliké prázdno. Když jedné středy vstoupil do salónu, v němž jeho matka přijímala dámy, většinou přísné a bez půvabů, a mezi nimi pár starců a velmi mladých mužů, zpozoroval v tomto důvěrném rámci paní des Aubels, ženu soudního rady, s nímž se pan René ďEsparvieu marně radil o tajemném drancování své knihovny. Byla mladá; zdála se mu hezká, a to nikoliv bez důvodu. Gilberta byla vymodelována géniem lidského rodu, a žádný jiný génius se k tomuto dílu nepřidružil. Proto všechno v ní vnukalo touhu a nic v její zevní podobě ani v její podstatě neodvádělo ducha k jiným citům. Myšlenka, která dává kroužit světům, přiměla Mořice, aby se přiblížil k tomuto líbeznému stvoření. Proto jí nabídl paži a dovedl ji k čajovému stolku. A když byla Gilberta obsloužena, řekl jí:

— My dva bychom se mohli dohodnout. Je vám to vhod?

Mluvil takto podle moderních konvencí, aby se vyhnul jalovým lichotkám a aby ušetřil ženu nervózního podráždění z naslouchání oněm starým vyznáním lásky, jež obsahují jen mlhavosti a neurčitosti a nepřipouštějí proto žádné přesné a jasné odpovědi. Využil toho, že má možnost rozprávět s paní des Aubels několik okamžiků potají, a mluvil k ní stručně a naléhavě. Gilberta byla, pokud lze soudit, stvořena spíše k tomu, aby vnukala touhu, než aby ji okoušela. Přesto cítila dobře, že jejím určením je milovat, a podřizovala se milování ráda a s rozkoší. Mořic v ní nebudil obzvláštní nelibost. Raději by dala

37//

přednost sirotkovi; věděla ze zkušenosti, že je někdy šalebné milovat syna z dobré rodiny.

— Chcete? řekl na závěr.

Předstírala, že nerozumí, donesla strnulou rukou chlebíček s játrovou paštikou k okraji rtů a zírala užaslýma očima na Mořice.

— Co? otázala se.

— Vy víte dobře.

Paní des Aubels sklopila oči, vsrkla doušek čaje a neodpověděla, neboť dosud nepřemohla svůj stud.

Leč Mořic jí vzal z rukou prázdný koflík:

— V sobotu v pět hodin, ulice de Rome 126, v přízemí, pravé dveře pod klenutím; zaťukejte třikrát.

Paní des Aubels pozdvihla k synovi rodiny přísné a klidné oči a vrátila se pevným krokem v kruh počestných žen, jimž senátor pan Le Fol zrovna vysvětloval činnost umělých líhní v zemědělské kolonii saintejulienneské.

Příští sobotu očekával Mořic ve svém přízemí v ulici de Rome paní des Aubels. Očekával ji marně. Ručka nepřišla pod klenutí zaťukat třemi údery na dveře. Mořic se dal strhnout k proklínání nepřítomné, nazývaje ji ve svém nitru mrchou a děvkou. Jeho zklamané očekávání, jeho podvedené touhy ho činily nespravedlivým. Paní des Aubels nezasluhovala tato jména, když nepřišla tam, kam přijít nikterak neslí-bila. Ale my soudíme lidské činy podle radosti nebo strázně, které nám působí.

Mořic se objevil v matčině salónu teprve za čtrnáct dní po milostné rozmluvě u čajového stolku. Přišel tam pozdě (mirv1), když tam paní des Aubels byla už půl hodiny. Pozdravil ji chladně, usedl daleko od ní a tvářil se. jako by naslouchal.

— … Hodni jeden druhého, pravil krásný a mužský hlas, oba protivníci bvli věru stvořeni k tomu, abv činili boj nejistým a strašlivým. Neslýchané houževnatý generál Bol setrvával, abych tak řekl, vkořeněn do země. Generál Milpertuis, obdařený nadlidskou mrštností, manévroval s omamující rychlostí kolem svého neochvějného protivníka. Bitva se rozvíjela se strašlivou dravostí. Všichni jsme byli naplněni úzkostí.

To generál ďEsparvieu vyprávěl rozechvělým dámám o velkých podzimních manévrech. Mluvil dovedně a líbil se. Načrtl nejprve srovnání mezi metodou francouzskou a metodou německou, vymezil jejich význačné znaky, vyzdvihl se vznešenou nestranností přednosti

38//

jedné i druhé, neobávaje se tvrzení, že obě mají své výhody, a ukázal nejprve zrakům překvapených, zklamaných a vyděšených dam, jejichž zachmuřené tváře se prodloužily, jak Německo přebíjí Francii. Ale čím déle a podrobněji válečník popisoval obě metody, francouzská se jevila pružnou, elegantní, břitkou, plnou půvabu, ducha a veselosti, kdežto německá se projevila jako těžkopádná, neobratná a ustrašená. A tváře dam se poznenáhlu zaoblovaly a vyjasňovaly veselým úsměvem. Generál. aby plně uklidnil ony matky, ony manželky, ony sestry a ony milenky, sdělil jim, že jsme s to použít německé metody, když je nám to výhodné, kdežto metoda francouzská není dostupná Němcům.

Po těchto slovech si generála vzal stranou pan le Truc de Ruffec, který zakládal vlastenecký spolek „Šerm pro všechny“ za tím účelem (říkal: za tím účelem), aby obrodil Francii a zajistil jí převahu nad všemi protivníky. Budou tam přijímány děti od kolébky a pan le Truc de Rufeec nabídl generálu ďEsparvieu čestné předsednictví.

Zatím Mořic projevoval pozornost rozhovoru, který vedla jakási stará, velmi milá dáma s abbém Lapetitem, almužníkem sester Krve Ježíšovy. Stará dáma, dlouhou dobu zkoušená úmrtími a chorobami, přála si vědět, proč jsme na tomto světě nešťastni, a tázala se abbého Lapetita: Jak vysvětlujete rány, které dopadají na lidstvo? Proč existují mory, hlad, povodně, zemětřesení?

— Bůh si na nás musí občas vzpomenout, odvětil abbé Lapetite s nebeským úsměvem.

Zdálo se, že Mořic se o tento rozhovor živě zajímá. Potom se zdál fascinován paní Fillot-Grandinovou; byla to dosti svěží mladá žena, ale její prostoduchá nevinnost odnímala veškerou lahodnost kráse, veškerou sůl tělu.

Jedna velmi stará dáma, kousavá a hašteřivá, která pod svými tmavými vlněnými šaty chudačky stavěla na odiv pýchu velké dámy křesťanského peněžnictví, zvolala kdákávým hlasem:

Nuže, má dobrá paní ďEsparvieu, měla jste tedy nepříjemnosti; noviny mluv ily zastřeně o krádežích a odcizeních, spáchaných v bohaté knihovně pana ďEsparvieu, o ukradených knihách.

— Inu, odvětila paní ďEsparvieu, kdyby se mělo věřit všemu, co říkají noviny!…

— Konečně, drahá madame, nalezli jste opět své poklady. Všechno je dobré, co dobře končí.

— Knihovna je dokonale v pořádku, přisvědčila paní ďEsparvieu. Neschází nic.

39//

— Ta knihovna je v poschodí nad námi, že? otázala se mladá paní des Aubels, která projevila o knihy neočekávaný zájem.

Paní ďEsparvieu jí odpověděla, že knihovna zaujímá celé druhé poschodí a že knihy nejméně vzácné byly umístěny do podkroví.

— Nemohla bych ji navštívit?

Paní domu ujistila, že není nic snazšího. Zavolala syna.

— Mořici, jděte paní des Aubels provést knihovnou.

Mořic vstal a bez jediného slova vystoupil za paní des Aubels do druhého poschodí. Zdál se lhostejný, ale v nitru se radoval, neboť nepochyboval, že Gilberta předstírala touhu spatřit knihovnu jen proto, aby s ním potají porozprávěla. A třebaže se tvářil lhostejně, sliboval si, že obnoví nabídky, které tentokráte nebudou odmrštěny.

Pod romantickým poprsím Alexandra ďEsparvieu přijal je mlčky drobný stařecký stín, sinalý, vpadlých očí, s obvyklým a tichým výrazem děsu.

— Nevyrušujte se, pane Sariette, řekl Mořic, ukazuji knihovnu paní des Aubels.

Mořic a paní des Aubels přešli do velikého sálu, kde se tyčily na čtyřech stranách skříně plné knih a na skříních stála bronzem natřená poprsí starověkých básníků, filosofů a řečníků. Všechno tam odpočívalo v dokonalém pořádku, jenž, zdálo se, nebyl porušen od počátku světa. Jen na místě, které ještě včera zaujímal nevydaný rukopis Richarda Simona, zel černý otvor. Těsně za dvojicí neslyšně kráčel pan Sariette, bledý, neurčitý a němý.

Mořic vyslal k paní des Aubels vyčítavý pohled:

— Opravdu, nebyla jste hodná!

Pokynula mu, že knihovník to může slyšet. Uklidnil ji však:

— Nedbejte na něj. Je to starý Sariette. Je úplně blbý.

A opakoval:

— Ne! nebyla jste hodná. Očekával jsem vás: nepřišla jste. Byl jsem kvůli vám nešťastný.

Po chvíli mlčení, v níž bylo slyšet smutný a tlumený zpěv záduchy v průduškách dobrého Sarietta, mladý Mořic důtklivě pokračoval:

— Neudělala jste dobře.

Ona:

— Co jsem neudělala dobře?

— Ze jste se se mnou nedohodla.

— Vy na to ještě myslíte?

— Ovšem.

40//

— Bylo to tedy vážné?

— Naprosto vážné.

Dojata, že ji takto ubezpečil upřímným a trvalým citem a přesvědčena, že se už dost nazápasila, Gilberta dopřála Mořicovi to, co mu před čtrnácti dny odepřela.

Vklouzli do okenního výklenku za ohromný nebeský glóbus, na němž bylo vidět vyrytá znamení zvěrokruhu a obrazce souhvězdí, a tam, s pohledem upřeným na Lva, Pannu a Váhy, v přítomnosti spousty biblí, před díly řeckých a latinských církevních otců, pod obrazem Homéra, Aischyla, Sofokla, Euripida, Hérodota, Thukydida, Sokrata, Platóna, Aristotela, Démosthena, Cicerona, Vergilia, Horáce, Seneky a Epikteta si vyměnili slib, že se budou milovat, a dali si dlouhý polibek na ústa.

Hned potom si paní des Aubels vzpomněla, že má ještě další návštěvy a že musí odkvapit: neboť láska na ni nezapůsobila tak, že by ztratila veškerý zájem o společenský lesk. Sotvaže prošla s Mořicem chodbou, uslyšeli chraplavý výkřik a uviděli pana Sarietta, jak se šíleně řítí na schody a volá:

— Zadržte ho! Zadržte ho! Viděl jsem ho, jak odlétá!… Unikl sám ze své příhrady… Ubíral se místností… tu je! tu je! Schází dolů po schodech… zadržte… Prošel dveřmi v přízemí.

— Kdo? otázal se Mořic.

Pan Sariette se díval z okna chodby a zděšeně mumlal:

— Kráčí zahradou!… Vchází do pavilónu!… zadržte ho!… zadržte ho!

— Ale koho? tázal se znovu Mořic. Proboha, koho?

— Mého Flavia Josepha! vzkřikl pan Sariette. Zadržte ho!…

A klesl těžce naznak.

— Vidíte, že je to blázen, řekl Mořic paní des Aubels, zdvihaje nešťastného knihovníka.

Trochu pobledlá Gilberta řekla, že měla taky dojem, jako by ve směru naznačeném oním ubožákem něco letělo. Mořic neviděl nic, ale cítil jakoby poryv větru.

Nechal pana Sarietta v náručí Hippolyta a hospodyně, kteří přiběhli při tom zmatku. Stařec měl ránu na hlavě.

— Tím lépe, řekla hospodyně. To poranění ho možná zachránilo před zápalem mozku.

Paní des Aubels dala na zastavení krve svůj kapesníček a doporučila arnikový obkladek.

41//

Kapitola (9)

V níž se ukazuje, jak to řekl starý řecký básník, že „nic není sladšího nad zlatou Afroditu“

Třebaže měl paní des Aubels už celých šest měsíců, Mořic ji miloval dosud. Ovšem, jarní dny je oddělily. Z nedostatku peněz musil provázet matku do Švýcar a potom obývat s rodinou zámek esparvieuský. Ona strávila léto u matky v Niortu a podzim na malé normandské pláži s manželem, a sešli se stěží čtyřikrát nebo pětkrát. Od té doby co zima, příznivá milencům, sdružila je opět v městě pod svým mlžným pláštěm, Mořic ji přijímal dvakrát týdně v malém přízemí v ulici de Rome a přijímal tam pouze ji. Žádná žena nevnukla mu ani tak stálé, ani tak věrné city. Jeho slast zvyšovalo to, že se domníval být milován. Myslil, že ho neklame, ne že by měl nějaký důvod k této domněnce, ale zdálo se mu spravedlivé a přirozené, aby se spokojila jen jím. Nejvíce ho hněvalo to, že na sebe dávala vždycky čekat a přicházela na schůzky s opožděním nestejného rozsahu, ale často velikým.

Nuže, v sobotu 30. ledna od čtvrté hodiny odpolední, oděn sličně v květované pyžama, Mořic očekával paní des Aubels v růžové komnatce u jasně planoucího ohně a kouřil orientální tabák. Snil nejprve o tom, že ji přijme s úžasnými polibky a nezvyklými objetími. Když uplynula čtvrthodina, uvažoval o láskyplných a vážných výčitkách. Potom po hodině zhrzeného čekání si slibov al, že ji přivítá chladným pohrdáním.

Posléze se objevila, svěží a vonná.

— Už to ani nestojí za to, řekl jí hořce, když kladla na stůl rukávník a sáček a snímala závoj před skříní se zrcadlem.

Ubezpečila svého miláčka, že se nikdy tolik nenatrudila, a oplývala omluvami, které tvrdošíjně odmítal. Ale jakmile byla tak chytrá, že zmlkla, přestal jí vyčítat: nic ho už neodvracelo od touhy, kterou mu vnukala.

Stvořena k tomu, aby se líbila a okouzlovala, svlékla se nenuceně jako žena, která ví, že je pro ni vhodné být nahá a že jí sluší ukazovat svou krásu. Miloval ji nejprve s chmurnou zběsilostí muže, který je kořistí Nezbytnosti, vládkyně lidí a bohů. Přes svůj křehký zevnějšek Gilberta dokázala snášet rány neodvratné bohyně. Pak ji miloval způsobem méně osudným podle rad vědoucí Venuše a po způsobu důmyslných Erotů. K jeho přirozené bujarosti se tehdy přidružily

43//

výmysly chlípného ducha jako réva ovíjející se kolem kopí bakchantek. Viděl, že má zalíbení v těchto hrách, a prodlužoval je, neboť je v povaze milenců snažit se o uspokojení milovaného předmětu. Potom upadli oba v němou a vláčnou malátnost.

Záclony byly spuštěny; komnata se koupala v teplém šeru, jímž tančily záblesky žhavých uhlíků. Tělo i prádlo jako by světélkovaly, zrcadlo skříně i krbu se plnilo tajemným jasem. Gilberta, opřená nyní loktem o podušku a s hlavou vloženou v dlaně, snila. Malý klenotník, důvěryhodný muž a velmi inteligentní, ukázal jí báječně hezký náramek z perel a safírů, který má velikou cenu a který by se dostal za pár grošů. Odevzdala mu jej jakási kokota, která se octla v peněžní tísni a má naspěch, aby se ho zbavila. Je to příležitost, jaká se téměř nenaskytne, a bylo by neštěstím nechat ji uniknout.

— Chceš ho vidět, miláčku? Požádala bych klenotníka, aby mně ho svěřil.

Mořic výslovně návrh nezamítl. Ale bylo vidět, že nemá na báječném náramku přílišný zájem.

— Když drobní klenotníci, řekl, naleznou dobrou příležitostnou koupi, podrží si ji a nedají na ní vydělat svým zákaznicím. Ostatně klenoty teď právě poklesly. Slušné ženy je nenosí. Kdekdo se oddává sportům, a šperk je nepřítelem sportu.

Mořic nemluvil zrovna pravdu, protože dal nedávno své přítelkyni kožich a nespěchal s novým darem. Nebyl lakomý, ale výdaje si rozmýšlel. Rodiče mu neposkytovali příliš velké kapesné a jeho dluhy každým dnem rostly. Obával se, že příliš rychlým uspokojením přítelčiných přání dal by vzniknout jiným, ještě naléhavějším. Příležitostná koupě se mu zdála méně dobrá než Gilbertě a záleželo mu na tom, aby podnět k důkazům štědrosti zůstal jemu. Konečně si říkal, že kdyby dával příliš mnoho darů, nebyl by si jist, že je milován pro sebe samého.

Paní des Aubels nepociťovala nad tímto chováním ani nevoli, ani překvapení, byla klidná a mírná; znala muže, soudila, že je nutno brát je tak, jací jsou; že většinou nedávají velmi rádi a že žena to musí umět, aby je přiměla k darům.

Náhle se na ulici rozžehl plynový kahan a osvětlil skuliny v záclonách.

— Půl sedmé, řekla, musím se už obléct.

Pohodnut tímto máchnutím křídla prchajícího času, Mořic ucítil, jak v něm procitají znovu touhy a ožívají opět síly. Gilberta, bílá

44//

a zářivá hostie, se zvrácenou hlavou, mroucím zrakem a rty pootevřenými omdlévala a vydávala dlouhý vzdech, když náhle se vzepnula v bedrech a vyrazila zděšený výkřik.

— Co je to tam?

— Drž přece, řekl Mořic a drtil ji v náručí.

Ve stavu, v jakém byl, ani zřícení nebes by ho nevyrušilo. Vytrhla se mu však a vyskočila. Schoulena v uličce za postelí, s očima plnýma hrůzy ukazovala prstem na postavu, která se vynořila v rohu pokoje mezi krbem a skříní za zrcadlem. Pak už nemohla snést ten pohled a takřka v bezvědomí si skryla tvář v dlaních.//

Kapitola (10)

Jež v mnohém předčí svou odvážností výplody obrazotvornosti Dantovy a Miltonovy.

Mořic obrátil hlavu a spatřil jakousi postavu; když zpozoroval, že se hýbe, dostal rovněž strach. Mezitím se Gilberta vzpamatovala; domnívala se, že to, co právě viděla, je nějaká milenka, kterou její milenec skryl v pokoji. Při pomyšlení na takovou zradu, rozplameněna hněvem a nevolí, hoříc rozhořčením a měříc svou domnělou sokyni, křičela:

— Žena… a ještě k tomu nahá žena!… Přijímáš mě v pokoji, kam si objednáváš své ženské, a když přijdu, nemají ani čas, aby se oblékly. A mně vyčítáš, že jsem přišla pozdě! Máš ty drzé čelo! To by tak hrálo, okamžitě tu svoji děvku vyhoď… Jestli jsi nás chtěl mít obě najednou, měl ses mě aspoň zeptat, je-li mi to vhod…

Mořic vyvaloval oči a tápal na nočním stolku po revolveru, který tam nikdy nebyl. Pak pošeptal své přítelkyni do ucha:

— Mlč přece! To není žena… Není vůbec nic vidět… ale myslím, že je to spíš muž.

Položila si opět ruce na oči a řvala tím více:

— Muž! Kde se tu vzal? Zloděj!… Vrah… Pomoc! Pomoc! Mořici, zab ho! Zab ho!… Rozsviť… Ne! Nerozsvěcuj!

Učinila v duchu slib, že zapálí, unikne-li tomuto nebezpečí, svíci Svaté Panně. Zuby jí jektaly. Postava se pohnula.

— Nepřibližujte se! vykřikla Gilberta, nepřibližujte se!

Nabídla zloději, že mu hodí všechny peníze a skvosty, které má na stolku, jestli se nepohne.

V tom úžase a v té hrůze jí napadlo, že její choť jí zatajil své podezření a dal ji sledovat: vyslal na číhanou svědky, vyžádal si policejního komisaře. Ve vteřině uviděla dlouhou a bolestnou budoucnost, poplach společenského skandálu, předstírané opovržení svých přítelkyň, jejich zbabělé opuštění i spravedlivý posměch společnosti, vždyť je to opravdu směšné dát se polapit. Viděla rozvod, ztrátu společenského postavení a majetkového zajištění. Viděla skromný a trudný život u matky, kde se jí nikdo nebude dvořit, protože muži se vzdalují žen, které jim neskýtají bezpečnost manželského stavu. A proč to všechno? Proč ta zkáza, ta zhouba? Pro hloupost, pro nic. Takto promluvilo kmitnutím blesku svědomí Gilberty des Aubels.

46//

— Nebojte se, milostivá paní, řekl přesladký hlas.

Byla poněkud upokojena a nalezla sílu k otázce:

— Kdo jste?

— Jsem anděl, odpověděl hlas.

— Jak prosím?…

— Jsem anděl; jsem Mořicův strážný anděl.

— Opakujte to!… Zmocňuje se mne šílenství… Nerozumím.

Mořic, třebaže nerozuměl taky, byl rozhořčen. Upravil si pyžama,

vyskočil z postele a zjevil se pokrytý květy. Pravou rukou, ozbrojenou trepkou, učinil hrozivý posuněk a řekl drsným hlasem:

— Jste ťulpas… Prokažte mi to potěšení a odejděte, kudy jste přišel.

— Mořici ďEsparvieu, odvětil sladký hlas, ten, jemuž se klaníte jako svému Stvořiteli, postavil po bok každému věřícímu dobrého anděla, jehož posláním je radit mu a chránit ho: toť neměnný názor církevních Otců. Zakládá se na několika místech Písma; církev přijímá ho jednomyslně, aniž však vynáší klatbu nad těmi, kdo jsou opačného názoru. Vidíte před sebou jednoho z těchto andělů, svého anděla, Mořici. Bylo mně uloženo, abych bděl nad vaší nevinností a chránil vaše panictví.

— To je možné, odvětil Mořic; ale rozhodně nejste muž z vyšší společnosti. Muž z vyšší společnosti by si nedovolil vstoupit do pokoje ve chvíli, kdy… Zkrátka, co tady tropíte?

— Vzal jsem na sebe vzhled, který vidíte, Mořici, protože chci působit od nynějška mezi lidmi a musím se jim proto učinit podobným. Nebeští duchové mají schopnost zahalit se do zdánlivé podoby, která je činí viditelnými a hmatatelnými. Tato podoba je skutečná, protože je zdánlivá a protože skutečnost je toliko ve světě zdánlivostí.

Gilberta, teď už klidná, upravovala si vlasy nad čelem.

Anděl pokračoval:

— Nebeští duchové přijímají podle své libovůle jedno či druhé pohlaví, nebo obě zároveň. Ale nemohou se proměňovat každou chvíli podle své choutky a svého rozmaru. Jejich proměny jsou podrobeny stálým zákonům, jimž vy nemůžete porozumět. Nemám tedy ani chuť, ani moc proměnit se před vašimi zraky pro vaše nebo moje pobavení ve lva, tygra, mouchu nebo sykomorovou hoblovačku po příkladu onoho mladého Egypťana, jehož příběh byl naležen v jednom hrobě, nebo změnit se v osla, jak učinil Lucius pomocí masti mladé Fotidy. Moje moudrost ustanovila předem chvíli, kdy se zjevím lidem; nic nemohlo ji urychlit ani oddálit.

47//

Mořic dychtil po objasnění a otázal se podruhé:

— Nuže, co jste sem vlastně přišel tropit?

Paní des Aubels přidružila tehdy svůj hlas k hlasu milencovu:

— To je pravda! Co tu děláte?

Anděl odpověděl:

— Muži, propůjč mi sluch; ženo, slyš můj hlas! Odhalím vám tajemství, na němž závisí osud vesmíru. Vzpříčil jsem se Tomu, jehož vy považujete za stvořitele všech věcí viditelných i neviditelných, a připravuji vzpouru andělů.

— Nežertujte, řekl Mořic, který byl věřící a nestrpěl, aby si někdo pohrával s posvátnými věcmi.

Ale anděl pravil vyčítavě:

— Kdo ve vás vzbudil, Mořici, domněnku, že jsem lehkovážný a že se oddávám prázdným slovům?

— Ale jděte! řekl Mořic a krčil rameny, nevzbouříte se proti…

Ukázal na strop, neodvažuje se dokončit.

Ale anděl:

— Nevíte, že synové boží se už vzbouřili a že byla svedena velká bitva na nebesích?

— Tomu je už dávno, řekl Mořic a oblékal si ponožky.

Tehdy anděl:

— Bylo to před stvořením světa. Ale od té doby se na nebesích nic nezměnilo. Povaha andělů se dnes neliší od povahy, jaká byla na počátku. Co učinili tehdy, mohou nyní učinit opět.

— Ne! to není možné: je to proti víře. Jste-li anděl, dobrý anděl, jak tvrdíte, nenapadlo by vás dopustit se neposlušenství vůči svému stvořiteli.

— Mýlíte se, Mořici, a autorita církevních Otců vás odsuzuje. Origenes hlásá ve svých homiliích, že dobří andělé jsou chybující, že hřeší každodenně a padají z nebe jako mouchy. Snad jste v pokušení zamítnout tohoto otce (smím-li tak říci), přes jeho znalost Písma, protože je vyloučen z kánonu světců. V tom případě bych vám připomněl druhou kapitolu Apokalypsy, kde andělé efezští a pergamští jsou káráni, že špatně střehli svoji církev. Namítnete bezpochyby, že andělé, o nichž zde mluví apoštol, jsou vlastně biskupové těchto dvou měst, které nazývá anděly pro jejich svatý úřad. Je to možné a souhlasím s tím. Ale co namítnete, Mořici, proti názoru tolika doktorů a veleknězi, kteří všichni učí, že andělé jsou schopni přejít od dobra ke zlu. To právě tvrdí svatý Jeroným ve své Epištole Damašským…

48//

— Pane, řekla paní des Aubels, vzdalte se, prosím vás.

Ale anděl ji vůbec neslyšel a pokračoval:

— … Svatý Augustin, O pravém náboženství, kapitola XIII; svatý Řehoř, Mravouka, kapitola XXIV; Isidor…

— Pane, nechte mě, abych se oblékla; spěchám.

— … O nejvyšším dobru, kniha první, kapitola XII.; Beda, O Jakubovi …

— Pane, prosím vás…

— … Kapitola VIII.; Damascenus, O víře, kniha II., kapitola III. To jsou, myslím, dostatečně závažné autority; a nám již, Mořici, nezbývá než uznat svůj omyl. Vás oklamalo to, že jste nebral v úvahu moji přirozenost, která je svobodná, činorodá a měnivá jako přirozenost všech andělů, a že jste hleděl jen na milosti a blaženství, jimiž jsem, jak se domníváte, zahrnut. Luciferovi se jich dostalo neméně: a přece se vzbouřil.

— Ale proč se bouříte? Proč? tázal se Mořic.

— Isaiáš, odvětil syn světla, Isaiáš tázal se už před vámi: „Quomodo cecidisti de coelo, Lucifer, qui mane oriebaris? Buďte poučen, Mořici! Před věky andělé povstali, aby ovládli nebesa. Nejkrásnější ze serafínů se vzbouřil z pýchy. Mně vědění vnuklo ušlechtilou touhu po oproštění. Žiju po vašem boku v domě, který chová jednu z nejrozsáhlejších knihoven světa, a pojal jsem tedy zalíbení v četbě a lásku ke studiu. Zatímco vy, unaven pracemi hrubého života, jste spal tupým spánkem, já se obklopil knihami, studoval jsem a hloubal nad texty jednou v síni knihovny pod obrazy velkých mužů starověku, jindy v hloubi zahrady v pavilónovém pokoji, který je před vaším pokojem.

Když mladý ďEsparvieu uslyšel tato slova, propukl v smích a bil mocnými údery do polštáře; jevil jisté známky rozjařenosti, kterou nedokázal potlačit.

— Ah! ah! ah! To vy jste vyplenil tatínkovu knihovnu a uvrhl v šílenství toho chudáka starého Sarietta. Však víte: úplně zblbl.

— Zaměstnán cvičením svrchované inteligence, pravil anděl, nestaral jsem se o tohoto podřadného tvora; a když chtěl překážet mým pátráním a rušit mou práci, ztrestal jsem ho pro jeho dotěrnost.

V jistou zimní noc, v síni filosofů a glóbů, vrhl jsem mu na hlavu velmi těžkou knihu, kterou se pokoušel vyrvat z mých neviditelných rukou. Nedávno jsem uchvátil mocnou paží, utvořenou ze sloupu zhuštěného vzduchu, drahocenný rukopis Flavia Josepha a způsobil jsem onomu hlupákovi takový děs, že vyběhl s řevem na chodbu a (abych

49//

si vypůjčil od Danta Alighieriho silný výraz) klesl jako mrtvola. Byl za to dobře odměněn, neboť jste mu dala, milostivá paní, na zastavení krve z jeho poranění navoněný kapesníček… Bylo to v den, pamatujete-li si, kdy jste si za glóbem oblohy vyměnila s Mořicem polibek na ústa.

— Pane! - řekla paní des Aubels a uraženě se zamračila, nedovoluji vám…

Ale ihned přestala, protože si všimla, že není na místě vyžadovat přílišnou uctivost.

Anděl nevšímavě pokračoval:

— Rozhodl jsem se, že prozkoumám základy víry. Dal jsem se nejprve do památek víry židovské a přečetl jsem všechny hebrejské texty.

— Vy tedy znáte hebrejsky! zvolal Mořic.

— Hebrejština je mým rodným jazykem: v ráji jsme dlouho mluvili jenom jím.

— Ah! vy jste žid; mohl jsem si toho všimnout na vašem nedostatku taktnosti.

Anděl, aniž ráčil slyšet, melodickým hlasem pokračoval:

— Prohloubal jsem pravěké orientální památky, Řím a Řecko, hltal jsem teology, filosofy, fyziky, geology, přírodopisce. Zvěděl jsem, myslil jsem, pozbyl jsem víru.

— Jakže? Vy nevěříte v boha?

— Věřím v něj, protože moje bytí závisí na bytí jeho a protože neexistuje-li on, já sám upadám v nicotu. Věřím v něj, jako siléni a menády věřili v Dionýsa a z těchže důvodů. Věřím v boha židů a křesťanů. Ale popírám, že stvořil svět, zorganizoval nanejvýš jeho nepatrnou část, a všechno, čeho se dotkl, nese pečeť jeho nepředvídavého a surového ducha. Nemyslím, že je věčný ani nekonečný, protože je nesmyslné vymyslit si bytost, která není ohraničená ani v prostoru, ani v čase. Mám ho za omezeného a velmi omezeného. Nevěřím už, že je jediným bohem; dlouhou dobu tomu nevěřil ani sám: byl nejprve polyteistou. Později ho pýcha a lichocení jeho uctívačů učinily monoteistou. Má málo jednotnosti v myšlenkách; je méně mocný, než se myslí. Abych řekl všechno, je to spíš nevědomý a domýšlivý demiurg než bůh. Ti, kdož jako já znají jeho pravou podstatu, nazývají ho Jaldabaoth.

— Jak to říkáte?

— Jaldabaoth.

50//

— Co je to Jaldabaoth?

— Řekl jsem vám: je to demiurg, kterého vy ve své zaslepenosti uctíváte jako jediného boha.

— Jste šílený. Neradím vám, abyste vyprávěl takové tlachy abbému Patouillovi.

— Nedoufám, drahý Mořici, že proniknu hustými temnotami vaší inteligence. Vězte jen, že se pustím do zápasu s Jaldabaothem, a mám naději, že ho porazím.

— Věřte mně, nepodaří se vám to.

— Lucifer jeho trůnem otřásl a třímal na okamžik nejisté vítězství.

— Jak se jmenujete?

— Abdiel pro anděly a svaté, Arkad pro lidi.

— Nuže! můj ubohý Arkade, je mi líto, že se takto zvrháte. Ale přiznejte se, že si z nás děláte legraci. Chápal bych, upřímně řečeno, že opouštíte nebe pro ženu. Láska přiměje i k největším hloupostem. Ale nenamluvíte mi nikdy, že vy, který jste viděl boha tváří v tvář, nalezl jste potom pravdu ve škvárech otce Sarietta. Ne, to mně nejde do hlavy!

— Drahý Mořici, Lucifer byl tváří v tvář bohu a přece mu odepřel sloužit. Co se týče onoho druhu pravdy, kterou nalézáme v knihách, je to pravda, která dává poznat, jaké věci nejsou, aniž nám kdy dává objevit, jaké jsou. A ta ubohá pravdička mi stačila dokázat, že Ten, v něhož jsem slepě věřil, není věrohodný, a že lidé i andělé byli lžemi Jaldabaothovými podvedeni.

— Není Jaldabaoth. Je bůh. Nuže, nechť se ve vás ozve dobré hnutí, Arkade! Zřekněte se svých pošetilostí, svých bezbožností, odtělesněte se, staňte se opět pouhým duchem a chopte se znovu svého úřadu strážného anděla. Vraťte se k svým povinnostem. Odpouštím vám, ale ať už vás není vidět.

— Chtěl bych vás uklidnit, Mořici. Cítím k vám jakousi něhu, neboť mé srdce je slabé. Můj osud mě od této chvíle táhne k bytostem schopným myslit a jednat.

— Pane Arkade, řekla paní des Aubels, vzdalte se, prosím vás. Působí mi to strašné nesnáze, být v košili před dvěma muži. Věřte mi, nejsem na to zvyklá.

51//

Kapitola (11)

Jak anděl, oděný v šaty po sebevrahovi, opustil Mořice a ponechal ho bez nebeského strážce.

Seděla schoulena na lůžku, hladká kolena jí svítila v šeru pod krátkou a lehkou košilkou; kryla si skříženými pažemi ňadra a vydávala pohledům toliko plná a oblá ramena a divoce rozcuchané rezavé vlasy.

— Upokojte se, milostivá paní. odpovědělo zjevení; vaše postavení není tak choulostivé, jak pravíte; nejste před dvěma muži, ale před jedním mužem a jedním andělem.

Upřela na cizince zkoumavě oko. jež pátralo temnotami a znepokojilo se jistým mlhavým, ale nikoli nepatrným příznakem; i otázala se:

— Pane, je to zcela jisté, že jste anděl?

Zjevení ji požádalo, aby o tom nepochybovala, a poskytlo jí přesnější poučení o svém původu:

— Jsou tři hierarchie nebeských duchů, z nichž každá se skládá z devíti kůrů; první obsahuje Serafy, Cheruby a Trůny; druhá Mocnosti, Síly a Panstva; třetí Knížata, Archanděly a Anděly v pravém slova smyslu. Já náležím k devátému kůru třetí hierarchie.

Paní des Aubels, jež chovala důvody k pochybnostem, vyjádřila alespoň jednu:

— Nemáte křídla.

— Proč bych je měl, milostivá paní? Jsem povinen podobat se andělům vašich kropenek? Poslové nebes nezatěžují vždycky svá ramena těmi pernatými vesly, která čeří rytmickými nárazy vlny vzdušných moří. Cherubíni mohou být bezkřídlí. Oni dva překrásní andělé, kteří trávili neklidnou noc v domě Lotově obléhaném orientálním houfcem, neměli vůbec křídla. Nikoli! Zdáli se dokonale podobní lidem a prach cesty jim pokrýval nohy, jež jim patriarcha omyl zbožnou rukou. Připomenu vám, milostivá paní, že podle nauky o organických proměnách, vytvořené Lamarckem a Darwinem, křídla ptáků se postupně přeměnila v přední nohy u čtvernožců a v paže u nejvyšších tříd savců. A vy se snad pamatujete, Mořici, že miss Kate, vaše anglická bona, které působilo takové potěšení vám naplácat, měla z dost nepříjemného úkazu atavismu paže velmi podobné peroutkám oškubané slepice. Proto lze říci, že tvor, který má současně paže a křídla, je obluda a spadá do nauky o zrůdách. Máme v ráji cherubíny čili cheruby v podobě okřídlených býků; ale to jsou těžkopádné výmysly

52//

boha. který není umělcem. Nicméně je pravda, že bohyně Vítězství na chrámu Athény Niké na aténské akropoli jsou krásné s pažemi a křídly; je pravda, že brescijská bohyně Vítězství je krásná s rozepjatými pažemi a dlouhými křídly, splývajícími na její mohutná bedra. Je to jeden z oněch zázraků řeckého génia, že dovede vytvořit harmonické obludy. Rekové se nezmýlili nikdy. Novověcí se mýlí vždycky.

— Zkrátka, řekla paní des Aubels, nevyhlížíte jako pouhý duch.

— Jsem jím však, milostivá paní. bvl-li kdy jaký. A nesluší se vám, která jste byla pokřtěna, abyste o tom pochybovala. Mnozí církevní Otcové, jako svatý Justin, Tertullian.Origenes a Klement alexandrijský myslili, že andělé nejsou čiře nadsmyslní a že mají tělo vytvořené z přejemné látky. Svatý Augustin je toho názoru, že andělé mají zářivé tělo. Toto mínění bylo zavrženo církví; jsem tudíž duch. Ale co je duch a co je hmota? Kdysi byly stavěny proti sobě jako dva protiklad v; a nyní vaše lidská věda se snaží je sdružit jako dvě tvářnosti téže věci. Učí, že všechno vychází z éteru a že všechno se do něho vrací, že jedině pohyb přeměňuje nebeské vlny v kameny a v kovy a že atomy, rozptýlené v neomezeném prostoru, vytvářejí různými rychlostmi svých probíhaných drah všechnv hmoty hmatatelného světa …

Ale paní des Aubels neposlouchala: zaměstnav ala ji jediná myšlenka a protože chtěla nabýt jistoty, otázala se:

— Od kdy jste tady?

— Přišel jsem s Mořicem.

Zavrtěla hlavou:

— Nu, to je pěkné!

Ale anděl s nebeským klidem pokračoval:

— Všechno v e vesmíru jsou pouze kruhy, elipsy a hyperboly, a tytéž zákony. které řídí hvězdy, ovládají toto zrnko prachu. Původními a vrozenými pohyby své substance je mé tělo duchem: ale muže předstírat, jak vidíte, hmotný stav. když změní rytmus svých prvků.

Usedl do lenošky na černé punčochy paní des Aubels.

Odbily hodiny.

— Pane bože, sedm hodin! vzkřikla Gilberta. Co řeknu svému muži? Myslí si, že jsem na čaji v ulici de Rivoli. Večeříme dnes u La Verdeliěrových. Odejděte rychle, pane Arkade. Musím se obléknout: nesmím ztratit ani vteřinu.

Anděl odpověděl, že by pokládal za svou povinnost uposlechnout paní des Aubels, kdyby měl možnost objevit se slušně na veřejnosti, ale že nemůže pomýšlet na to, aby se objevil venku bez jakéhokoli šatu.

53//

— Kdybych šel nahý po ulici, připojil, urazil bych lid. který lpí na svých pradávných zvycích, aniž je kdy přezkoumal. Je to základ mravů. Kdysi andělé, kteří se vzbouřili jako já, ukazovali se křesťanům pod groteskními a směšnými podobami, černými, rohatými, chlupatými, ocasatými, s koňskými kopyty a někdy s lidskou tváří na zadku. Čirá pošetilost!… Byli pro posměch lidem, kteří mají vkus, naháněli hrůzu toliko stařenám a malým dětem a nedosáhli nijaký úspěch.

— To je pravda, že nemůže jít ven tak. jak je. prohodila spravedlivě paní des Aubels.

Mořic hodil rajskému poslu své pyžama a trepky. Jako vycházkový oblek to bylo nedostatečné. Gilberta naléhala na svého milence, aby ihned běžel někam pro šaty. Navrhl, že o ně půjde požádat domovníka. Vynaložila mnoho energie na to. aby mu to vymluvila. Je to podle ní šílená neopatrnost, zasvěcovat vrátné do takové záležitosti.

— Chcete, zvolala, aby věděli…

Ukázala na anděla a nedokončila.

Mladý ďEsparvieu odešel, abv vypátral nějakého obchodníka se šatstvem.

Zatím Gilberta, která se už nemohla zdržovat bez nebezpečí strašlivého společenského skandálu, rozsvítila a oblékala se před andělem. Činila tak bez rozpaků, neboť se dovedla přizpůsobit okolnostem a chápala, že při neslýchaných setkáních, která směšují v nevýslovném zmatku nebe se zemí. jc dovoleno poněkud upustit od stydlivosti. Ostatně věděla, že je dobře stav ěná a že má prádlo podle módy. Jelikož zjevení odmítalo z diskrétnosti obléci Mořicovo pyžama, Gilberta si musela povšimnout ve světle lampy, že její podezření bylo odůvodněné a že andělé mají skutečně vzhled mužů. Dychtila zvědět, zda tento vzhled je klamný či skutečný, a otázala se syna světla, zda andělé jsou jako opice, jimž k milování žen schází pouze peníze.

— Ano, Gilberto, odpov ěděl Arkad, andělé jsou s to milovat smrtelné ženy. Písmo tomu učí. Pravíť se v sedmé knize Geneze: „Stalo se pak, když se počali množit lidé na zemi a dcery se jim zrodily, že vidouce synové Boží dcery lidské, any krásné jsou. brali sobě ženy ze všech, kteréž oblibovali“.

Náhle Gilberta zabědovala:

— Bože! Nikdy si ty šaty nezapnu, mají háčkv na zádech.

Když se Mořic vrátil do pokoje, našel anděla, jak klečí a zavazuje cizoložné ženě střevíce.

Gilberta uchopila se stolu rukávník a kabelku a řekla:

51//

— Mám všechno? Ano… Dohrou noc, pane Arkade, dobrou noc, Mořici… Na mou duši, tenhle den si budu pamatovat.

A zmizela jako sen.

— Tumáte, pravil Mořic a hodil andělovi kupu šatstva a prádla.

Mladý muž spatřil za výkladem u vetešníka ubohé hadry v jedné směsici s klarinety a klystýrovými stříkačkami a koupil tedy za devadesát franků pozůstatky po ostýchavém chudákovi, který se oblékal černě a který spáchal sebevraždu. Anděl přijal tento oděv s vrozenou majestátností a oblékl si ho. Na jeho těle nabyl neočekávanou eleganci.

Udělal krok ke dveřím.

— Vy mě tedy opouštíte, řekl mu Mořic. Je to definitivní? Obávám se, abyste jednou tohoto nepředloženého činu trpce nelitoval.

— Už nesmím zpátky. Sbohem, Mořici.

Mořic mu nesměle vsunul do ruky pět louisů.

— Sbohem, Arkade.

Ale když anděl překročil práh, v e chvíli, kdy v otvoru dveří bylo z něho vidět už jen zdviženou patu, Mořic ho zavolal nazpět:

— Arkade!… Ani jsem si to neuvědomil!… už nemám strážného anděla!

— Opravdu, Mořici, už ho nemáte.

— Co si počnu?… Anděla strážného přece potřebujeme. Řekněte mi, nemá to v ážné následky, není to nebezpečné, když ho nemám?

— Než vám odpovím. Mořici, zeptám se vás, zda chcete, abych s vámi mluvil podle vaší víry, jež byla rovněž vírou mojí, tedy podle učení církve a katolického náboženství, nebo podle přirozené filosofie.

— Nedbám o vaši přirozenou filosofii. Odpovězte mi ve shodě s náboženstvím, v něž věřím a jež vyznávám, v němž chci žít a umřít.

— Nuže! Můj drahý Mořici, ztráta vašeho strážného anděla vás pravděpodobně připraví o jisté duševní přispění, o jisté nebeské milosti. Vyjadřuji vám v této věci neměnné cítění církve. Budete postrádat pomoc, oporu, posilu, které by vás byly vedly a utvrzovaly na cestě za spásou. Budete mít méně síly k tomu, abyste se vystříhal hříchu. Beztak jste jí už mnoho neměl. Zkrátka budete v nadsmyslném světě bez síly a bez radosti. Sbohem, Mořici. Až uvidíte paní des Aubels, vyřiďte jí moje poručení.

— Vy odcházíte?

— Sbohem.

Arkad zmizel a Mořic, pohroužen do lenošky, setrval dlouho s hlavou ve dlaních.

//

Kapitola (12)

V níž se praví, jak anděl Mirar, který nesl milost a útěchu do čtvrti Elysejských polí v Paříži, spatřil šantánovou zpěvačku zvanou Bouchotta a zamiloval se do ní.

Ulicemi plnými ryšavé mlhy, kterou prorážela žlutá a bílá světla, do které vypouštěli svůj dýmající dech koně a kterou brázdily pádící majáky aut, ubíral se anděl, a smísen s černými a neustále plynoucími vlnami chodců, prošel městem od severu k jihu až na pusté bulváry levého břehu. Nedaleko starých zdí Port-Royalu stojí malý restaurant a vrhá každý večer na cestu kalné světlo svých okenních tabulí pokry-tých oparem. Arkad se tu zastavil a vešel do místnosti, v níž vanou mastné a teplé pachy, příjemné nešťastníkům zkřehlým zimou a hladem.

Jediným pohledem tam spatřil ruské nihilisty, italské anarchisty, uprchlíky, spiklence a vzbouřence všech zemí, staré malebné hlavy, z nichž se řinou vlasy a vousy jako bystřiny a vodopády ze skalisek, mladé panensky tvrdé tváře, chmurné a divoké zraky, bledé, neskonale mírné zornice, zmučené líce a v jednom rohu dvě ruské ženy, jednu velmi krásnou, druhou škaredou, obě dvě však stejné v té nerozdílné lhostejnosti k ošklivosti jako ke kráse. Ale nenalezl tvář, kterou hledal, protože v místnosti žádný anděl nebyl, a usedl u mramorového stolku, který zůstal volný.

Andělé jsou bodáni ostnem hladu, jedí jako pozemská zvířata a jejich potrava, proměňovaná zažívacím teplem, ztotožňuje se s jejich nebeskou podstatou. Když Abraham pod duby mambreskými spatřil tři anděly, nabídl jim koláče upečené Sárou, celé tele, máslo a mléko, a oni jedli. Když Lot uvítal ve svém domě dva anděly, dal upéci nekvašené chleby a oni jedli. Arkad dostal od špinavého číšníka tuhý biftek a jedl. Mezitím myslil na sladké a zahálčivé chvilky, na odpočinek, na lahodné studie, které opustil, na těžký úkol, který vzal na sebe, na práci, trampoty a nebezpečí, které si připravil, a jeho duše byla smutná a jeho srdce se zmocnil nepokoj.

Když dojídal skromné jídlo, do síně vstoupil mladý muž vyhublé tváře a tenkých šatů, přehlédl pohledem stoly, přistoupil k andělovi a pozdravil ho jménem Abdiel, protože on sám byl nebeský duch.

— Věděl jsem dobře, Mirare, že přijdeš na mé zavolání, odpověděl Arkad. Dával rovněž svému andělskému bratru jméno, které nosil kdysi na nebesích.

56//

Ale Mirarova paměť propadla záhubě od chvíle, kdy tento archanděl opustil službu boží. Jmenoval se na zemi Teofil Belais a aby si vydělal na živobytí, vyučoval ve dne malé děti hudbě, v noci hrál na housle po krčmách.

— Tos ty, drahý Abdieli, odvětil Teofil; sešli jsme se tedy na tomto smutném světě!… Jsem šťasten, že tě zase vidím. Přece však tě lituji, protože tu vedeme krušný život.

Nato Arkad:

— Příteli, tvé vyhnanství skončí. Mám velké záměry: chci tě do nich zasvětit a přidružit tě k nim.

A strážný anděl mladého Mořice objednal dvě kávy a odhalil druhovi své názory i své plány. Vyložil, jak za pobytu na zemi se oddával bádání, málo obvyklému u rajských duchů, a prozkoumal nauky o náboženství, nauky o vzniku světa, systémy světa, teorie o hmotě, moderní pojednání o přeměně a ztrátě energie. Při studiu zjišťoval, že příroda je v neustálém rozporu s učením boha, jemuž sloužil. Tento Pán chtivý velebení, jehož dlouho zbožňoval, jeví se mu nyní jako nevědomý, tupý a krutý tyran. Popřel ho, rouhá se mu a prahne po zápase s ním. Jeho úmyslem je vyvolat opět vzpouru andělů, chce boj, doufá ve vítězství.

— Ale především je nutné, připojil, znát síly naše a síly protivníkovy.

A tázal se, zda nepřátelé Jaldabaothovi na zemi jsou četní a mocní.

Teofil zdvihl k svému bratru překvapený pohled. Zdálo se, že nerozumí řečem, jež k němu Arkad pronášel.

— Drahý krajane, pravil mu, vyhověl jsem tvému pozvání, protože bylo od starého kamaráda. Ale nevím, co ode mne očekáváš, a bojím se, že ti nemohu být v ničem nápomocen. Nepěstuji politiku, nedělám ze sebe reformátora, nejsem jako ty vzbouřený duch, svobodný myslitel, revolucionář. Zůstávám v hloubi duše věren svému nebeskému stvořiteli, zbožňuji dosud Pána, kterému již dávno nesloužím, a oplakávám dny, kdy zahalen ve svá křídla tvořil jsem s nespočetnem dětí světla plamenné kolo kolem jeho slávyplného trůnu. Láska, jedině světská láska mě odloudila od boha. Opustil jsem nebesa, abych sledoval dceru lidí. Byla krásná a zpívala v šantánech.

Vstali. Arkad doprovázel Teofila, jenž bydlil na druhém konci města na rohu bulváru Rochechouart a ulice de Steinquerque.

Cestou pustými ulicemi milenec zpěvačky vyprávěl svému bratru o své lásce a svých strázních.

57//

Jeho pád se udál před dvěma lety a byl náhlý. Patřil k osmému kůru třetí hierarchie a byl pověřen, aby donesl stav milosti boží věřícím, kteří jsou dosud četní ve Francii, hlavně mezi vyššími důstojníky pozemní a námořní armády.

— Jedné letní noci, pravil, když jsem sestupoval z nebes, abych rozdílel útěchu, vytrvalost a bohabojnou smrt různým zbožným osobám ve čtvrti de ľÉtoile, mé oči, třebaže zvyklé nesmrtelným jasům, byly oslněny ohnivými květy, jimiž byla poseta Elysejská pole.

Vysoké stojany, které vyznačovaly pod stromovím obvody kaváren a restaurantů, dodávaly listí drahocenného třpytu smaragdu. Dlouhé girlandy zářivých perel obklopovaly odkryté síně, v nichž se tísnil dav mužů a žen před veselým orchestrem, jehož zvuky zmateně stoupaly k mému sluchu. Noc byla horká; má křídla začínala umdlévat. Sestoupil jsem do jedné z těchto koncertních síní a usedl neviditelný mezi posluchače. Vtom se objevila na scéně žena, oblečená v krátký a cetkami posetý šat. Odlesky rampy a nalíčení, jež jí pokrývalo tvář, umožňovaly vidět z ní jenom pohled a úsměv. Její tělo bylo pružné a rozkošnické. Zpívala a tančila.

… Arkade, miloval jsem vždycky hudbu a zpěv; ale pronikavý hlas a obmyslné pohledy tohoto stvoření mě uvrhly do neznámého zmatku. Zbledl jsem, zrudl, oči se mi zastřely, jazyk mi vyschl v ústech, nemohl jsem se hnout.

A Teofil s pláčem vyprávěl, jak posedlý touhou po této ženě se nevrátil už na nebesa; přijal podobu muže a žije pozemským životem, neboť je psáno: „Za onoho času synové boží viděli, že dcery lidské krásné jsou.“

Teofil, padlý anděl, pozbyl současně s pohledem na boha i svou nevinnost, ale zachoval si alespoň ještě prostotu ducha. Oděn v hadry, které uzmul z výkladu izraelitského vetešníka, šel vyhledat tu, již miloval: jmenovala se Bouchotta a obývala malý byt na Montmartru. Vrhl se jí k nohám a řekl jí, že je zbožňováníhodná, že zpívá líbezně, že ji šíleně miluje, že se kvůli ní zříká rodiny a vlasti, že je hudebníkem a že nemá co jíst. Dojata takovým mládím, takovou prostosrdečností, bídou a láskou, živila ho, oblékala a milovala.

Mezitím po dlouhých a trapných pokusech si našel hodiny hudby a vydělával něco peněz, které přinášel své přítelkyni a nic si z nich pro sebe neponechával. Od té chvíle ho už nemilovala. Pohrdala jím, že vydělává tak málo, a dávala mu najevo svoji lhostejnost, nasycenost i nechuť. Zahrnovala ho výčitkami, ironií a spíláním: přesto si ho

58//

ponechávala, protože prodělala s jinými už horší soužití, byla zvyklá domácím různicím a vedla ostatně mimo dům velmi zaměstnaný, velmi vážný a velmi krušný život umělkyně a ženy. Teofil ji miloval jako první noc a trpěl.

— Je přepracovaná, řekl svému rajskému bratru: to právě působí, že je nesnášenlivou; ale jsem přesvědčen, že mě miluje. Doufám, že jí budu moci brzy poskytnout víc blahobytu.

A mluvil dlouho o operetě, na níž pracuje a kterou hodlá uvést na některém pařížském divadle. Jeden mladý básník mu k ní dodal libreto. Byl to příběh Aliny, královny golkondské, podle povídky z XVIII. století.

— Rozsévám tam, pravil Teofil, štědře melodie, tvořím hudbu svým srdcem. Mé srdce je nevyčerpatelným zdrojem melodií. Naneštěstí jsou dnes v oblibě umělá zpracování, nesnadné partitury. Vytýkají mi, že jsem příliš čirý, že můj sloh nemá dostatečnou barvitost; že nevymáhám na harmonii dost mocné účiny a silné kontrasty. Harmonie, harmonie!… Ovšemže má svou cenu, ale neříká nic srdci. Jedině melodie nás unáší, přivádí do extáze a láká na rty i do očí úsměv a slzy.

Po těchto slovech se usmál a zaplakal sám nad sebou. Potom dojatě pokračoval:

— Jsem studnice melodií. Ale orchestrace, to je má nesnáz! V ráji, jak víš, Arkade, známe z nástrojů jenom harfu, žaltář a vodohlas.

Arkad mu naslouchal roztržitě. Myslil na záměry, které mu plnily duši a rozplameňovaly srdce.

— Znáš odbojné anděly? otázal se svého druha. Já znám jen jednoho, knížete Istara. Vyměnil jsem s ním několik dopisů a on mi nabídl, abych s ním sdílel jeho podkroví, než naleznu příbytek v tomto městě, kde, jak se domnívám, jsou činže velmi drahé.

Teofil téměř neznal odbojné anděly. Když potkal padlého ducha, který býval kdysi jeho kamarádem, stiskl mu ruku, neboť byl věrný přátelství. Někdy se vídal s knížetem Istarem. Ale vyhýbal se všem těm špatným andělům, kteří ho uráželi svými násilnými názory a jejichž rozhovory ho nudily k smrti.

— Ty se mnou tedy nesouhlasíš! otázal se bouřlivý Arkad.

— Příteli, ani se nedá říct, že s tebou nesouhlasím, ani tě nekárám. Nerozumím pranic myšlenkám, které tebou zmítají. A nevěřím, že je pro umělce dobré dělat politiku. Má toho dávno nad hlavu, zabývá-li se svým uměním.

Miloval své zaměstnání a měl naději, že jednoho dne pronikne, ale

59//

divadelní mravy se mu hnusily. Neměl vyhlídku na provedení své hry, leda když si vezme jednoho, dva a snad tři spolupracovníky, kteří se s ním podepíší, a aniž na díle pracovali, budou se dělit o zisk. Bouchotta už brzy nenajde angažmá. Když se ucházela o místo v kterémsi divadélku, ředitel začal otázkou, kolik podílů v podniku převezme. Byly to podle Teofila smutné mravy.

Kapitola (13)

V níž slyšíme krásného archanděla jménem Zita vyprávět o jeho skvělých plánech a v níž vidíme křídla Mirarova rozhlodaná moly ve skříni, zapuštěné do zdi.

Zahloubáni do této rozmluvy oba andělé došli na bulvár Rochechouart. Když spatřili hospodu, jež vrhala na cestu do mlhy nazlátlé světlo, Teofil si náhle připomněl archanděla Ithuriela, který pod ze-vnějškem krásné a chudé ženy obýval mizerný penzión na la Butte a přicházel každý večer do této hospody číst noviny. Hudebník ji tam často potkával. Jmenovala se Zita. Neprahl nikdy zvědavostí, aby poznal názory tohoto archanděla. Zita však byla považována za ruskou nihilistku a Teofil ji pokládal jako Arkada za ateistku a revolucionářku. Slyšel o ní vyprávět podivné pověsti: je prý androgyn a protože se v ní princip činný a trpný sdružuje v trvalou rovnováhu, vytváří dokonalou bytost, jež nalézá plné a stálé uspokojení v sobě samé, ale jež je nešťastná ve svém štěstí, že nezná touhu.

— Ale, připojil Teofil, silně o tom pochybuji. Pokládám ji za ženu podléhající lásce jako všechno, co dýchá ve vesmíru. Ostatně byla jednou přistižena, jak dává milostná znamení statnému venkovanu.

Nabídl svému druhovi, že jí ho představí.

Oba andělé ji našli samotnou, četla. Když k ní přistoupili, pozdvihla velké oči, kde v tekutém zlatě tryskaly jiskry. Její brvy tvořily onu přísnou rýhu, kterou zříme na čele Apollona delfského, její rovný nos sestupov al ke rtům; stažené rty vtiskovaly celé její tváři pyšné vzezření. Její ryšavé vlasy žhoucích odlesků se svíjely pod černým kloboukem, který nesl nedbale opelichané zbytky rozlehlého dravého ptáka; tmavé

60//

šaty na ní beztvárně visely. Opírala si bradu o malou, zanedbanou ruku.

Arkad, který slyšel před nedávnem vyprávět o tomto mocném archandělovi, projevil mu hlubokou úctu a plnou důvěru a vyložil mu bez meškání o putování svého ducha vstříc poznání a svobodě, o svých bděních v knihovně esparvieuské, o své filosofické četbě, svých studiích přírody, své práci v oboru exegeze, o svém hněvu a opovržení, když//

poznal lži demiurgovy, o svém dobrovolném vyhnanství mezi lidmi a svém záměru rozdmychat vzpouru na nebi. Odhodlán odvážit se všeho proti krutému veliteli, jehož stíhal nepřekonatelnou nenávistí, vyjádřil hlubokou radost nad tím, že se setkává v Ithurielovi s duchem, který je schopen radit mu a být mu oporou ve velikém podnikání.

— Jste dosud velkým nováčkem ve vzpouře, řekla mu Zita s úsměvem.

Nicméně nepochybovala ani o upřímnosti, ani o síle rozhodnutí, které ohlašoval, a blahopřála mu k jeho intelektuální odvaze.

— Toho právě se nejvíc nedostává našemu národu, pravila: nemyslí.

A připojila téměř vzápětí:

— Ale na čem by se mohla bystřit inteligence v zemi, kde podnebí je mírné a život snadný. I zde, kde duchy pohání nedostatek, není nic vzácnějšího než myslící bytost.

— Nicméně, odvětil Mořicův strážný anděl, lidé stvořili vědu. Je důležité, aby pronikla do nebe. Až andělé budou mít znalost fyziky, chemie, astronomie, fyziologie, až jim studium hmoty zjeví vesmír v atomu a atom v myriádách sluncí, a až uvidí sebe ztracené mezi těmito dvěma nekonečny, až budou vážit, měřit hvězdy, analyzovat jejich substanci a vypočítávat jejich dráhu, uvěří, že tyto obludy jsou poslušný sil, jež nemohou vymezit žádní duchové, nebo že mají každá svého místního démona, svého domácího boha, a pochopí, že bohové Aldebarana, Beteigeuzy nebo Síria jsou větší než Jaldabaoth. Až potom vrhnou hluboký pohled na malý svět, k němuž zůstávají připoutáni, až rozryjí kůru země a budou pozorovat pomalý vývoj flóry a fauny a krušné počátky člověka, jenž v úkrytech pod skalisky a ve vodních osadách neměl jiného boha než sebe samého, až objeví, že spojeni svazky vesmírného příbuzenství s rostlinami, zvířaty a lidmi, brali na sebe postupně všechny tvary organického života, od nejprostších a nejhrubějších, aby se stali posléze nejkrásnějšími dětmi Slunce, poznají, že Jaldabaoth, obskurní démon malého světa ztraceného v prostoru, je klame, když o nich tvrdí, že vyšli na jeho zavolání z nicoty, že lže, když se prohlašuje Nekonečným, Věčným a Všemohoucím, a že nejen ne-stvořil vesmíry, ale nezná ani jejich počet, ani zákony; uvědomí si, že je podoben jednomu každému z nich, pohrdnou jím a setřesou jeho tyranství; svrhnou ho do gehenny, kam on seslal ty, kdož byli lepší než on.

— Kéž byste mluvil pravdu! pravila Zita a vypouštěla z úst cigaretový dým… Ale ono vědění, na něž spoléháte při osvobození Nebes,

62//

nezničilo na zemi náboženský cit. V zemích, kde byla vytvořena a kde se učí tato fyzika, tato chemie, tato astronomie a tato geologie, které pokládáte za způsobilé oprostit svět, křesťanství podrželo téměř veškerou svoji vládu. Jestliže pozitivní znalosti mají tak slabý vliv na víru lidí, není pravděpodobné, že budou působit větším vlivem na názory andělů, a nic není méně bezpečné než účinnost propagandy pomocí vědy.

Arkad se pobouřil:

— Jakže! Vy popíráte, že věda zasadila církvi smrtelné rány? Je to možné? Církev o tom soudí jinak než vy. Vědy, kterou vy považujete vůči ní za bezmocnou, se ona obává, neboť ji dává do klatby. Zatracuje její výklady od dialogů Galileiových až po malé příručky pana Aularda. A není to bez důvodu. Kdysi církev složená ze všeho, co bylo v lidském myšlení dobrého, vládla tělům stejně jako duším a vnucovala ocelí a ohněm jednotnou církevní poslušnost. Dnes její moc je už pouze stínem a výkvět duchů se od ní odvrátil. Do tohoto stavu ji přivedla věda!

— Možná, odvětil krásný archanděl, ale jak pomalu! S jakými výjimkami! A za cenu jakých úsilí a jakých obětí!

Zita neodsuzovala bezpodmínečně vědeckou propagandu, ale neočekávala od ní rychlé a bezpečné účinky. Nejednalo se jí o osvícení andělů: šlo jí o jejich osvobození. Podle jejího mínění působíme silným vlivem na jakékoli jednotlivce jedině tím, že probouzíme jejich vášně a dovoláváme se jejich zájmů.

— Přesvědčit anděly, že se pokryjí slávou, až svrhnou tyrana, a že budou šťastni, až budou svobodni, to je nejpůsobivější, oč se lze pokusit; a já se tomu oddám ze všech sil. Není to dozajista snadné, protože království nebeské je vojenská samovláda a protože tam není veřejné mínění. Přesto se nevzdávám naděje, že tam vyvolám myšlenkové proudění. Nevychloubám se, ale nikdo nezná tak dobře jako já různé třídy nebeské společnosti.

Zita odložila cigaretu a chvíli uvažovala; potom za třeskotu slonovinových koulí, které o sebe narážely na kulečníku, za cinkotu sklenic, za úsečných výkřiků hráčů oznamujících své body a za jednotvárných odpovědí číšníků na volání zákazníků, archanděl vypočítával veškerý národ blahoslavených duchů.

— Nesmíme spoléhat ani na Mocnosti, ani na Síly, ani na Panstva, které tvoří drobné nebeské měšťáctvo. Nemusím vám to říkat, protože stejně jako já znáte sobectví, nízkost a zbabělost střední vrstvy. Co se

63//

týče velkých hodnostářů, ministrů, generálů, trůnů, cherubínů, serafínů, znáte je přece; nebudou nám bránit. Budeme-li silnější, budou při nás. Není snadné svrhnout samovládce, ale jakmile padnou, veškeré jejich síly se obracejí proti nim. Bude záhodno zpracovat vojsko. Byť by bylo sebe věrnější, dá se získat obratnou anarchistickou propagandou. Ale naše největší a nejtrvalejší úsilí se musí upínat k andělům naší kategorie, Arkade, k andělům strážným, kteří v tak velkém počtu obývají zemi. Zaujímají nejnižší stupně hierarchie, jsou většinou nespokojeni se svým osudem a více nebo méně nasáklí myšlenkami tohoto století.

Byla už ve spojení se strážnými anděly z Montmartru, Clignancourtu a od sester řehole Kalvárie, Pojala plán rozsáhlého sdružení Duchů na zemi za účelem dobytí nebes.

— Abych vykonala toto dílo, pravila, usadila jsem se ve Francii. Ne proto, že bych byla tak pošetilá a pokládala se za svobodnější v republice než v monarchii. Právě naopak, není země, kde by byla osobní svoboda tak málo respektována jako ve Francii. Ale lid je tu ve věcech náboženských lhostejný; proto jsem tu celkem nerušena.

Vyzvala Arkada, aby spojil své úsilí s jejím, a rozloučili se u dveří hostince, když už se plechová roleta snášela s rachotem na průčelí.

— Především, pravila Zita, musíte poznat zahradníka Nectaira. Dovedu vás některý den do jeho venkovského domu.

Teofil, který po celý rozhovor spal, prosil snažně svého přítele, aby zašel k němu vykouřit si cigaretu. Bydlil docela blízko na rohu uličky de Steinkerque, kterou zahlédli, když šli dolů po bulváru.

Arkad uvidí Bouchottu; bude se mu líbit.

Vystoupili do pátého poschodí, Bouchotta se dosud nevrátila. Na piáně ležela otevřená krabička sardinek. Po lenoškách se hadovitě vinuly červené punčochy.

— Je to malé, ale roztomilé, pravil Teofil.

A hleděl oknem otevřeným do ryšavé noci, plné přísvitů:

— Je vidět Sacré Coeur.

S rukou na Arkadově rameni několikrát opakoval:

— Jsem rád, že tě vidím.

Pak odtáhl svého bývalého druha ve slávě do chodbičky u kuchyně, postavil svícen, vyňal z kapsy klíč, otevřel skříň zapuštěnou do zdi, nadzdvihl plátno a odhalil dvě velká bílá křídla.

— Vidíš, pravil, nechal jsem si je. Občas, když jsem sám, jdu se na ně podívat, dělá mi to dobře.

64//

A osušil si zarudlé oči.

Po několika okamžicích dojatého mlčení přiblížil svíčku k dlouhým letkám, jež místy pozbývaly své prašné chmýří, a zabručel:

— Rozpadají se.

— Musíš je proložit pepřem, řekl Arkad.

— Proložil jsem je, odpověděl s povzdechem hudební anděl. Proložil jsem je pepřem, kafrem, vonnými solemi. Ale není to nic platné.

Kapitola (14)

Jež nám ukazuje cheruba pracujícího na štěstí lidstva a jež končí neslýchaným zázrakem flétny.

V první noc svého vtělení Arkad šel spát k andělu Istarovi do podkrovní komůrky oné nízké a temné ulice Mazarine, choulící se do stínu starého Francouzského Institutu. Istar, jenž ho očekával, odsunul ke zdi rozbité retorty, prasklé hrnce, střepy lahví a zbytky pum, které tvořily jeho zařízení, a hodil na dlaždice své šatstvo, aby na ně ulehl; svému hostu vyhradil popruhové lůžko se slamníkem.

Nebeští duchové liší se od sebe zjevem, pak podle hierarchie a kůru, k němuž náleží, a podle své vlastní povahy. Všichni jsou krásní; ale jsou krásní rozmanitě a neskýtají všichni zrakům měkké obliny a smavé dolíčky dětských těl, na nichž si pohrávají perleťové odlesky a ruměné přísvity. Všichni se nezdobí ve věčném jinošství onou oboupohlavní sličností, již řecké umění zpodobilo za svého úpadku ve svých nejpečlivěji propracovaných mramorech a jejíž zněžnělé a zahalené obrazy podalo tolikrát nesmělé křesťanské malířství. Jsou takoví, jejichž bradu zahřívají husté vousy a jejichž údy mají tak mocné svaly, že se zdá, jako by se jim pod kůží svíjeli hadi. Jedni nenosí křídla, druzí mají dvě, čtyři nebo šest; někteří jsou stvořeni jen ze spojených křídel; mnozí, neméně slavní, ztělesňují nádherné obludy, jako jsou kentauři z bájí; jsou známi dokonce někteří v podobě živých vozů a ohnivých kol. Istar, člen nejvyšší nebeské hierarchie, náležel ke kůru cherubínů neboli cherubů, kteří vidí nad sebou už jen serafíny. Jako všichni duchové tohoto stavu byl oděn před nedávnem na nebesích tělem

65//

okřídleného býka s bradatou a rohatou hlavou a s příznaky štědré plodnosti na slabinách. Byl rozsáhlejší a statnější než kterékoli pozemské zvíře a zakrýval vestoje s rozestřenými křídly svým stínem šedesát archandělů. Takový byl Istar ve své domovině; skvěl se tam silou a mírností. Jeho srdce bylo neohrožené a jeho duše laskavá. Nedávno ještě miloval svého pána, o němž se domníval, že je dobrý, a věrně mu sloužil. Když střehl práh Boha, hloubal neustále o potrestání odbojných andělů a prokletí Evy. Jeho myšlení bylo pomalé a hluboké. Když po dlouhém sledu věků nabyl přesvědčení, že Jaldabaoth zplodil s vesmírem zlo a smrt, přestal ho zbožňovat a sloužit mu. Jeho láska se proměnila v nenávist, jeho úcta v opovržení. Vmetl mu své zhnusení v tvář a prchl na zem.

Oděn podobou lidskou a omezen na rozměry synů Adamových, podržel ještě některé známky své původní přirozenosti. Jeho velké vypoulené oči, jeho zakřivený nos, jeho tlusté rty orámované černou bradou, která se svážela v prsténcích na hruď, připomínaly ony cheruby z archy Jahvovy, které nám zpodobují dosti věrně býkové ninivéští. Nesl na zemi jako na nebi jméno Istar, a třebaže byl prost mar-nivosti a osvobozen od všech společenských předsudků, v nesmírné potřebě po tom, aby jevil ve všem upřímnost a pravdivost, vyznával slavný stupeň hodnosti, na který ho umístilo jeho zrození v nebeské hierarchii; přeložil do francouzštiny svůj titul cheruba titulem rovnocenným a dával si říkat kníže Istar. Uchýlil se mezi lidi a vzplanul k nim horoucí něhou. Očekávaje osvobození nebes, přemítal přitom o blahu obnoveného lidstva a chvátal s dovršením zkázy tohoto špatného světa, aby vybudoval na jeho popelu za zvuků lyry zářivé město radosti a lásky. Pracoval jako chemik ve službách obchodníka hnojivem, žil z mála, byl spolupracovníkem anarchistických listů, mluvil na veřejných schůzích a dal se odsoudit jako antimilitarista na několik měsíců do vězení.

Istar přijal srdečně svého bratra Arkada, schválil mu, že se rozešel se stranou zločinu, a sdělil, že asi padesát nebeských dítek opustilo nebesa a tvoří nyní u Val-de-Gráce komunu, proniknutou nejlepším duchem.

— Andělé prší na Paříž, pravil se smíchem. Každý den nám spadne na hlavu některý hodnostář posvátného paláce a oblačný sultán bude mít brzy za vezíry a strážce jenom malé naháčky ze svých ptačích klecí.

Ukolébán těmito šťastnými novinami, Arkad usnul pln radosti a naděje.

66//

Procitl za svítání a spatřil knížete Istara, jak je skloněn nad svými minami, retorkami a baňkami. Kníže Istar pracoval na štěstí lidstva. Každého jitra Arkad při procitnutí viděl knížete Istara, jak koná dílo něhy a lásky. Cherub chvílemi s hlavou v dlaních tichounce mumlal jakési chemické vzorce, chvílemi vztyčen celou svou výškou jako temný mračný sloup s hlavou, pažemi a celou hrudí vysunutými z vikýřového okna kladl na střechu svůj litinový hrnec z obavy před domovní prohlídkou, kterou byl stále ohrožován. Puzen nesmírným soucitem s bědami tohoto světa, do něhož byl vypovězen, citlivý možná k hluku, který působilo jeho jméno, a zanedbávaje úkol, který si dal, sestoupil k zemi a nemyslil už na vysvobození andělů. Arkad, který naopak myslil jen na vítězný návrat do dobytého nebe, vyčítal cherubovi, že zapomíná na svoji vlast. Kníže Istar připouštěl hlučně a s drsným, naivním smíchem, že nedává andělům přednost před lidmi.

— Jestliže se snažím, odpovídal svému nebeskému bratru, vzbouřit Francii a Evropu, je to proto, že přichází den, který spatří vítězství sociální revoluce. Je příjemné sít do této hluboko zorané půdy. Francouzi, kteří přešli od feudalismu k monarchii a od monarchie k peněžní oligarchii, snadno přejdou od peněžní oligarchie k anarchii.

— Jaká pošetilost, odvětil Arkad, věřit v náhlé a velké změny ve společenském řádu Evropy. Stará společnost je dosud mladá mocí a silou. Obranné prostředky, jimiž vládne, jsou strašlivé. U proletariátu se naopak obranná organizace sotva rýsuje a dělnictvo projeví v zápasu jen slabost a zmatek. V naší nebeské vlasti je tomu úplně jinak: pod neměnným vnějškem je všechno ztrouchnivělé; stačí úder ramenem a bude zbořena tato budova, jíž se po miliardy věků nikdo nedotkl. Stará správa, stará armáda, staré peněžnictví, to všechno je červotočivější než carská nebo perská samovláda.

A laskavý Arkad zapřísahal cheruba, aby pospíšil nejprve na pomoc svým bratřím, bědnějším v měkkých oblacích, za zvuků citer a při pohárech rajského vína než lidé, sehnutí nad lakotnou zemí; neboť lidé pojímají spravedlnost rozumem a andělé se radují v bezpráví. Vybízel ho, aby osvobodil knížete světla a jeho druhy, svržené do propasti, a uvedl je opět do jejich pradávného důstojenství.

Istar se dal přemluvit. Slíbil, že dá svá přesvědčivá a vlídná slova a výborné vzorce výbušných látek do služeb nebeské revoluce. Sliboval.

— Zítra, pravil.

A nazítří pokračoval ve své antimilitaristické propagandě v Issy—

67//

-les-Moulineaux. Podoben titánu Prométeovi, Istar miloval lidi.

Arkad podléhal všem potřebám, jimž je podrobeno Adamovo pokolení, a neměl prostředky k jejich ukojení. Cherub mu dopomohl k místu v tiskárně v ulici Vaugirard, s jejímž faktorem se znal. Arkad dík své nebeské inteligenci dovedl záhy sázet a stal se zakrátko dobrým sazečem.

Celý den stával v bzučící dílně se sázítkem v levé ruce a vybíral chvatně z kasy drobná olověná písmenka v pořadu, jak to žádal rukopis upevněný ve vizoriu. Pak si umyl ruce u pumpy a poobědval v hospodě s novinami, rozevřenými na mramorovém stolku.

Přestal být neviditelným, nemohl tedy vniknout do esparvieuské knihovny a neukájel už u tohoto nevyčerpatelného zdroje svoji palčivou žízeň po vědění. Chodil večer číst do knihovny Svaté Jenofefy na slavný pahorek studií; ale půjčovali mu tam pouze knihy málo vzácné, špinavé, pokryté směšnými poznámkami a s mnoha vytrhanými stránkami.

Pohled na ženy ho vzrušoval a připomínal mu paní des Aubels, jejíž hladká kolena se leskla na rozházeném lůžku. A třebaže byl krásný, nebyl milován, protože byl chudý a nosil dělnické šaty. Navštěvoval Zitu a působilo mu jisté potěšení procházet se s ní v neděli po prašných cestách, jež se táhnou podél pevnostních příkopů, plných špinavých travin. Chodili oba dva kolem hospod, zelinářských zahrad a besídek, vykládali a rokovali o nejrozsáhlejších záměrech, jaké byly kdy přetřásány na této zemi; a někdy provázel jejich slova vyhrožující nebesům orchestr kolotoče na předměstské pouti.

Zita často opakovala:

— Istar je poctivý, ale je to pošetilec. Věří v dobrotu bytostí a věcí. Chce zničit starý svět a vkládá naději ve spontánní anarchii; věří, že ta vytvoří pořádek a harmonii. Vy, Arkade, věříte ve vědu; vy se domníváte, že lidé a andělé jsou schopni ji chápat, kdežto oni jsou stvořeni jedině k tomu, aby ji cítili. Vězte, že od nich nic nedosáhneme, obracíme-li se k jejich inteligenci: musíme mluvit k jejich zájmům a vášním.

Arkad, Istar, Zita a tři nebo čtyři další spiklenečtí andělé se někdy shromažďovali v malém bytě Teofila Belaisa, kde jim Bouchotta podávala čaj. Nevěděla, že to jsou odbojní andělé, ale instinktivně je nenáviděla a bála se jich vlivem křesťanské výchovy, třebaže velmi zanedbané. Jedině kníže Istar se jí líbil; shledávala u něho dobráckost a vrozenou vznešenost. Bortil divan, bořil lenošky a na poznámky si rval rohy notových listů, jež si cpal do kapes, stále napěchovaných

68//

brožurami a lahvemi. Hudebník smutně zíral na rukopis své operety Aliny, královny golkondské, zbavené takto všech rohů. Kníže měl také ve zvyku svěřovat Teofilu Belaisovi rozmanité pumy a chemické látky, železo, sekané olovo, prášky a tekutiny, které šířily otravný zápach. Teofil Belais je obezřetně uzavíral do skříně, v níž choval svá křídla, a toto přechovávání mu působilo obavy.

Arkad snášel těžko pohrdání druhů, kteří zůstali věrní. Když je potkal na jejich svatých pochůzkách, dávali mu najevo krutou nenávist nebo soucit, krutější nenávisti.

Navštěvoval odbojné anděly, které mu kníže Istar označoval, a ti ho obvykle přijímali vlídně. Ale jakmile k nim začal promlouvat o dobytí nebes, netajili se mu nesnázemi a nelibostí, kterou v nich vyvolával. Arkad pozoroval, že nechtějí být rušeni ve svých zálibách, svých záležitostech, svých zvycích. Nesprávnost jejich úsudku a omezenost jejich ducha ho urážely, a soupeřství i žárlivosti, které projevovali jedni vůči druhým, odnímaly mu veškerou naději, že je sdruží ve společném díle. Pozoroval, jak vyhnanství pustoší povahy a porušuje inteligenci, a cítil, že jeho odvaha umdlévá.

Jednou večer, když přiznal svoji únavu Zitě, krásný archanděl mu řekl:

— Pojďme k Nectairovi, Nectaire zná tajemství, jak uzdravit smutek a zemdlenost.

Odvedla ho do montmorencyovských lesů a stanula na prahu bílého domku, přiléhajícího k zelinářské zahradě popleněné zimou, kde se leskla v hluboké tmě okna skleníků a prasklé poklopy na melouny.

Nectaire otevřel dveře návštěvníkům, uchlácholil štěkot velké dogy, která hlídala zahradu, a zavedl je do nízké místnosti, kterou vyhřívala majoliková kamna. U obílené zdi na smrkovém .prkně, mezi cibulemi a semeny spočívala flétna, připravená nabídnout se rtům. Na kulatém ořechovém stole stála pískovcová schránka na tabák, dýmka, láhev vína a sklenky. Zahradník nabídl oběma hostům proutěnou židli a sám usedl na stoličku u stolu.

Byl to statný stařec; na hlavě se mu tyčily šedivé a bujné vlasy; měl hrbolaté čelo, rozplesklý nos, ruměnou tvář, vidličnatou bradu. Jeho velká doga se natáhla pánovi k nohám, položila černý a krátký čenich na tlapy a zavřela oči. Zahradník nalil hostům vína. A když se napili a vyměnili pár slov, Zita řekla Nectairovi:

— Prosím vás, zahrejte nám na flétnu. Způsobíte radost příteli, jehož jsem vám přivedla.

69//

Stařec ihned svolil. Přiblížil ke rtům zimostrázovou píšťalu, tak hrubou, jako by byla vyrobena samotným zahradníkem, a zapreludoval několika podivnými větami. Ovládána důmyslnými rty a oživována tvůrčím dechem, selská píšťala zněla jako stříbrná flétna. Nevydávala příliš ostré tóny a její zvuk byl stále stejný a čistý. Domnívali jste se, že slyšíte slavíka a zároveň múzy, celou přírodu a celého člověka. A stařec vykládal, srovnával, rozvinoval své myšlenky v hudebním rozhovoru, plném půvabu a smělosti. Vyprávěl o lásce, strachu, marných svárech, vítězném smíchu, pokojném jasu, šípech ducha, zasypávajících svými zlatými hroty netvory Nevědomost a Nenávist. Vyprávěl také o Radosti a Bolesti, naklánějících nad zemí své hlíženecké hlavy, a o Touze, jež tvoří světy.

Celou noc naslouchali Nectairově flétně. Na pobledlém obzoru už vycházela jitřenka. Zita objímala sepjatýma rukama kolena; Arkad měl čelo v dlaních a pootevřené rty, oba nehybně naslouchali. Skřivá-nek, jenž se probudil nablízku v písčitém poli, zváben těmito novými zvuky vznesl se chvatně do výše, utkvěl tam několik okamžiků a pak se střelhbitě vrhl do hudebníkovy štěpnice. Vrabci ze sousedství opustili prohlubně starých zdí a přilétli v houfu na kraj okna, z něhož tryskaly zvuky, které se jim líbily ještě víc než ječná a ovesná zrna. Sojka vyběhla poprvé z lesa a složila svá safírová křídla na holé třešni v zahradě. Před sklepním oknem seděla na zadku velká černá krysa, celá mokrá špinavou vodou stok, a zdvihla úžasem krátké paže a uvolněné prsty. Potkan, obyvatel štěpnice, stál vedle ní. Domácí macek, který si podržel po svých divokých předcích šedou srst, prstencovitý ohon, mohutná bedra, statečnost a pýchu, sestoupil ze svého okapu, odsunul čenichem pootevřené dveře, přiblížil se nehlasnými kroky ke hráči na flétnu a vážně usedl se vztyčenýma ušima, rozervanýma v nočních bojích. Bílá kupcova kočka ho následovala, čichala ozvučný vzduch, pak shrbila hřbet do oblouku, zavřela modré oči a u vytržení naslouchala. Z děr pod podlahou vyběhly myši, v houfu je obklopily, nebály se zubů ani drápů, seděly nehybně a rozkošnicky spínaly na hrudi své růžové ručky. Pavouci zachvívali nožkami daleko od svých sítí a sdružovali se na stropě v okouzleném roji. Na práh vklouzla malá šedivá ještěrka a fascinovaně tam setrvávala; na půdě visel hlavou dolů netopýr, který napolo procitl ze zimního spánku a kolébal se v rytmu neslýchané flétny.

70//

Kapitola (15)

V níž vidíme mladého Mořice, kterak želí i v náručí milenčině ztraceného anděla, a v níž slyšíme pana abbého Patouilla, jak zavrhuje jako prostopášnost a marnivost jakoukoli myšlenku na novou vzpouru andělů.

Bylo to čtrnáct dní po zjevení anděla v mládeneckém bytě. Gilberta poprvé předešla Mořice na dostaveníčku. Mořic byl zachmuřen, Gilberta nevrlá. Příroda nabyla pro ně znovu svou smutnou jednotvárnost. Vyměňovali ochablé pohledy a dívali se neustále k rohu mezi zrcadlovou skříní a oknem, kde před nedávnem vyvstala bledá podoba Arkadova a kde teď bylo vidět jen modrý kreton tapety.

Aniž ho jmenovala (nebylo to nutné), paní des Aubels se otázala:

— Neviděl jsi ho?

Mořic zvolna a smutně zavrtěl hlavou zprava nalevo a zleva napravo.

— Zdá se, že lituješ jeho ztráty, pokračovala paní des Aubels. Ale přiznej se: strašně tě polekal a byl jsi dotčen jeho nekorektností.

— To je pravda, že byl nekorektní, odvětil Mořic bez jakéhokoliv záští.

Seděla uprostřed lůžka polonahá, s bradou na kolenou a rukama sepjatýma na nohou, a s pronikavou zvědavostí zírala na svého milence.

— Řekni, Mořici, pro tebe to už nic neznamená, vidíš-li mě samotnou?… Potřebuješ anděla, aby tě roznítil. Je to neštěstí v tvém věku!…

Mořic jako by neslyšel a vážně se otázal:

— Gilberto, cítíš na sobě přítomnost strážného anděla?

— Já ? Naprosto ne. Nemyslela jsem na něj nikdy, na svého… A přece věřím. Předně ti, co nevěří, jsou zvířata. A pak, člověk nemůže být počestný bez víry; to je nemožné.

— Je tomu tak, řekl Mořic, upíraje oči na fialové pruhy svého pyžama bez květů; když máme svého anděla strážného, nemyslíme na něho vůbec. A když ho už nemáme, cítíme se velmi osamělí.

— Ty ho tedy lituješ…

— Totiž…

— Ano! ano! Ty ho lituješ… Nu, můj drahý, ztráta takového strážného anděla, jak byl tam ten, není veliká. Nestál za moc, ten tvůj Arkad. V onen slavný den, když tys mu kupoval oblek, on mi zapínal

71//

šaty nekonečně dlouho, a cítila jsem velmi dobře jeho ruku, jak mě… Zkrátka, nevěř mu.

Mořic si zapálil cigaretu a dlouho přemýšlel. Pak mluvili o šestidenním cyklistickém závodě v zimním velodromu a o výstavě letadel v bruselském automobilovém klubu, ale neposkytlo jim to žádnou zábavu. Zkusili tedy milování a podařilo se jim dostatečně pohroužit se do této snadné zábavy, ale právě ve chvíli, kdy by Gilberta měla zachovávat zúčastněnější postoj a vzájemnější city, mladá dáma sebou neočekávaně trhla a zvolala:

— Můj bože! Mořici, je to přece jen hloupé, když si představím, že mě můj strážný anděl vidí. Ani nevíš, jak mě to pomyšlení tísní.

Mořic přivedený z míry vybídl poněkud drsně svou milenku k soustředěnosti. Prohlásila, že má zásady, které jí brání, aby připustila představu společnosti ve čtyřech s anděly.

Mořic dychtil po tom, aby se mohl znovu shledat s Arkadem, a nemyslil na nic jiného. Trpce si vyčítal, že když ho opouštěl, ztratil jeho stopu, a dnem i nocí uvažoval o tom, jak by ho opět nalezl.

Nazdařbůh dal uveřejnit v malém oznamovateli velkého listu takto sestavené vyzvání: „Mořic Arkadovi. Vraťte se.“ Dny míjely a Arkad se nevracel.

Jednou ráno v sedm hodin šel Mořic vyslechnout k Svatému Sulpiciovi mši pana abbého Patouilla a když pak kněz vycházel ze sakristie, přistoupil k němu a požádal ho, aby mu dopřál na okamžik sluchu. Sestoupili spolu po chrámových stupních a procházeli se pod jasným nebem kolem fontány Čtyř biskupů. Přestože měl Mořic zmatek ve svém svědomí a bylo nesnadné někoho přesvědčit, aby uvěřil případu tak výjimečnému, Mořic vyprávěl, jak se mu zjevil strážný anděl a jak mu oznámil neblahé rozhodnutí odloučit se od něho a rozpoutat novou vzpouru oslavených duchů. A mladý ďEsparvieu žádal ctihodného duchovního o radu, jak opět nalézt nebeského ochránce, jehož nepřítomnost nemohl snést, a jak opět přivést strážného anděla k víře křesťanské. Pan abbé mu odpověděl s přízvukem láskyplného smutku, že jeho drahé dítě snilo a že pokládá za skutečnost chorobné mámení smyslů; není přece křesťanům dovoleno věřit, že dobří andělé se mohou vzbouřit.

— Lidé se domnívají, připojil, že lze vést nepořádný a rozmařilý život beztrestně. Mýlí se. Přemíra rozkoší porušuje rozum a kalí soudnost. Ďábel se zmocňuje smyslů hříšníka, aby pronikl až do jeho duše. Oklamal vás, Mořici, neomalenými šalbami.

72//

Mořic tvrdil, že ani zdaleka není obětí mámení smyslů, že nesnil, že viděl na vlastní oči a slyšel na vlastní uši svého strážného anděla.

Naléhal:

— Pane abbé, dáma, která byla tehdy u mne a kterou je zbytečné jmenovat, ho rovněž viděla a slyšela. A nadto cítila prsty andělovy, které… které zabloudily… zkrátka cítila je… Věřte mi, pane abbé, nic není pravdivějšího, nic není skutečnějšího, nic není jistějšího nad toto zjevení. Anděl byl plavý, mladý, velmi krásný, jeho světlá kůže se jevila v šeru jakoby ztápěna v mléčné záři. Mluvil jasným a čistým hlasem.

Abbé ho živě přerušil:

— Už to, mé dítě, svědčí, že jste snil. Podle názoru všech démonologů špatní andělé mají hlas drsný a skřípavý jako zrezivělý zámek. A tudíž i když se jim podaří dodat své tváři jakéhosi zdání krásy, nepodaří se jim napodobit čistý hlas dobrých duchů. Tato okolnost, ověřená četnými svědectvími, je zcela jistá.

— Ale pane abbé, já jsem ho viděl; seděl úplně nahý v lenošce na páru černých punčoch. Co chcete slyšet víc?

Abbé Patouille nebyl, zdálo se, nijak otřesen tímto tvrzením:

— Opakuji vám, mé dítě, tyto zhoubné přeludy, tyto sny hluboce rozrušené duše je nutno přičítat žalostnému stavu vašeho svědomí. A domnívám se, že mohu uhádnout nahodilou okolnost, která způso-bila, že váš klopýtavý duch zbloudil. Letos v zimě jste přišel ve zhoubném rozpoložení mysli s panem Sariettem a strýcem Kajetánem navštívit do tohoto kostela tehdy opravovanou Andělskou kapli. Nelze dost vyzývat, jak jsem tehdy pravil, umělce k zachovávání pravidel umění křesťanského; nelze jim ukládat dost úcty k Písmům svatým a jejich oprávněným vykladačům. Pan Eugěne Delacroix nepodřídil svůj překypující génius tradici. Jednal toliko podle své hlavy a provedl v oné kapli sírou páchnoucí malby, abych užil známého výrazu, násilné, hrůzné kompozice, jež nevnukají duším klid, zbožnost a mír, ale naopak vrhají je v pobouření plné hrůzy. Andělé nám ukazují rozhněvané tváře; jejich tahy jsou zběsilé, divoké a chmurné. Vypadají jako Lucifer a jeho druhové, osnující vzpouru. Nuže, mé dítě, tyto obrazy působily na vašeho ducha už oslabeného a zbědovaného všemožnými nevázanostmi a vnesly do něho zmatek, jehož se stal kořistí.

Mořic vzkřikl:

— Ó ne, pane abbé, kdepak! Nemyslete si, že jsem byl rozrušen

73//

malbami Eugěna Delacroixe. Ani jsem se na ně nepodíval. Toto umění je mi naprosto lhostejné.

— Prostě, mé dítě, věřte mi; ani slovo není pravdivé a skutečné v tom, co jste mi právě vyprávěl. Váš anděl strážný se vám vůbec nezjevil.

— Ale, pane abbé, pokračoval Mořic, jemuž svědectví smyslů vnukalo naprostou důvěru, viděl jsem ho, jak zavazuje střevíce jedné dámě a jak si natahuje kalhoty po jednom sebevrahovi…

Mořic dupl nohou o asfalt a bral za svědka pravdivosti svých slov nebe, zemi, celou přírodu, věž Svatého Sulpicia, zdi velikého semináře, fontánu Čtyř biskupů, pouliční záchodek, stanoviště fiakrů a nájemných automobilů a čekárnu autobusů, stromy, chodce, psy, vrabce, květinářku a její květiny.

Abbé spěchal, aby ukončil rozhovor.

— Samý blud, klam a šalba, mé dítě. Jste křesťan; myslete jako křesťan. Křesťan se nedá z vábit prázdným zdáním. Víra ho chrání před svody; lehkověrnost ponechává volným myslitelům. Nedá si namluvit žádný lživý tlach. Křesťan nosí zbraň, která rozpráší mámení ďáblovo: znamení kříže. Upokojte se, Mořici, neztratil jste svého strážného anděla. Bdí stále nad vámi. Na vás je, abyste mu nečinil tento úkol ani příliš nesnadným, ani příliš trudným. Na shledanou, Mořici. Počasí se změní, cítím v palci u nohy palčivou bolest.

A pan abbé odcházel s brevířem pod paží. Kulhal s důstojností, jež předpovídala biskupa.

Toho dne Arkad a Zita, opřeni o zábradlí, jež vroubí schodiště vedoucí na návrší la Butte, pozorovali dým a mlhy, které se vznášely nad nesmírným městem.

— Může duch postihnout, pravil Arkad, kolik bolestí a utrpení chová v sobě velké město? Myslím, že kdyby se člověku podařilo si to představit, hrůza z tohoto pohledu by byla tak veliká, že by klesl sražen k zemi.

— A přece, odpověděla Zita, všechno, co dýchá v této gehenně, miluje život. Je to velké mystérium!

— Třebaže jsou nešťastní, pokud žijí, děsí se, že přestanou být; nehledají ve zničení útěchu, nepředvídají v něm ani poklid. Jejich šílenství jim činí hrůznou i samotnou nicotu; oživili si ji fantomy. A pohleďte na ty štíty, ty zvonice, ty kopule a ty hroty věží, jež prorážejí mlhou a na vrcholku mají zářící kříž!…

74//

Lidé zbožňují demiurga, který jim učinil život horším než smrt a smrt horší než život.

Zita setrvala dlouho v zamyšlení a nakonec řekla:

— Musím vám, Arkade, učinit doznání. Ithuriela nesvrhla na zem touha ani po spravedlivější spravedlnosti, ani po moudřejším zákonu. Nebeský mír mně učinily nesnesitelným ctižádostivost, záliba v piklech a láska k bohatství a poctám, a prahla jsem po tom, abych se vmísila do bouřlivě se zmítajícího lidského plemene. Sestoupila jsem s uměním, neznámým téměř všem andělům, dovedla jsem si vytvořit tělo, jež měnilo podle mé libosti věk a pohlaví a dovolilo mi seznat nejrůznější a nejúžasnější osudy. Stokrát jsem zaujala vynikající postavení mezi mocnými onoho času, králi zlata a knížaty lidu. Neodhalím vám, Arkade, slavná jména, která jsem nosila; vězte jen, že jsem vládla vědami, uměními, mocí, bohatstvím a krásou ve všech národech světa. Nakonec jsem před několika lety cestovala po Francii v podobě proslulé cizinky a když jsem bloudila jednoho večera v lese u Montmorency, uslyšela jsem flétnu, jež vyprávěla o smutku nebes. Její čistý a bolestný hlas mně drásal duši. Neslyšela jsem dosud nic tak krásného. Oči mi zaplavily slzy, hrdlo dusily vzlyky; přiblížila jsem se a spatřila na pokraji mýtiny starce podobného faunovi, jenž pískal na hrubou píšťalu. Byl to Nectaire. Vrhla jsem se mu k nohám, zlíbala mu ruce a božské rty a uprchla…

Od té chvíle jsem pocítila malost lidských velikostí, byla jsem syta hlučné nicotnosti pozemských věcí a pokořená svou ohromnou a marnou prací. Vytýčila jsem nyní vyšší cíl své ctižádosti, pozdvihla jsem zraky ke své vznešené vlasti a slíbila si, že se do ní vrátím jako osvoboditelka. Opustila jsem své tituly, jméno, statky, přátele, dav svých pochlebníků a stala se neznámou Zitou; pracuji teď v chudobě a osamělosti na osvobození nebes.

— Já jsem rovněž slyšel Nectairovu flétnu, pravil Arkad. Ale kdo je ten starý zahradník, který dává hrubé dřevěné píšťale tak tklivý a krásný hlas?

— Dovíte se to brzy, odpověděla Zita.

75//

Kapitola (16)

Jež uvádí postupně na scénu jasnovidkyni Miru, Zefyrinu a neblahého Amadea a jež na strašlivém příkladu pana Sarietta ilustruje onu myšlenku Euripidovu, že Jupiter zbavuje rozumu ty, jež chce přivést ve zkázu.

Zklamán, že mu nedokázal osvítit víru duchovní, proslavený vědomostmi, a podveden v naději, že nalezne opět svého anděla pomocí pravé víry, Mořic si usmyslil, že se uchýlí k okultním vědám, a rozhodl se, že se půjde poradit s jasnovidkyni. Byl by se bezpochyby obrátil k madame de Thěbes; ale dotazoval se jí už při svých prvních milostných trampotách a odpověděla mu tak moudře, že už ji nepovažoval za kouzelnici. Utekl se k vědomostem módní jasnovidkyně, paní Miry.

Dověděl se několik případů neobyčejné jasnovidnosti této věštkyně; paní Miře se však musel předložit předmět, který nosil nebo kterého se dotkl nepřítomný, na něhož měly být upoutány její jasnovidné zraky. Mořic vzpomínal, jakých předmětů se anděl dotkl od svého přenešťastného vtělení, a připomněl si, že ve své rajské nahotě usedl do nízké lenošky na černé punčochy paní des Aubels a že potom pomáhal této dámě při oblékání. Mořic požádal Gilbertu o některý z talismanů, vyžadovaných jasnovidkyni. Gilberta nemohla nalézt už ani jediný, ledaže by sama byla jedním z dotýkaných talismanů. Neboť anděl se vůči ní projevil krajně indiskrétní a příliš hbitý, aby dokázala předejít jeho útokům.

Když uslyšel toto doznání, jež mu ovšem nesdělovalo nic nového, Mořic se na anděla rozběsnil, dával mu jména nejpodlejších zvířat a přísahal, že mu nakope do zadku, jestliže mu kdy přijde na dosah nohy. Ale brzy se jeho zuřivost obrátila proti paní des Aubels; obviňoval ji, že vyprovokovala nestoudnosti, jež mu nyní oznamovala, a ve svém hněvu ji označil všemi zvířecími symboly nestydatosti a zvrácenosti. Láska k Arkadovi vzplála v jeho srdci horoucněji a čistěji než kdy jindy a opuštěný mladík spínal ruce, klekal na kolena a volal svého anděla se vzlyky a slzami.

Za bezesných nocí si Mořic usmyslil, že za talisman by mohly sloužit knihy, v nichž listoval anděl před svým zjevením. Proto se odebral jednoho rána do knihovny a popřál dobrý den panu Sariettovi, který zanášel do katalogu před romantickým pohledem Alexandra ďEsparvieu. Pan Sariette se usmíval, smrtelně bledý. Ted když neviditelná

76//

ruka už neřádila mezi knihami, které byly svěřeny jeho péči, teď když v knihovně zavládl opět pořádek a pokoj, pan Sariette byl šťasten, ale jeho sil každým dnem ubývalo; byl už z něho jen lehký a nyvý stín. „V plném štěstí člověk zmírá z neštěstí, jež překonal.“

— Pane Sariette, pamatujete se, řekl Mořic, na dobu, kdy vaše knihy byly každou noc přeházeny, promíchány, přehrabány, vláčeny sem a tam, povalovány, shazovány a ocitaly se znenadání až ve stružce ulice Palatine. Byly to dobré časy! Označte mně, pane Sariette, ty, které se nejčastěji ztrácely.

Tyto řeči uvedly pana Sarietta v chmurný úžas, a Mořic je musel třikrát opakovat, aby mu starý knihovník porozuměl. Posléze označil za knihu často dotýkanou nepostižitelnýma rukama prastarý jeruzalémský talmud. I podvržené evangelium z třetího století, skládající se z dvaceti papyrových listů, opustilo mnohokrát své místo. Také v korespondenci Gassendiho neznámý patrně často listoval.

— Ale, připojil pan Sariette, kniha, s níž tajemný návštěvník bezpochyby obcoval s obzvláštní zálibou, byl malý Lucretius v červeném safiánu se znakem Filipa z Vendóme, velkopřevora francouzského, s vlastnoručními poznámkami Voltaira, který, jak známo, navštěvoval v mládí Templ. Strašlivý čtenář, který mi způsobil tolik starostí, nemohl se tohoto Lucretia nasytit a učinil z něho, abych tak řekl, svoji oblíbenou knihu. Měl dobrý vkus, vždyť je to skvost. Bohužel ten netvor udělal na stránce 137 inkoustovou kaňku, kterou nedokáže odstranit veškeré umění chemiků.

A pan Sariette hluboce povzdechl. Litoval, že řekl tolik, když mladý ďEsparvieu se dožadoval zapůjčení onoho drahocenného Lucretia. Marně žárlivý kustod předstíral, že kniha je v opravě u knihaře a nemůže být půjčena. Mořic dal posuňkem najevo, že se nedá do této sítě polapit. Vstoupil odhodlaně do síně filosofů a glóbů, usedl do lenošky a řekl:

— Čekám.

Pan Sariette navrhl jiná vydání latinského básníka. Jsou, pravil, správnější co do textu a tudíž vhodnější pro studium. Nabídl Lucretia Barbouova, Lucretia Coustelierova, nebo ještě lépe, francouzský překlad. Ať si zvolí mezi překladem barona des Coutures, snad poněkud zastaralým, překladem La Grangeovým, překlady ze sbírek Nisarda a Panckouka a dvěma obzvláště uhlazenými verzemi, jednou ve verších, druhou v próze, jež obě vděčí za svou existenci panu de Pongerville z francouzské Akademie.

77//

— Nepotřebuji překlad, zvolal hrdě Mořic. Dejte mi Lucretia převora z Vendóme.

Pan Sariette se zvolna přiblížil ke skříni, v níž byl tento klenot uzavřen. Klíče zvonily v jeho třesoucích se rukou; přiblížil je k zámku a ihned je zase oddálil; navrhl Mořicovi lidového Lucretia ze sbírky Garnierovy.

— Je velmi příjemný do ruky, řekl s lákavým úsměvem.

Ale podle mlčení, jež odpovědělo na tento návrh, poznal, že všechen odpor je marný; vyňal pomalu knihu z příhrady, ubezpečil se, že na stolní přikrývce není zrnko prášku, celý se chvěl a položil ji před pravnuka Alexandra ďEsparvieu.

Mořic v ní začal listovat a když došel na stránku 137., zahleděl se na kaňku fialového inkoustu velikosti hrachu.

— Ano, hle, pravil otec Sariette, který nespouštěl Lucretia z očí, tuhle stopu nechali v knize ti neviditelní netvorové…

— Cože, pane Sariette, copak jich bylo několik? vzkřikl Mořic.

— Není mi známo. Ale nevím, mám-li právo tu skvrnu odstranit. Tak jako kaňka, kterou udělal Paul-Louis Courier na rukopise Florentském, tvoří, abych tak řekl, literární dokument.

Sotvaže stařec pronesl tato slova, zazněl zvonek u vstupních dveří a v sousední místnosti propukla velká vřava kroků a hlasů. Sariette se spěchal podívat, co to rámusí, a srazil se s milenkou otce Guinardona, starou Zefyrinou. Měla vlasy rozježené jako hnízdo zmijí, planoucí tvář, rozháranou hruď, peřinovité břicho vzedmuté hrůznou bouří a zalykala se bolestí a vztekem. A mezi vzlyky, vzdechy, stony a tisícerými zvuky, které vycházely z jejího těla a vytvářely všechen hluk, jaký rozpoutává na zemi vzkypění bytostí a vřava věcí, křičela:

— Odešel, netvor! Odešel s ní! Vystěhoval celý kumbál a nechal mě samotnou s jedním frankem sedmdesáti centimy v kapse!

A vykládala dlouze a nesouvisle, že Michal Guinardon ji opustil, aby žil s Oktávií, dcerou roznašečky chleba, a vychrlila na zrádce proudy nadávek:

— Mužský, kterýho jsem vydržovala za svý peníze přes padesát let. Já jsem přece měla prachy a krásné známosti a všecko. Vytáhla jsem ho z bídy a takhle se mi odměnil. Je to pěknej ptáček, ten váš přítel! Lenoch! Člověk ho musí oblékat jako dítě; opilec!… hnusnej tvor. Vy ho ještě neznáte, pane Sariette… Je to podvodník! Dělá Giotty, ano, Giotty a Fra Angeliky a Grecy jen což, pane Sariette, a prodává je obchodníkům s obrazy, a taky Fragonardy a Baudouiny,

78//

panečku!… Prostopášník, který nevěří v boha!… To je nejhorší, pane Sariette, vždyť bez bohabojnosti…

Zefyrina dlouho chrlila nadávky. A když jí došel dech, pan Sariette toho využil, aby ji nabádal ke klidu a navracel jí naději. Guinardon se vrátí: nemůže zapomenout na padesát let svornosti a jednoty…

Tyto smírné řeči vzbouřily nové běsnění a Zefyrina přísahala, že nikdy nezapomene na pohanu, kterou utrpěla, a že toho netvora už u sebe nepřijme. A kdyby přišel a prosil ji na kolenou za odpuštění, nechala by ho marně škemrat u svých nohou.

— Copak nechápete, pane Sariette, že na něj kašlu, že ho nenávidím, že se mi hnusí!

Vyjádřila šedesátkrát tyto hrdé city a šedesátkrát přísahala, že už Guinardona nechce, že ho nemůže ani vidět — ani namalovaného!

Pan Sariette nikterak nepotíral rozhodnutí, jež po tolikerém zapřísahání považoval za neochvějné. Nekáral Zefyrinu, dokonce jí dával za pravdu. Otvíral před ní čisté obzory, líčil jí křehkost lidských citů, povzbuzoval ji v odříkání a radil zbožnou odevzdanost do vůle boží.

— Když je skutečně váš přítel tak málo hoden náklonnosti…

Dále se mu nepodařilo pokračovat. Zefyrina se na něho vrhla a škubala ho zuřivě za límec šosatého kabátu.

— Málo hodný náklonnosti, křičela a zalykala se pláčem, Michal málo hodný náklonnosti… Dědku jeden, najděte mi jinýho roztomilejšího, veselejšího a duchaplnějšího člověka, jinýho pořád tak mladýho jako on, pořád… Málo hodný náklonnosti! Je vidět, že se nevyznáte v lásce, dědku plesnivý!…

Mladý ďEsparvieu využil toho, že starý Sariette byl takto zaneprázdněn, vsunul malého Lucretia do kapsy, prošel odhodlaně mimo lomcovaného knihovníka a lehce mu pokynul na pozdrav.

Ozbrojen tímto talismanem, běžel na náměstí des Ternes k paní Miře, která ho přijala v rudém a zlatém salóně, kde nebylo vidět ani sovu, ani ropuchu, ani žádné nářadí někdejší magie. Paní Mira ve švestkově modrých šatech a napudrovaných vlasech, už odkvětající, vypadala velmi dobře. Mluvila elegantně a honosila se, že odhaduje skryté věci pouze pomocí vědy, filosofie a náboženství. Ohmatala safiánovou vazbu, a majíc oči zavřené, pozorovala štěrbinou víček latinský nápis a erb, kterým nerozuměla. Byla zvyklá přijímat jako indicie prsteny, kapesníky, dopisy a vlasy; nechápala tedy, jakému druhu osoby může tato zvláštní kniha náležet. V navyklé a mechanické obratnosti zastřela skutečné překvapení překvapením předstíraným.

80//

— To je podivné, zamumlala, podivné… Nerozeznávám dobře… vidím ženu..,

Když pronášela toto magické slovo, pozorovala úkosem účinek, jaký vyvolalo, a četla na tazatelově tváři nenadálé zklamání. Poznala, že se ubírá nesprávnou cestou, a ihned změnila věštbu.

— Ale ihned mizí… To je podivné… podivné… Nejasně vidím nezřetelnou postavu, neurčitou bytost…

Ubezpečila se pohledem, že tentokráte klient její slova hltá, a rozmluvila se o obojetnosti osoby, o mlze, která ji obklopuje.

Nicméně vidění nabývalo před zraky paní Miry poznenáhlu určitosti, dáma sledovala jeho stopu krok za krokem…

Velký bulvár… náměstí se sochou… pustá ulice, schodiště… Je tu, v modravé komnatě, je to mladý muž, jeho tvář je bledá a starostlivá. Jsou věci, jichž, zdá se, lituje a které by už neudělal, kdyby se měl znovu rozhodovat…

Ale námaha při věštění byla příliš veliká. Zemdlenost jasnovidkyni zabránila, aby pokračovala ve svém transcendentálním pátrání. Vyčerpala poslední síly a doporučila naléhavě tomu, který se tázal o radu, aby setrval v těsném spojení s bohem, chce-li nalézt opět to, co ztratil, a dosáhnout zdaru ve svých snahách.

Mořic zanechal při odchodu na krbu louis a opustil věštkyni rozčilen, rozrušen a přesvědčen, že paní Mira má nadpřirozené, naneštěstí nedostatečné schopnosti.

Pod schodištěm si vzpomněl, že nechal malého Lucretia na Pýthiině stole; uvědomil si, že posedlý stařík by ztrátu této knížky nepřežil, a vrátil se pro ni. Když vstupoval do rodného domu, spatřil před sebou strastiplný stín. Byl to otec Sariette, který se hlasem naříkavým jako listopadový vítr dožadoval svého Lucretia. Mořic ho vytáhl nedbale z kapsy svého převlečníku.

— Nechte ty chmurné předtuchy, otče Sariette. Tady máte toho svého, tento…

Knihovník odnášel opět nalezený klenot, tiskl ho k hrudi, položil ho něžně na modrý stolní ubrus a přemítal o bezpečné skrýši pro poklad, na nějž byl tak žárlivý; v duchu kul plány horlivého kustoda. Ale kdo z nás se může honosit, že je moudrý? Předvídavost lidí je krátká a jejich opatrnost ustavičně mařena. Rány osudu jsou nezdolné. Neexistuje rada ani opatrnost, jež by mohly zvítězit nad neblahou sudbou. My nešťastníci, tato slepá síla, řídící hvězdy a atomy, vytváří z našich údělů vesmírný řád! Naše neštěstí je významné pro harmonii

81//

světů. Tento den byl dnem knihaře, jehož sled ročních počasí přiváděl do knihovny dvakrát do roka, ve znamení Skopce a ve znamení Vah. Onoho dne pan Sariette připravoval práci pro knihaře už od rána; kladl na stůl nově získané brožované knihy, které pokládal za hodné vazby nebo kartonáže a také ty, jejichž oděv potřeboval opravu, a sepisoval jejich podrobný seznam. Prostě v sedm hodin se dostavil do knihovny esparvieuské starý Amadeus, zřízenec Legeur-Massieua, knihaře v ulici de 1’Abbaye, a po dvojím přepočítávání, které provedl pan Sariette, navršil knihy určené jeho zaměstnavateli do plachty, jejíž čtyři cípy zavázal a kterou si upevnil na rameno. Potom pozdravil knihovníka slovy:

— Dobrou noc vespolek!

A sešel dolů ze schodiště.

Věci se sběhly tentokráte jako obvykle. Ale Amadeus spatřil na stole Lucretia, vložil ho bez jakéhokoli postranního úmyslu do své plachty a odnesl s ostatními knihami, aniž si toho pan Sariette všiml. Knihovník opustil síň glóbů a filosofů a zapomněl úplně na knihu, jejíž nepřítomnost mu za dne působila tak kruté starosti. To mu právě přísní soudcové budou vytýkat jako ochabnutí jeho génia. Ale není lépe říci, že tak rozhodl osud a že to, co se nazývá náhodou a co je ve skutečnosti řádem přírody, vykonalo tento nepatrný čin, jehož důsledky měly být podle lidského soudu děsné? Pan Sariette šel povečeřet do kavárny U čtyř biskupů a přečetl Kříž. Bylo mu pokojně a blaze. Teprve nazítří, když vstoupil do síně glóbů a filosofů, vzpomněl si na Lucretia, a když ho neviděl na stole, hledal ho všude, ale marně. Nenapadlo ho, že ho mohl Amadeus omylem odnést. Jeho duch mu vsugeroval návrat neviditelného návštěvníka a byl zmítán velkým vzrušením.

Nečťastný kustod uslyšel na chodbě jakýsi hluk, otevřel dveře a spatřil malého Leona, který měl na hlavě oprýmkovanou čáku a metal za křiku „Sláva Francii!“ Hippolitovy hadry, péřové smetáky a vosk na parkety proti pomyslným nepřátelům. Dítě dávalo při svých vojenských hrách této chodbě přednost před kteroukoli jinou částí domu a vloudilo se někdy i do knihovny. Pan Sariette pojal náhle podezření, že vzalo Lucretia, aby si z něho nadělalo střely, a žádal ho po něm hrozivým hlasem. Kluk zapřel, že by ho vzal, a pan Sariette se utekl ke slibům.

— Leone, jestli mi přineseš zpátky červenou knížku, dám ti čokoládu.

82//

A chlapec upadl v zamyšlení. A večer, když pan Sariette scházel ze schodů, potkal Leona, který mu řekl:

— Tady máte knihu!

Podával mu rozedranou obrázkovou knížku Pohádku o chytrém Honzovi a dožadoval se čokolády.

Několik dní nato Mořic dostal poštou prospekt detektivní agentury, řízené bývalým úředníkem na prefektuře a slibující rychlost a diskrétnost. Podle udané adresy nalezl vousatého muže, zachmuřeného a ustaraného, který ho požádal o zálohu a slíbil, že dotyčnou osobu vyhledá.

Někdejší úředník na prefektuře mu brzy dopsal a sdělil mu, že zahájil velmi obtížná pátrání a že potřebuje novou zálohu. Mořic zálohu nedal a rozhodl se, že bude hledat sám.

Domýšlel se, nikoliv bez jisté pravděpodobnosti, že anděl obcuje s ubožáky, protože nemá peníze, a s psanci všech národů, revolucionáři jako on; vloudil se do ubohých penziónů v Saint-Ouenu, la Chapelle, na Montmartru, u Italské brány, do brlohů, kde lidé spí zavěšeni lokty na provaze, do hospod, v nichž se podávají jídla z drobů, a krčem, v nichž dávají směs zbytků všemožných pokrmů za tři sou, do sklepení tržnice a k otci Mumii.

Mořic navštívil restauranty, v nichž jedí nihilisté a anarchisté; setkal se tam se ženami oblečenými jako muži a s muži oblečenými jako ženy, s posupnými a chmurnými jinochy a s osmdesátníky modrých očí, smějících se jako malé děti. Pozoroval, dotazoval se, pokládali ho za fízla, jedna překrásná žena ho bodla nožem, a už druhý den pokračoval ve svém pátrání v hospodách, hotelích, nevěstincích, hráčských doupatech, hampejzech, vykřičených krčmách a nálevnách, které vroubí pevnostní valy, u vetešníků a mezi apači.

Když matka viděla, jak je vyzáblý, uštvaný a zamlklý, trápila se:

— Musíme ho oženit, říkala. Škoda, že slečna de la Verdeliěre nemá lepší věno.

Abbé Patouille netajil své znepokojení:

— To dítě, říkal, prodělává vnitřní krizi.

— Domnívám se spíš, odpovídal pan René d’Esparvieu, že se dostal pod vliv nějaké špatné ženy. Měli bychom mu nalézt zaměstnání, které by ho zaujalo a lichotilo jeho ješitnosti. Mohl bych ho dát jmenovat tajemníkem výboru pro udržování venkovských kostelů nebo poradním advokátem sdružení katolických instalatérů.

83//

Kapitola (17)

V níž se dozvídáme, že Sofar, právě tak žádostivý zlata jako Mamon, dal před svou nebeskou vlastí přednost Francii, požehnané zemi Úspor a Úvěru; ukazuje se poznovu, že ten, kdo vlastní, hrozí se každé změny.

Mezitím Arkad vedl nenápadný a pracovitý život. Pracoval v tiskárně v ulici Saint-Benoit a bydlil v mansardě v ulici Mouffetard. Jelikož jeho druhové začali stávkovat, opustil dílnu a věnoval své dny propagandě tak šťastné, že získal pro stranu vzpoury přes padesát tisíc oněch strážných andělů, kteří, jak nedávno usoudila Zita, byli nespokojení se svým postavením a nasáklí myšlenkami století.

Ale nedostávaly se mu peníze v důsledku svobody a nemohl využít svého času k poučování synů nebes, jak by byl chtěl. Podobně i kníže Istar vyráběl z nedostatku peněz méně pum, než bylo třeba, a méně krásné. Připravoval ovšem mnoho malých kapesních bomb. Naplnil jimi příbytek Teofilův a zapomínal je každodenně na kavárenských pohovkách. Ale elegantní bomba, příjemná do ruky, pohodlná, která může zničit několik rozlehlých domů, stojí dvacet až dvacet pět tisíc franků. A kníže Istar měl takové pouze dvě. Arkad a Istar dychtili tedy opatřit si potřebný kapitál a šli spolu požádat o peníze slavného peněžníka Maxe Everdingena, který řídí, jak známo, jeden z největších úvěrních ústavů ve Francii a ve světě vůbec. Méně se ví, že Max Everdingen není zrozen z ženy, ale že je to padlý anděl. Je to však pravda. Jmenoval se v nebi Sofar a střežil poklady Jaldabaotha, velkého milovníka zlata a drahokamů. V tomto úřadu Sofar pojal lásku k bohatství, kterou nelze ukojit ve společnosti, jež nezná ani burzy, ani banky. Jeho srdce planulo horoucí láskou k bohu Hebrejů, jemuž zůstal po dlouhé věky věren. Ale na začátku dvacátého století křesťanské éry upřel z oblačných výšin zraky na Francii; viděl, že tato země je pod jménem republiky zřízena plutokraticky a že pod zevnějškem demokratické vlády tam vládne svrchovanou mocí, bezohledně a nekontrolovatelně, vysoké peněžnictví. Od té chvíle se mu stal pobyt na nebesích nesnesitelným. Prahl po Francii jako po své vyvolené vlasti a jednoho dne, odnášeje s sebou všechny polodrahokamy, jimiž se mohl obtížit, sestoupil na zem a usadil se v Paříži. Tento hamižný anděl tam začal obchodovat. Jeho tvář neskýtala od jeho ztělesnění nic nebeského; zobrazovala v dokonalé čistotě semitský typ a člověk na ní obdivoval rýhy a vrásky, které tvoří rysy bankovních obličejů a které nalézáme

84//

už u mužů vážících zlato od Quentina Matsyse. Jeho začátky byly skromné, jeho jmění nestoudné. Oženil se s ohyzdnou ženou a oba se mohli vidět ve svých dětech jako v zrcadle. Palác barona Maxe Everdingena, který se tyčí na výšinách Trocadera, oplývá památkami křesťanské Evropy.

Baron přijal Arkada a knížete Istara ve své pracovně, která je jednou z nejprostších komnat v paláci. Strop je ozdoben freskou Tiepolovou, přenesenou z kteréhosi benátského paláce. V pracovně stojí psací stůl regenta Filipa Orleánského. Jsou v ní skříně a vitríny, obrazy, sochy.

Arkad bloudil očima po stěnách:

— Jak se stalo, ó bratře Sofare, že vy, který máte dosud izraelitské srdce, zachováváte tak špatně přikázání svého boha, který řekl: „Nedělejte sobě model, ani obrazu rytého,“ neboť vidím zde Houdonova Apollona, Lemoinovu Hébé a několik poprsí od Caffieryho. A jako Šalomoun ve svém stáří stavíte i vy, ó synu boží, do svého příbytku modly cizích národů; co jiného je tato Boucherova Venuše, tento Rubensův Jupiter a tyto Nymfy, jež vděčí za rybízovou zavařeninu, která se jim řine mezi úsměvnými hýžděmi, štětci Fragonardovu. A chováte, Sofare, v této jediné vitríně žezlo Svatého Ludvíka, šest set perel rozsypaného náhrdelníku královny Marie Antoinetty, císařský plášť Karla V., tiáru cizelovanou Ghiberim pro papeže Martina V. Collonu, Bonapartův meč…A vím já, co ještě?…

— Maličkosti! pravil Max Everdingen.

85//

— Drahý barone, řekl kníže Istar, máte dokonce prsten, jejž Karel Veliký navlékl na prst víle a jenž byl považován za ztracený… Ale přistupme k naší záležitosti. Můj přítel a já vás přicházíme požádat o peníze.

— Myslím si to, odpověděl Max Everdingen. Kdekdo žádá o peníze, ale z různých důvodů. Proč žádáte o peníze vy?

Kníže Istar odvětil prostě:

— Abychom provedli revoluci ve Francii.

— Ve Francii? opakoval baron, ve Francii?… Nuže, na to vám peníze nedám! To buďte ujištěni.

Arkad neskrýval, že očekával od nebeského bratra víc štědrosti a velkodušnější přispění.

— Náš záměr, řekl, je rozsáhlý. Obsahuje nebe a zemi. Je ve všech podrobnostech promyšlen. Uděláme nejprve sociální revoluci ve Francii, v Evropě, na celé planetě; potom přeneseme válku do nebe a zřídíme tam pacifistickou demokracii. Ale abychom si podrobili nebeské tvrze, abychom ztekli Horu Hospodinovu, abychom mohli hnát útokem na nebeský Jeruzalém, potřebujeme rozsáhlé vojsko, nesmírný materiál, strašlivé pumy a elektrofory dosud nevídané síly. Nemáme zdroje na opatření takovýchto prostředků. Revoluci v Evropě můžeme provést s menším nákladem. Naším úmyslem je začít Francií.

— Jste šílenci, vzkřikl baron Everdingen, šílenci a hlupáci. Slyšte mě: ve Francii už se nedá provést jediná reforma. Všechno je v ní dokonalé, definitivní, nezměnitelné. Rozumíte: nezměnitelné.

A aby dodal větší důraz svému tvrzení, baron Everdingen třikrát udeřil do regentova psacího stolu.

— Naše hlediska se různí, řekl mírně Arkad. Myslím stejně jako kníže Istar, že všechno v této zemi se musí změnit. Ale proč se přít? A je příliš pozdě. Přicházíme s vámi promluvit, ó bratře Sofare, jménem pěti set tisíc nebeských duchů, kteří jsou rozhodnuti započít zítra všeobecnou revoluci.

Baron Everdingen zvolal, že jsou ztřeštěnci, že nedá ani pěťák, že je zločinné a šílené útočit na nejobdivuhodnější věc světa, na věc, která činí zemi krásnější než nebe: na peněžnictví.

Byl básnický a prorocký: jeho srdce se zachvívalo posvátným nadšením. Ukázal francouzskou Úsporu, ctnostnou Úsporu, Úsporu cudnou a čistou, podobnou panně z Písně písní, přicházející z hloubi venkova ve vesnické kytlici a přinášející snoubenci, jenž ji očekává, statný a zářivý, Úvěru, poklad své lásky. A ukázal Úvěr, bohatý dary

86//

své choti, vylévající na všechny národy vesmíru proudy zlata, jež se samy od sebe vracejí rozhojněné tisícerými neviditelnými praménky do požehnané půdy, z níž vytryskly.

— Úsporou a Úvěrem se Francie stala novým Jeruzalémem, jenž se skví nade všemi národy Evropy, a pozemští králové přicházejí celovat její růžové nohy. A to byste chtěli zničit! Jste bezbožníci a svatokrádežníci.

Takto děl peněžnický anděl. Neviditelná harfa provázela jeho hlas a jeho zraky metaly blesky.

Mezitím Arkad, nedbale opřený loktem o regentův psací stůl, rozkládal před baronovými zraky plány pařížské půdy, jejího podzemí a jejího nebe s červenými křížky označujícími body, kde měly být pumy vkládány do sklepů a katakomb, vrhány na veřejné cesty a metány flotilou vzducholodí. Všechny peněžní ústavy, zejména Everdingenova banka a její pobočky, byly označeny červenými křížky.

Peněžník pokrčil rameny.

— Ale jděte! Jste nuzáci a tuláci, štvaní všemi policiemi světa. Nemáte ani vindru. Jak byste mohli všechny ty pumy zhotovit?

Místo odpovědi vytáhl kníže Istar z kapsy malý měděný válec, který přívětivě nabídl baronu Everdingenovi.

— Vidíte, řekl, tuto prostou krabici? Stačilo by nechat ji upadnout sem na podlahu, abych okamžitě obrátil tento rozsáhlý palác i s jeho obyvateli v hromadu dýmajícího popela a zažehl požár, který by pohltil celou čtvrť Trocadero. Mám takových pum deset tisíc, vyrábím jich tři tucty denně.

Peněžník vyzval cheruba, aby uložil pumu zase do kapsy, a pronesl smířlivým tónem:

— Poslyšte, přátelé. Jděte ihned dělat revoluci do nebe a ponechte věci v této zemi tak, jak jsou. Podepíšu vám šek. Budete si moci opatřit všechen materiál, který potřebujete k útoku na nebeský Jeruzalém.

A baron Everdingen už v duchu sestavoval velkolepý obchod s elektrofory a válečnými dodávkami.

87//

Kapitola (18)

Zde začíná zahradníkovo vyprávění, z něhož uvidíme rozvíjet se osudy světa v rozpravě názorově právě tak určité a velkolepé, jako je Bossuetova „Rozprava o všeobecných dějinách“ názorově úzkoprsá a smutná.

Zahradník usadil Arkada a Zitu v hloubi štěpnice do besídky, ověšené divokým vínem.

— Arkade, řekl krásný archanděl, Nectaire ti snad odhalí to, co prahneš zvědět. Popros ho, aby mluvil.

Arkad ho poprosil, starý Nectaire odložil dýmku a začal těmito slovy:

— Znal jsem ho: byl to nejkrásnější ze serafů. Skvěl se rozumností a odvahou. Jeho širé srdce se vzdouvalo všemi ctnostmi, které se rodí z pýchy: upřímností, statečností, stálostí v utrpení, tvrdošíjnou nadějí. Za oněch věků, které předcházely věkům nynějším, v severním nebi, kde září sedm magnetických hvězd, obýval démantový a zlatý palác, šelestící neustálým ševelem křídel a vítěznými zpěvy. Jahve na své hoře žárlil na Lucifera.

Víte to oba: andělé práv ě tak jako lidé cítí klíčit v sobě lásku a nenávist. Někdy jsou schopni šlechetných rozhodnutí, ale příliš často jsou poslušní prospěchu a podléhají bázni. Tehdy jako dnes jevili většinou neschopnost k vznešeným myšlenkám a veškerou jejich ctnost tvořil strach před Hospodinem. Luficer choval velké pohrdání k mrzkým věcem a opovrhoval touto smečkou služebných duchů, hovících si ve hrách a slavnostech. Ale těm, které oživoval odvážný duch a neklidná duše, těm, které rozplameňovala divoká láska ke sv obodě, dával přátelství, jež mu spláceli zbožňováním. Ti sbíhali houfně z Horv Hospodinovy a přinášeli serafovi hold, který On chtěl mít jen pro sebe.

Zaujímal jsem místo mezi Panstvy a mé jméno Alaciel nebylo beze slávy. Abych uspokojil svého ducha, mučeného neuhasitelnou žízní po poznávání a porozumívání, pozoroval jsem přirozenost věcí, studoval jsem vlastnosti kamenů, vzduchu a vod, pátral jsem po zákonech, které řídí hmotu hrubou a hmotu jemnou, a po dlouhých úvahách jsem si uvědomil, že vesmír se nevytvořil tak, jak se nám to jeho domnělý stvořitel snažil namluvit; poznal jsem, že všechno, co je, je samo sebou a nikoliv libovůlí Jahvovou, že svět je sám sobě strůjcem a že duch je sám sobě bohem. Od té chvíle jsem pohrdal Jahvem pro jeho klamná předstírání a nenáviděl jsem ho, protože se jevil odpůrcem

88//

všeho, co já pokládal za žádoucí a dobré: svobody, zvědavosti a pochybnosti.

Tyto city mě sblížily se serafem. Obdivoval jsem ho, miloval; žil jsem v jeho světle. Když se posléze objevilo, že mezi ním a Oním je nutno zvolit, dal jsem se na stranu Lucifera a mou ctižádostí bylo už jen sloužit mu a mou touhou sdílet jeho osud.

Protože válka se stala nevyhnutelnou, připravoval ji s neúnavnou bdělostí a se všemi prostředky zkoumavého ducha. Učinil z Trůnů a Panstev Chalybery a Kyklopy, dobyl z hor, které vroubily jeho říši, železo, jemuž dával přednost před zlatém, a ukoval zbraně v jeskyních nebes. Potom shromáždil na pustých pláních severu myriády duchů, ozbrojil je, poučil, vycvičil. Tento podnik byl sice připravován potají, ale byl příliš rozsáhlý, aby o něm protivník nebyl záhy zpraven. Lze říci, že ho stále tušil a že se ho stále strachoval, neboť učinil ze svého obydlí pevnost a z andělů vojenské zástupy a dal sám sobě jméno boha zástupů. Připravil své hromy. Víc než polovina nebeských dítek mu zůstala věrna, zřel shlukovat se kolem sebe poslušné duše a trpělivá srdce. Archanděl Michael, jenž byl prost bázně, ujal se velení těchto poddajných vojů.

Jakmile Lucifer uviděl, že jeho armáda dosáhla bodu, kdy ani už nevzrůstala, ani se nezdokonalovala ve válečnictví, obrátil ji kvapně proti nepříteli; slíbil svým andělům bohatství a slávu a táhl v jejich čele na Horu, která nese na svém temeni trůn Vesmíru. Po tři dny jsme sežehovali svým letem pláně éteru. Nad hlavami nám vlály černé korouhve vzpoury. Hora Hospodinova se už vynořovala růžová na východním nebi a náš vůdce měřil zraky její zářící hradby. Pod safírovými zdmi se prostíraly nepřátelské šiky, jež se skvěly zlatém a drahokamy, zatímco my táhli pokryti bronzem a železem. Jejich rudé a modré praporce se vzdouvaly ve větru a na hrotech jejich kopí se zažehovaly blesky. Záhy byla vojska oddělena od sebe jen úzkou mezerou, pruhem rovné a holé země, a i nejstatečnější se zachvívali při pomyšlení, že tam v krvavé řeži naplní své osudy.

Andělé, jak víte, neumírají. Ale když ocel, železo, démantový hrot nebo plamenný meč rozdrásají jejich jemné tělo, cítí bolest krutější, než jakou mohou zakoušet lidé, neboť jejich tělo je vzácnější, a je-li zničen některý důležitý orgán, klesají nehybní, pomalu se rozkládají, rozpouštějí se v mlžiny a plynou, nepostřehnutelní, rozptýlení po dlouhé věky chladným éterem. A když posléze nabudou ducha opět spolu s tvarem, neupamatovávají se plně na svůj minulý život. Je

89//

tudíž přirozené, že andělé se bojí utrpení a že nejstatečnějších mezi nimi se zmocňuje zmatek při pomyšlení, že by pozbyli světla a sladké vzpomínky. Kdyby tomu bylo jinak, plémě andělů by neznalo ani krásy zápasu, ani slávy oběti. Ti, kdo bojovali na nebesích před započetím věků pro Boha zástupů nebo proti němu, byli by se oddávali bezectně předstíraným bitvám a já bych vám nemohl říci, děti, s oprávněnou pýchou: „Byl jsem tam.“

Lucifer dal znamení k boji a vrhl se do něho první. Vyrazili jsme na nepřítele, domnívali jsme se, že ho zničíme okamžitě a že se zmocníme prvním rozmachem posvátné tvrze. Bojovníci žárlivého boha, méně ohniví, ale neméně neústupní než bojovníci naši, zůstávali neochvějní. Archanděl Michael jim velel s klidem a rozhodností velikého srdce. Třikrát jsme se pokusili prolomit jejich řady, které třikrát nastavily našim železným hrudím plamenné hroty svých kopí, rychle pronikající i nejtvrdší krunýře. V miliónech padala oslavená těla. Posléze naše pravé křídlo prolomilo levé křídlo nepřítelovo a spatřili jsme záda Knížat, Mocností, Sil, Panstev a Trůnů, kteří prchali, bičujíce se patami, zatímco andělé třetího kůru poletovali v šíleném zmatku nad nimi a pokrývali je sněhem per, smíšeným s deštěm krve. Míhali jsme se, pronásledujíce je mezi troskami vozů a kupami zbraní, a urychlili jsme jejich překotný útěk… Náhle udiví náš sluch bouře výkřiků, která se vzdouvá a blíží, těhotná zoufalým řevem a vítězným halasem: Pravé křídlo nepřítelovo, obrovští Archandělé Nejvyššího, se vrhli na náš levý bok a rozrazili ho. Musíme zanechat uprchlíky a přispěchat na pomoc našim rozptýleným vojům. Náš kníže chvátá k nim a dává boji příznivý obrat. Ale levé křídlo nepřítelovo, jehož rozprášení jsme nedovršili, necítí se už poháněno ani šípy, ani kopími, nabývá opět odvahy, obrací se a znovu se nám staví čelem.

Noc zastavila nerozhodný boj. Zatímco ležení odpočívalo pod záštitou temna v tichém vzduchu, jímž chvílemi prochvívalo sténání raněných, Lucifer připravoval druhý den. Před svítáním polnice troubí budíček. Naši válečníci přepadají nepřítele ve chvíli modlitby, rozhánějí ho a nastává dlouhé krveprolévání. Když už všichni padli nebo uprchli, archanděl Michael, sám s několika druhy o čtyřech plamenných křídlech, vzdoroval ještě úderům nesčíslné armády. Couvali, nepřestávali nám nastavovat hruď a Michael ukazoval neměnné chladnokrevnou tvář. Slunce bylo v třetině své dráhy, když jsme začali slézat Horu Hospodinovu. Krušné stoupání; pot se nám řinul z čel; žhoucí světlo nás oslepovalo. Naše pernatá křídla, obtížená železem, nemohla nás

90//

už nést; ale naděje nám vytvářela křídla, která nás zdvihala. Krásný Seraf ukazoval nám cestu svou zářivou rukou bez přestání výš a výše. Po celý den jsme se šplhali na pyšnou horu, jež se večer oděla v blankytné, růžové a opálové barvy. Zástupy hvězd, které se objevily na obloze, zdály se odleskem našich zbraní. Nad našimi hlavami se vznášelo neskonalé ticho. Kráčeli jsme, opojeni nadějí. Náhle ze zatmělého nebe vytrysknou blesky. Hrom burácí a z výšin mračné Hory padá oheň nebes. Z našich přilbic, z našich krunýřů se řinou plameny a naše štíty se lámou pod kameny, vrhanými neviditelnýma rukama. Lucifer v uragánu ohně zachoval svou neohroženost. Marně bil do něho hrom zdvojnásobenými údery: zůstával vztyčen a vzdoroval stále nepříteli. Nakonec otřásl Horou hrom a srazil nás střemhlav do hlubin v divé směsi s ohromnými balvany safírů a rubínů, a řítili jsme se nehybní, schvácení mdlobou, po dobu, kterou nikdo nedovedl změřit.

Procitl jsem ve lkajících temnotách. A když jsem přivykl oči hluboké noci, uzřel jsem kolem sebe druhy ve zbrani, spočívající po tisících na sirnaté půdě, po níž se míhaly sinalé záblesky. Mé zraky objevovaly pouze solfatary, dýmající sopečné jícny, otravná bahna. Obzor uzavíraly hory ledu a oceány temnot. Naše čela tížilo ocelové nebe. A hrůza tohoto místa byla taková, že jsme schouleni zaplakali s lokty na kolenou a pěstmi vrytými do tváří.

Ale brzy jsem pozdvihl oči a spatřil Serafa, tyčil se přede mnou jako věž. Na jeho prvotní nádheru vrhala bolest chmurnou a skvělou krásu.

— Druhové, pravil nám, musíme si blahopřát a radovat se, neboť jsme oproštěni od nebeského otroctví. Zde jsme svobodni, a lepší svoboda v pekle než otroctví v nebi**. Nejsme přemoženi, protože nám zůstává vůle zvítězit. Skrze nás zakolísal trůn žárlivého boha; skrze nás se zřítí. Vstaňte, druhové, a vzhůru srdce!

Ihned jsme na jeho rozkaz nakupili hory na hory a postavili na vrchol stroje, které metaly na božská sídla plamenná skaliska. Nebeské vojsko bylo tím udiveno a ze sídla slávy vytryskly stony a zděšené výkřiky. Už jsme se domnívali, že se vrátíme vítězně do své vznešené vlasti, ale Hora Hospodinova se ověnčila blesky a hrom, dopadaje na naši pevnost, obrátil ji v prach.

Po této nové pohromě Seraf setrval nějakou dobu v zamyšlení s tváří pohrouženou do dlaní. Potom ukázal zčernalou tvář. Nyní byl Satan větší než Lucifer. Věrní andělé se tísnili kolem něho.

** Better to reign in Hell, than seve in Heav’n. Ztracený ráj, kniha 1., v. 254.

91//

— Přátelé, jestli jsme dosud nezvítězili, je to proto, že nejsme ani hodni, ani schopni zvítězit. Vězme, čeho se nám nedostávalo. Jen věděním ovládneme přírodu, dobudeme panství nad vesmírem, staneme se bohem. Musíme dobýt hrom; tomu se musíme věnovat bez oddechu. Tudíž Božskou horu nám nevydá slepá odvaha (nikdo neměl dnes víc odvahy než vy), ale bádání a přemítání. V tomto němém sídle, do něhož jsme spadli, uvažujme, pátrejme o skrytých příčinách věcí. Pozorujme přírodu; pronásledujme ji mohutnou horoucností a dobyvačnou touhou, usilujme proniknout její nekonečnou velikost a její nekonečnou malost. Vězme, kdy je neplodná a kdy je úrodná; jak dělá teplo a chlad, radost a bolest, život a smrt; jak shromažďuje a rozděluje své prvky, jak vyrábí řídký vzduch, jejž vdechujeme, a démantová a safírová skaliska, z nichž jsme byli svrženi, a božský oheň, jímž jsme zčernali, a hrdou myšlenku, jež bouří naše duchy. Rozdrásáni širokými ranami, popáleni plameny a ledem vzdáváme dík osudu, jenž se postaral, aby se nám otevřely oči, a radujeme se ze svého údělu. Právě bolest nás podněcuje, abychom prodělávali první zkušenost s přírodou, abychom ji poznávali a ovládli. Až nás bude příroda poslouchat, budeme bohy. Ale i kdyby nám měla zatajit navždy svá tajemství, odepřít zbraně a ponechat si tajemství hromu, i tehdy se musíme pokládat za šťastné, že jsme poznali bolest, protože nám odhaluje nové city, drahocennější a sladší než všechny ty, které jsme okoušeli ve věčné blaženosti, a protože nám vnuká lásku a soucit, neznámé na nebesích.

Tato Serafova slova změnila naše srdce a otevřela nám nové naděje. Naše hrudi vzdouvala nesmírná touha, touha po poznávání a milování.

Mezitím se rodila země. Její nesmírná a mlžná koule se každým okamžikem srážela a tuhla. Vody, které živily algy, madrepory, lastury a nesly lehké loďstvo loděnek, nepokrývaly ji už celou; hloubila se v řečiště a už se objevovaly pevniny, kde se ve vlažném bahně plazily obojživelné nestvůry. Pak se hory pokryly lesy a různá zvířecí plemena začala spásat trávu, mech, bobule keřů a žaludy dubů.

Pak se zmocnil jeskyní a úkrytů pod skalisky ten, který dovedl hrotitým kamenem proklát živé zvíře a úskokem přemoci staré obyvatele lesů, plání a hor. Člověk začal trudně svou vládu; byl slabý a nahý, jeho řídké chlupy ho špatně chránily před zimou. Jeho ruce se končily nehty příliš tenkými, aby zápasily se spárem dravců: ale poloha jeho palců, které se přikláněly k jiným prstům, dovolovala mu uchopit snadno nejrozmanitější předměty a zabezpečovala mu obratnost v ne

92//

dostatku síly. Aniž se podstatně lišil od ostatních zvířat, byl schopnější než kterékoliv jiné pozorovat a srovnávat. Protože vydával z hrdla rozličné zvuky, usmyslil si označovat zvláštní modulací hlasu každý z předmětů, které upoutávaly jeho ducha, a tato řada různých zvuků pomohla mu zachycovat a sdělovat myšlenky. Jeho bědný úděl a jeho úzkostný duch vnukly sympatii přemoženým andělům, kteří v něm rozpoznávali smělost, podobnou jejich smělosti, a zárodky pýchy, příčiny jejich muk a jejich slávy. Přišli ve velikém počtu obývat vedle něho onu mladou zem, kam je jejich křídla snadno donesla. Nalezli zalíbení v tom, že pohádali jeho inteligenci a podněcovali jeho ducha. Naučili ho odívat se kožemi divokých zvířat a válet kameny k jeskyním, aby uzavřel přístup tygrům a medvědům. Naučili ho vykřesávat plamen otáčením hůlky v suchém listí a udržovat na kameni ohniště posvátný oheň. Vnuknutím důmyslných démonů odvážil se přeplout řeku v rozeklaných a vyhloubených kmenech stromů; vynalezl kolo, žernov a pluh. Radlice drásala zemi plodnou jizvou a zrno skýtalo těm, kdož je rozmělňovali, božskou potravu. Hnětl nádobí z hlíny a přitesával křemen v rozmanité nástroje. Zkrátka pobývali jsme mezi lidmi, utěšovali jsme je a vyučovali. Byli jsme pro ně obvykle neviditelní; ale večer jsme se jim zjevovali v záhybu cest pod podobami někdy podivnými a bizarními, někdy důstojnými a půvabnými, a brali jsme na sebe podle chuti vzhled lesního nebo vodního netvora, ctihodného muže, krásného dítěte nebo ženy rozložitých boků. Stávalo se nám občas, že jsme se jim posmívali ve svých písních nebo že jsme jejich inteligenci podrobovali zkoušce nějakým bujným žertem. Někteří mezi námi, povahy poněkud bouřlivé, škádlili rádi jejich ženy a jejich děti, ale byli jsme vždy ochotni přispět těmto nižším bratrům na pomoc.

Naší péčí se jejich inteligence dostatečně vzepjala, aby poznala blud a postihovala lživé vztahy mezi věcmi. Jelikož předpokládali, že obraz spojují se skutečností magické svazky, pokrývali stěny svých doupat podobami zvířat a ryli do slonoviny obrazy sobů a mamutů, aby si zabezpečili kořist, kterou představovaly. S neskonalou pomalostí míjela staletí nad počátky jejich ducha. Posílali jsme jim ve snu šťastné myšlenky, vnukali jim, aby krotili koně, kleštili býky, učili psy hlídat ovce. Utvořili rodinu, kmen. Jednoho dne jeden z jejich potulných kmenů byl přepaden divokými lovci. Mladí mužové kmene ihned utvořili kárami ohradu, do níž uzavřeli ženy, děti, starce, voly, poklady, a z vozů metali vražedné kameny na útočníky. Takto bylo založeno

93//

první město. Člověk zrozený v bídě a odsouzený k vraždění přikázáním Jahvovým zocelil své srdce v bojích a vděčil válce za své nejvznešenější ctnosti. Posvětil svou krví posvátnou lásku k vlasti, jež bude musit (jestliže člověk naplní až do konce své osudy) obsáhnout v míru celou zemi. Jeden z nás, Daidalos, přinesl mu tesařskou sekeru, krokvici a plachtu. Takto jsme učinili bytí smrtelníků méně trpké a méně nesnadné. Zbudovali na jezerech rákosové osady, v nichž mohli okoušet zadumaný poklid neznámý ostatním obyvatelům země, a když dovedli ukájet svůj hlad bez příliš namáhavého úsilí, vdechli jsme do jejich hrudi lásku ke kráse.

Vztyčili pyramidy, obelisky, věže, obrovské sochy, jež se usmívaly, strnulé a divoké, a symboly rozplozování. Naučili se nás znát nebo nás dovedli aspoň tušit a cítili k nám bázeň a přátelství. Nejmoudřejší z nich pátrali po nás v posvátné hrůze a hloubali o našem učení. Národové Řecka a Asie zasvěcovali nám vděčně kameny, stromy a stinné lesy, přinášeli nám oběti, zpívali nám hymny; slovem byli jsme pro ně bohy a oni nás nazývali Horus, Isis, Astarté, Zeus, Pallas, Kybélé, Démétér a Triptolemos. Satan byl zbožňován pod jménem Dionýsa, Euana, Bakcha, Lenaia. Jevil ve svých zjeveních tolik síly a krásy, kolik mohou postihnout lidé. Jeho oči měly něžnost lesních fialek; na jeho rtech se skvěl rubín rozpuklých granátových jablek, chmýří, jemnější než samet broskví, pokrývalo jeho líce a jeho bradu; jeho plavý vlas, spletený v diadém a svázaný volně na temeni hlavy, byl ověnčen břečťanem. Okouzloval šelmy, vnikal do hlubokých lesů, vábil k sobě divoké duchy, všechno, co šplhalo po stromech a ukazovalo mezi listovím plachou zřítelnici, všechny násilné a bázlivé bytosti, které se živily hořkými bobulemi a jejichž chlupatá hruď chovala barbarské srdce, pololidi lesů, jimž hlásal laskavost a vlídnost a kteří ho sledovali, opojeni radostí a krásou. Zasadil vinnou révu a naučil smrtelníky lisovat hrozny, aby z nich teklo víno. Skvělý probíhal světem, rozséval dobrodiní a byl sledován dlouhým průvodem. Abych ho mohl provázet, vzal jsem na sebe podobu kozonoha; z čela mi čněly dva rodící se růžky; měl jsem rozplesklý nos a hrotité uši; na krku mi visely dvě mandle podobně jako kozlům; na mých bedrech se zmítal kozlí ocas a moje chlupaté nohy končily černým a rozeklaným kopytem, jež deptalo rytmicky půdu. Dionýz táhl ve vítězném pochodu světem. Prošel jsem s ním Lýdii, frygická pole, žhavé pláně Persie, Médii ježící se jinovatkou, šťastnou Arábii a bohatou Asii, jejíž kvetoucí města omývá moře. Jel kupředu na káře tažené lvy a rysy za

94//

zvuků fléten, cymbálů a bubínků, vynalezených pro jeho mystéria. Bakchantky, thyady a menády, opásány skvrnitými nebrydami, zmítaly thyrsem ovinutým břečťanem. Strhovaly s sebou satyry, jejichž veselý dav jsem vedl já, silény, pany a kentaury. Pod jeho kroky se rodily květy a plody a když udeřil do skal svým thyrsem, dával z nich vytrysknout jasným pramenům.

V době vinobraní navštěvoval Řecko; vesničané mu vybíhali vstříc, pomalováni zelenými nebo rudými šťávami rostlin, tvář pokrytou maskami ze dřeva, kůry nebo listoví a s hliněným pohárem v ruce, a tančili vilné tance. Jejich ženy napodobovaly družky Boha; hlavu měly ověnčenou zeleným listovím a ovíjely si pružná bedra kožemi kolouchů a kozlátek. Panny si uvazovaly na šíji věncoví fíků, hnětly moučné koláče a nosily fallus v mystickém košíku. A vinaři, zatřísnění vinnou usedlinou, stáli na svých vozících, vyměňovali si s mimojdoucími posměšky a nadávky a vynalézali tragédii.

Zajisté, Dionýsos učil pěstovat rostliny a donucovat je, aby nesly šťavnaté plody, nikoli dřímáním u studánky, ale tvrdou prací. A když hloubal o umění, jak učinit z hrubých obyvatel lesů plemeno přátelské lyře a podrobené spravedlivým zákonům, nejednou se po jeho čele rozpalovaném nadšením mihla zádumčivost a chmurné blouznění. Ale jeho hluboké vědění a jeho přátelství k lidem dalo mu překonat všechny překážky. Ó, božské dny! Ó, krásná jitřenko života! Vedli jsme. bakchnále po zvrásněných vrcholech hor a plavých březích moří.

V naše hry se mísily najády a oreády. Když jsme se přiblížili, i Afrodita vystoupila z pěny vln, aby se na nás usmála.

Kapitola (19)

Vyprávění pokračuje.

Když se lidé naučili vzdělávat zemi, honit stáda, obklopovat zdmi posvátné pevnosti a poznávat bohy podle jejich krásy, uchýlil jsem se do líbezné krajiny obemknuté hustými lesy, kterou svlažují Stymfalos, Olbios, Erymanthos a pyšný Kratis, napájený ledovými vodami Styxu, a tam, ve svěžím údolí, na úpatí pahorku porostlého tolokněnkami,

96//

olivovníky a sosnami, pod skupinou platanů a bílých topolů, na břehu potoka, který teče s tichým bubláním mezi hustými lentišky, zpíval jsem pastevcům a nymfám o zrození světa, původu ohně, řídkého vzduchu, vody a země. Vyprávěl jsem jim, jak první lidé žili bídní a nazí v lesích, než důmyslní démonové naučili je uměním, a vyprávěl jsem jim o průvodech Boha a jak dávají Dionýsovi za matku Semelé, protože jeho blahovolná mysl se zrodila za hromu.

Tento národ, nade všechny příjemný zrakům démonů, tito šťastní Řekové nenalezli dobré státní zřízení a uměny bez námahy. Jejich první chrám byla chatrč z vavřínových větví; jejich první obraz bohů strom; jejich první oltář neotesaný kámen, potřísněný krví Ifigenie. Ale v nedlouhé době přivedli moudrost a krásu na stupeň, kterého žádný národ nedosáhl před nimi a kterému se žádný národ nepřiblížil potom. Odkud se zrodil, Arkade, tento zázrak jedinečný na zemi? Proč posvátná půda Iónie a Attiky vydala ze sebe tento nevyrovnatelný květ? Protože tam nebylo ani kněžstvo, ani dogmata, ani zjevení a protože Řekové nepoznali nikdy závistivého boha. Helén si učinil své bohy z vlastního génia, z vlastní krásy, a když pozvedl zraky k nebi, nalézal tam opět svůj obraz. Tvořil všechno podle svého mě-řítka a dal svým chrámům dokonalé rozměry: všechno tam bylo půvabné, harmonické, souměrné a moudré; všechno tam bylo hodno nesmrtelných, kteří tam obývali a kteří pod šťastnými jmény a vrchol-nými tvary představovali génia člověka. Sloupy, které podpíraly mramorová břevna, vlys a římsa měly v sobě cosi lidského, co je činilo ctihodnými, a někdy bylo vidět, jako v Athénách a Delfách, krásné mladé dívky, zdatné a úsměvné, jak nesou trámoví pokladnic a svatostánků. Jaká skvělost, harmonie a moudrost!

Dionýsos se rozhodl, že se odebere do Itálie, kde ho nazývali jménem Bakchus národové, dychtící slavit jeho mystéria. Zaujal jsem místo v jeho korábu ozdobeném révovím a přistál jsem před zraky obou bratrů Heleniných v ústí žluté Tibery. Obyvatelé Latia byli už ponaučeni Bohem a uměli snoubit révu s jilmem. Zalíbilo se mi obývat na úpatí Sabinských hor údolíčko věnčené listovím a svlažované čistými prameny. Trhal jsem na lučinách sporýš a sléz. Bledé olivy, které se křivolace svíjely na svazích pahorků svými rozeklanými pni, skýtaly mi olejnaté plody. Tam jsem poučoval lidi hranatých hlav, kteří neměli jako Rekové vynalézavého ducha, ale jejichž srdce bylo pevné a duše trpělivá a kteří ctili bohy. Můj soused, selský voják, po patnáct let schýlen pod břemenem se ubíral za římským orlem horami a moři

97//

a viděl prchat nepřátele svrchovaného národa. Nyní řídil brázdou pár ryšavých volů, kteří nesli na čele mezi rozložitými rohy bílou hvězdu. Mezitím v chatrči jeho cudná a vážná žena tloukla česnek v bronzovém hmoždíři a vařila boby na posvátném kameni ohniště. A já, jeho přítel, seděl nedaleko pod dubem, obveseloval jsem ho při práci zvuky své flétny a usmíval se na jeho malé děti, když sklánějící se slunce prodlužovalo stíny a ony se vracely z lesa obtížené haluzemi. U branky vedoucí do zahrady, kde zrály hrušky a tykve a kterou zdobily svým květem lilie a věčně zelený akant, Pryap, vyřezaný z fíkového kmene, hrozil zlodějům svým strašným údem a rákosí, jímž vítr zmítal na jeho hlavě, děsilo loupeživé ptáky. Za novoluní zbožný osadník obětoval svým lárům hrst soli a ječmene.

Viděl jsem růst jeho děti a děti jeho dětí, které podržovaly v srdci prvotní zbožnost a nezapomínaly na oběť Bakchovi, Dianě a Venuši, ani na dar neředěného vína a květů studánkám. Ale poznenáhlu se zvrhaly v pradávné trpělivosti a prostotě a slyšel jsem je naříkat, když bystřina, vzedmutá prudkými dešti, nutila je vybudovat hráz k ochraně otcovského pole. Drsné víno Sabinska unavovalo jejich choulostivá patra. Chodily popíjet řecká vína do sousední krčmy a zapomínaly na hodiny, když se dívaly pod loubím na tanec flétnistky, pohybující za zvuků krotaky svými hladkými boky. Zemědělci si dopřávali sladké nečinné chvíle za šepotu listí a potoků, a mezi topoly bylo vidět, jak se na pokraji posvátné cesty zvedají rozlehlé náhrobky, sochy i oltáře, a rachot vozů se ozýval častěji na opotřebovaných dlaždicích. Mladá třešeň, kterou zdaleka přinesl vysloužilec, zpravila nás o dalekých výbojích jakéhosi konzula, a ódy zpívané při lyře poučily nás o vítězstvích Říma, vládce světa.

Všechny kraje, jimiž prošel velký Dionýsos a v nichž proměňoval divoká zvířata v lidi a dával vzcházet plodům a žním na dráze svých menád, dýchaly nyní římským mírem. Odkojenec vlčice, voják a oráč, přítel přemožených národů zakládal cesty od břehů mlžného oceánu až po srázné svahy Kavkazu; ve všech městech se tyčily chrámy Augusta a Říma, víra všeho světa v latinskou spravedlnost byla taková, že v soutěskách thessalských nebo na rozsochatých březích Rýna otrok, který málem klesal pod nespravedlivým břemenem, volal: ,,Caesare!“ Ale proč všechno musí na této nešťastné kouli země a vody zvadnout a zemřít a proč nejkrásnější věci jsou nejvíce pomíjivé? Ó, zbožnováníhodné dcery Řecka: ó Vědění, ó Moudrosti, ó Kráso, příznivá božstva, usnula jste letargickým spánkem, než se vám dostalo pohany od bar

98//

barů, kteří se už v močálech severu a na bezútěšných stepích chystali vás napadnout a vsedali bez sedel na své dlouhosrsté koníky.

Drahý Arkade, zatímco trpělivý legionář tábořil na březích Phasidu a Donu, ženy a kněží Asie a obludné Afriky zaplavovali Věčné město a mátli svými kejkly syny Removy. Až do té doby pronásledovatel důmyslných démonů, Jehova, byl znám ve světě, o němž tvrdí, že jej stvořil, jen několika bědným syrským kmenům, stejně tak divokým jako on a ustavičně vláčeným z poroby do poroby. Tento starý bůh využíval římského míru, který zabezpečoval všude svobodu obchodu a cest a podporoval výměnu plodin a myšlenek, a připravoval nestoudné dobytí světa. Nebyl ostatně sám, jenž se pokoušel o takový podnik. Současně s ním pomýšlelo na panství nad světem, v němž zavládl mír, množství bohů, demiurgů i démonů, jako Mithra, Thamus, dobrá Isis, Eubulos. Ze všech těchto duchů byl Jehova, zdálo se, nejméně připraven k vítězství. Jeho nevědomost, jeho krutost, jeho nádherymilovnost, jeho asijský přepych, jeho pohrdání zákony, jeho předstírání neviditelnosti musilo urážet tyto Helény a tyto Latince, jimž se dostalo poučení od Dionýsa a Múz. Cítil sám, že není schopen získat srdce svobodných lidí a uhlazených duchů, a použil lsti. Aby zlákal duše, vymyslil si báchorku, jež nebyla tak důmyslná jako mýty, jimiž jsme vyzdobili ducha svých pradávných žáků, ale mohla dojmout osoby mdlé inteligence, které jsou všude v hojném množství. Zchytralý Jehova rozhlásil, že všichni lidé se dopustili vůči němu zločinu, zločinu dědičného, a že za něj pykají trestem ve svém životě přítomném i ve svém životě budoucím (neboť smrtelníci se bláhově domnívají, že jejich bytí se prodlužuje v pekle) a pak oznámil, že poslal svého vlastního syna na zem, aby vykoupil svou krví vinu lidí. Je neuvěřitelné, že trest vykupuje provinění, a ještě neuvěřitelnější, že nevinný by mohl pykat za viníka. Utrpení nevinného nic nevyvažuje a vrší jen zlo na zlo. Nicméně nalezly se pošetilé bytosti, ochotné zbožňovat Jehovu a jeho syna vykupitele a hlásat jejich mystéria jako dobrou zvěst. Měli jsme být na toto šílenství připraveni. Což jsme neviděli mnohokrát tyto lidské tvory klesat na kolena, když byli ubozí a nazí, přede všemi přeludy strachu, a raději než poslouchat naučení příznivých démonů podrobovat se příkazům krutých demiurgů? Jahve svou lstí polapil duše jako do sítě; leč nevyzískal z toho plně pro svou slávu onen prospěch, který očekával. Nebyl to on, ale jeho syn, jemuž se dostalo lidských poct a jenž dal své jméno novému kultu. On sám zůstal na zemi téměř neznám.

99//

Kapitola (20)

Vyprávění pokračuje.

Nová pověra se rozšířila nejprve v Sýrii a Africe; zmocnila se mořských přístavů, v nichž se hemží nečistá chátra, a pronikla do Itálie, kde napadla nejprve kurtizány a otroky a rychle nabývala přívržence mezi lůzou měst. Ale venkov jí dlouho nebyl téměř znepokojován. Jako v minulosti zasvěcovali venkované Dianě sosnu, kterou zalévali každoročně krví mladého kance, získávali si přízeň lárů obětováním svině a přinášeli v oběť Bakchovi, dobrodinci lidí, oslnivě bílé kůzlátko, a byli-li příliš chudí, měli aspoň pro ochránce domácího krbu, vinic a rolí trochu vína a mouky. Učili jsme je, že stačí se dotknout oltáře čistou rukou a že bohové se radují ze skrovné oběti. Mezitím se vláda Jahvova ohlašovala na sterých místech šílenstvími. Křesťané pálili knihy, ztroskotávali chrámy, zažehovali města, řádili svým pustošením dokonce i na pouštích. Tisíce nešťastníků tam obrátilo svou zběsilost proti sobě samým a drásali si boky železnými hroty. A vzdechy dobrovolných obětí stoupaly z celé země k bohu jako velebení. Můj stinný útulek nemohl uniknout nadlouho zuřivosti těchto posedlíků. Na temeni pahorku, který vládl olivovému háji a který jsem každodenně rozveseloval zvuky své flétny, zdvihal se od prvních let římského míru mramorový chrámek, kulatý jako chýše praotců. Neměl zdi; na základně vysoké sedm stupňů tyčilo se v kruhu šestnáct sloupů s akantovými závity, nesoucích kopuli z bílých cihel. Tato kopule kryla sochu Amora, který si přiřezával luk, dílo aténského sochaře. Dítě jako by dýchalo; radost mu tryskala ze rtů; všechny jeho údy byly harmonické a pružné. Ctil jsem tento obraz nejmocnějšího z bohů a učil jsem venkovany přinášet mu v oběť pohár, ověnčený sporýšem a plný dvouletého vína.

Jednoho dne, když jsem seděl po svém zvyku u nohou boha a hloubal o příkazech a písních, přiblížil se ke chrámu neznámý divoký muž nepěstěné brady, přehoupl se skokem přes mramorové stupně a zvolal pln sveřepé rozjařenosti:

„Zhyň, traviči duší, a kéž s tebou zhynou radost a krása!“

Vytrhl z pasu sekeru, kterou pozdvihl na boha. Zadržel jsem jeho paži, porazil ho a podupal kopytem svých nohou.

„Démone,“ vzkřikl na mne s chmurnou odvahou, ,,nech mě rozbořit tuto modlu a můžeš mě potom zabít.“

100//

Nesplnil jsem jeho ohavnou prosbu, ale tiskl mu veškerou svou tíhou hruď, jež praskala pod mým kolenem; svíral jsem bezbožníkovi oběma rukama krk a zardousil ho.

Když ležel s fialovou tváří a vyplazeným jazykem u nohou úsměvného boha, šel jsem se očistit k posvátnému prameni. Pak jsem opustil tuto zemi, jež se stala kořistí křesťanů, prošel jsem Galliemi a dospěl na břehy Saony, kam kdysi Dionýsos zanesl révu. Bůh křesťanů nebyl u těchto šťastných národů dosud zvěstován. Zbožňovali hustý buk, protože je krásný, chovali jeho větve, které splývaly až k zemi, a zavěšovali na ně vlněné stužky. Zbožňovali také posvátné prameny a kladli do vlhké jeskyně z hlíny hnětené obrazy. Obětovali malé sýry a džbán mléka nymfám lesů a hor. Ale brzy jim nový bůh poslal apoštola smutku. Byl sušší než uzená ryba. Byť vyčerpán postem a bděním, učil je s neuhasitelným zápalem jakýmsi chmurným mystériím. Miloval utrpení a pokládal je za dobré; jeho hněv pronásledoval všechno, co je krásné, ztepilé a veselé. Posvátný strom padl pod jeho sekerou. Nenáviděl nymfy, protože byly sličné, metal na ně prokletí, když se jejich zaoblené boky třpytily večer skrze listoví, a měl odpor k mé melodické flétně. Ubožák si myslil, že má zaříkání, jimiž může zahnat nesmrtelné démony, kteří obývají svěží jeskyně, hlubiny lesů a vrcholky hor. Domníval se, že nás přemůže několika krůpějemi vody, nad nimiž pronesl jistá slova a učinil několik posuňků. Nymfy, aby se pomstily, zjevovaly se mu v noci a vnukaly mu horoucí touhu po sobě, kterou ten otrapa pokládal za zločinnou; potom prchaly a drolily po polích svůj zvučný smích, zatímco jejich oběť se svíjela s rozpálenými bedry na listnatém lůžku. Tyto božské nymfy se posmívají zaklínačům a tropí si žerty z padouchů a jejich špinavé cudnosti.

Apoštol nezpůsobil tolik zla, kolik by byl chtěl, protože učil duchy prosté a poslušné přírody a protože většina lidí je průměrná a vyvozuje málo důsledků ze zásad, které jsou jim vštěpovány. Lesík, v kterém jsem žil, náležel Gallovi ze senátorské rodiny, který si zachoval zbytek latinských zjemnělostí. Miloval mladou propuštěnkyni a sdílel s ní purpurové lože vyšívané narcisy. Otroci mu pěstovali vinici a zahradu, byl básníkem a opěvoval, napodobuje Ausonia, Venuši, šlehající svého syna růžemi. Třebaže byl křesťanem, obětoval mi mléko, ovoce a zeleninu jako domácímu géniovi. Za to jsem okouzloval jeho volné chvíle zvuky své flétny a dával mu šťastné sny. Ano, tito pokojní Gallové věděli pramálo o Jahvovi a jeho synu.

Ale tu se na obzoru zažehují ohně a popel, hnaný větrem, padá do

101//

mýtin našich lesů. Venkované řídí na cestách dlouhou řadu vozů nebo ženou před sebou svá stáda. Z měst stoupají výkřiky hrůzy: ,,Burgunďané!…“ Objevuje se první jezdec s kopím v ruce, oděný v jasný bronz a s dlouhými rudými vlasy, jež mu splývají ve dvou pletencích na ramena. Potom přicházejí dva, potom dvacet, potom tisíce, zběsilí a zkrvavení. Ubíjejí starce, děti, znásilňují dokonce i stařeny, jejichž šedé vlasy se jim lepí na podešve s mozkem novorozeňat. Můj mladý Gall a jeho malá propuštěnkyně barví svou krví lůžko vyšívané narcisy. Barbaři spalují baziliky, aby si v nich upekli celé voly, rozbíjejí amfory a sají nozdrami vůni vína z bláta zaplavených zásobních komor. Provázejí je jejich ženy, nakupeny polonahé ve válečných vozech. Když senát a městský lid a hlavy chrámů zahynuly v plamenech, Burgunďané se Vyspávají ze svého opojení pod arkádami fóra. A po patnácti dnech je vidět jednoho z nich, jak se usmívá do husté brady na děťátko, jež na prahu obydlí pozdvihuje plavá choť ve svých loktech, jiného, jak zažehuje svou kovárnu a buší rytmicky do železa, jiného, jak zpívá pod dubem shromážděným druhům o bozích a recích svého plemene, a jiné, jak vystavují kameny spadlé z nebes, zubří rohy a amulety. A staří obyvatelé krajiny, poznenáhlu uklidnění, vycházejí z lesů, do nichž se uchýlili, a přicházejí vybudovat znovu svoji spálenou chýši, vzdělávat pole a seřezávat révu. Lidé začali opět žít; ale tyto doby byly nejbědnější, jaké lidstvo dosud prodělalo. Barbaři zaplavili říši. Jejich mravy byly drsné a ježto chovali pomstychtivé a hrabivé city, věřili pevně ve vykoupení vin. Tato báchorka Jehovy a jeho syna se jim zalíbila a uvěřili jí tím snadněji, že je o ní učili oni Římané, o nichž věděli, že jsou mnohem učenější než oni, a jejichž umění a mravy potají obdivovali. Žel! Řecko a Řím měly hloupé potomky. Všechno vědění bylo ztraceno. Tehdy bylo velikou dovedností zpívat u chrámového pulpitu a ti, kdo si podrželi v paměti několik vět z bible, byli považováni za zázračné génie. Byli dosud básníci, jako byli ptáci, ale jejich verše kulhaly všemi svými stopami. Staří démonové, dobří géniové člověka, oloupení o všechny své pocty, vyhnaní, pronásledovaní, štvaní, zůstávali skryti v lesích; nebo jestliže se lidem ještě ukazovali, brali na sebe, aby je udrželi v kázni, strašlivou podobu, rudou, zelenou, černou kůži, kosé oči, ohromná ústa opatřená kančími zuby, rohy, vzadu ocas a někdy lidskou tvář na břiše. Nymfy zůstaly krásné; ale barbaři neznali žádné z přesladkých jmen, které nosily kdysi, a nazývali je vílami, propůjčovali jim svéhlavou povahu a dětinské choutky, báli se jich a milovali je.

102//

Poklesli jsme, velmi upadli; přesto jsme nepozbývali odvahy, zachovávali si usměvavou náladu a laskavého ducha a byli jsme v oněch krutých dobách pravými přáteli lidí. Když jsme zpozorovali, že barbaři se stávají poznenáhlu méně plachými a méně sveřepými, usmyslili jsme si obcovat s nimi pod nejrůznějším zakuklením. Podněcovali jsme je nesmírně obezřetně a úžasně opatrně, aby neuznávali starého Jehovu za nezměnitelného pána, aby neposlouchali slepě jeho rozkazů a aby se nebáli jeho hrozeb. Používali jsme v čas potřeby úskoků magie, neustále jsme je povzbuzovali, aby studovali přírodu a pátrali po stopách staré moudrosti. Tito severští bojovníci, třebaže byli neotesaní, znali něco z umění mechaniky. Domnívali se, že vidí bitvy na nebi; zvuky harfy jim vyloudily slzy a snad měli ducha schopnějšího velkých věcí než zdegenerovaní Gallové a Římané, jejichž země zaplavili. Nedovedli ani tesat kámen, ani hladit mramor, ale dávali přivážet porfyry a sloupy z Říma a Ravenny; jejich náčelníci si brali za pečeť gemmu, vyrytou kterýmsi Rekem za dnů krásy. Budovali pevnostní hradby z cihel, důmyslně kladených v zubování, a podařilo se jim vystavět kostely s dosti příjemnými hlavními římsami, nesenými konzolami o výhružných hlavách, a s těžkopádnými sloupovými hlavicemi, na nichž se navzájem požíraly obludy.

Vyučovali jsme je v písemnictví a ve vědách. Jeden zástupce jejich boha, Gerbeřt, učil se u nás fyzice, aritmetice i hudbě, a říkali o něm, že nám prodal duši. Staletí míjela a mravy zůstávaly násilné. Svět tonul v ohni a krvi. Nástupci onoho snaživého Gerberta byli nespokojeni, že mají duchy lidí (užitek, který z nich plyne, je méně znatelný než vzduch), a chtěli mít i těla. Osobovali si nároky na všeobecnou monarchii z práva, které měli od jednoho rybáře z jezera Genczaretského. Jeden z nich se na okamžik domníval, že nabyl převahy nad těžkopádným Germánem, nástupcem Augustovým. Ale nakonec se duševní musilo porovnat s pozemským a národové byli smýkáni mezi dvěma protivnými pány. Tito národové se organizovali za strašlivé vřavy. Zuřily války, hladomory, vyhlazování. Jelikož přičítali svému bohu nesčíslná zla, která je stíhala, nazývali ho Nejvýš dobrotivým nikoli z antiteze, ale protože byl pro ně nejlepším ten, co nejsilněji bil. Za oněch násilných dob, abych si opatřil volný čas ke studiu, jsem učinil rozhodnutí, které může překvapit, ale které bylo velmi moudré.

Mezi Saonou a Charolskými horami, kde se pasou voli, je lesnatý vrch, který se zvolna sváží v louky svlažované svěžím potokem. Tam se zdvihal klášter, slavný ve všem křesťanstvu. Skryl jsem pod kutnu

104

//

své nohy zakončené kopytem a stal se mnichem v onom opatství, kde jsem žil klidně, chráněn před vojenskou čeládkou, jež ať přátelská či nepřátelská, byla stejně dotěrná. Člověk, který upadl zpátky do dětství, musel se všemu znovu učit. Bratr Lukáš, obyvatel sousední cely, který studoval mravy zvířat, učil, že lasice počíná svá mláďata uchem. Trhal jsem v polích léčivé byliny, abych ulevil nemocným, jimž až dosud dávali místo léčení dotýkat se relikvií svatých. V opatství bylo několik démonů jako já a poznal jsem je podle jejich nohou zakončených kopytem a podle jejich laskavých slov. Sdružili jsme svá úsilí, abychom uhladili drsného ducha mnichů.

Zatímco pod hradbami opatství si děti hrály na mlýnek, naši řeholníci se oddávali jiné hře, právě tak marné, a já se nicméně bavil s nimi; neboť čas je nutno zabíjet a je to dokonce, jestliže to uvážíme, jediné upotřebení života. Naše hra byla hrou slov, která se líbila našim duchům jemným a hrubým zároveň, rozpalovala školy a rozrušovala veškeré křesťanstvo. Utvořili jsme dva tábory: jeden z táborů tvrdil, že předtím, než byla jablka, bylo Jablko; že předtím, než byli dřevění ptáci, sloužící za terč, byl Terčový dřevěný pták, že předtím, než byli chlípní a labužničtí mniši, byl Mnich, Chlípnost a Labužnictví, a že předtím, než byly na tomto světě nohy a zadky, od věků sídlil v lůně božím Kopanec nohou do zadku. Druhý tábor odpovídal, že naopak jablka dala člověku pojem jablka, terčový dřevěný pták pojem terčového dřevěného ptáka; mnichové pojem mnicha, labužnictví a chlípnosti, a že kopanec nohou do zadku existoval teprve potom, když byl náležitě dán a přijat. Hráči se rozpalovali slovy a docházelo ke rvačkám. Náležel jsem ke druhé straně, jež uspokojovala lépe můj rozum a jež byla nakonec zatracena koncilem Soissonským.

Mezitím se velmožové nespokojili tím, že se bili mezi sebou, vasal proti lennímu pánovi, lenní pán proti vasalovi a usmyslili si, že půjdou válčit na Východ. Říkali, pokud se pamatuji, že jdou osvobodit hrob Syna božího. Říkali to, ale jejich dobrodružný a hrabivý duch je podněcoval, aby šli hledat do dáli země, ženy, otroky, zlato, myrhu a kadidlo. Tyto výpravy, musím to říkat? byly neblahé; ale naši tupí krajané si z nich přinášeli znalost východních řemesel a umění a zálibu v nádheře. Od té doby nám dalo menší námahu přimět je k práci a přivést je na cestu vynálezů. Stavěli jsme zázračně krásné chrámy s odvážně lomenými oblouky, s okny štíhle obloučitými, vysokými věžemi, tisícerými vížkami, ostrými hroty zvonic, jež stoupaly k nebi Jehovovu a přinášely mu současně prosby pokorných a hrozby

105//

zpupných, neboť to vše bylo naším dílem právě tak jako dílem rukou lidských, a byla to zvláštní podívaná, když spolu pracovali na katedrále lidé a démoni, každý řezal, leštil, spojoval kameny, tesal na hlavicích sloupů a hlavních římsách kopřivu, ostružinu, bodlák, kozí list a jahodník, vytesával podoby panen a světců a bizarní obrazy hadů, ryb s oslí hlavou, opice škrábající se na hýždi, slovem každý do nich vkládal svého génia, přísného i šibalského, vznešeného i směšného, pokorného i smělého, a činil z toho všeho harmonickou kakofonii, úchvatný chorál radosti a bolesti, vítězný bábel. Na náš podnět rytci, zlatníci a smaltovníci vytvářeli zázraky a všechna honosná umění kvetla současně: lyonská hedvábí, arrasské čalouny, remešská plátna, rouenská sukna. Dobří kupci se ubírali na svých klisnách na trhy a vezli kusy sametu a brokátu, výšivky, zlaté krumplování, šperky, stříbrné nádobí a malbami zdobené knihy. Veselí kumpáni si budovali herecká lešení v kostelích nebo na veřejných náměstích a zpodobovali podle své inteligence činy země a pekla. Ženy se odívaly do nádherných rouch a rozprávěly mezi sebou o lásce. Na jaře, když nebe bylo modré, urozených i sprostých se zmocňovala o závod touha dovádět na louce posázené květy. Houslista naladil svůj nástroj; dámy, rytíři a slečny, měšťané a měšťky, vesničané a děvčata se drželi za ruce a začínali rej. Ale náhle se vmísily v chorovod Válka, Hlad a Mor. Smrt vyrvala housle z rukou hudcových a řídila tanec. Požár pohlcoval vesnice a kláštery, vojenská sběř věšela na dub na rozcestí venkovany, kteří nemohli zaplatit výpalné, a při-vazovala ke kmeni těhotné ženy, jimž vlci přicházeli v noci vyrvat plod z lůna. Ubozí lidé pozbývali nad tím rozum. Někdy, když zavládl opět mír, když se zase vrátily krásné doby, bez důvodu, pod nárazem šílené hrůzy opouštěli své domy, pobíhali v houfech polonazí, drásali se železnými pruty a zpívali… Neobviňuji Jehovu a jeho syna ze všeho toho zla; mnoho nedobrých věcí se dělo bez něho a proti jeho vůli. Ale myšlenku dobrého Boha (jak ho nazývali) poznávám ve zvyku, zavedeném jeho zástupci po celém křesťanstvu: spalovat za znění zvonů a prozpěvování žalmů muže a ženy, kteří, poučeni démony, hlásali o tomto bohu osobité názory.

107//

Kapitola (21)

Vyprávění pokračuje a končí.

Zdálo se, že vědění a myšlení navždy zahynuly a že země už nemá nikdy poznat mír, radost a krásu. Ale jednoho dne dělníci hloubili pod římskými hradbami zem na pokraji pradávné cesty a nalezli mramorový sarkofág, který měl na bočních stěnách vytesané obrazy Amora a vítězných průvodů Bakchových. Když nazdvihli víko, objevila se panna, jejíž tvář se skvěla zářivou svěžestí. Měla dlouhé vlasy rozpuště-né po bílých ramenou a usmívala se ve spánku. Hlouček občanů, vzrušený nadšením, zdvihl pohřební lože a nesl je na Kapitol. Lid houfně přicházel popatřit na nevýslovnou krásu římské panny, setrvával v mlčení a číhal dychtivě na procitnutí božské duše, kterou chovala tato zbožňováníhodná schránka. Nakonec bylo město tak vzrušeno touto podívanou, že papež, obávaje se nikoliv bez důvodu, aby se nad tímto zářivým tělem nezrodil pohanský kult, dal je v noci ukrást a potají pochovat. Marná obezřetnost! Zbytečná bedlivost! Antická krása se po tolika stoletích barbarství na okamžik zjevila zraku lidí; stačilo to, aby její obraz, vtisknutý do jejich srdcí, vnukl jim horoucí touhu milovat a poznávat. Od té chvíle hvězda křesťanského boha bledla a chýlila se ke sklonku své dráhy. Smělí plavci objevili světy, v nichž žili četní národové, kteří neznali starého Jehovu, a zavládlo podezření, že on je neznal rovněž, neboť jim nedal vědět ani o sobě, ani o svém synu vykupiteli. Polský kanovník dokázal pohyb země, a lidé si povšimli, že starý izraelský demiurg nejen nestvořil vesmír, ale neměl ponětí ani o jeho stavbě. Spisy starých filosofů, řečníků, právníků a básníků byly vyneseny z prachu klášterů, přecházely z rukou do rukou a vnukaly duchům lásku k moudrosti.

Zástupce žárlivého boha, sám papež, nevěřil už v Toho, kterého představoval na zemi. Miloval umění a neměl jiné starosti než sbírat staré sochy a stavět honosné budovy, v nichž se rozvíjely řády Vitruviovy, obnovené Bramantem. Vydychli jsme. Praví bohové, přivolávaní ze svého dlouhého vyhnanství, se už vraceli, aby obývali zemi. Nalézali na ní chrámy a oltáře. Lev složil k jejich nohám prsten, tiáru a klíče a obětoval jim potají bohoslužebné kadidlo. O loket se opírající Polyhymnia už začala znovu příst zlatistou nit svého přemítání; v zahradách cudné grácie a nymfy spolu se satyry už vytvářely taneční chóry; slovem, země se učila opět radosti. Ale ó ráno osudu, ó krutý

108//

úděle, neblahá události; německý mnich, celý nadmutý pivem a teologií, povstává proti tomuto znovu se rodícímu pohanství, hrozí mu, drtí je, vítězí sám proti církevním knížatům; pozdvihl národy a vyzýval je k reformě, která zachraňuje to, co mělo být už zničeno. Marně nejobratnější z nás se pokoušeli odvrátit ho od jeho díla. Zchytralý démon, který se nazývá na zemi Belzebub, se k němu přidá a hned ho přivádí do rozpaků argumenty při učeném hádání, hned ho pokouší krutými šibalstvími.

Tvrdošíjný mnich mu hodí kalamář na hlavu a pokračuje ve své smutné reformaci. Slovem, co říci? Hřmotný lodivod vyspravil, ucpal a splavnil porouchanou loď církve. Ježíš Kristus vděčí tomuto flanďákovi za to, že jeho ztroskotání je oddáleno snad o více než o deset století. Od oné doby bylo čím dál tím hůře. Po tomto tlustém mnichovi, pijáku a hašteřivci přišel dlouhý a suchý doktor ženevský, plný ducha starého Jehovy, usilující přivést svět nazpět do ohavných dob Josuy a Soudců izraelských, chladně zuřivý maniak, kacířský spalovatel kacířů, nejlítější nepřítel grácií.

Tito vzteklí věrozvěstové a jejich vzteklí žáci způsobili, že i sami démoni jako já, rohatí ďáblové, želeli doby, kdy Syn vládl se svou panenskou Matkou nad národy oslněnými nádherou: kamenným krajkovím katedrál, zářivými růžicemi chrámových oken, živě zbarvenými freskami, na nichž se rozvíjely tisíceré úžasné příběhy, bohatým krumplováním, třpytnými smalty skřínek s ostatky svatých a relikviářů, zlatém křížů a monstrancí, souhvězdími svící v šeru obloučků, harmonickým burácením varhan. Všechno to zajisté nebyl Parthenon, nebyly to panathenaje, ale laskalo to oči a srdce; byla to ještě krása. A ti proklatí reformátoři nechtějí strpět nic veselého ani milého. Pohleďte, jak šplhají v černých rojích po portálech, podstavcích, cimbuřích a vížkách a jak buší hloupým kladivem do kamenných obrazů, které démonové vytesali za souhlasu starších tovaryšů, do podobizen dobráckých světců a roztomilých světic a do tklivých modelů panenských matek, tisknoucích svého kojence k ňadrům. Neboť, abych byl spravedlivý, do kultu žárlivého boha vniklo trochu příjemného pohanství. Ti kacířští netvorové vyhlazovali modloslužebnictví. Snažili jsme se ze všech sil, moji druhové a já, abychom překazili jejich hanebné dílo, a já osobně jsem měl potěšení svrhnout jich dolů několik tuctů z portálů a galerií na chrámové nádvoří, kde se rozstříkl jejich hnusný mozek.

Nejhorší bylo, že katolická církev se zreformovala také a stala se zlovolnější, než kdy byla. Ve sladké francouzské zemi sorbonisté a mniši

109//

pronásledovali zarputile a s neslýchanou zuřivostí důmyslné démony a učené muže. Můj převor byl náhodou jedním z největších odpůrců krásných věd. Od nějaké doby ho moje pilné bdění znepokojovalo a snad zpozoroval kopyto na mé noze.

Licoměrník prohrabal moji celu a nalezl tam papír, inkoust, nově vytištěné řecké knihy a Panovu flétnu, zavěšenou na zdi. Poznal ve mně podle těchto známek ďábelského ducha a dal mě uvrhnout do temnice, kde bych býval živen chlebem úzkosti a vodou hořkosti, kdybych nebyl hbitě prchl oknem a neuchýlil se do lesních skrýší mezi nymfy a fauny.

Všude zažehnuté hranice šířily zápach škvařícího se masa. Všude mučení, popravy, lámané kosti a uřezávané jazyky. Duch Jehovův nerozdmýchal ještě tak hrozné běsnění. Přesto nebylo nadarmo, že lidé nazdvihli víko antického sarkofágu a spatřili římskou pannu. V této veliké hrůze, kdy papeženci a reformátoři soupeřili násilností a krutostí, lidský duch nabýval uprostřed muk znovu sílu a statečnost. Odvažoval se vzhlédnout k nebi a viděl tam nikoliv starého semitu opojeného pomstychtivostí, ale pokojnou a zářící Venuši Uranii.

Tehdy se rodil nový řád věků, tehdy počínala nová staletí. Aniž popírali veřejně boha svých předků, duchové se dali do služeb jeho dvěma smrtelným nepřátelům, Vědě a Rozumu, a abbé Gassendi vykázal ho potichu do daleké propasti prapříčin. Dobrodějní démonové, kteří učí a utěšují nešťastné smrtelníky, vnukli krásným duchům oné doby všemožné rozpravy, komedie a povídky, dokonale umělecké. Ženy vynalezly rozhovor, důvěrné listy a zdvořilost; mravy nabyly jemnosti a ušlechtilosti, neznámé předchozím věkům. Jeden z nejlepších duchů rozumářského století, přívětivý Bernier, napsal jednoho dne Saint-Evremondovi: ,,Je velkým hříchem připravit se byť o jedinou slast.“ A tento jediný výrok stačí, abychom odhalili pokrok inteligence v Evropě. Ne že by neexistovali stále epikurejci, ale nebyli si vědomi svého génia jako Bernier, Chapelle a Moliěre. Tehdy i modlilové rozuměli přírodě. A Racine, byť pobožnůstkář, dovedl právě tak dobře jako ateistický fyzik, jako Guý-Patin, odvozovat od různých stavů orgánů vášně, které zmítají lidmi.

I v mém opatství, do kterého jsem se vrátil po bouři a které skýtalo útulek jen nevědomcům a zaostalcům, mladý řeholník méně nevědomý než ostatní mi svěřil, že Svatý Duch se vyjadřuje špatnou řečtinou, aby pokořil učence.

110//

A přesto teologie a učená hádání v této rozumářské společnosti řádila stále. Nedaleko Paříže ve stinném údolí byli poustevníci, kteří si říkali pánové; tvrdili o sobě, že jsou žáky svatého Augustina, a hlásali s úctyhodnou neochvějností, že bůh písma svatého navštěvuje ranami toho, kdo se ho bojí, a šetří toho, kdo mu vzdoruje, a že naprosto nedbá na skutky a zatracuje, jestliže se mu zlíbí, své nejvěrnější služebníky. Neboť jeho spravedlnost není spravedlností naší a jeho cesty jsou nevyzpytatelné. Jednou večer jsem potkal jednoho z těchto pánů v zahradě, kde přemítal mezi čtverci kapusty a záhony salátu. Sklonil jsem před ním své rohaté čelo a pronesl k němu tiše tato přátelská slova:

— ,,Zachovejž vás starý Jehova, pane! Znáte ho dobře! Oh! jak ho znáte dobře a jak jste porozuměl jeho povaze!“

Svatý muž ve mně poznal anděla propasti, domníval se, že je zatracen, a zemřel náhle hrůzou.

Příští století bvlo stoletím filosofie. Bádavý duch se vyvíjel, úcta zanikala; moc těla slábla a duch získával nové síly. Mravy nabyly až dosud neznámých půvabů. Naproti tomu mnichové mého řádu se stávali čím dál nevědomějšími a špinavějšími a klášter mi už neskýtal žádné výhody teď, když zdvořilost vládla v městech. Nemohl jsem tam vydržet. Hodil jsem kutnu do kopřiv, vložil si napudrovanou paruku na rohaté čelo, skryl pod bílými punčochami své kozí nohy a s holí

V ruce a s kapsami nacpanými novinami jsem chodil po světě, navštěvoval módní promenády a byl stálým hostem v kavárnách, v nichž se shromažďovali spisovatelé. Byl jsem přijímán v salónech, kde dík šťastné novotě se lenošky snoubily s tvarem hýždí a kde mužové a ženy rokovali velmi rozumně. Dokonce metafyzikové mluvili jasně. Nabyl jsem ve městě velké autority v oboru exegeze a aniž si lichotím, mám nemalý podíl na závěti faráře Mesliera a na Výkladu bible od kaplanů pruského krále.

V oné době se přihodila starému Jahvovi směšná a krutá nehoda. Jeden americký kvaker mu ukradl pomocí létacího draka hrom.

Žil jsem v Paříži a zúčastnil se oné večeře, na níž se mluvilo o zardoušení posledního kněze střevy posledního krále. Francie vřela; propukla strašlivá revoluce. Pomíjivé hlavy rozvráceného státu vládly hrůzou uprostřed neslýchaných nebezpečí. Byli většinou méně krutí a méně nelítostní než knížata a soudcové, ustanovení Jahvou v pozemských královstvích; přesto jevili větší krvežíznivost, protože soudili jménem lidskosti. Naneštěstí podléhali citům a vždy se rychle dojímali. A citliví lidé jsou dráždiví a náchylní k záchvatům zuřivosti. Byli ctnostní a byli

111//

mravní, to znamená, že vytyčovali přísně vymezené mravní závazky a soudili lidské činy nikoliv podle jejich důsledků, ale podle odtažitých zásad. Ze všech neřestí, jež mohou přivést státníka do zkázy, ctnost je nejzhoubnější: ponouká ke zločinu. Chceme-li pracovat užitečně na štěstí lidstva, musíme být povzneseni nad všechnu morálku jako onen božský Julius. Bůh, s nímž se nějakou dobu nakládalo špatně, nemusel celkem od oněch nových mužů příliš mnoho trpět. Nalezl mezi nimi ochránce a byl uctíván pod jménem Nejvyšší bytosti. Lze dokonce říci, že hrůza dala filosofii jiný směr a prospěla starému demiurgovi, který se zdál představovat spořádanost, veřejný pokoj a bezpečnost osob i majetku.

Zatímco se v bouři rodila svoboda, obýval jsem Auteuil a navštěvoval paní Helvétiusovou; scházeli se u ní lidé, kteří o všech věcech myslili svobodně. Bylo to velmi vzácné, dokonce i po Voltairovi. Muž, který bez zachvění čelil smrti, neměl často odvahu vyjádřit odlišný názor o mravech. Táž lidská úcta, která ho ponouká, aby se dal zabít, sklání ho před veřejným míněním. Kochal jsem se tehdy rozhovory s Volneyem, Cabanisem a Tracyem. Jako žáci velkého Condillaca odvozovali vznik všech našich vědomostí od smyslových vjemů. Nazývali se ideology, byli to nejčestnější lidé na světě a plnili hněvem sprosté duchy, protože jim odpírali nesmrtelnost. Neboť všední lidé, kteří nevědí co počít s tímto životem, chtějí jiný, který neskončí vůbec. Za revoluční bouře naši malou filosofickou společnost několikrát znepokojily pod pokojným auteuilským loubím hlídky vlastenců. Condoreet, naše veličina, byl vyhlášen za psance. Já sám jsem byl podezřelý přátelům lidu, kteří přes můj selský vzhled a hrubý kabátec mě pokládali za aristokrata, a přiznávám se, že neodvislost myšlení je pyšnější než aristokracie.

Jednou večer jsem číhal na boulogneské dryády, které svítí mezi listovím jako luna, když se začíná objevovat nad obzorem; tehdy jsem byl zatčen jako podezřelý a uvržen do temnice. Bylo to pouhé nedopatření. Ale tehdejší jakobínové si nesmírně vysoko cenili jednotnou poslušnost po způsobu mnichů, jejichž místo uchvátili. Po smrti paní Helvétiusové se naše společnost uchýlila do salónu paní de Condoreet. Několikráte s námi nepohrdl porozprávět sám Bonapart.

Poznali jsme v něm velkého muže a domnívali se, že je ideologem jako my. Náš vliv byl v zemi dost silný. Použili jsme ho v jeho prospěch a podporovali ho při tvoření císařství, abychom ukázali světu nového Marca Aurelia. Spoléhali jsme na něho, že dá světu mír: neospravedlnil

112//

naše domněnky a my jsme neprávem svalovali vinu za svůj omyl na něho.

Nesporně převyšoval ostatní lidi čilou inteligencí, hloubkou přetvářky a schopností jednat. Dokonalým vládcem ho činilo to, že žil cele přítomné chvíli a že nevytvářel nic mimo bezprostřední a okamžitou přítomnost. Jeho duch byl všestranný a čilý. Jeho inteligence, bohatě rozvinutá, ale obyčejná a všední, obsáhla lidstvo a nepřevyšovala je. Myslil totéž, co každý jeho granátník; ale myslil to s neslýchaným důrazem. Miloval hru náhod a liboval si v pokušení štěstěny, vrhal tedy trpaslíky ve statisících navzájem proti sobě, což jsou dětské zábavy velké jako svět. Byl příliš chytrý, aby nezapletl do své hry starého Jehovu, který byl na zemi dosud mocným a který se mu podobal násilnickým a panovačným duchem. Vyhrožoval mu, lichotil mu, laskal ho, naháněl mu strach. Uvěznil mu jeho zástupce, po němž žádal, když mu přiložil nůž na krk, pomazání, jež od dob pradávného Saula činí krále silným. Obnovil kult demiurgův, zpíval mu Te Deurn a dával se jeho prostřednictvím uznávat v malých katechismech, rozšířených po celém císařství, za boha na zemi. Spojili své hromy a byla to pěkná vřava.

Zatímco Evropu rozvracely Napoleonovy zábavy, blahopřáli jsme si ke své moudrosti, nicméně poněkud smutni, když jsme viděli, že éra filosofie začíná krveproléváním, mukami a válkami. Nejhorší je, že děti onoho století propadly nejsmutnější duševní poruše a vymyslily si pitoreskní a literární křesťanství, které svědčí o vskutku neuvěřitelné slabosti ducha; posléze upadly do romantismu. Válka a romantismus, to jsou strašlivé biče! A jaká bída shlížet na tyto lidi, jak chovají dětinskou a idealistickou lásku k puškám a bubnům! Nechápou, že válka, jež kdysi vytvářela srdce nevědomých a barbarských lidí a založila jejich města, přináší i samotnému vítězi jen zkázu a bídu a je hrozným a hloupým zločinem nyní, kdy národové jsou mezi sebou spojeni společenstvím umění, věd a obchodu. Bílení Evropané, kteří se hodlají navzájem zadávit, když je obklopuje a sdružuje táž civilizace!

Zřekl jsem se styku s těmito šílenci; uchýlil jsem se do této vesnice, kde jsem se stal zahradníkem. Broskve mé štěpnice mi připomínají osluněnou kůži menád. Zachoval jsem si k lidem své staré přátelství, trochu obdivu a mnoho soucitu, pěstuji tuto zahradu a čekám na daleký ještě den, kdy přijde velký Dionýzos sledován svými fauny a bakchantkami, aby naučil opět zemi radosti a kráse a dal zavládnout znovu zlatému věku. Poběžím vesele za jeho vozem. Ale kdo ví, zda

113//

se v tomto příštím vítězném průvodu shledáme s lidmi? Kdo ví, zda jejich vyčerpané plemeno nenaplní záhy své osudy a zda nevyvstanou jiné bytosti na popeli a troskách toho, co bylo člověkem a jeho géniem? Kdo ví, zda se nezmocní pozemského panství okřídlené bytosti? Tehdy práce dobrých démonů nebude skončena: budou učit uměním a radosti plemeno ptačí.

Kapitola (22)

V níž vidíme, jak je v obchodu starožitnostmi otce Guinardona zkaleno jeho zločinné štěstí žárlivostí velké milovnice.

Starý Guinardon (jak o tom Zefyrina podala věrnou zprávu panu Sariettovi) odklidil potají obrazy, nábytek a vzácné předměty nashromážděné v podkroví v ulici Princesse, jež nazýval svým ateliérem, a vyzdobil jimi krám najatý v ulici de Courcelles, kam se přestěhoval, když byl zůstavil Zefyrinu po padesáti letech společného života bez slamníku, bez hrnce, bez sou, kromě jednoho franku sedmdesáti centimů, které měla ubohá žena v peněžence. Guinardon otevřel závod starožitnými obrazy a raritami a usadil v něm mladou Oktávii.

Výklad vypadal dobře: bylo tam vidět vlámské anděly v zelených kápích po způsobu Gérarda Davida, Salomé ze školy Luiniho, polychromovanou dřevěnou svatou Barboru francouzské práce, limogesské smalty, české a benátské sklo, urbinské mísy; bylo tam vidět anglické krajky, jež Zefyrina v dobách své skvělé mladosti prý dostala od císaře Napoleona III. Uvnitř probleskovalo v šeru zlato a tu a tam se daly rozeznat obrazy Ukřižovaného, apoštolové, patricijky a nymfy. Jakési plátno bylo obráceno ke zdi, aby se nabízelo jen zrakům znalců, kteří jsou vzácní; byl to duplikát Fragonardovy Gimbletty, jasná malba, jež jako by neměla dosud kdy uschnout. Říkal to sám otec Guinardon. Prádelník z fialkového dřeva v pozadí krámu choval ve svých zásuvkách vzácnosti, Baudoinovy kvaše, obrázkové knihy z osmnáctého století., miniatury.

Na malířském stojanu spočívalo stále zastřené veledílo, zázrak, skvost, perla — velmi něžný, zlatý, modrý a růžový Fra Angelico, jeho

114//

Korunování Panny Marie. Starý Guinardon za něj žádal sto tisíc franků. Na židli z doby Ludvíka XVI., u empirového šicího stolku, na němž stojí váza s květinami, seděla s vyšíváním v ruce mladá Oktávie, jež zanechala na půdě v ulici Princesse své jiskřivé hadry a vypadala už nikoliv jako přemalovaný Rembrandt, ale působila jako lahodně skvělý a průsvitný Vermeer van Delft k potěšení znalců, kteří navštěvovali otce Guinardona. Pokojná a cudná, zůstávala po celý den sama, zatímco její pantáta v podstřeší pracoval na nějaké malbě. Scházel dolů po páté hodině a rozmlouval s denními hosty. Nejhorlivějším návštěvníkem byl hrabě Desmaisons, velký hubený muž, bledý a sehnutý. Pod každou lícní kostí mu vycházel z hluboké prolákliny tváří pramének vousů, postupoval, rozšiřoval se a rozléval po jeho bradě a hrudi sněžné proudy. Nořil do nich neustále dlouhou a kostnatou ruku se zlatými prsteny. Oplakával po dvacet let svou ženu, sklácenou do hrobu vkvětu mládí a krásy tuberkulózou, zasvětil svůj život úsilí o spojení s mrtvými a naplňování svého samotářského paláce špatnými malbami. Jeho důvěra v Guinardona byla neskonalá. Pan Blancmesnil, správce velkého úvěrního závodu, se objevoval v obchodě neméně často. Byl to svěží a tělnatý padesátník, nevelký milovník umění a nevalný znalec, ale přitahovala ho mladá Oktávie, sedící uprostřed obchodu jako volavka v kleci.

Pan Blancmesnil nemeškal navázat s ní styky, jež nepozoroval jedině otec Guinardon z nedostatku zkušenosti, neboť stařec byl dosud nováčkem v lásce k Oktávii. Pan Kajetán ďEsparvieu přicházel někdy k otci Guinardonovi jako milovník umění, ale podezříval ho, že je obdivuhodným padělatelem.

Pan le Truc de Ruffec, onen velký muž meče, odebral se jednoho dne ke starému starožitníkovi a svěřil se mu se svými plány. Pan le Truc de Ruffec pořádal v Petit Palais retrospektivní výstavu sečných zbraní ve prospěch fondu na výchovu malých Marokánců a požádal otce Guinardona, aby zapůjčil několik nejdrahocennějších kusů ze svých sbírek.

— Zamýšleli jsme nejprve, pravil, uspořádat výstavu, jež by se nazývala Kříž a Meč. Sdružení těchto slov dává vám dostatečně vycítit ducha, jenž byl vůdčí myšlenkou našeho podnětu. Vysoce vlastenecká a křesťanská myšlenka nás přiměla, abychom sdružili meč, symbol cti, a kříž, znamení spásy. Dílo mělo být dáno pod vznešenou ochránit ministra války a monsignora Cachepota. Provedení působilo naneštěstí nesnáze a musilo být odloženo. Zatím pořádáme výstavu Meče. Sepsal jsem rozklad, který naznačuje smysl tohoto projevu.

115//

Po těchto slovech pan le Truc de Ruffec vytáhl z kapsy náprsní tobolku nacpanou papíry, poznal mezi všemožnými protokoly o soubojích nebo o nemajetnosti velmi poškrábaný kousíček papíru a řekl:

— Slyšte: „Meč je plachá panna. Je to zbraň po výtce francouzská.

V době, kdy národní cítění po příliš dlouhém utlumení září plamenněji než kdy jindy, atd…“ Cítíte?

A obnovil svou žádost o nějaký krásný kus, který umístí do první řady této výstavy ve prospěch fondu pro malé Marokánce za čestného předsednictví generála ďEsparvieu.

Otec Guinardon se velmi málo zaměstnával zbraněmi: prodával hlavně obrazy, kresby a knihy. Ale nikdo ho nemohl překvapit nepřipraveného. Sňal se zdi rapír s krásně tepaným síťkovým košem ve slohu Ludvíka XIII. — Napoleona III. a podal ho pořadateli výstavy, který se na něj zahleděl v opatrném mlčení s jistou úctou.

— Mám ještě něco lepšího, řekl starožitník.

A vytáhl z přístěnku za krámem po čertovsku veliký, vpravdě královský, liliemi zdobený meč, který se povaloval mezi holemi a deštníky: byl to meč Filipa Augusta, který nosil jeden herec z Odeonu při představeních Anežky meranské v roce 1846. Guinardon ho zabodával hrotem do země, jako by z něho chtěl udělat kříž, spínal ruce zbožně na koši a vypadal právě tak nefalšovaně jako tento meč.

— Nechť vystupuje na vaší výstavě, řekl. Panenka stojí za to. Jmenuje se Bouvines.

— Když se postarám, aby byl prodán, otázal se pan le Truc de Ruffec a kroutil své ohromné kníry, dáte mi malou provizi?…

Několik dní nato otec Guinardon ukázal hraběti Desmaisonsovi a panu Blancmesnilovi s tajuplnou tváří nově objeveného Greca, úžasného Greca z posledního mistrova období. Představoval svatého Františka z Assisi, který stál na alvernské skále, stoupal k nebi jako sloup dýmu a hroužil do mračné oblasti obludně úzkou hlavu, zmenšenou vzdáleností. Slovem pravý, velmi pravý, příliš pravý Greco. Oba milovníci zírali pozorně na toto dílo, zatímco otec Guinardon velebil jeho hluboké stíny a vznešený výraz. Zdvihal paže do vzduchu, aby zpodobnil Theotocopuliho, který vyšel z Tintoretta a neskonale ho převýšil.

— Byl to muž cudný, čistý, silný, mystický, apokalyptický.

Hrabě Desmaisons prohlásil, že Greco je jeho oblíbeným miláčkem.

Blancmesnil se mu v duchu nijak neobdivoval.

Dveře se otevřely a objevil se pan Kajetán, kterého neočekávali.

116//

Vrhl pohled na svatého Františka a zvolal:

— U čerta!

Jelikož se ho pan Blancmesnil v touze po poučení otázal, co si myslí o tomto malíři, dnes tak obdivovaném, Kajetán bez prošení odpověděl, že nepokládá Greca za výstředníka a šílence, jak se to lidé domnívali kdysi. Spíše si myslí, že vada zraku, jíž byl Theotocopuli postižen, ho nutila, aby deformoval své postavy.

— Byl astigmatický a šilhavý, pokračoval Kajetán, maloval to, co viděl, a jak to viděl.

Hrabě Desmaisons nepřijímal rád tak přirozené vysvětlení, které se naopak panu Blancmesnilovi svou jednoduchostí líbilo.

Otec Guinardon uraženě zvolal:

— Beknete, pane ďEsparvieu, že svatý Jan byl astigmatický, protože viděl ženu oděnou sluncem a ověnčenou hvězdami, která měla pod nohama měsíční srpek, nebo zvíře o sedmi hlavách a desíti rozích a sedmero andělů, oděných ve lněné roucho a nesoucích sedmero číší, plných hněvu boha živého?

— Ostatně, končil pan Kajetán, lidé mají pravdu, obdivují-li se Grecovi, jestliže měl dost génia, aby jim vnutil svoji chorobnou vidinu. Nadto muka, jež uvaluje na lidské tělo, mohou uspokojit duše, které milují utrpení, a ty jsou četnější, než se domníváme.

117//

— Pane, odvětil hrabě Desmaisons a probíral se dlouhou rukou v prokvetlé bradě, je třeba milovat to, co miluje nás. Utrpení nás miluje a přimyká se k nám. Musíme je milovat, jestliže chceme snášet život. A v tom je síla a dobrota křesťanství, že to pochopilo… Bohužel já nemám víru a to mě přivádí v zoufalství.

Stařec myslil na tu, kterou po dvacet let oplakával, a ihned ho opustil rozum a jeho myšlenka sledovala bez odporu představy tichého a smutného šílenství.

Prostudoval prý psychické vědy a vykonal pomocí jasnovidného média pokusy o povaze a trvání duše, dosáhl překvapivých výsledků, které ho však neuspokojily. Dospěl až tak daleko, že viděl duši mrtvé v podobě rosolovité a průsvitné hmoty, která ničím nepřipomínala tělo, jež kdysi zbožňoval. A nejtrapnější na tomto stokrát opakovaném pokuse bylo, že rosolovitá hmota byla vyzbrojena nesmírně jemnými tykadly a pohybovala jimi neustále podle rytmu, který měl zřejmě nějaký význam, ale smysl těchto pohybů nebylo možno pochopit.

Po celé toto vyprávění se pan Blancmesnil důvěrně zabýval mladou Oktávií, která pokojně a němě klopila oči.

Zefyrina se nesmířila s tím, že by ponechala svého milence nehodné sokyni. Často zrána přicházela s pleteným košem pod paží, potulovala se kolem obchodu starožitnostmi a rozběsněná a zchvácená žalem, zmítaná odporujícími si myšlenkami pomýšlela na to, hodit nevěrníkovi na hlavu hrnec vitriolu nebo vrhnout se mu k nohám a skrápět slzami a polibky jeho zbožňované ruce. Jednoho dne, když takto číhala na onoho tak drahého a tak provinilého Michaela a dívala se výkladní skříní na mladou Oktávii vyšívající u stolu, na němž vadla růže v křišťálové sklenici, Zefyrina, stržena zuřivostí, dala dopadnout svému deštníku na plavou hlavu sokyně a nazvala ji čubou a courou. Oktávie zděšeně uprchla a šla pro strážníky, zatímco Zefyrina, šílená bolestí a láskou, zpracovávala kováním svého starého deštníku Fragonardovu Gimblettu, Grecova začernalého svatého Františka i jeho panny a nymfy a apoštoly a odštěpovala zlaté tóny Fra Angelicovy. Křičela přitom:

— Všechny tyhle obrazy, Greca, Beata Angelica, Fragonarda, Gérarda Davida a Baudouiny, ano, Baudoiny, všechny, všechny, všechny maloval Guinardon, ten bídák, ten lump. A tohoto Fra Angelica jsem ho viděla malovat na mé žehlicí prkno a Gerarda Davida udělal na starém vývěsním štítu porodní báby… Prase! Roztrhám tě i tu tvou poběhlici, jako trhám tvoje špinavá plátna.

Vytáhla za frak starého milovníka obrazů, který se celý třásl a byl

118//

schovaný v nejtemnějším koutě za krámem, a brala ho za svědka zločinů padělatele a křivopřísežníka Guinardona. Policejní strážníci ji musili vyvést ze zpustošeného krámu. Když ji vedli na komisařství v průvodu velkého davu lidí, zdvihala k nebi své plamenné zraky a křičela mezi vzlykáním:

— Vy neznáte Michala? Kdybyste ho znali, pochopili byste, že bez něho nelze žít. Michal je krásný, dobrý, rozkošný. Je to bůh, je to láska! Miluji ho! Miluji ho! Miluji ho! Znala jsem vznešené lidi, vévody, ministry, ba ještě víc… Žádný nebyl hoden očistit Michalovy střevíce. Moji dobří pánové, vraťte mi ho!

Kapitola (23)

V níž poznáváme obdivuhodnou povahu Bouchottinu, jež odolává násilí a podléhá lásce. A nechť se už neříká, že autor je nepřítelem žen.

Kníže Istar odešel od barona Maxe Everdingena a zašel si na ústřice a na láhev bílého vína do jednoho hostince u tržnice. Protože sdružoval opatrnost se silou, odebral se pak ke svému příteli Teofilu Belaisovi, aby ukryl v hudebníkově skříni pumy, jež mu plnily kapsy. Autor Aliny, královny golkondské, byl nepřítomen. Cherub zastihl Bouchottu, jak pracuje před zrcadlovou skříní na postavě uličnice Zigouille. Neboť mladá umělkyně měla hrát hlavní úlohu v operetě Apačové, kterou tehdy zkoušeli v jednom velkém music hallu. Byla to úloha pouliční běhny, která láká oplzlými posuňky chodce do pasti a která opakuje se sadistickou krutostí nešťastníkovi, jemuž ucpávají ústa roubíkem a jehož svazují, vilná znamení, jimž se vzdal. Měla hrát v této úloze zpěvačku a herečku zároveň a byla jí nadšena.

Hudebník právě odešel. Kníže Istar usedl k pianu a Bouchotta začala opět pracovat. Její pohyby byly sprosté a rozkošné. Měla na sobě jen krátkou suknici a košili, jejíž ramínko sklouzlo na pravou paži a odhalilo podpaždí, stinné a křovinaté jako posvátná sluj Arkadie; vlasy jí vlály na všechny strany v ryšavých a divokých chomáčcích; její kůže byla vlhká; linula se z ní vůně fialek a alkalických solí, jež rozechvívala chřípí a jíž se sama opájela. Náhle kníže Istar vstal, zpit

119//

vůněmi tohoto horoucího těla, a aniž jí co řekl nebo jen naznačil očima, uchopil ji do náručí a hodil ji na pohovku, na malou květovanou pohovku, kterou Teofil koupil ve velkém závodě na desítifrankové měsíční splátky, jež potrvají dlouhou řadu let. Cherub padl jako skalnatý balvan na toto křehké tělo; jeho dech supěl jako kovářský měch, jeho ohromné ruce se přisály jako chapadla k objímaným tvarům. Kdyby se Istar o Bouchottu aspoň chvíli ucházel, byl by ji podnítil k prchavému a přece vzájemnému objetí; v onom stavu rozrušení a rozdráždění by ho nebyla odmítla. Ale Bouchotta byla pyšná; její divoká hrdost procitla při první hrozbě pokoření. Uměla se dávat a nechtěla se nechat brát. Podléhala snadno lásce, zvědavosti, soucitu, ba i menším věcem; ale raději by zemřela, než by podlehla síle. Její překvapení se neprodleně změnilo v zuřivost. Všechna její bytost se vzepřela proti násilí. Nehty nabroušenými vztekem drásala cherubovy tváře a víčka, a polapena pod touto horou masa, napínala tak ztuha oblouk svých beder a rozehrála tak důkladně pružiny svých loktů a kolenou, že odhodila antropocefalního býka, oslepeného krví a bolestí, na piano, které vydalo dlouhý ston; pumy, které mu vypadly z kapes, koulely se s hromovým rachotem po podlaze. A Bouchotta s rozevlátými vlasy a obnaženým ňadrem, krásná a strašná, mávala nad poraženým obrem pohrabáčem a křičela:

„Kliď se, nebo ti vyrazím oči!“

Kníže Istar se šel umýt do kuchyně, ponořil zkrvavenou tvář do mísy, v níž byly namočeny soissonské fazole, a odešel. Nechoval k ní hněv ani nenávist, protože měl vznešenou duši.

Sotva byl venku, zazněl u dveří zvonek. Bouchotta marně volala nepřítomnou služku, oblékla župan a otevřela. Mladý, velmi vybraný a dosti hezký mladý muž ji zdvořile pozdravil, omluvil se, že se musí představit sám, a řekl své jméno. Byl to Mořic ďEsparvieu.

Mořic neustále hledal svého strážného anděla. Povzbuzován zoufalou nadějí, hledal ho na nejpodivnějších místech, chodil se na něho dotazovat čarodějů, mágů a divotvorců, kteří ve smrdutých děrách odhalují nezměřitelnou budoucnost a kteří jsou sice pány všech pokladů na zemi, ale nosí kalhoty bez zadnice a jedí jen huspeninu ze sekaného vepřového masa. Mořic vyhledal onoho dne v uličce na Montmartru satanského kněze, který pěstoval černou magii a zabýval se čarováním, a potom se odebral k Bouchottě, kam ho vyslala paní de la Verdeliěre, jež měla záhy pořádat slavnost ve prospěch fondu na udržování venkovských kostelů a chtěla na ní předvést Bouchottu, která se stala

120//

náhle, neznámo proč, módní umělkyní. Bouchotta usadila návštěvníka na květovanou pohovku; na Mořicovu prosbu zaujala místo vedle něho a syn z dobré rodiny přednesl zpěvačce přání paní hraběnky de la Verdeliěre: tato dáma si přála, aby Bouchotta zazpívala především některou z těch apačských písní, jež byly potěšením lidí vznešeného světa. Naneštěstí paní de la Verdeliěre mohla dát honorář jen velmi omezený a nepřiměřený talentu umělkyně. Ale šlo o dobrý skutek.

Bouchotta přislíbila pomoc a přijala omezený honorář se štědrostí, jež je obvyklá u chudáků vůči lidem bohatým a u umělců vůči lidem ze společnosti. Bouchotta byla nezištná; fond na udržování venkovských kostelů ji zajímal. Vzpomínala se vzlykáním a slzami na své první přijímání a dosud si zachovala víru. Když šla mimo kostel, toužila tam vejít, hlavně večer. Proto neměla ráda republiku, která usilovala o zničení církve a vojska. Její srdce se radovalo, když vidělo, že se opět rodí národní cítění. Francie se zotavovala a nejvíce se v music hallech tleskalo písním o našich vojáčcích a milosrdných sestrách.

Mezitím Mořic dýchal vůni těchto ryšavých vlasů, ostrý a pronikavý parfum tohoto těla, všechny sole této kůže a zmocnila se ho žádost po ní. Cítil ji vedle sebe na malé pohovce, byla lákavá a teploučká. Velebil umělkyni její veliké nadání. Tázala se ho, co má z celého jejího repertoáru nejraději. Neznal z něho nic; přesto jí dával odpovědi, které ji uspokojily; kladla mu je do úst sama, aniž si toho byla vědoma. Ješitně mluvila o svém talentu a svých úspěších, jak chtěla, aby se o nich mluvilo, byla nevyčerpatelná v líčení svých triumfů, byla ostatně prostosrdečnost sama. Mořic vzdal upřímnou chválu Bouchottiňě kráse, svěžesti její tváře, eleganci její postavy. Přičítala tuto přednost tomu, že se nikdy nemalovala. Co se tkne její postavy, připouštěla, že je toho na ní dost a nikde příliš mnoho, a aby toto tvrzení doložila, přejela rukama po všech obrysech svého půvabného těla a lehce se nazdvihovala, aby ukázala šťastné plochy, na nichž spočívala. Mořic tím byl velmi vzrušen.

Den se schyloval; navrhla, že rozsvítí. Prosil ji, aby to nedělala.

Rozhovor pokračoval, nejprve smavý a veselý, potom důvěrný, velmi tichý, poněkud unylý. Bouchottě se zdálo, že zná pana Mořice ďEsparvieu už dávno, a pokládajíc ho za galantního muže, svěřovala mu důvěrnosti. Pravila mu, že je od narození počestnou ženou, ale že měla lakotnou a nesvědomitou matku. Mořic ji vrátil k úvahám o její vlastní kráse a roznítil obratnými lichotkami živé zalíbení, které nacházela v sobě samé. Byl trpělivý a vypočítavý, a přestože v něm

121//

vzrůstal žár, dal vzklíčit a růst v žádané ženě touze, aby byla obdivována ještě více. Župan se otevřel a sklouzl sám od sebe, živý atlas ramen zasvítil v tajemném světle večera. On byl tak obezřetný, tak obratný a tak chytrý, že ztroskotala v jeho náručí, horoucí a omdlévající, ještě než si uvědomila, že mu dopřává čehosi podstatného. Smísili svůj dech a své šepotání a malá květovaná pohovka skonávala s nimi.

Když se jejich city daly opět vyjádřit slovem, pošeptala mu tichounce, že má kůži jemnější než ona sama.

Řekl jí, drže ji v objetí:

— Jak je to příjemné takto tě svírat. Jako bys neměla kosti.

Odpověděla mu s přivřenýma očima:

— To proto, že jsem tě milovala. Láska mi roztavuje kosti; způsobuje, že měknu, a rozpouští mě jako telecí nožičku v rosolu.

Po těchto slovech vstoupil Teofil a Bouchotta ho vyzvala, aby poděkoval panu Mořici ďEsparvieu, který byl tak laskav a přinesl jí poukázku na krásný honorář od paní hraběnky de la Verdeliěre.

Hudebník byl šťasten, že cítí doma vlídnost a mír po dnu marných pochůzek, suchopárného vyučování, trpkostí a pokoření. Vnutili mu tři nové spolupracovníky, kteří se s ním podepíší na jeho operetu a budou brát svůj podíl autorských práv; a žádali po něm, aby uvedl na golkondský dvůr tango. Stiskl ruku mladého pána ďEsparvieu a klesl velmi znaven na malou pohovku, která se tentokráte ocitla v koncích se svými silami, nohy jí vypověděly službu a ona náhle spadla. A anděl svržený na zem se zděšeně svalil na hodinky, zapalovač a cigaretové pouzdro, které vyklouzly Mořicovi z kapsy, a na pumy, které přinesl kníže Istar.

123//

Kapitola (24)

Obsahující proměnlivé osudy, které prodělal Lucretius převora z Vendóme.

Léger-Massieu, nástupce Légera staršího, knihař v ulici de 1’Abbaye naproti paláci opatů u Saint-Germain-des-Prés, kde se to hemží mateřskými školkami a učenými společnostmi, měl málo dělníků, kteří však byli výborní; obsluhoval proto pomalu staré a k trpělivosti vychované zákaznictvo. Šest týdnů potom, co přijal zásilku knih poslaných panem Sariettem, Léger-Massieu ji ještě nedal do práce. Teprve po uplynutí padesáti tří dnů knihař porovnal tyto knihy se seznamem pana Sarietta a rozdělil je mezi dělníky.

Jelikož malý Lucretius s erbem převora z Vendóme v tomto seznamu nebyl, předpokládal, že pochází od jiného zákazníka. A jelikož o něm nebyla zmínka v žádném soupise odevzdaných knih, zůstal uzamčen ve skříni, odkud ho jednou potají vytáhl syn Légera-Massieua, mladý Arnošt, a vsunul si ho kapsy. Arnošt byl zamilován do šičky prádla ze sousedství jménem Růženy. Růžena milovala venkov a naslouchala ráda ptačímu zpěvu v lesích. A aby si zjednal prostředky a mohl ji zavést v neděli na oběd do Chatou, Arnošt postoupil Lucretia za obnos desíti franků starému Morangerovi, vetešníku v ulici Saint-X…, který netoužil znát původ předmětů, jichž nabyl. Otec Moranger postoupil téhož dne tento svazek za šedesát franků panu Poussardovi, knihkupci bez veřejného krámu v předměstí Saint-Germaine. Ten odstranil ze záhlaví značku, která prozrazovala původ tohoto nevyrovnatelného exempláře, a prodal ho za pět set franků panu Josefu Meierovi, dobře známému milovníku, ten ho postoupil bez prodlení za tři tisíce franků knihkupci panu Ardonovi, ten ho ihned nabídl velkému pařížskému bibliofilovi panu R…ovi, ten za něj zaplatil šest tisíc a prodal ho za čtrnáct dní opět se slušným ziskem paní hraběnce de Gorce. Tato dáma, velmi známá ve vznešené pařížské společnosti, je tím, co se v sedmnáctém století nazývalo milovnice obrazů, knih a porcelánu; chová ve svém paláci v Jenské třídě sbírky uměleckých předmětů, které svědčí o jejích rozmanitých znalostech a dobrém vkusu. V měsíci červenci, když hraběnka de Gorce byla ve svém Sarvilleském zámku v Normandii, tehdy neobývaný palác v Jenské třídě dostal noční návštěvu lupiče, jenž, jak se ukázalo, náležel k tlupě zvané Sběratelé, která krade výhradně umělecké předměty.

Podle úředního zjištění zločinec použil okapových rour, aby se vy

124//

šplhal do prvního poschodí, potom skočil na balkón, páčidlem vylomil okenici, rozbil okenní sklo, otočil zámkem a vnikl do velké galerie. Tam se vloupal do několika skříní a sebral věci, jež mu vyhovovaly, většinou malých rozměrů a drahocenné, zlaté tabatěrky, několik předmětů ze slonoviny ze XIV. století, dva bohaté rukopisy z XV. století a knihu, kterou hraběnčin tajemník označil stručně jako „safiánovou vazbu s erbem“ a která nebyla nic jiného než Lucretius z knihovny esparvieuské.

Z činu byl podezřelý jeden anglický kuchař, ale pachatel nebyl dopaden. A asi za dva měsíce po této krádeži jakýsi mladý elegantní a vyholený muž, který se ubíral za soumraku ulicí de Courcelles, přišel nabídnout Lucretia převora z Vendóme otci Guinardonovi. Antikvář mu za něj zaplatil pět franků, prostudoval ho, poznal jeho zajímavost a krásu a uložil ho do prádelníku z fialkového dřeva, kam zavíral drahocenné věci.

Takové byly proměnlivé osudy, jež prodělal v jediném období tento půvabný předmět.

Kapitola (25)

V níž Mořic nalézá opět svého anděla.

Po představení Bouchotta si v šatně odstraňovala líčidlo. Tiše vstoupil její starý ochránce pan Sandraque a za ním vnikl proud obdivovatelů. Aniž se obrátila, otázala se jich, co tu dělají, proč se na ni dívají jako hlupáci a zda se domnívají, že jsou na výročním trhu v Neuilly v boudě s divem přírody.

— Dámy a pánové! Dejte deset centimů do pokladničky na věna slečně a můžete si sáhnout na její lýtka: jsou z mramoru!

Upřela na hlouček podrážděný pohled a zvolala:

— Nu tak honem, zmizte!

Vyhnala všechny, ba i svého milence z lásky Teofila, jenž tam stál bledý, vlasatý, mírný, smutný, krátkozraký a nepřítomný. Ale když poznala svého malého Mořice, usmála se. Přistoupil k ní, naklonil se k opěradlu židle, na níž seděla, blahopřál jí ke hře i ke zpěvu a po každé

125//

chvále ji letmo políbil. Nebylo to pro ni dostatečné výpalné a opětovanými dotazy, usilovným naléháním a předstíranou nedůvěřivostí ho nutila, aby dvakrát, třikrát, čtyřikrát opakoval své obdivné formule, a když ustal, zdála se tak zklamána, že musel ihned začít znovu. Působilo mu to nesnáze, protože nebyl znalcem; ale bylo mu rozkoší dívat se na její oblá a plná ramena, zlatistá světlem, a sledovat tu pěknou tvář v zrcadle toaletního stolku.

— Byla jste rozkošná.

— Opravdu ?… Myslíte ?…

— Zbožňováníhodná, bož….

Náhle vyrazil prudký výkřik. Jeho oči spatřily v zrcadle, jak se v pozadí šatny objevila postava. Prudce se obrátil, vrhl se s otevřenou náručí na Arkada a odvlekl ho na chodbu.

— To jsou způsoby! vykřikla Bouchotta, zalykajíc se zlostí.

Ale mladý ďEsparvieu táhl svého anděla houfem cvičených psů A rodinou amerických akrobatů k východu.

Na temném a svěžím bulváru, opojen radostí a pochybuje dosud o svém štěstí, ze sebe vypravil:

— To jste vy! Hledal jsem vás dlouho, Arkade nebo Mirare, jak je vám libo, konečně vás opět nalézám. Arkade, vzal jste mi mého strážného anděla, vraťte mi ho. Arkade, milujete mě ještě?

Arkad odpověděl, že aby vykonal nadandělský úkol, který si uložil, musil zdeptat svýma nohama přátelství, soucit, lásku a všechny city, které změkčují duši, ale že na druhé straně jeho nové postavení, jež ho vystavuje utrpení a strádání, činí ho schopným lidské něhy a že. pociťuje k ubohému Mořicovi mimovolné přátelství.

— Nuže, zvolal Mořic, jestliže mě jen trochu milujete, vraťte se ke mně, zůstaňte se mnou. Nemohu se bez vás obejít. Pokud jsem vás měl po boku, nepozoroval jsem vaši přítomnost. Ale hned po vašem odchodu jsem v sobě ucítil strašlivé prázdno. Bez vás jsem jako tělo bez duše. Vám to řeknu, v malém přízemí v ulici de Rome, po boku Gilberty se cítím sám, truchlím po vás a toužím vás vidět a slyšet jako v onen den, kdy jste mě tolik rozhněval… Přiznejte, že jsem měl pravdu a že jste se nechoval v onen den jako muž z dobré společnosti. Že vy s tak vznešeným původem a tak ušlechtilým duchem jste se mohl dopustit takové neslušnosti, je neslýchané, pomyslím-li na to. Paní des Aubels vám dosud neodpustila. Vytýká vám, že jste ji polekal, když jste se tak nevhodně objevil, a že jste byl drze dotěrný při zapínání jejích šatů a při zavazování jejích střevíců. Já jsem na všechno za

126//

pomněl. Vzpomínám si jen, že jste můj nebeský bratr, svatý druh mého dětství. Ne, Arkade, nesmíte, nemůžete se ode mne odloučit. Jste můj anděl, jste můj majetek.

Arkad namítal mladému panu ďEsparvieu, že už nemůže být strážným andělem křesťana, když se sám vrhl do propasti. A líčil se strašně, jako by soptil nenávistí a vztekem, jako učiněného pekelníka.

— Tlachy! řekl Mořic s úsměvem a s očima plnýma slzí.

— Žel, naše názory, naše osudy, všechno nás rozlučuje, mladý Mořici. Ale nemohu zdusit něhu, kterou k vám cítím, a vaše prostosrdečnost mě nutí, abych vás miloval.

— Nikoliv! vzdychl Mořic, vy mě nemilujete. Vy jste mě nikdy nemiloval. U bratra nebo u sestry by tato lhostejnost byla přirozená; u přítele by byla běžná; u anděla strážného je obludná. Arkade, jste ohavný tvor. Nenávidím vás.

— Miloval jsem vás vřele, Mořici, a miluji vás dosud. Rozechvíváte mé srdce, o němž jsem se domníval, že je obrněno trojnásobnou bezcitností; odkrýváte mi moji slabost. Když jste byl malým nevinným chlapcem, miloval jsem vás právě tak něžně a čistěji než miss Kat, vaše anglická učitelka, která vás líbala s děsivou chlípností. Na venkově, v době, kdy se tenká kůra platanu odchlipuje v dlouhých proužcích a obnažuje něžně zelený kmen, po deštích, které naplavují jemný písek na svažité cesty, učil jsem vás dělat z tohoto písku, z těch proužků kůry, z několika polních květin a stébel lomikamenu venkovské mosty, divošské chatrče, terasy a ony zahrady Adonisovy, jež nevydrží déle než hodinu. V měsíci květnu v Paříži jsme stavěli oltář Panně Marii a pálili na něm kadidlo, jehož vůně, rozšířená po celém domě, připomínala kuchařce Marcele kostel její vesnice a ztracené panenství, vháněla jí do očí hojné slzy a působila bolesti hlavy vaší matce zkrušené uprostřed bohatství nudou, společnou všem šťastlivcům na zemi. Když jste chodil do koleje, zajímal jsem se o vaše hry, hloubal jsem s vámi nad obtížnými aritmetickými problémy a pátral po neproniknutelném smyslu věty Julia Caesara. Kolik krásných her na přetahování nebo míčem jsme spolu prodělali! Nejednou jsme poznali opojení vítězstvím a naše mladé vavříny nebyly zbroceny ani krví, ani slzami. Mořici, činil jsem všechno možné, abych ochránil vaši nevinnost, ale nemohl jsem zabránit, abyste ji neztratil ve věku čtrnácti let v náručí komorné vaší matky. Viděl jsem vás potom ke své lítosti, jak milujete ženy všemožných společenských postavení i rozmanitých věků, ženy, jež nebyly všechny krásné, aspoň v očích anděla. Z lítosti nad touto po

127//

dívanou jsem se vrhl na studium; bohatá knihovna mně skýtala zdroje, jaké nalézáme zřídka. Zahloubal jsem se do dějin náboženství; ostatek je vám znám.

— Ale nyní, drahý Arkade, namítl mladý ďEsparvieu, nemáte už postavení, nemáte už místo, jste bez prostředků, jste vyřazený, vykořeněný. Jste tulák, chudák.

Anděl odvětil poněkud nakvašeně, že je nicméně teď lépe oblečen, než když nosil hadry po sebevrahovi.

Mořic uváděl na svou omluvu, že byl tehdy, když svého nahého anděla oblékl do hadrů po sebevrahovi, na toho nevěrného anděla rozzloben. Ale že se nemají vracet do minulosti a ani se navzájem obviňovat; že mají jedině prozkoumat, k čemu se rozhodnout:

— Arkade, co míníte dělat?

— Což jsem vám to neřekl, Mořici? Bojovat proti Tomu, jenž vládne na nebesích, svrhnout ho a postavit na jeho místo Satana.

— Nedělejte to. Předně není vhodná doba. Veřejné mínění tak daleko nedospělo. Nebyl byste v rytmu, jak říká papá. Ted jsou lidé konzervativní a autoritativní. Chtějí být ovládáni a president republiky bude mít rozhovor s papežem. Nezatvrzujte se, Arkade, nejste tak zlý, jak říkáte. V hloubi jste jako každý: zbožňujete dobrého Boha.

— Domnívám se, že jsem vás už poučil, drahý Mořici: Ten, jehož máte za boha, je vlastně jen demiurg. Je mu naprosto neznám božský svět, vyšší než svět jeho, a věří upřímně, že je jediným a pravým bohem.

V Dějinách církve od monsignora Duchesna ve svazku I., na stránce 162 najdete, že tento pyšný a omezený demiurg má jméno Jaldabaoth. A snad dopřejete více víry tomuto církevnímu dějepisci než svému andělovi. Musím vás opustit, sbohem.

— Zůstaňte.

— Nemohu.

— Nenechám vás takto odejít. Připravil jste mě o mého strážného anděla. Na vás je, abyste napravil škodu, kterou jste mi způsbil. Dejte mi jiného!

Arkad namítl, že nemůže takový požadavek uspokojit. Že se rozhněval se svrchovaným dárcem strážných duchů a nemůže z té strany už nic dosáhnout.

— Ne, můj drahý Mořici, připojil s úsměvem, požádejte o něho Jaldabaotha sám.

— Ne! ne! ne! Není Jaldabaoth! zvolal Mořic. Vzal jste mi mého strážného anděla, vraťte mi ho!

128//

— Nemohu, bohužel!

— Nemůžete, Arkade, protože jste povstalec?

— Ano.

— Nepřítel boží?

— Ano.

— Satanský duch?

— Ano.

— Nuže! zvolal mladý Mořic, já budu vaším strážným andělem. Neopustím vás!

Mořic ďEsparvieu odvedl Arkada na ústřice k P.,.

Kapitola (26)

Rokování.

Onoho dne odbojní andělé svolaní Arkadem a Zitou se shromáždili na březích Seiny v la Jonchěre v opuštěném a zchátralém divadelním sále, který kníže Istar najal od traktéra jménem Barattan. Tři sta andělů se tísnilo na stupňovitých lavicích a v lóžích. Na jevišti, kde visely cáry venkovských dekorací, stály stůl, lenoška a židle. Stěny pomalované květinami a ovocem prokvétaly ledkem a odprýskávaly v celých plátech. Ubohost a všednost místa způsobovaly, že vášně, jež tam bouřily, ještě více ohromovaly svou velikostí. Když kníže Istar požádal shromáždění, aby zvolilo předsednictvo a jmenovalo přede-vším čestného předsedu, vyvstalo v mysli všech účastníků jméno, jež plní svět; ale posvátná úcta zavírala ústa. A po chvíli mlčení byl zvolen aklamací nepřítomný Nectaire. Arkad byl vyzván, aby zaujal místo na lenošce mezi Zitou a japonským andělem, a chopil se ihned slova:

— Synové nebes! Soudruzi! Oprostili jste se od nebeské poroby; svrhli jste jho toho, jenž se nazývá Jahve, ale jemuž zde musíme dávat jeho pravé jméno Jaldabaoth. Neboť není stvořitelem světů, ale pouze nevědomým a barbarským demiurgem, jenž se zmocnil nejnižší částečky vesmíru a zašil v ní bolest a smrt. Synové nebes, žádám vás, abyste řekli, zda chcete bojovat proti Jaldabaothovi a zničit ho.

Jediný hlas, vzniklý spojením všech hlasů, odpověděl:

— Chceme.

129//

A mnozí současně přísahali, že se vyšplhají na Jaldabaothovu horu, že ztekou hradby z jaspisu a porfyru a že svrhnou tyrana nebes do věčných temnot.

Ale temnou vřavou pronikl křišťálový hlas:

— Bezbožníci, svatokrádežníci, šílenci, třeste se! Hospodin již na vás vztahuje svoji hroznou paži!

Bvl to věrný anděl, jenž v roznícení víry a lásky, touže po slávě vvznavačů a mučedníků, hoře jako jeho bůh sám žárlivou touhou, aby se vyrovnal člověku v kráse oběti, vrhl se mezi rouhače, aby jim čelil, aby je zmátl a aby klesl pod jejich ranami.

Shromáždění proti němu obrátilo svoji jednomyslnou zuřivost. Nejbližší do něho začali bušit.

Provolával s ohnivým a čistým zaujetím:

— Sláva bohu! Sláva bohu! Sláva bohu!

Kterýsi vzbouřenec mu sevřel krk a zdusil mu v hrdle chvalozpěvy na Hospodina. Věrný anděl byl sražen k zemi a pošlapán.

Kníže Istar ho zdvihl a uchopil dvěma prsty za křídla, pak se vztyčil jako sloup dýmu, otevřel vyhlídku, na kterou by nikdo nedosáhl, a prostrčil jí věrného anděla. Ihned opět zavládl pořádek.

— Druhové, začal zase promlouvat Arkad, teď, když jsme potvrdili své rozhodnutí, musíme hledat možnosti, jak postupovat a zvolit nejlepší. Prozkoumejme tedy, zda máme napadnout nepřítele zjevnou silou, nebo zda není lepší získat národy nebes pro naši věc dlouhou a vytrvalou propagandou.

— Válku! válku! vzkřiklo shromáždění.

A bylo to jako třesk polnic a rachot vojenských bubnů.

Teofil, kterého kníže Istar přivlékl násilím do shromáždění, vstal bledý a ztrhaný a řekl pohnutým hlasem:

— Bratři, nemějte mi za zlé, co vám řeknu. Vnuká mi to přátelství k vám. Jsem jen ubohý hudebník. Ale věřte mi: vaše záměry se opět rozbijí o božskou moudrost, která vše předvídá.

Teofil Belais za posměšného hulákání usedl. A Arkad pokračoval:

— Jaldabaoth předvídá všechno; nepopírám to. Předvídá všechno; ale aby nám ponechal svobodné rozhodování, jedná vůči nám úplně tak, jako by nepředvídal nic. Je každou chvíli překvapen, zaražen; nejpravděpodobnější události ho zastihují nepřipraveného. Tato povinnost, kterou si uložil, povinnost uvádět svoje předvídání ve shodu se svobodou lidí a andělů, vrhá ho neustále do spletitých nesnází a strašlivých potíží. Nevidí nikdy dál než na špičku svého nosu. Neočekával

130//

neposlušnost Adamovu a předvídal tak málo špatnost lidí, že litoval, proč je stvořil a proč je utopil ve vodách potopy se všemi zvířaty, jimž neměl co vytýkat. V zaslepenosti se dá srovnávat toliko s Karlem X., jeho oblíbeným králem. Zachováme-li trochu opatrnosti, snadno ho překvapíme. Myslím, že tyto úvahy snad uklidní mého bratra.

Teofil neodpověděl. Miloval boha, ale hrozil se osudu věrného anděla. Jeden z nejsečtělejších duchů shromáždění, Mamon, nebyl zcela uklidněn úvahami svého bratra Arkada.

— Nezapomeňte, pravil tento duch: Jaldabaoth má málo všeobecného vzdělání, ale je voják do morku kostí. Organizace Ráje je organizace dokonale vojenská, založená na hierarchii a disciplíně. Trpná poslušnost je tam ukládána jako svrchovaný zákon. Andělé tvoří armádu. Porovnejte toto sídlo s nivami elysijskými, které vám líčí Vergil.

V elysijských nivách je všude svoboda, moudrost, rozum; v myrtových hájích spolu obcují šťastné stíny. V Jaldabaothově nebi není civilní obyvatelstvo; kdekdo je tam zařazen do pluku, zanesen do matriky, očíslován. Jsou to kasárny a cvičiště. Nezapomeňte na to!

Arkad namítl, že si musí představit protivníka pod jeho pravým vzhledem a že vojenská organizace ráje připomíná mnohem více vesnice krále Gleglé než Prusko Velkého Bedřicha.

— Už při první vzpouře, pravil, před počátkem věků, bitva trvala dva dny a trůn Jaldabaothův byl otřesen. Demiurg přesto zvítězil. Ale čemu vděčí za své vítězství? Náhodné bouři, jež propukla za boje. Na Lucifera a jeho anděly dopadl hrom, srazil je, roztříštil a oni zčernali. Jaldabaoth vděčil za vítězství hromu. Hrom je jeho jedinou zbraní. Zneužívá ho. Za blesku a hromu vyhlásil svůj zákon. „Oheň kráčí před ním,“ praví prorok. A filosof Seneca řekl, že když hrom dopadne, přináší zhoubu velmi malému počtu, ale strach všem. Tato poznámka byla pravdivá pro lidi z prvního století křesťanské éry; není už pravdivá pro anděly ze století dvacátého. Že navzdory svému hromu není příliš silný, dokazuje strašná hrůza, kterou mu způsobila věž z nepálených cihel a židovské smoly. Když myriády nebeských duchů ozbrojených pekelnými stroji, jež jim dává moderní věda, zaútočí na nebe, domníváte se, druhové, že starý vládce sluneční soustavy, obklopen svými anděly, ozbrojenými jako za doby Abrahamovy, bude jim moci odolat? Bojovníci demiurgovi nosí ještě v tuto chvíli zlaté štíty a démantové přilby. Michael, jeho nejlepší vojevůdce, nezná jinou taktiku než boj muže proti muži, je dosud u vozů faraonových a ne-slyšel nikdy ani o makedonské falanze.

132//

A mladý Arkad rozvíjel dlouho srovnání mezi ozbrojeným dobytkem Jaldabaothovým a uvědomělými vojíny revoluce. Potom se přetřásala otázka peněžních prostředků.

Zita tvrdila, že mají dost peněz, aby začali válku, že jsou objednány elektrofory a že první vítězství jim získá úvěr.

Rozprava pokračovala, byla prudká a zmatená. Na tomto andělském sněmování teklo jako na synodech lidí hojně zbytečných slov. Vřava začala být pronikavější a častější, čím více se blížila volba. Bylo nesporné, že nejvyšší velení bude odevzdáno Tomu, jenž první pozdvihl korouhev vzpoury, ale jelikož všichni prahli po tom, aby sloužili Luciferovi za podvelitele, každý popisoval válečníka, jemuž by měli dát přednost, a zobrazoval přitom sám sebe. Alcor, nejmladší z odbojných andělů, pronesl tato kvapná slova:

— Naštěstí v Jaldabaothově armádě připadne velení starým. Je tedy málo naděje, že budou velet velcí vojevůdci. Neučíme se velet dlouhou poslušností, ani se nepřipravujeme obsáhnout rozlehlé celky tím, že dbáme na nejmenší podrobnosti. Ze starých i moderních dějin víme, že největšími náčelníky byli králové jako Alexandr a Bedřich, šlechtici jako Caesar a Turenne nebo špatní vojáci jako Bonapart. Odborník bude vždycky podřadný nebo prostřední. Kamarádi, zvolme si inteligentní velitele v květu mládí. Stařec si může podržet zvyk vítězit, ale abychom ho nabyli, musíme být mládi.

Alkora nahradil na tribuně filosofický seraf.

— Válka nebyla nikdy, pravil, ani jistou vědou, ani určitým uměním. Přesto v ní byly vždy znatelné génius rodu nebo myšlenka člověka. Ale jak vymezit vlastnosti, které má mít vrchní velitel v příští válce, kde bude nutné brát v úvahu masy a jejich pohyb více, než může postihnout inteligence člověka? Stále rostoucí množství technických prostředků, jež znásobuje donekonečna příčiny hrůzy, ochromuje génia vůdců. Na jistém stupni vojenského rozvoje, k němuž mají naše vzory, Evropané, velmi blízko, vojevůdce nejinteligentnější a vojevůdce nejhloupější se stávají sobě rovnými svou neschopností. Jiným výsledkem velikých moderních zbrojení je, že s neúprosnou tvrdostí působí zákon počtu. Je jisté, že deset odbojných andělů má větší cenu než deset andělů Jaldabaothových; ale není už naprosto jisté, že milión odbojných andělů má větší cenu než milión andělů Jaldabaothových. Velká množství ve válce, stejně jako jinde, ničí inteligenci a osobité přednosti ve prospěch jakési kolektivní, velmi zaostalé duše.

Hlas filosofického anděla zanikl v lomozu hlasů; nikdo neposlouchal.

133//

Rečniště zazvučelo potom voláním do zbraně a sliby vítězství. Byla to oslava meče, jenž hájí spravedlivou věc. Vítězství odbojných andělů tam bylo dvacetkrát slaveno předem za potlesku třeštícího davu. K němému nebi stoupaly výkřiky: ,,Sláva válce!“

Uprostřed tohoto nadšení se vyšvihl na estrádu kníže Istar a podlaha zasténala pod jeho tíhou.

— Soudruzi, pravil, vy chcete vítězství a je to touha velmi přirozená. Ale je vidět, že jste zkaženi literaturou a poezií, protože je žádáte po válce. Myšlenka na válku může dnes vzniknout jen v mozcích zpitomnělých měšťáků nebo opožděných romantiků. Co je to válka? Směšná maškaráda, jíž se hloupě a extaticky rozněcuje lyrismus vlasteneckých kytaristů. Kdyby byl měl Napoleon praktickou inteligenci, nebyl by válčil. Ale byl to snílek, opojený Ossianem. Křičíte: „Sláva válce!“ Jste snílkové. Kdy se stanete intelektuály? Intelektuálové nežádají sílu a moc ode všech přeludů, které utvářejí vojenské umění: taktiky, strategie, opevňování, dělostřelectva a jiných dětských pošetilostí. Nevěří ve válku, která je fantazií; věří v chemii, která je vědou. Ovládají umění uzavřít vítězství do algebraického vzorce.

Kníže Istar vyňal z kapsy lahvičku, kterou ukázal shromáždění, a zvolal s vítězným úsměvem:

— Hle. vítězství!

Kapitola (27)

V níž se nám zjeví tajná a hluboká příčina, která vrhá velmi často říše proti říším a připravuje zkázu vítězným i přemoženým a v níž moudrý čtenář (je-li jím, o čemž pochybuji) bude hloubat o těchto silných slovech: ,, Válka je obchod.“

Andělé se rozptýlili. Arkad a Zita seděli v trávě na úpatí meudonských svahů a dívali se na Seinu, jak plyne mezi vrbami.

— Na tomto světě, řekl Arkad, na tomto světě, který nazývají čistým, ačkoliv je na něm méně věcí čistých než nečistých, žádný myslící tvor si nepředstavuje, že by mohl potlačit byť i jediný atom. Nanejvýš se smíme domnívat, že se nám podaří změnit tu a tam rytmus někte

134//

rých skupin atomů a některých skupin buněk. Uvažujeme-li o tom. naše velké podnikání se tedy omezuje jen na to. A až postavíme na místo Jaldabaothovo Odpůrce, neučiníme víc… Zito, spočívá zlo v podstatě věcí nebo v jejich uspořádání? Tohle bychom měli vědět. Zito, jsem hluboce rozechvěn…

— Příteli, odpověděla Zita, kdyby k tomu, abychom jednali, bylo nutné znát tajemství přírody, nejednali bychom nikdy. A nežili bychom, jelikož žít znamená jednat. Arkade. nedostáv á se v ám už rozhodnosti?

Arkad ubezpečil krásného archanděla, že je rozhodnut pohřížit demiurga do věčných temnot.

Jakési auto míjelo po silnici, sledováno dlouhou prašnou vlečkou, zastavilo se před oběma anděly a ve dvířkách se objevil zahnutý nos barona Everdingena.

— Dobrý den, nebeští přátelé, řekl kapitalista, dobrý den, synové nebes. Jsem šťasten, že se s vámi setkávám. Musím vám dát důležitou výstrahu. Nesetrvávejte v nehybnosti, neponořujte se ve spánek: zbrojte, zbrojte. Mohli byste být překvapeni Jaldabaothem. Máte válečný poklad: použijte ho, nepočítejte. Dozvěděl jsem se práv ě, že archanděl Michael učinil v nebi velké objednávky balvanů a hromů. Mohu-li vám radit, zaopatřte si ještě padesát tisíc elektroforů. Přijímám objednávku. Dobrý den, andělé! Sláva nebeské vlasti.

A baron Everdingen odspěchal ke květnatým břehům louvecinneským ve společnosti pěkné herečky.

— Je to pravda, že se u demiurga zbrojí? tázal se Arkad.

— Možná, odpověděla Zita, že tam nahoře pohádá ke zbrojení nějaký jiný baron Everdingen.

Strážný anděl mladého Mořice setrval několik okamžiků v zamyšlení. Potom zamumlal:

— Což jsme snad hříčkou v rukou peněžníků?

— Ach ano. řekl krásný archanděl, válka je obchod. Byla vždycky obchodem.

Zkoumali dlouho potom možnosti, jak provést ten ohromný podnik. S pohrdáním zavrhli anarchistický postup knížete Istara a dohodli se na strašlivém a nenadálém vpádu nadšených a dobře vycvičených vojsk do království nebeského.

Leč Barattan. Traktér z la Jonchěre, který pronajal odbojným andělům divadelní sál, byl donašečem bezpečnostní policie. V hlášeních, která

135//

odevzdal na prefektuře, udal členy onoho soukromého shromáždění, že připravují atentát na osobnost, kterou líčili jako tupce a ukrutníka a kterou nazývali Alabalotem. Agent se domníval, že je to pseudonym označující buď presidenta republiky, nebo republiku samotnou. Spiklenci jednomyslně pronášeli hrozby proti Alabalotovi a jeden z nich, individuum velmi nebezpečné, dobře známé v anarchistických kruzích a odsouzené už několikrát pro anarchistické články nebo řeči, individuum, jež se dává nazývat knížetem Istarem nebo Cherubem, mávalo pumou velmi malého kalibru, což byl patrně strašlivý pekelný stroj. Ostatní spiklenci byli Barattanoví neznámi, přestože navštěvoval revoluční prostředí. Mnozí z nich byli velmi mladí, holobrádci. Vystopoval dva z nich, kteří vedli obzvlášť bouřlivé řeči, jistého Arkada, bytem v ulici Saint-Jacques, a ženu zvláštních mravů zvanou Zita, bytem na Montmartru, kteří oba žijí z neznámých zdrojů.

Věc se zdála policejnímu prefektovi dosti vážná; usoudil, že o ní musí porokovat především s předsedou státní rady.

Tehdy nastalo jedno z oněch období vývoje třetí republiky, kdy francouzský lid, zamilovaný do autority a zbožňující sílu, měl pocit nebezpečí, protože mu není dost vládnuto, a hlučně volal po zachránci. Předseda státní rady, ministr spravedlnosti, nepřál si právě nic jiného než být tím kýženým zachráncem. Nicméně aby se jím stal, potřeboval//

nějaké nebezpečí, které by mohl zažehnat. Proto zpráva o spiknutí mu byla příjemná. Vyptával se policejního prefekta na ráz a rozsah věci. Policejní prefekt mu vyložil, že ti lidé mají, zdá se, peníze, inteligenci i energii; ale že příliš mluví a jsou příliš četní, aby jednali tajně a zachovávali svornost. Ministr uvažoval, natažen ve své lenošce. Psací stůl empirového slohu, u něhož seděl, starobylé čalouny, jež pokrývaly stěny, hodiny a mnohoramenné svícny z doby restaurace, všechno v této tradiční pracovně mu vnukalo slavné zásady vládnutí, které zůstávají ve sledu režimů neměnné: lstivost a odvážnost. Po krátkém uvažování rozhodl, že musí nechat spiknutí narůst a nabýt tvaru, že bude snad dokonce vhodné je živit, vyzdobit, dodat mu barvitosti a zdusit je teprve tehdy, až z něho vyzíská veškerý prospěch.

Doporučil policejnímu prefektovi, aby nad věcí přísně bděl, aby mu skládal den co den účty z událostí a aby nevybočoval z úlohy zpravodajce.

— Spoléhám na vaši dobře známou opatrnost: pozorujte a nezakročujte.

A ministr si zapálil cigaretu. Spoléhal pevně, že pomocí tohoto spiknutí zdeptá opozici, posílí svoji moc, znehodnotí své druhy, pokoří presidenta republiky a stane se očekávaným zachráncem.

Policejní prefekt se zavázal, že se bude řídit ministerskými pokyny, ale řekl si, že bude jednat podle své vůle. Dal střežit individua, která Barattan označil, a nařídil svým agentům, aby nezakročovali, i kdyby se naskytla jakákoliv příčina. Kníže Istar, jenž sdružoval opatrnost se sílou, viděl, že je stopován, vzal ze svého okapu pumy, které tam skrýval, pak přesedal z autobusu do podzemní dráhy a z podzemní dráhy do autobusu a jel nejobratnějšími oklikami uložit své pekelné stroje k hudebnímu andělu.

Arkad pokaždé, když vycházel ze svého penziónu v ulici Saint-Jacques, vídal u dveří přemrštěně elegantního muže ve žlutých rukavičkách, který měl v nákrčníku démant větší než Regent. Odbojný anděl se nevyznal v pozemských věcech a nevěnoval tomuto setkávání pozornost. Ale mladý Mořic ďEsparvieu, jenž si vzal za úkol bdít nad svým strážným andělem, pozoroval znepokojeně tohoto džentlmena, právě tak vytrvalého a ještě bdělejšího než pan Mignon, který před nedávnem těkal svými slídivými zraky v ulici Garanciere od beraních hlav paláce de la Sordiěre až ke konci chrámu svatého Sulpicia. Mořic přicházel dvakrát nebo třikrát denně navštívit Arkada do jeho penziónu, varoval ho před nebezpečím a naléhal, aby změnil bydliště.

137//

Každý večer odváděl anděla do nočních kabaretů, kde večeřeli s nevěstkami. Tam mladý ďEsparvieu předpovídal výsledky příštího zápasu v boxu, potom se snažil dokázat Arkadovi jsoucnost boží, nutnost náboženství a krásy křesťanství, a zapřísahal ho, aby se zřekl bezbožných a zločinných podniků, z nichž sklidí jen hořkost a zklamání.

— Vždyť konečně, kdyby křesťanství bylo lživé, říkal mladý apologeta, vědělo by se to.

Nevěstky schvalovaly Mořicovi jeho náboženské city a když krásný Arkad pronášel nějaké rouhání mluvou, jež jim byla srozumitelná, zacpávaly si uši a umlčovaly ho ze strachu, že budou sraženy hromem spolu s ním. Neboť chápaly, že bůh ve své všemohoucnosti a své svrchované dobrotě se dovede znenadání pomstít za své urážky a je velmi dobře schopen zasáhnout bez zlého úmyslu nevinného s vinným.

Někdy anděl a jeho strážce chodili povečeřet k hudebnímu andělovi. Mořic, který si tu a tam připomínal, že je Bouchottinýin milencem, s nelibostí sledoval, jak se Arkad chová vůči zpěvačce, a vytýkal mu přílišnou nenucenost. Dovolovala mu ji ode dne, kdy hudební anděl dal spravit malou květovanou pohovku, a Arkad a Bouchotta se na ní milovali. Mořic, který hořel láskou k paní des Aubels, miloval trochu i Bouchottu a byl na Arkada mírně žárlivý; žárlivost je cit vrozený lidem i zvířatům a způsobuje jim, i když není silný, palčivou bolest. Protože tušil pravdu, kterou mu Bouchottin temperament a andělova povaha dostatečně prozrazovaly, zahrnoval Arkada úsměšky a nadávkami a vytýkal mu nemravnost mravů. Arkad mu klidně odpovídal, že je nesnadné podřídit fyziologické popudy dokonale vymezeným pravidlům a že moralisté se setkávají vzhledem k jistým výměškům s vel-kými obtížemi.

— Ostatně, pravil Arkad, rád přiznávám, že je téměř nemožné vytvořit soustavně přirozenou morálku. Příroda nemá zásady. Neskýtá nám důvod k domněnce, že život lidský je úctyhodný. Lhostejná příroda nijak nerozlišuje mezi dobrem a zlem.

— Vidíte tedy, namítl Mořic, že náboženství je nutné.

— Domněle zjevená morálka, pokračoval anděl, inspiruje se ve skutečnosti nejhrubším empirismem. Jedině zvyk řídí mravy. To, co předpisuje nebe, je pouze posvěcení starých obyčejů. Božský zákon, vy-hlášený při ohňostroji na jakési hoře Sinaji, nebyl nikdy nic jiného než kodifikace lidských předsudků. A vzhledem k tomu, že se mravy mění, náboženství, která trvají dlouho, jako náboženství židovsko-křesťanské, se v morálce opožďují.

138//

— Slovem, pravil Mořic, jehož inteligence vůčihledně rostla, přiznáte mi, že náboženství brání mnohým nezřízenostem a mnohým zločinům?

— Pokud k nim neradí, jako k vraždě Ifigenie.

— Arkade, vykřikl Mořic, když vás slyším dělat závěry, raduji se, že nejsem intelektuál.

Mezitím Teofil, skloněn nad klávesnicí a s tváří zastřenou dlouhým plavým závojem vlasů, spouštěl z výše na klávesy své inspirované ruce a hrál a zpíval celou partituru Aliny, královny golkondské.

Kníže Istar přicházel na tyto přátelské schůzky s kapsami plnými pum a lahví šampaňského, za něž oboje vděčil štědrosti barona Everdingena. Bouchotta přijímala cheruba s potěšením od chvíle, kdy v něm získala svědka a trofej vítězství, jehož dobyla na malé květované pohovce. Byl pro ni jako useknutá hlava Goliášova v ruce mladého Davida a obdivovala knížete pro jeho obratnost, s jakou ji doprovázel na klavír, jeho sílu, kterou přemohla, a jeho úžasnou schopnost pít.

Jedné noci, když mladý ďEsparvieu odvážel v autu svého anděla z Bouchottina domu do penziónu v ulici Saint-Jacques, nebe bylo černé; přede dveřmi zářil jako maják démant tajného policisty; tři cyklisté, shromáždění v jeho paprscích, se vzdálili, jakmile se auto přiblížilo, různými směry. Anděl si toho nevšiml, ale Mořic z toho vyvodil, že o Arkada se zajímají různé mocné osoby ve státě. Usoudil, že nebezpečí je naléhavé; rozhodl se okamžitě.

Nazítří ráno přijel pro podezřelého a odvezl ho do ulice de Rome. Anděl byl v posteli. Mořic na něj naléhal, aby se oblékl a jel s ním.

— Pojďte, pravil mu, tento dům už není pro vás bezpečný. Jste střežen. Dnes nebo zítra budete zatčen. Chcete spát na policii? Ne. Tak pojďte. Dopravím vás na bezpečné místo.

Duch se poněkud soucitně usmál na svého naivního zachránce.

— Nevíte, pravil mu, že anděl vylomil dveře vězení, v němž byl zavřen Petr, a že apoštola vysvobodil? Či se domníváte, mladý Mořici, že se nevyrovnám mocí tomuto nebeskému bratru, a myslíte, že nedovedu učinit pro sebe to, co on učinil pro rybáře z jezera Genezaretského?

— Nespoléhejte na to, Arkade. Učinil to v zázraku.

— Nebo ,,zázrakem“, jak praví moderní církevní dějepisec. Ale na tom nezáleží, pojedu s vámi. Nechte mě jen spálit několik dopisů a svázat do balíčku knihy, které potřebuji.

Hodil papíry do krbu, vsunul několik svazků do kapes a sledoval

139//

svého vůdce až k autu, které je očekávalo nedaleko před College de France. Mořic uchopil volant. Napodobil cherubovu opatrnost a udělal tolik zatáček a zajížděk a tolik rychlých oklik, že by svedl ze stopy všechny cyklisty, ať jakkoli četné a rychlé, vyslané k jeho pronásledování. Když zbrázdil město všemi směry, zastavil se nakonec v ulici de Rome před přízemím, kde se kdysi zjevil anděl.

Když vstupoval do příbytku, z něhož vyšel před osmnácti měsíci, aby naplnil své poslání, Arkad si připomněl nenapravitelnou minulost, a jelikož vdechoval vůni Gilbertinu, chřípí se mu zachvělo. Otázal se, jak se daří paní des Aubels.

— Velmi dobře, odpověděl Mořic, trošku ztloustla a velmi zkrásněla. Ještě se na vás hněvá pro vaši dotěrnost. Doufám, že vám ji jednoho dne odpustí, jako jsem vám odpustil já, a že zapomene na vaše urážlivé chování. Ale je na vás pořád velmi rozzlobena.

Mladý ďEsparvieu provedl svého anděla bytem se způsoby urozeného muže a s něžnou péčí přítele, ukázal mu skládací lůžko, které budou každý večer rozkládat ve vstupním pokoji a které budou ráno odsouvat do černé komůrky; ukázal mu toaletní stůl a jeho soupravu, prádelník a komodu, dal mu potřebné pokyny o vytápění a osvětlování, oznámil mu, že domovník bude přinášet jídlo a provádět úklid a ukázal mu, který knoflík musí stisknout, chce-li tohoto sluhu zavolat; posléze mu řekl, že se tu má cítit jako doma a přijímat, koho bude chtít.

Kapitola (28)

Věnovaná trapnému rodinnému výstupu.

Pokud měl Mořic za milenky jen počestné ženy, jeho chování nedávalo podnět k výčitkám. Jinak tomu bylo, když se začal stýkat s Bouchottou. Jeho matka, která zavírala oči nad hříšnými, pravda, ale elegantními a diskrétními poměry, byla pohoršena, když zvěděla, že její syn se ukazuje se zpěvačkou. Berta, mladší Mořicova sestra, dozvěděla se o dobrodružstvích svého bratra na katechismu a vyprávěla o nich bez okolků svým mladým přítelkyním. Malý Leon, který dovršil

140//

právě sedm let, prohlásil jednoho dne své matce před několika dámami, že až bude veliký, bude hýřit jako Mořic. Mateřské srdce paní ďEsparvieu tím bylo rozdrásáno.

Současně pobouřila pana Renéa ďEsparvieu domácí a vážná událost. Byly mu odevzdány směnky, které podepsal svým jménem jeho syn; písmo nebylo paděláno, ale úmysl, aby podpis synův byl považo-ván za podpis otcův, byl zřejmý; bylo to mravní padělání. Z této události vyšlo najevo, že Mořic žije nezřízeně, že dělá dluhy a že má blízko k rozmařilosti. Otec rodiny se radil o věci se ženou. Dohodli se, že otec udělí synovi přísné pokárání, že bude hrozit krutými tresty a že se po několika okamžicích objeví zarmoucená a laskavá matka, aby naklonila spravedlivě rozhněvaného otce k dobrotivosti. Nato pan René ďEsparvieu dal zavolat nazítří ráno syna do své pracovny. Pro větší slavnostnost oblékl šosatý kabát. Mořic podle této známky zpozoroval, že rozhovor bude vážný. Otec rodiny, poněkud bledý, hlasem nevalně jistým (byl bázlivý) prohlásil, že nemůže už déle snášet zpustlost, v níž žije jeho syn, a že vyžaduje okamžitou a naprostou změnu způsobu života. Konec nevázanosti, konec dluhům, konec špatným společnostem — práci, spořádanost, dobré styky!

Mořic byl by rád odpověděl svému otci uctivě, neboť mu činil celkem spravedlivé výčitky. Naneštěstí Mořic byl také nesmělý a šosatý kabát, jímž se oděl pan ďEsparvieu, aby vykonával úřad domácího soudce důstojněji, jako by zapovídal veškerou důvěrnost. Mořic zachoval neobratné mlčení, jež se zdálo drzé. Toto mlčení přinutilo pana ďEsparvieu, aby své výtky opakoval a aby je opakoval přísnější formou. Otevřel zásuvku historického psacího stolu (byl to ten, na němž Alexandr ďEsparvieu napsal svoje pojednání o občanských a náboženských zřízeních národů) a vytáhl z ní směnky podepsané Mořicem.

— Víš, synu, pravil, že jsi se tu dopustil skutečného padělání? Abys tak vážný poklesek vykoupil…

Vtom, jak bylo sjednáno, objevila se paní ďEsparvieu ve vycházkových šatech. Měla představovat anděla odpuštění, ale neměla ani jeho tvář, ani jeho povahu, byla zasmušilá a tvrdá. Mořic měl v sobě zárodek všech běžných a nutných ctností. Miloval a ctil svoji matku. Miloval ji spíše z povinnosti než z náklonnosti a jeho úcta prýštila více ze zvyku než z citu. Paní ďEsparvieu měla trudovitou tvář a jelikož použila rýžového pudru, aby vypadala při domácím soudu příznivě, její pleť se podobala jahodám v cukru. Mořic, který měl vkus, nemohl se ubránit, aby mu nepřipadala ošklivá, a to poněkud odpudivě ošklivá.

141//

Byl proti ní zaujat a když se chopila znovu ještě ostřejších stížností, než kterými ho zahrnul její choť, marnotratný syn odvrátil hlavu, aby zakryl podrážděnou tvář. Pokračovala:

— Tvoje teta de Saint-Fain tě potkala na ulici v tak špatné společnosti, že ti byla vděčna, když jsi ji nepozdravil.

Po těchto slovech Mořic vybuchl:

— Moje teta de Saint-Fain! Jen ať se pohoršuje! Kdekdo ví, jak vyváděla, dokud mohla, a teď by ten starý pokrytec chtěl…

Ustal, jeho pohled se setkal s tváří otcovou, jež vyjadřovala spíš smutek než rozhořčení. Mořic si vyčítal tato slova jako zločin a nechápal, jak mu mohla uklouznout. Byl by už propukl v pláč, klesl na kolena a žadonil o odpuštění, když tu jeho matka pozdvihla oči ke stropu a vzdychla:

— Co jsem učinila bohu, že jsem zrodila tak hříšného syna!

Jakoby zasažen těmito slovy, o nichž soudil, že jsou strojená a směšná, Mořic náhle přešel z hořké lítosti k slastné pýše zločinu. Vrhl se zuřivě do drzosti a odbojnosti a chrlil jedním dechem slova, která jeho matka neměla nikdy slyšet:

142//

— Chcete-li, abych vám to řekl, matinko, místo abyste mi zakazovala, abych se stýkal s talentovanou a nezištnou lyrickou umělkyní, učinila byste lépe, kdybyste zabránila mé starší sestře, paní de Margy, aby se objevovala každý večer ve společnosti a v divadle s opovrženíhodným a odporným individuem, o němž se ví, že je její milenec. Měla byste také dohlížet na moji sestřičku Bertu, která si píše změněným písmem oplzlé dopisy, dělá, jakoby je objevovala ve své modlitební knize a odevzdává vám je s předstíranou nevinností, aby vás pobouřila a rozrušila. Nebylo by rovněž špatné, kdybyste zabránila mému bratříčkovi Leonovi, aby se nedopouštěl ve věku sedmi let krajních násilností na slečně Caporalové; a mohla byste říci vaší komorné…

— Odejděte, pane, vyháním vás z tohoto domu, vzkřikl pan René ďEsparvieu. Byl bledý hněvem a ukazoval chvějícím se prstem na dveře.

Kapitola (29)

V níž vidíme, jak anděl, který se stane člověkem, chová se jako člověk, to znamená žádá si ženy bližního svého a zrazuje přítele. Tato kapitola ukáže bezvadné chování mladého pana d’Esparvieu.

Andělovi se v novém obydlí líbilo. Ráno pracoval, odpoledne vycházel, nedbaje agentů, a vracel se, aby ulehl na lůžko. Jako v minulosti přijímal Mořic paní des Aubels dvakrát nebo třikrát týdně v komnatě zjevení.

Všechno postupovalo v pořádku až do jistého rána, kdy Gilberta, která předešlého večera zapomněla na stole v modrém pokoji sametovou taštičku, přišla si pro ni a zastihla Arkada v pyžamu; ležel na pohovce, kouřil cigaretu a přemýšlel o dobytí nebe. Vykřikla ostře.

— Vy, pane… Kdybych byla věděla, že vás tu najdu, věřte, že… Přišla jsem si pro taštičku, je ve vedlejším pokoji… Dovolte…

A ubírala se opatrně a velmi rychle mimo anděla jako mimo řeřavé uhlí.

143//

Paní des Aubels měla onoho rána rezedový kostýmek a nevyrovnatelné půvaby. Úzká sukně zdůrazňovala její pohyby a každý z jejích kroků byl jedním z těch přirozených zázraků, které vrhají úžas do srdce mužů.

Objevila se s taštičkou v ruce:

— Prosím vás ještě jednou za odpuštění. Netušila jsem…

Arkad ji požádal, aby usedla a chvíli zůstala.

— Neočekávala jsem, pane, pravila, že byste mi dělal hostitele v tomto bytě. Věděla jsem, jak vás pan ďEsparvieu miluje; ovšem nenapadlo mě…

Počasí se náhle zachmuřilo, komnatu zaplavilo ryšavé šero. Paní des Aubels pravila, že ze zdravotních důvodů přišla pěšky, ale že se chystá bouře. A tázala se, zda by jí nemohl přivolat povoz.

Arkad se vrhl k Gilbertiným nohám, uchopil ji do náručí jako drahocennou vázu a říkal jí slova, která sama o sobě neměla smysl, ale vyjadřovala touhu. Zastírala mu rukama oči, ústa, volala:

— Nenávidím vás!

Otřásala se vzlykotem, žádala o sklenici vody. Dusila se. Anděl jí pomohl rozepnout šaty. V tomto krajním nebezpečí se bránila statečně, říkala:

— Ne, ne!… Nechci vás milovat: milovala bych vás příliš.

Podlehla však.

Ve sladké důvěrnosti, jež následovala po jejich vzájemném údivu, mu řekla:

— Ptala jsem se na vás často. Věděla jsem, že navštěvujete noční místnosti na Montmartru, že jste vídán často se slečnou Bouchottou, která přece není nijak hezká, že je z vás elegantní muž a že vyděláváte hodně peněz. Nebyla jsem tím překvapena. Byl jste stvořen k úspěchu … V den vašeho…

Ukázala prstem do rohu mezi oknem a zrcadlovou skříní.

— … zjevení jsem se na Mořice hněvala, že vám dal šaty po sebevrahovi. Líbil jste se mi… Oh! nebylo to pro vaši krásu. Nevěřte, že ženy jsou přístupny pouze, jak se říká, zevním přednostem. My si ceníme v lásce něčeho jiného. Je to cosi… Slovem, milovala jsem vás ihned.

Temnota zhoustla.

Otázala se:

— Viďte, že nejste anděl? Mořic tomu věří, ale on věří tolika věcem, Mořic…

144//

Zkoumala Arkada pohledem a její oči se čtveračivě usmívaly.

— Přiznejte se, že jste ho obalamutil a že nejste anděl?

Arkad odpověděl:

— Toužím jedině po tom, abych se vám líbil; budu vždycky tím, čím budete vy chtít.

Gilberta rozhodla, že není anděl, předně proto, že andělem být nelze, a potom z důvodů zvláštnějších, které ji opět přivedly ke zkoumání věcí lásky. Nebránil se jí a znovu jim nestačila k v slova.

Venku dopadal hustý a těžký déšť, z oken se řinulo, blesk ozařoval mušelinové záclony, hrom otřásal okenními tabulemi. Gilberta se poznamenala znamením kříže a zůstala schoulena na hrudi svého milence. Pravila mu:

— Vaše kůže je bělejší než moje.

V okamžiku, kdy paní des Aubels pronášela tato slova, do pokoje vstoupil Mořic. Přicházel zmoklý, usměvavý, důvěřivý, klidný a šťastný, aby Arkadovi oznámil, že při hře, jíž se zúčastnili každý napůl, anděl vyhrál včera v Longchamps dvanácteronásobek své sázky.

Překvapil ženu a anděla v rozkošnickém nepořádku, rozzuřil se; vztek mu napjal svaly na krku, zaplavil krví šarlatově rudou tvář a vzedmul žíly na čele. Skočil se zaťatými pěstmi na Gilbertu a náhle strnul.

Tento přerušený pohyb se přeměnil v teplo: Mořic hořel vztekem. Jeho zuřivost ho neozbrojovala jako Archylocha mstícím lyrismem, dal pouze nevěrnici jméno oplodněné klisny.

Mezitím ona nabyla opět s bezvadností svého ústroje důstojnosti v chování. Vstala plna cudnosti a půvabu a upřela na svého obviňovatele pohled, který vyjadřoval uraženou ctnost a odpouštějící lásku zároveň.

Ale protože ji mladý ďEsparvieu nepřestával zahrnovat hrubými a jednotvárnými nadávkami, rozhněvala se rovněž:

— Vy jste pěkný chlapík! Došla jsem si snad pro vašeho Arkada? Vy jste ho sem přivedl, a v jakém stavu ještě!… Měl jste jen jedinou myšlenku: vydat mě svému příteli. Nuže, pane, buďte bez starosti, neudělám vám to potěšení.

Mořic ďEsparvieu jí odpověděl velmi prostě:

— Táhni, velbloudice.

A tvářil se, jako by ji chtěl vykopnout. Arkad trpěl, když viděl, že se s jeho milenkou tak ničemně zachází; ale nezdálo se mu, že má právo

145//

činit Mořicovi výčitky. Paní des Aubels, která si zachovala veškerou důstojnost, upřela na mladého ďEsparvieu velitelský pohled a řekla mu:

— Obstarejte mi vůz.

A taková je moc žen nad urozenou duší, v galantním národě, že tento mladý Francouz šel ihned říci domovníkovi, aby zavolal taxi.

Paní des Aubels se rozloučila, vrhla přitom na Mořice pohled plný pohrdání, kterým je žena povinována tomu, jehož oklamala, a pečlivě dbala, aby dodala veškerým svým pohybům rozkošný půvab. Mořic se díval, jak odchází, s výrazem lhostejnosti, kterou však nepociťoval. Potom se obrátil k andělovi oděnému v květované pyžama, které měl Mořic na sobě v den zjevení, a tato okolnost, sama o sobě nepatrná, zvýšila hněv tak ničemně zrazeného hostitele.

— Nuže prosím, pravil, můžete se honosit, že jste opovrženíhodné individuum. Zachoval jste se podle, a úplně zbytečně. Jestliže se vám ta žena líbila, stačilo mi to jen říci. Měl jsem jí dost. Nechtěl jsem ji už. Byl bych vám ji docela rád přenechal.

Mluvil takto, aby zakryl svou bolest, neboť miloval Gilbertu víc než kdy jindy a zrada.této bytosti mu působila veliké utrpení. Pokračoval:

— Chystal jsem se vás požádat, abyste mě jí zbavil, ale vy jste byl poslušen své špinavé přirozenosti; zachoval jste se jako prase.

Kdyby byl v tomto slavnostním okamžiku Arkad pronesl jediné srdečné slovo, mladý Mořic by propukl ve vzlykot, odpustil by svému příteli a své milence a všichni tři by se stali opět spokojenými, šťastnými lidmi. Ale Arkad nebyl kojen mlékem lidské něhy. Netrpěl a nedovedl soucítit s utrpením. Odpověděl s chladnou moudrostí:

— Drahý Mořici, nutnost, která vede a řetězí činy živých bytostí, plodí výsledky často nepředvídané, někdy i nesmyslné. Byl jsem tedy doveden k tomu, abych se vám znelíbil. Kdybyste měl dobrou přírodní filosofii, nic byste mi nevyčítal; věděl byste, že vůle je pouhý klam, že fyziologické příbuznosti jsou právě tak přesně vymezeny jako chemické sloučeniny a že se dají právě tak vyjádřit vzorcem. Myslím, že se podaří vám tyto pravdy vštípit; ale bude to dlouhé a nesnadné a snad vám nepřinesou onen spokojený klid, který před vámi prchá. Sluší se tedy, abych opustil toto místo a…

— Zůstaňte, řekl Mořic.

Mořic měl velmi vyhraněné mínění o společenských povinnostech. Stavěl, když na to myslil, čest nade vše. A v tomto okamžiku si nesmírně živě představil, že urážku, kterou zakusil, lze smýt pouze

147//

krví. Tento tradiční názor vtiskl ihned jeho chování a jeho mluvě neočekávanou vznešenost.

— Pane, pravil, opustím tento příbytek, abych se do něho už nevrátil. Vy v něm zůstaňte, protože jste psancem. Přijmete zde mé svědky.

Anděl se usmál.

— Přijmu je, abych vám způsobil radost; ale považte, drahý Mořici, že jsem nezranitelný. Nebeští duchové, i když jsou zhmotněni, nemohou být zasaženi hrotem meče ani koulí z bambitky. Mějte na zřeteli, Mořici, mé postavení, které vzniká při souboji touto osudnou nerovností, a uvažte, že se nemohu odvolávat na svou nebeskou přirozenost, abych odepřel jmenovat svědky; bylo by to bez precendenčního případu.

— Pane, odvětil potomek Bussarta ďEsparvieu, měl jste na to myslet, než jste mě urazil.

A hrdě odešel. Ale jakmile byl venku, klopýtal jako opilec. Pršelo stále. Neviděl, neslyšel, kráčel nazdařbůh, vlekl nohy stružkami, kalužemi a hromadami bláta. Ubíral se dlouho po vnějších bulvárech a nakonec znaveně klesl na pokraji nezastavěného pozemku. Byl zastříkán až po uši; bláto rozředěné slzami mu mazalo tvář; z okraje klobouku mu kapalo. Jakýsi chodec ‘ho pokládal za chudáka a hodil mu dva pěťáky. Sebral ten měděný peníz, vsunul ho pečlivě do kapsičky na hodinky a šel jmenovat své svědky.

Kapitola (30)

Podávající zprávu o čestné záležitosti, v níž posoudíme, zda, jak tvrdí Arkad, zkušenost našich poklesků nás činí lepšími.

Bojiště bylo v zahradě plukovníka Manchona na bulváru de la Reifte ve Versaillích. Mořici ďEsparvieu asistovali pánové dela Verdeliěre a le Truc de Ruffec, kteří měli v oboru cti trvalou praxi a znali přesně její pravidla. Neexistoval souboj v křesťanské společnosti bez pana de la Verdeliěre a Mořic se obrátil na tohoto muže meče ze zavedeného zvyku a nikoliv bez jistého odporu, neboť býval všeobecně známým milencem

148//

paní de la Verdeliěre. Ale pan de la Verdeliěre nemohl být považován za manžela; byl institucí. Co se týče pana le Truc de Ruffec, čest byla jeho jediným známým povoláním a jeho jediným doznávaným zdrojem. A když o tom zlomyslníci činili ve společnosti poznámky, dostalo se jim otázky, jakou krásnější drahou než drahou cti by se mohl ubírat pan le Truc de Ruffec. Svědky Arkadovými byli kníže Istar a Teofil. Hudební anděl se zúčastňoval této záležitosti nerad a proti své vůli. Hrozil se každého násilí a zavrhoval boj muže proti muži. Výstřely bambitek a zvonění mečů mu byly nesnesitelné a pohled na rozlitou krev ho vrhal do mdloby. Tento mírný syn nebe tvrdošíjně odpíral být sekundantem svému bratru Arkadovi a aby ho k tomu přiměli, musel mu cherub pohrozit, že mu rozbije láhev výbušniny o hlavu. Kromě kombatantů, svědků a lékařů bylo v zahradě pouze několik důstojníků versaillesské posádky a větší počet novinářů. Třebaže mladý ďEsparvieu byl znám jen jako syn z dobré rodiny a Arkad neznám na celé zeměkouli, souboj přivábil dosti velký příliv zvědavců a okna sousedních domů se hemžila fotografy, zpravodaji a lidmi ze společnosti. Vědělo se, že příčinou šarvátky je žena, a to vzbudilo velkou zvědavost. Někteří jmenovali Bouchottu, většina označovala paní des Aubels. Ostatně bylo známo, že souboje, v nichž je pan de la Verdeliěre svědkem, přivábí celou Paříž.

Nebe bylo něžně modré, zahrada celá rozkvetlá růžemi; na stromě hvízdal kos. Pan de la Verdeliěre, který s holí v ruce řídil boj, dal kordy hroty k sobě a zvolal:

— Vpřed, pánové.

Mořic ďEsparvieu útočil dvojitými záludy a ranami na čepel. Arkad odrážel, držel kord v linii. První utkání nepřineslo výsledek. Svědci měli dojem, že pan ďEsparvieu je v nepříjemném stavu nervózní podrážděnosti a že jeho protivník je neúnavný. V druhém kole Mořic zrychluje své útoky, rozpíná paže a odkrývá si hruď. Utočí, postupuje vpřed, vede přímý sek; hrot jeho kordu se dotkne Arkada na rameni. Domnívají se, že Arkad je raněn. A svědci s překvapením zjišťují, že Mořic má škrábnutí na zápěstí. Mořic tvrdí, že nic necítí, a doktor Quille po prohlídce prohlašuje, že jeho klient může pokračovat v boji.

Po předepsané čtvrthodině souboj začíná znovu. Mořic prudce doráží. Jeho protivník ho zřejmě šetří, a pana de la Verdeliěre znepokojuje, že, zdá se, málo dbá na svou obranu. Na začátku pátého utkání vnikne do zahrady neznámo jak černý pudl, vyrazí z růžového houští, vběhne do prostoru vyhraženého kombatantům, nedbá hole a pokřiku

149//

a mihne se Mořicovi mezi nohama. Zdá se, že ten už má zdřevěnělou paži, doráží na svého nezranitelného protivníka již pouze pohybem ramene. Vede přímý sek a vrhá se sám na meč protivníka, který mu způsobuje v ohbí lokte hluboko pronikající ránu.

Pan de la Verdeliěre zastavuje boj, který trval půl druhé hodiny. Mořic cítí bolestné poranění. Usazují ho na zelenou lavičku u zdi porostlé glycinou. Zatímco chirurgové ovazují ránu, volá Arkada a vztahuje k němu poraněnou paži. A když vítěz, rozesmutnělý svým vítězstvím, se přiblíží, Mořic ho něžně objímá a říká mu:

— Buď velkomyslný, Arkade, odpusť mi svoji zradu. .Nyní, když jsme se bili, mohu tě požádat, aby ses se mnou usmířil.

Objímá s pláčem svého přítele a šeptá mu do ucha:

— Přijď se na mě podívat a přiveď Gilbertu.

Mořic, který se stále ještě hněvá s rodiči, dal se dovést do malého přízemí v ulici de Rome.

Sotvaže ulehl na své lůžko v pozadí ložnic e, jejíž záclony byly rozhrnuty jako ve chvíli zjevení, přišli za ním Arkad a Gilberta. Začínal krutě trpět svou ranou: teplota mu stoupala, ale on byl klidný, spokojený, šťastný. Anděl a žena se v slzách vrhli k nohám postele, spojil jejich ruce ve své levé dlani, usmál se na ně a dal každému něžný polibek.

— Jsem přesvědčen, že se s vámi dvěma už nerozhněvám: nebudete mě už klamat, vím, že jste schopni v šeho.

Uplakaná Gilberta Mořicovi přísahala, že se dal ošálit bezpodstatným podezřením, že ho neklamala s Arkadem, že ho neklamala nikdy, a ve velkém návalu upřímnosti přesvědčila o tom sebe samu.

— Nemáš pravdu, Gilberto, odpověděl jí raněný. Bylo tomu tak. A musilo to být. A bvlo to tak dobře. Gilberto, tys měla pravdu, že jsi mě podle klamala s mým nejlepším přítelem v tomto pokoji. Kdybys to nebyla učinila, nebyli bychom zde spolu všichni tři a já bych neokoušel největší radost svého života. Ó, Gilberto! Neděláš dobře, popíráš-li věci dokonané a dovršené.

— Chceš-li tomu, příteli, odvětila Gilberta poněkud hořce, nebudu zapírat, ale bude to jen proto, abych ti způsobila potěšení.

Mořic ji posadil na lůžko a poprosil Arkada, aby usedl do lenošky.

— Příteli, řekl Arkad, byl jsem nevinný. Učinil jsem se člověkem. Ihned jsem se dopustil zla. Tak jsem se stal lepším.

— Nechme už toho a zahrajme si bridž.

Ale sotvaže nemocný uviděl ve svých kartách tři esa a ohlásil trumf,

150//

zraky se mu zakalily; karty mu vyklouzly z rukou, hlava, náhle těžká, klesla na podušku a naříkal si na velkou bolest hlavy. Téměř ihned potom paní des Aubels odešla na návštěvy; záleželo jí na tom, aby se objevila ve společnosti a v yvrátila sv ým jistým a klidným chováním pověsti, které se o ní šířily. Arkad ji doprov odil až ke dv eřím; vsál do sebe polibkem vůně a přinesl je do pokoje, v němž dřímal Mořic.

— Jsem velmi rád, zamumlal mladý muž, že se věci takto udály.

— Co bylo. musilo být, odpověděl duch. Všichni andělé, odbojní jako já, byli by naložili s Gilbertou jako já. Ženy, prav í apoštol, nechť se modlí zastřeny kvůli andělům. A apoštol tak mluví proto, že andělů se zmocňuje vzrušení, když vidí, jak jsou krásné. Sotvaže se dotkli země. prahnou po objetí smrtelnic a naplňují je. Jejich sevření je strašlivé a slastné: znají tajemství nevýslovných laskání, která hrouží dcery lidské do propasti rozkoše. Vkládají na rty svých šťastných obětí žhoucí med. dávají dlouze proudit v jejich žilách přívalům osvěžujících plamenů a opouštějí je zlomené a u vytržení.

— Dej mi pokoj, nečisté dobytče! vzkřikl raněný.

— Ještě slovo! pravil anděl: jediné slovo, drahý Mořici, abych se ospravedlnil, a potom tě nechám klidně odpočívat. Není nad dobré zpravodaje. Aby ses přesvědčil, že ti nic nenamlouvám, Mořici, pouč se o objetí andělů a žen z těchto děl: Justin, Apologie I a II. Flavius Josephns. Židovský starověk, kniha 1, kapitola III: Athenagor, O vzkříšení; Lnktantius, kniha II, kapitola 15; Tertullian, O závoji panen: Marek Efezský. Psellus; Eusebius, Evangelické přípravy, kniha V., kapitola IV; Svatý Ambrož. Noe a archa, kapitola V; Svatý Augustin, Boží město, kniha XV . kapitola XXIII; jesuita Meldonat, Pojednání o démonech. strana 218; Petr Lebyer, rádce králův…

— Arkade. mlč, pro slitování boží, mlč! A vvžeň toho psa, vzkřikl Mořic. Měl šarlatovou tvář a vypoulené oči a domníval se ve svém poblouznění, že vidí na lůžku černého pudla.

Paní de la Verdeliěre, která konala všechno, co bylo společensky a náročně elegantní, náležela k nejpůvabnějším ošetřovatelkám nemocných ve vznešené francouzské společnosti. Přišla se sama zeptat na Mořicův stav a nabídla se, že bude raněného opatrovat. Ale Arkad podlehl bouřlivé reakci paní des Aubels a zavřel jí dveře před nosem. Mořicovi se hrnuly důkazy sympatií. Navštívenky navršené na podnose ukazovaly nesčetné růžky.

Pan le Truc de Ruffec přinesl jeden z prvních do přízemí v ulici de Rome výraz své mužné sympatie a vztahuje svoji věrně oddanou ruku,

151//

požádal mladého ďEsparvieu jako čestný muž čestného muže o dvacet pět louisdorů na zaplacení čestného dluhu.

— U ďábla, drahý Mořici, to jsou služby, o které nežádáme každého!

Téhož dne přišel stisknout ruku svému synovci pan Kajetán. Mořic

mu představil Arkada.

— Tohle je můj strážný anděl, jehož noha, strýčku, se vám zdála tak krásná, když jste spatřil otisk jeho kročejů ve zrádném prášku. Zjevil se mi minulého roku právě v tomto pokoji… Vy tomu nevěříte?… Je to však skutečná pravda!

Obrátil se k duchovi:

— Co tomu říkáš, Arkade? Abbé Patouille, který je velký teolog a dobrý kněz, nevěří, že jsi anděl; a můj strýc Kajetán, který nezná katechismu a nemá vůbec náboženství, nevěří tomu rovněž. Popírají tě oba dva. Jeden proto, že má víru, druhý proto, že ji nemá. Podle toho se můžeme přesvědčit, že bude-li kdy tvůj příběh vypravován, nebude se zdát pravděpodobný. Ostatně ten, jemuž by napadlo ho vylíčit, nebyl by vkusný a nesklidil by mnoho pochvaly. Neboť tvůj příběh není krásný! Miluji tě, ale soudím tě. Od té doby, co jsi upadl do ateismu, stal ses mrzkým padouchem. Spatný anděl, špatný přítel, zrádce, vražedník. Neboť myslím, že jsi mi pustil na bojišti černého pudla mezi nohy proto, abys mě zavraždil.

Anděl pokrčil rameny a obrátil se ke Kajetánovi:

— Žel, pane, nejsem překvapen, že nalézám u vás tak málo víry: bylo mi řečeno, že jste znesvářen se židovsko-křesťanským nebem, z něhož pocházím.

— Pane, odpověděl Kajetán, nevěřím dost v Jehovu, abych věřil v jeho anděly.

— Pane, ten, jehož nazýváte Jehovou, je ve skutečnosti nevědomý a hrubý demiurg jménem Jaldabaoth.

— V tom případě, pane, jsem zcela ochoten v něho Věřit. Je nevědomý, je omezený: v jeho jsoucnosti nevidím už žádnou závadu. Jak. se mu daří?

— Spatně! Příští měsíc ho svrhneme.

— Nelichoťte si, pane. Připomínáte mi mého švagra Cuissarta, který po třicet let každé ráno očekává, že se doví o pádu republiky…

— Vidíš, Arkade, zvolal Mořic; strýc Kajetán je mého názoru. Ví, že nedosáhneš úspěchu.

— A proč, prosím vás, pane Kajetáne, se domníváte, že nedosáhnu úspěchu?

152//

— Váš Jaldabaoth je dosud velmi silný na tomto světě, ne-li na onom. Kdysi byl podporován svými kněžími, těmi, kdo v něho věřili. Dnes má oporu v těch, kdo v něho nevěří, filosofů. Onehdy se vyskytl jakýsi školomet jménem Picrocholle, který chtěl přivodit úpadek vědy, aby zlepšil záležitosti církve. A v těchto dnech byl vynalezen pragmatismus schválně proto, aby se získala důvěra v náboženství u rozumářských duchů.

— Vy jste studoval pragmatismus?

— Nevěřte mu! Byl jsem kdysi pošetilý a zabýval se metafyzikou. Četl jsem Hegela a Kanta. Stal jsem se věkem vážnějším a zabývám se už toliko postižitelnými tvary, tím, co může vnímat oko nebo ucho. Umění, toť celý člověk. Ostatek je pouze snění.

Rozhovor takto pokračoval až do večera a pronášely se při něm oplzlosti, nad nimiž by se červenal nejen kyrysník, což mnoho neznamená, neboť kyrysníci jsou často cudní, ale i Pařížanka.

I pan Sariette přišel navštívit svého bývalého žáka. Když vstoupil do komnaty, nad lysou hlavou knihovníkovou se zjevilo poprsí Alexandra ďEsparvieu. Knihovník přistoupil k loži. Modré záclony, zrcadlová skříň, krb byly ihned nahrazeny skříněmi plnými knih ze síně glóbů a poprsí a vzduch byl ihned cítit lepenkovými krabicemi, deskami na listiny a lístkovými seznamy. Pan Sariette nebyl dost oddělen od své knihovny, abyste si ho mohli představit nebo ho vidět bez ní. Byl dokonce bledší, matnější, mlhavější, pomyslnější než obrazy, které vyvolával. Mořic, který se změnil k lepšímu, byl dojat tímto znamením přátelství.

— Usedněte, pane Sariette, znáte paní des Aubels. Představuji vám Arkada, svého strážného anděla. To on, ještě když byl neviditelný, plenil po dva roky vaši knihovnu. Způsobil, že jste zapomněl pít a jíst, a přivedl vás na pokraj šílenství. To on přenášel ze síně glóbů do mého pavilónu hromady starých knih. Sebral vám jednou před nosem jakýsi drahocenný škvár a byl příčinou toho, že jste na schodišti upadl. Jindy vám vzal brožuru pana Salomona Reinacha a protože musel jít se mnou ven (neboť mne nikdy neopouštěl, jak jsem se potom dověděl), upustil brožuru do stružky v ulici Princesse. Promiňte mu, pane Sariette, neměl kapsy. Byl neviditelný. Hořce lituji, pane Sariette, že všechny vaše knihy nebyly pohlceny požárem nebo utopeny povodní. Způsobily, že můj anděl ztratil hlavu, stal se člověkem a nemá víru ani svědomí. Já jsem teď jeho strážným andělem. Bůh ví, jak to všecko skončí.

Při naslouchání této řeči tvář pana Sarietta vyjadřovala neskonalý,

153//

nenapravitelný, věčný smutek, smutek mumie. Zarmoucený knihovník vstal, aby se rozloučil, a pošeptal Arkadovi:

— To ubohé dítě je velmi nemocné; blouzní.

Mořic zavolal starce zpátky.

— Zůstaňte přece, pane Sariette. Zahrajete si s námi bridž. Pane Sariette, slyšte mou radu. Nedělejte to jako já, neobcujte se špatnou společností. Byl byste ztracen. Pane Sariette, neodcházejte ještě, chci vás požádat o něco velmi důležitého: Až se na mne přijdete opět podívat, přineste mi nějakou knihu o pravdivosti náboženství, abych ji prostudoval. Musím vrátit svému strážnému andělovi víru, kterou ztratil.

Kapitola (31)

V níž obdivujeme, s jakou snadností počestný, nesmělý a mírný člověk se může dopustit hrozného zločinu.

Hluboce rozesmutněn temnými řečmi mladého Mořice, pan Sariette vsedl do autobusu a odebral se k otci Guinardonovi, svému příteli, svému jedinému příteli, jediné bytosti na světě, kterou vidět a slyšet bylo mu potěšením. Když pan Sariette vstoupil do obchodu v ulici de Courcelles, Guinardon byl sám a dřímal, zabořen do starodávné lenošky. Jeho vlasy byly kučeravé a hlava prokvetlá, tvář ruměná: chřípí jeho nosu zrudlého burgundským vínem brázdily fialové žilky. Teď už se to nedalo zatajovat, otec Guinardon pil. Na dva kroky od něho, na šicím stolku mladé Oktávie v prázdné sklenici dosýchala růže a v košíčku nerušeně odpočívalo vyšívání. Mladá Oktávie opouštěla čím dál tím častěji závod a pan Blancmesnil tam nepřicházel nikdy, když tam nebyla. Příčinou toho bylo, že se setkávali třikrát týdně o páté hodině v jednom domě nedaleko Elysejských polí. Otec Guinardon o tom nevěděl. Neznal celé své zlo, ale trpěl jím.

Pan Sariette stiskl ruku starému příteli; netázal se ho, jak se daří oné mladé Oktávii, protože neuznával svazky, které je k sobě pojily. Raději by mluvil o krutě opuštěné Zefyrině: přál si, aby ji stařec učinil svou zákonitou chotí. Ale pan Sariette byl opatrný. Spokojil se tím, že se otázal Guinardona, jak se mu daří:

154//

— Znamenitě, ujistil ho Guinardon, který se cítil churav a předstíral bujarost a zdraví od té doby, co ho opouštěly… Bohudíky, zachoval jsem si sílu těla a ducha. Jsem cudný. Buď cudný, Sariette; cudní jsou silní.

Otec Guinardon vyňal onoho večera z prádelníku z fialkového dřeva několik drahocenných knih, aby je ukázal vzácnému bibliofilovi, panu Viktoru Meyerovi; a po odchodu tohoto zákazníka usnul, aniž je uložil na místo. Pan Sariette, kterého knihy vábily, spatřil ty knihy na mramoru komody a začal je zvědavě prohlížet. První, v níž listoval, byla Panna Orleánská v safiánu s anglickým dodatkem. Ovšem jeho francouzskému a křesťanskému srdci bylo zatěžko obdivovat tento text a tyto obrázky, ale krásný exemplář zdál se mu přesto půvabný a čistý. Rozmlouval velmi vřele s Guinardonem, bral postupně do rukou knihy, jež antikvář velebil pro jejich vazbu, jejich rytí, původ nebo vzácnost, a potom náhle vyrazil výkřik radosti a lásky. Nalezl právě opět Lucretia převora z Vendóme, svého Lucretia, jehož tiskl k srdci.

— Konečně ho zase mám, vzdychl a nesl ho ke rtům.

Otec Guinardon nechápal zprvu dobře, co jeho starý přítel chce říci; ale když mu knihovník prohlásil, že ona kniha tvoří součást knihovny esparvieuské, že ona kniha náleží jemu, Sariettovi, a že si ji bez prodlení odnese, antikvář se zcela probudil, vztyčil se a prohlásil určitě, že kniha patří jemu, Guinardonovi, že ji poctivě a náležitě zaplatil a že ji vydá toliko za dobře počítaných pět tisíc franků.

— Nerozumíte tomu, co vám říkám, odvětil Sariette. Tato kniha náleží knihovně esparvieuské, musím ji tam opět zařadit.

— To tedy ne…

— Ta kniha náleží mně!

— Šílíte, můj dobrý Sariette.

Viděl, že knihovník vypadá opravdu pomateně, vzal mu knihu z rukou a snažil se změnit rozhovor.

— Viděl jste, Sariette, že se ta prasata chystají rozkuchat Mazarinův palác a pokrýt bůhvíjakými uměleckými díly cíp Cité, nejvznešenější a nejkrásnější místo Paříže? Jsou horší než Vandalové, protože Vandalové ničili starověké památky, ale nenahrazovali je hnusnými stavbami a mosty ohavného slohu jako most Alexandrův. A vaše ubohá ulice Garanciěre, Sariette, je kořistí barbarů. Co udělali s pěknou bronzovou pitvornou hlavou na palácové kašně?…

Ale pan Sariette neposlouchal.

155//

— Guinardone, vy jste mi nerozuměl. Slyšte mě. Ta kniha náleží knihovně esparvieuské. Byla z ní odcizena. Jak? Kým? Nevím. V této knihovně se dály strašné a záhadné věci. Zkrátka, tato kniha byla ukradena. Nemusím se dovolávat vašich citů pro vznešenou poctivost, můj dobrý příteli. Nechcete být považován za přechovávače. Dejte mi tu knihu. Odevzdám ji panu ďEsparvieu, který vás odškodní, o tom. nemusíte pochybovat. Spolehněte se na jeho štědrost a jednejte jako řádný muž.

Starožitník se hořce usmál.

— Abych se spolehl na štědrost toho staršího skrblíka ďEsparvieu, který by sedřel blechu z kůže. Podívejte se na mne, můj dobrý Sariette, a řekněte, jestli vypadám jako hlupák. Víte dobře, že ďEsparvieu odepřel zaplatit padesát franků vetešníkovi za podobiznu Alexandra ďEsparvieu, svého praděda, kterou maloval Hersent, a praděd zůstal na bulváru Montparnasse naproti hřbitovu v židově výkladu, kam na něj chodí močit všichni psi ze čtvrti… Abych se spolehl na štědrost pana ďEsparvieu… Vy jste dobrý!…

— Nuže, Guinardone! Zavazuji se, že vám dám sám odškodnění, které ustanoví soud. Slyšíte?

— Nebuďte štědrý za toho nevděčníka, můj dobrý Sariette. D’Esparvieu si vzal vaše vědění, vaši práci, váš celý život za mzdu, kterou by nepřijal komorník. Nechte toho tedy… Ostatně už je pozdě. Kniha je prodaná…

— Prodaná?… Komu? tázal se Sariette s úzkostí.

— Co je vám do toho? Už ji neuvidíte, už o ní neuslyšíte; jde do Ameriky.

— Do Ameriky, Lucretius se znakem Filipa z Vendóme, s poznámkami Voltairovou rukou! Můj Lucretius! Do Ameriky!

Otec Guinardon se dal do smíchu.

— Můj dobrý Sariette, připomínáte mně rytíře des Grieux, když se doví, že jeho drahá milenka bude dopravena do Mississippi. „Moje drahá milenka do Mississippi!“…

— Tak to ne, odvětil velmi bledý Sariette, tahle kniha nepůjde do Ameriky. Vrátí se v pořádku do esparvieuské knihovny. Dejte mi ji, Guinardone.

Starožitník usiloval podruhé o rychlé skoncování rozhovoru, který, zdálo se, nabýval nedobrý ráz.

— Můj dobrý Sariette, neříkáte mi nic o mém Grecovi. Ani se na něj nedíváte. Je přece obdivuhodný.

156//

Guinardon postavil obraz do příznivého světla:

— Vizte toho svatého Františka, chudáčka božího, bratra Ježíšova; jeho ukoptěné tělo stoupá k nebesům jako dým příjemné oběti, jako oběť Ábelova.

— Knihu, Guinardone! pravil Sariette, aniž se ohlédl; dejte mi knihu!

Do hlavy otce Guinardona se náhle vhrnula krev; řekl celý rudý a s naběhlými žilami na čele:

— A teď dost.

A strčil Lucretia do kapsy svého kabátu.

Vzápětí se otec Sariette vrhl na starožitníka, přepadl ho v náhlé zuřivosti a třebaže byl vetchý, porazil silného starce do lenošky mladé Oktávie.

Guinardon, ohromen a rozběsněn, chrlil na starého šílence děsné nadávky a úderem pěsti ho odhodil na čtyři kroky na Korunování Panny Marie, dílo Fra Angelica, jež se s třeskotem zřítilo. Sariette obnovil útok a pokoušel se vyrvat mu knihu z kapsy. Otec Guinardon byl by ho tentokráte srazil k zemi, kdyby nebyl oslepen krví, jež se mu vrhnula do hlavy, a neudeřil vedle na šicí stolek nepřítomné dívky. Sariette se zavěsil na udiveného protivníka, tlačil ho do lenošky a vyzáblýma drobnýma rukama mu svíral krk, který, již předtím zarudlý, brunátněl. Guinardon se vzpínal, aby se vyprostil; ale malé prsty cítily teplé a měkké maso a s rozkoší se do něho hroužily. Neznámá síla je přimykala k jejich kořisti. Guinardon chroptěl, koutky úst mu tekly sliny. Jeho obrovské tělo se chvílemi zmítalo v sevření; ale otřesy byly čím dál tím trhanější a řidší. Přestávaly. Vražedné ruce neuvolňovaly stisknutí. Sariette musil vynaložit nesmírné úsilí, aby je odtrhl. Ve spáncích mu zvonilo. Přesto slyšel dopadat déšť, tlumené kroky po chodníku, v dáli vyvolávači vykřikovali noviny. Viděl v šeru deštníky. Vytáhl knihu z kapsy mrtvého a prchl.

Mladá Oktávie se onoho večera nevrátila domů. Šla spát do malého mezipatra nad obchodem starožitnostmi, který jí pan Blancmesnil koupil právě v téže ulici de Courcelles. Posluha, pověřený zavíráním obchodu, nalezl tělo starožitníkovo ještě teplé. Zavolal domovnici paní Lenainovou, jež položila Guinardona na pohovku, rozžehla dvě svíce, vložila do talířku se svěcenou vodou zimostrázovou snítku a zatlačila nebožtíkovi oči. Lékař zjistil úmrtí a přičetl je návalu krve.

Zefyrina se to dověděla od paní Lenainové, přispěchala a bděla u mrtvého. Vypadal, jako by spal. Ve chvějivém svitu svíček světec

157//

Grecův stoupal jako dým; v temnu se třpytilo zlato primitivů. Vedle úmrtního lůžka bylo zřetelně vidět Baudouinovu ženušku beroucí lék. Po celou noc bylo slyšet v ulici na padesát kroků nářek Zefyriny. Bědovala:

— Je mrtev, je mrtev, můj přítel, můj bůh, mé všechno, moje láska… Ne! není mrtev, hýbe se. To jsem já, Michale, to jsem já, tvoje Zefyrina: probuď se, slyš mě. Odpověz mi: miluji tě; jestliže jsem ti kdy způsobila hoře, odpusť mi… Mrtev! mrtev! ó, můj bože, hleďte, jak je krásný! Byl tak dobrý, tak inteligentní, tak láskyhodný! Můj bože! můj bože! můj bože! Kdybych tu byla já, nebyl by mrtev. Michale! Michale!

Ráno zmlkla. Domnívali se, že dříme, byla mrtvá.

Kapitola (32)

V níž uslyšíme v Chlodomírově hostinci Nectairovu flétnu.

Paní de la Verdeliěre, jež si nemohla vynutit přístup jako ošetřovatelka, vrátila se po několika dnech v nepřítomnosti paní des Aubels, aby požádala Mořice ďEsparvieu o příspěvek na francouzské chrámy. Arkad ji uvedl k rekonvalescentovu loži. Mořic pošeptal andělovi:

— Zrádče, zbav mě ihned této lidožroutky, nebo budeš zodpovědný za neštěstí, která se tu brzy sběhnou.

— Buď klidný, řekl Arkad sebevědomě.

Po obvyklých lichotkách paní de la Verdeliěre dala znamení Mořicovi, aby anděla propustil. Mořic předstíral, že nerozumí. Paní de la Verdeliěre vysvětlovala předstíraný účel své návštěvy.

— Co se stane s našimi kostely, s našimi ubohými venkovskými kostely?

Arkad na ni zíral s andělským výrazem a vzdychal.

— Zhroutí se, milostivá paní; rozpadnou se v sutiny. A jaká škoda! Je mi to strašně líto. Kostel je mezi vesnickými domy jako slípky uprostřed svých kuřátek.

— Je tomu opravdu tak, pravila paní de la Verdeliěre a usmívala se u vytržení, je to přesně tak.

159//

— A zvonice, milostivá paní?

— Ó, pane, zvonice!

— Zvonice, milostivá paní, se tyčí k nebi jako obrovské klystýrové stříkačky k nahým zadkům cherubínů.

Paní de la Verdeliěre bez odkladu opustila místnost.

Téhož dne přišel pan abbé Patouille, aby přinesl raněnému radu a útěchu. Nabádal ho, aby přerušil styky se špatnou společností a usmířil se opět s rodinou. Líčil mu slzící matku, která je připravena přijmout s otevřenou náručí znovu nalezené dítě. Zřekne-li se v mužném úsilí života rozmařilostí a lživých rozkoší, Mořic nabude opět pokoje srdce a síly ducha, zprostí se zhoubných chimér a vymaní se duchu zla.

Mladý ďEsparvieu poděkoval panu abbému Patouillovi za tolik dobroty a ujistil ho svými náboženskými city.

— Nikdy, pravil, nebyl jsem tak věřící a nikdy jsem tolik nepotřeboval, abych jím byl. Představte si, pane abbé, že musím učit katechismu svého strážného anděla, který ho zapomněl.

Pan abbé Patouille zhluboka vzdychl a nabádal své drahé dítě, aby se modlilo, ježto modlitba je jedinou pomocí proti nebezpečenstvím duše napadené démonem.

— Pane abbé, tázal se Mořic, chcete, abych vám představil svého strážného anděla? Počkejte chvíli, šel mi pro cigarety.

— Nešťastné dítě!

A oblé tváře abbého Patouilla sklesly na znamení zármutku. A téměř ihned se vzedmuly v symbolu jásavé radosti, neboť jeho srdce mělo příčinu ke spokojenosti.

Veřejné mínění se lepší. Jakobínové, svobodní zednáři jsou všude pro posměch. Výkvět dává dobrý příklad. Francouzská akademie je nábožná. Křesťanské školy se rozmnožují. Mládež z Latinské Čtvrti se podrobuje církvi. A z učitelského ústavu se linou vůně semináře. Kříž vítězí, ale je zapotřebí peněz, ještě peněz, stále peněz.

Po šesti týdnech odpočinku dovolil lékař Mořici ďEsparvieu vyjížďku. Měl paži na pásce. Jeho milenka a jeho přítel ho provázeli. Jeli do Lesíka a okoušeli něžnou rado.st, když viděli trávu a stromy. Usmívali se na vše a všechno se usmívalo na ně. Jak řekl Arkad, jejich chyby je učinily lepšími. Netušenými oklikami své žárlivosti a svého hněvu Mořic dospěl ke klidu a laskavosti. Miloval ještě Gilbertu a miloval ji shovívavou láskou. Anděl toužil po této ženě víc než kdy jindy, ale jeho touha pozbyla majetnictvím jedu zvědavosti. Gilberta se nesnažila líbit a líbila se tím více. Pili u vodotrysku mléko, jež se jim zdálo la

160//

hodné. Byli všichni tři nevinní. Arkad zapomínal na nespravedlnosti starého tyrana světa. Měly mu být záhy připomenuty.

Vrátil se k svému příteli a nalezl Zitu, která ho očekávala, podobna soše ze slonoviny a zlata.

— Je mi vás líto, pravila mu. Nadchází den, který nenastal od počátků věků, který se možná nevrátí dříve, než slunce vstoupí se svým průvodem do souhvězdí Herkulova: jsme v předvečer přepadení Jaldabaotha v jeho porfyrovém paláci a vy, jenž jste planul touhou po osvobození nebes, jenž jste spěchal, abyste se vrátil jako vítěz do osvobozené vlasti, vy pojednou zapomínáte na své šlechetné záměry a usínáte v náručí lidských dcer. Jakou rozkoš můžete okoušet ve styku s těmito nečistými zvířátky složenými z prvků tak nestálých, že lze říci, že bez přestání mizí? Ach, Arkade! Měla jsem pravdu, když jsem vám nedůvěřovala. Jste jen intelektuál; jste schopen pouze zvědavosti. Nedokážete jednat.

— Posuzujete mě špatně, Zito, odpověděl anděl. Je v přirozenosti synů nebes milovat dcery lidí. Tělo žen a květů, byť pomíjivé, okouzluje smysly. Ale žádné z těchto zvířátek mi nemůže dát zapomenout na moji nenávist a moji lásku a jsem hotov zdvihnout se proti Jaldabaothovi.

Když viděla jeho odhodlanost, Zita projevila uspokojení. Naléhala naň, aby neochaboval a pokračoval v dokončení tohoto nesmírného podniku. Nemusí ani nic urychlovat, ani oddalovat.

— Velký čin, Arkade, je složen z množství činů malých. Nejvznesenější celek se skládá z tisícerých nejnižších jednotlivostí. Nesmíme nic zanedbat.

Přišla pro něj, aby ho odvedla do shromáždění, kde byla jeho přítomnost nutná. Budou se tam sčítat síly vzbouřenců.

Připojila jen jedno slovo.

— Bude tam Nectaire.

Když Mořic spatřil Zitu, shledal, že nemá pro něj půvab. Nelíbila se mu, protože byla dokonale krásná a protože opravdová krása v něm vyvolávala trapný úžas. Zita mu vnukla antipatii, když zvěděl, že je to odbojný anděl a že přichází pro Arkada, aby ho odvedla mezi spiklence. Ubohé dítě se pokoušelo zadržet svého druha všemi prostředky, které mu jeho duch a okolnosti skýtaly. Ať jeho strážný anděl zůstane s ním, Zavede ho na báječný boxerský zápas, na revui, kde spatří apoteózu Poincaréa, a nakonec do domu, kde naleznou ženy výjimečné krásou, nadáním, neřestmi nebo zvrácenostmi. Ale anděl se nedal zlákat a řekl, že odchází se Zitou.

161//

— Proč?

— Abychom osnovali pikle na dobytí nebes.

— Zase to šílenství! Dobytí… Vždyť jsem ti dokázal, že to není možné a že to není žádoucí.

— Dobrou noc, Mořici…

— Ty odcházíš?… Nuže, doprovodím tě.

A Mořic s rukou v pásce sledoval Arkada a Zitu až na Montmartre do Chlodomírovy hospody, kde bylo prostřeno v zahradní besídce.

Kníže Istar a Teofil tam už byli se žlutou postavičkou, jež se podobala dítěti: byl to japonský anděl.

— Očekáváme už jen Nectaira, pravila Zita.

A vtom se neslyšně objevil starý zahradník. Usedl a jeho pes mu ulehl k nohám. Francouzská kuchyně je první na světě. Tato sláva se zaskví nad všemi ostatními slávami, až lidstvo zmoudří a bude si cenit rožně víc než meče. Chlodomír podal andělům a smrtelníku, který je provázel, chlebovou polévku, vepřové filé a ledvinky na víně, které dosvědčovaly, že tento montmartreský kuchař není zkažen Američany, kteří kazí nejvýbornější kuchaře pohostinného města.

Chlodomír otevřel bordeauxské víno, jež sice nebylo zapsáno mezi medockými samotoky, ale odhalilo vůní a věnečkem ušlechtilý původ. Je nutné připomenout, že po tomto víně a několika jiných přinesl číšník silné a lehké romanejské, hřmotné a jemné, bohaté pravou burgundskou mízou, plné ohně, dosti opojné, rozkoš ducha a smyslů.

Starý Nectaire pozdvihl sklenici a pronesl:

— Tobě, Dionýse, největšímu z bohů, tobě, jenž přineseš opět zlatý věk a přijdeš, abys vrátil smrtelníkům proměněným v hrdiny hrozen, jejž Lesbos odlomil před dávnými časy od vinných keřů methymnéských, vinnou révu thasosskou, bílá vinná zrnka od jezera Marotis, sklepně komory falernské, vinohrady tmoluzské a knížete vín, phanejské. A šťáva těchto vinných keřů bude božská a jako za doby starého Siléna se lidé budou opájet moudrostí a láskou.

Když byla podána káva, Zita, kníže Istar, Arkad a japonský anděl podali postupně výklad o bojových silách, shromážděných proti Jaldabaothovi.

Andělé, kteří opustili věčnou blaženost pro strázně pozemského života, rostou inteligencí a získávají možnost klamat se a schopnost odporovat si. Proto jejich shromáždění jsou jako shromáždění lidí hlučná a zmatená. Sotvaže jeden ze spiklenců pronesl nějaké číslo, druzí je ihned popírali. Nemohli sečíst dvě čísla bez hádky a sama

162//

aritmetika se stala vášnivou a pozbývala svou jistotu. Cherub, který přivedl násilím zbožného Teofila, se pohoršoval, když slyšel hudebníka velebit Hospodina, a bušil mu do hlavy ranami pěstí, které by skolily vola. Ale hlava hudebníka je tvrdší než přilba, která má tvar volské hlavy. A rány, které Teofil dostával, neměnily představy, jež si tento anděl vytvářel o prozřetelnosti boží. Jelikož Arkad stavěl svůj vědecký idealismus proti Zitině pragmatismu, krásný archanděl mu řekl, že jeho usuzování je špatné.

— A vy se tomu divíte! zvolal strážný anděl mladého Mořice. Usuzuji jako vy lidskou řečí. A co je to lidská řeč, ne-li výkřik zvířete lesů nebo hor, seskupený a porušený pyšnými primáty. Vybudujte tedy s touto nakupeninou podrážděných nebo naříkavých zvuků, ó Zito, dobrý úsudek! Andělé neusuzují; lidé anděly předčí a usuzují špatně. Nechci mluvit o profesorech, kteří se domnívají, že vytvoří absolutno pomocí výkřiků, jež zdědili po opicích, vačnatcích a plazech, svých předcích. Je to velká šaškárna. Jak by se jí demiurg bavil, kdyby byl inteligentní!

Noc se vyzdobila hvězdami. Zahradník zachovával mlčení.

— Nectaire, pravil mu krásný archanděl, hrajte na flétnu, nebojíte-li se, že vzrušíte nebe i zemi.

Nectaire se chopil flétny. Mladý Mořic si zapálil cigaretu. Plamen se na okamžik zaskvěl, zatlačil do temnot nebe a jeho hvězdy a zhasl. A Nectaire opěval tento plamen svou inspirovanou flétnou. Stříbrný hlas se zvedl a pravil:

— Tento plamen je vesmír, jenž zaplňuje svůj osud v necelé minutě. Vytvořily se v něm slunce a planety. Venuše Urania změřila dráhu zeměkoulí, bloudících těmito nekonečnými prostorami. Z dechu Eróta, prvorozeného z bohů, zrodily se rostliny, zvířata, myšlenky. Ve dvaceti vteřinách, jež uplynuly mezi životem a smrtí těchto vesmírů, se rozvinuly kultury, říše prošly dlouhými úpadky, matky plakaly a k němým nebesům stoupaly zpěvy lásky, výkřiky nenávisti a vzdechy obětí. Tento vesmír trval úměrně ke své nepatrnosti tak dlouho, jako trval a potrvá ten, jehož několik atomů vidíme skvít se nad našimi hlavami. Jsou jeden jako druhý zábleskem v nekonečnu.

A tak jako jeho jasné a čisté zvuky tryskají v okouzlený vzduch, země se mění v měkký oblak, hvězdy opisují chvatné dráhy. Velký Medvěd se rozpadává a jeho údy poletují rozptýleny vesmírem. Pás Orionu se bortí. Polárka opouští svoji magnetickou osu. Sirius, který metal na obzoru svůj do běla rozžhavený plamen, modrá, rudne, mihotá

163//

se a v okamžiku uhasne. Rozvířená souhvězdí tvoří nová znamení, která rovněž hasnou. Magická flétna semkla svým kouzelným zaříkáním v krátkém okamžiku život a pohyb tohoto vesmíru, jenž se zdá lidem a andělům nezměnitelný a věčný. Zmlkla, nebe vzalo na sebe opět svou starou tvář. Nectaire zmizel. Chlodomír se táže svých hostů, jsou-li spokojeni s chlebovou polévkou, jež, aby zhoustla, stála dvacet čtyři hodiny na ohništi, a vychvaluje jim beaujolaiské víno, které pili.

Noc byla lahodná. Arkad, sledován svým strážným andělem, Teofil, kníže Istar a japonský anděl provázeli Zitu až k jejímu obydlí.

Kapitola (33)

Jak strašlivý atentát vrhá hrůzu na Paříž.

Všechno v městě spalo. Kroky zvonily na pusté dlažbě. Hlouček dospěl do poloviny Butte na roh ulice Feutrier ke dveřím krásného archanděla a tam se zastavil. Arkad mluvil o Trůnech a Panstvech se Zitou, jež měla prst na zvonku a nemohla se odhodlat zazvonit. Kníže Istar hrotem své hole načrtával na chodníku nové plány umístění pekelných strojů a vyrážel bučivý řev, který probouzel spící měšťáky a vyvolával křečovitá sevření v bedrech krasavic ze sousedství. Teofil Belais zpíval z plna hrdla barkarolu, která doprovází druhé jednání Aliny, královny golkondské. Mořic měl paži v závěsu, cvičil se v šermu levou rukou s Japoncem, křesal jiskry z chodníku a křičel pronikavým hlasem „zasažen“.

Mezitím strážmistr Grolle na rohu sousední ulice snil. Měl plece římského legionáře a nesl všechny znaky onoho nádherně otrockého plemene, jež od chvíle, kdy lidé vystavěli města, chrání před zkázou říše a udržuje dynastie.

Strážmistr Grolle byl plný síly a přece velmi unaven. Strádal tvrdým zaměstnáním a hubenou stravou; jsa mužem povinnosti, ale mužem, nemohl odolat kouzlům, půvabům a úlisnému mámení galantních dívek, které potkával v rojích ve tmě podél pustých bulvárů, kolem nezastavěných pozemků; miloval je. Miloval je jako voják vestoje,

164//

ve zbrani, a pociťoval z toho únavu, jež překonávala jeho statečnost. Nedospěl ještě ke středu životní cesty a prahl po sladkém klidu a pokojných polních pracích. Snil za oné lahodné noci na rohu ulice Muller; snil o svém rodném domě v olivovém hájku, otcovském vinohradě, staré matce sehnuté dlouhou prací, kterou už neměl spatřit. Vyburcován ze svého snění nočním lomozem, strážník Grolle pokročil až na křižovatku, do níž ústí ulice Mullerova a Feutrierova a zahleděl se přísně na tento lelkující hlouček, v němž jeho sociální pud tušil nepřátele pořádku. Byl trpělivý a rozhodný. Po dlouhém mlčení s hrozivým klidem prohlásil:

— Pokračujte v cestě, nestůjte.

Ale Mořic a japonský anděl šermovali a nic neslyšeli. Hudebník naslouchal jen svým vlastním melodiím, kníže Istar byl zahloubán do vzorců výbušných látek, Zita probírala s Arkadem největší podnik, jaký měl být kdy vykonán od chvíle, kdy sluneční soustava vyvstala z prvopočáteční mlhoviny, a nikdo nevěnoval pozornost tomu, co je obklopovalo.

— Říkám vám, abyste nezůstávali stát, opakoval strážník Grolle.

Tentokráte andělé slyšeli jeho slavnostní rozkaz, ale buď z lhostejnosti, buď z pohrdání neuposlechli a pokračovali v křiku, zpěvu i svých rozhovorech.

— Chcete, abych vás sebral, zařval strážmistr Grolle a jeho široká ruka dopadla na rameno knížete Istara.

Cherub, rozhořčený tímto sprostým dotekem, odhodil jedním strašným úderem pěstí strážmistra do stružky. Ale vtom už přibíhal na pomoc svému nadřízenému strážník Fesandet a oba se vrhli na knížete, do něhož bušili zuřivě jako stroje a kterého by byli snad přes jeho sílu a tíhu odvlekli celého zkrvaveného na strážnici, kdyby je nesrazil jednoho po druhém bez námahy k zemi japonský anděl a nepřinutil je, aby se svíjeli a řvali v blátě ještě dříve, než Mořic, Arkad a Zita měli kdy zakročit. Hudební anděl stál stranou, třásl se a vzýval nebesa.

Vtom přispěchali přivábeni hlukem dva pekařští tovaryši, kteří hnětli těsto v sousedním sklepení; měli bílé suknice a nahý trup. Z pudového citu pro sociální solidárnost se přidali ke strážníkům, kteří se váleli na zemi. Když je Teofil spatřil, pojala ho hrůza a dal se na útěk; dohonili ho a chystali se odevzdat ho strážníkům, ale Arkad a Zita ho vyrvali z jejich rukou. Mezi dvěma anděly a dvěma pekařskými chasníky pokračoval boj, nerovný a strašlivý. Arkad, podoben silou a krásou zápasníku Lysippovu, rdousil ve svém objetí těžkopádného

165//

protivníka. Krásný archanděl bodl dýkou pekaře, který ho napadl. Na chlupatou hruď se vyřinula černá krev a oba pekařští tovaryši, přátelé zákona, se zhroutili na dláždění.

Strážník Fesandet ležel ve mdlobách s tváří ve stružce. Ale strážmistr Grolle se zdvihl, zahvízdal na píšťalku, aby přivolal sousední hlídku, a skočil na mladého Mořice, který se mohl bránit jen jednou paží a proto na strážníka vystřelil; ten zvedl ruku k srdci, zavrávoral a zřítil se. Vydal dlouhý vzdech a zrak mu zastřely věčné stíny.

Mezitím se otvírala okna a na ulici se vykláněly hlavy. Blížil se hluk těžkých kroků. Ve Feutrierově ulici se objevili dva policisté na kolech. Tehdy kníže Istar mrštil bombou, jež otřásla zemí, zhasla plyn, zbořila několik domů a zahalila útěk andělů a mladého Mořice hustým kouřem.

Arkad a Mořic usoudili, že nejbezpečnější je vrátit se po tomto dobrodružství do malého příbytku v ulici de Rome. Bylo jisté, že po nich nebude pátráno ihned, a pravděpodobné, že nebudou vypátráni nikdy, jelikož bomba cherubova naštěstí odstranila všechny svědky události. Usnuli za svítání a nebyli vzhůru ještě ani v deset hodin ráno, když domovník přinesl čaj. Mladý ďEsparvieu pojídal topinku s máslem a šunkou a řekl svému andělovi:

— Domníval jsem se, že zločin je cosi neobyčejného. Mýlil jsem se. Je to nejprostší, nejpřirozenější čin na světě.

— A nejtradičnější, odvětil anděl. Po dlouhá staletí bylo člověku zvykem a nutností zabíjet a olupovat lidi. Stále ještě se to doporučuje za války. Je rovněž čestné ukládat o lidský život za určitých vymezených okolností a nikdo neměl námitky, když jste mě chtěl zavraždit, Mořici, protože se vám zdálo, že jsem měl důvěrné styky s vaší milenkou. Ale zabít strážníka, to není důstojné muže z dobré společnosti.

— Mlč, vykřikl Mořic, mlč, padouchu! Zabil jsem onoho ubohého strážníka instinktivně, nevěděl jsem, co činím. Jsem proto zoufalý, ale ne já, ty jsi viníkem, ty jsi vrahem! Zavlekl jsi mě na tuto cestu vzpoury a násilí, jež vede k propastem. Tys mě zahubil, ty jsi obětoval můj klid a moje štěstí své pýše a své zlobě. A docela zbytečně, neboť věř tomu, Arkade, nedosáhneš zdaru v tom, co podnikáš.

Domovník přinesl noviny. Mořic je spatřil a zbledl. Oznamovaly tučnými písmeny atentát ve Feutrierově ulici. Jeden strážmistr zabit, dva strážníci na kolech a dva pekařští pomocníci vážně raněni. Tři domy zbořeny, četné oběti.

Mořic pustil noviny a pronesl slabým a naříkavým hlasem:

166//

— Arkade, proč jsi mě nezabil ve versailleském parku uprostřed růží, když hvízdal kos?

Mezitím v Paříži zavládla hrůza. Na náměstích a lidnatých ulicích hospodyně se síťovanou kabelou v ruce naslouchaly celé bledé vyprávění o zločinu a svolávaly na viníky nejkrutější muka. Kupci na pra-zích krámů svalovali tento zločin na anarchisty, syndikalisty, socialisty, radikály a dožadovali se zákonů. Pronikavější mysli poznávaly ruku žida a Němce a dožadovaly se vyhnání cizinců. Někteří velebili americké mravy a radili lynčování. K tištěným zprávám se pojily chmurné pověsti. Na různých místech lidé slyšeli výbuchy; všude objevovali pumy. Lidé bili individua, jež byla považována za zločince, a vydávali je v cárech spravedlnosti. Na náměstí Republiky dav roztrhal opilce, který volal: „Pryč s policajty!“

Předseda státní rady a ministr spravedlnosti dlouho konferoval s policejním prefektem a shodli se na tom, že neprodleně, aby bylo uchlácholeno vření mezi Pařížany, dají zatknout pět nebo šest apačů z třiceti tisíc, jež mělo hlavní město. Náčelník ruské policie prohlásil, že poznává v atentátu způsob nihilistů, a žádal, aby byl jeho vládě vydán asi tucet uprchlíků, což mu bylo bez prodlení splněno. Přikročilo se rovněž k vydání několika uprchlíků pro bezpečnost krále španělského:

Když Paříž zvěděla o těchto energických opatřeních, oddychla si a večerní noviny blahopřály vládě. Zprávy o raněných byly radostné. Byli mimo nebezpečí a poznávali své útočníky ve všech individuích, která jim byla předvedena.

Strážmistr Grolle byl mrtev, pravda, ale bděly u něho dvě milosrdné sestry a ministerský předseda přišel položit na hruď této oběti povinnosti čestný kříž.

V noci propukaly paniky. Ve třídě de la Revolte strážníci spatřili na stavebním pozemku komediantský vůz, který pokládali za útulek banditů. Přivolali pomoc a když jich bylo hodně, oblehli vůz. Přidružili se k nim dobří občané; bylo vystříleno patnáct tisíc revolverových ran; vyhodili káru dynamitem a nalezli v troskách mrtvolu opice.

167//

Kapitola (34)

V níž vidíme Bouchottu a Mořice ve vězení a jsme svědky pohromy’ knihovny esparvieuské a odchodu andělů.

Mořic ďEsparvieu strávil hrůznou noc. Při nejmenším lomozu, který zaslechl, chápal se revolveru, aby neupadl zaživa do rukou spravedlnosti. Ráno vytrhl noviny domovníkovi, dychtivě je přelétl a vyrazil jásavý výkřik.

Dočetl se právě, že u strážmistra Grolla, který byl dopraven do márnice za účelem pitvy, soudní lékaři zjistili na těle jen podlitiny a velmi povrchní pohmožděniny a že smrt pitvané mrtvoly byla za-viněna prasknutím rozšířené srdečnice.

— Vidíš, Arkade, zvolal vítězoslavně, vidíš: nejsem vrahem. Jsem nevinen. Nikdy bych si nepomyslel, jak je příjemné být nevinen.

Potom se zamyslil a jak se často stává, uvažováním se jeho jásavé veselí zakalilo.

— Jsem nevinen. Ale co bych si to tajil, vrtěl hlavou, jsem členem tlupy zločinců; žiji se zákeřníky. Ty mezi ně patříš, Arkade, ty jsi pochybné, kruté a zvrácené individuum. Ale já jsem z dobré rodiny a dostalo se mi výborného vychování; já se stydím.

— Mně se taky dostalo výborného vychování, řekl Arkad.

— Kde?

— V nebi.

— Ne, Arkade, ne; tobě se vychování nedostalo. Kdyby ti byly vštípeny zásady, měl bys je dosud. Zásady se nikdy neztrácejí. Učil jsem se od dětství úptě k rodině, k vlasti a k náboženství. Nezapomněl jsem na ni a nezapomenu na ni nikdy. Víš, co mě u tebe nejvíc pohoršuje? Není to tvoje zvrácenost, tvoje krutost, tvůj černý nevděk, není to tvůj agnosticismus, který lze koneckonců připustit, není to tvoje pochybovačnost, která přece dávno vyšla z módy (vždyť, od národního probuzení se ve Francii už nepochybuje,) nic takového to není, ale co se mi u tebe hnusí, to je tvůj nedostatek vkusu, to je sprostý způsob tvých myšlenek, neelegance tvých doktrín; myslíš jako intelektuál, myslíš jako volný myslitel, máš teorie, které zavánějí radikalismem, které páchnou combismem a jinými podlými systémy. Odejdi! Hnusíš se mi… Arkade, můj jediný příteli, můj starý anděli, Arkade, mé drahé dítě, poslyš svého strážného anděla: podvol se mým prosbám, zřekni se svých šílených myšlenek, staň se opět dobrým, prostým,

168//

nevinným a šťastným. Vezmi si klobouk; pojď se mnou do chrámu Matky Boží. Pomodlíme se a zapálíme svíci.

Zatím bylo veřejné mínění stále vzrušeno. Velké listy, orgány národního probuzení, v článcích opravdového vzletu a skutečné hloubky odhalovaly obludnou filosofii tohoto atentátu, který bouřil svědomí. Odkryly pravý důvod, nepřímé, leč účinné příčiny v beztrestně šířených revolucionářských doktrínách, v uvolnění sociálního svazku, ve zviklání morální kázně, v opětovných výzvách ke všem chtíčům. Aby bylo zlo vyvráceno z kořene, je nutné co nejrychleji zavrhnout takové chiméry a utopie, jako je syndikalismus, důchodovou daň, penze atd. atd. atd… Některé noviny, a nikoli nejmenší, dokazovaly, že zločinnost je přirozeným ovocem bezbožnosti, a vyvozovaly, že spása společnosti tkví jedině ve svorném a upřímném návratu k náboženství.

V neděli, jež následovala po zločinu, byl pozorován v kostelích nezvyklý nával.

Soudce Salneuve, pověřený vyšetřováním, vyslýchal nejprve individua zatčená bezpečnostní policií a zbloudil v lákavých, ale lživých stopách; hlášení udavače Montremaina zavedlo však jeho pozornost na správnou cestu a brzy poznal v pachatelích zločinu v ulici Feutrierově zákeřníky z la Jonchěre. Dal vypátrat Arkada a Zitu a vydal zatykač na knížete Istara, na nějž se vrhli dva agenti, když vycházel od Bouchotty, kam uložil pumy nového typu. Cherub poznal úmysl agentů, široce se usmál a tázal se jich, mají-li důkladné auto. Odpověděli mu, že stojí přede dveřmi, a on je ubezpečil, že nic jiného si nepřeje. A ihned srazil na schodišti oba agenty k zemi, přistoupil k vozu, který je očekával, hodil šoféra pod autobus, který jel právě kolem, a chopil se volantu před zraky hrůzou zkamenělého davu.

Téhož večera policejní komisař soudní komise pan Jeancourt vnikl do Teofilova příbytku ve chvíli, kdy Bouchotta polykala syrová vejce, aby si zjasnila hlas, neboť měla večer zpívat v Eldoradu national svoji novou píseň: To v Německu nemají. Hudebník nebyl přítomen. Bouchotta přijala soudního úředníka se vznešeností, kterou ještě zvyšovala prostota jejího úboru: byla v košili. Úctyhodný soudní úředník zabavil partituru Aliny, královny golkondské a milostné dopisy, které zpěvačka pečlivě uchovávala v zásuvce svého nočního stolku, neboť byla pořádná. Měl se k odchodu, když spatřil do zdi zapuštěnou skříň; nedbale ji otevřel a nalezl v ní pekelné stroje schopné vyhodit polovinu Paříže a dvě velká bílá křídla, jejichž povahu ani upotřebení si

169//

nedovedl vysvětlit. Vyzval Bouchottu, aby doplnila svůj úbor, a nedbaje jejího křiku, odvedl ji do policejního vězení.

Pan Salneuve byl neúnavný. Prozkoumal papíry, zabavené v Bouchottině obydlí, a na Montremainovy údaje vydal zatykači rozkaz proti mladému ďEsparvieu. Mořic byl zatčen 27. května v 7 hodin ráno s patřičnou diskrétností. Tři dny už Mořic nespal, nejedl, nemiloval, nežil. Neměl ani na okamžik pochybnosti o povaze ranní návštěvy, kterou dostal. Když spatřil policejního komisaře, v jeho duši se rozhostil neočekávaný klid. Arkad v bytě nespal. Mořic požádal komisaře, aby na něho počkal, pečlivě se oblékl a následoval soudního úředníka do nájemného auta, jež stálo přede dveřmi. Cítil příjemnou pohodu, která se ani nezkalila, když se za ním zavřelo mřížoví Conciergerie. Když osaměl ve své kobce, vystoupil na stůl, aby viděl ven. Uzřel cíp modrého nebe a usmál se. Jeho klid prýštil z duševní únavy, z ochabnutí smyslů a z toho, že se už nemusel bát zatčení. Jeho protivenství na něho sesílala vyšší moudrost, cítil, jak na něho sestupuje stav milosti. Neměl k sobě ani přílišnou úctu, ani přílišné pohrdání a skládal svoji věc v ruce boží. Nechtěl skrývat své vady, netajil je ani sám sobě, ale obracel se v duchu k prozřetelnosti, aby jí připomněl, že upadl v nezřízenost a vzpouru jen proto, aby přivedl zpátky na pravou cestu svého zbloudilého anděla. Ulehl na pryčnu a pokojně usnul.

Když Paříž i venkov zvěděly o zatčení subrety a syna z dobré rodiny, pocítily trapné překvapení. Veřejné mínění bylo vzrušeno tragickými obrazy, jež mu stavěly před oči veliké listy, a žádalo si, aby do soudní síně byli přivlečeni divocí, sršící anarchisté, z nichž by kapaly vraždy a požáry, a nechápalo, že se vina svaluje na svět umění a elegance. Po této zprávě, kterou se dověděl jako jeden z posledních, předseda státní rady a opatrovník státní pečeti poskočil v lenošce ozdobeně sfingami, jež se zdály méně strašné než on, chvěl se rozzuřeným přemítáním a ryl po Napoleonově vzoru perořízkem do mahagonu svého císařského stolu. Obeslal si soudce Salneuva a když se objevil před jeho zraky, předseda hodil perořízek do krbu, jako Ludvík XIV. vyhodil svoji hůl oknem před Lauzunem, a musel vynaložit krajní úsilí, aby se ovládl. Hekl přeskakujícím hlasem:

— Jste šílený?… Řekl jsem vám přece výslovně, že chci, aby spiknutí bylo anarchistické, nebezpečné společenským řádům, veskrze nebezpečné společenským řádům, protivládní a se syndikalistickým odstínem; vyjádřil jsem dostatečně svoji vůli, abyste je udržel v těchto

170//

mezích, a co jste z něho udělal vy? Pomstil jste anarchisty a svobodomyslníky. Koho jste zatkl? Zpěvačku zbožňovanou národně smýšlejícím obecenstvem a syna muže vysoce váženého v katolické straně, který přijímá naše biskupy a má přístup k Vatikánu, muže, který může být jako vyslanec vyslán dnes nebo zítra k papeži. Znepřátelíte mi rázem sto šedesát poslanců a čtyřicet senátorů pravice v předvečer interpelace o náboženské pacifikaci; znesváříte mě s mými dnešními i zítřejšími přáteli. Zabavil jste milostné dopisy mladého Mořice ďEsparvieu proto, abyste se dověděl, jste-li paroháčem jako ten hlupák des Aubels? Mohu vás v tomto směru ubezpečit: jste paroháč a celá Paříž to ví. Ale vy nejste u státního návladnictví proto, abyste mstil svoji hanbu.

— Pane ministře spravedlnosti, zamumlal v návalu krve do mozku soudce přiškrceným hlasem, jsem čestný člověk.

— Jste hlupák…. a venkovský křupan. Poslouchejte: jestliže Mořic ďEsparvieu a Bouchotta nebudou v půlhodině propuštěni, rozdrtím vás jako červa. Jděte!

Pan René ďEsparvieu si přišel sám pro syna do Conciergerie a odvedl ho do starého domu v ulici Garanciěre. Tento návrat byl vítězoslavný; roznesla se pověst, že mladý Mořic se dal s velkomyslnou neopatrností do služeb pokusu o nastolení monarchie a že soudce Salneuve, podlý svobodný zednář, stvůra Combesa a Andrého, snažil se tohoto statečného mladého muže kompromitovat s bandity. Tomu věřil i pan abbé Patouille, který ručil za Mořice jako za sebe sama. Vědělo se ostatně, že mladý ďEsparvieu přetrhal svazky k otci, který se přiklonil k republice a spěje k integrálnímu royalismu. Dobře informované osoby viděly v jeho uvěznění pomstu židů. Vždyť Mořic je přece známým antisemitou! Katolická mládež šla ztropit výtržnost soudci Salneuvovi pod okna bytu v ulici Guénégaud naproti Mincovně.

Na bulváru před soudním palácem odevzdal hlouček studentů Mořicovi palmu.

Mořic se rozněžnil, když spatřil opět starý palác svého dětství, a klesl s pláčem do matčina náručí. Byl to krásný den, zkalený naneštěstí trapnou událostí. Pana Sarietta, který pozbyl rozumu po dramatu v ulici de Courcelles, zmocnila se náhle zuřivost. Uzamkl se v knihovně, setrvával v ní dvacet čtyři hodiny, vyrážel hrůzné výkřiky a přes hrozby a prosby odmítal vyjít. Strávil noc v nesmírném rozrušení, bylo ho vidět s lampou, jak bez přestání pobíhá za záclonami. Když ráno uslyšel Hyppolita, který ho volal ze dvora, otevřel

171//

okno síně glóbů a filosofů a hodil na hlavu starému komorníkovi dva nebo tři dosti těžké svazky. Přispěchalo všechno služebnictvo, muži, ženy i mladíci, a knihovník začal na tyto lidi metat náruče knih. Za této situace se pan René ďEsparvieu s pohrdáním rozhodl zakročit. Objevil se v noční čepici a županu a snažil se přivést ubohého blázna k rozumu, ale ten místo jakékoliv odpovědi chrlil přívaly nadávek na muže, jehož až dosud uctíval jako svého dobrodince, a usiloval rozdrtit ho všemi biblemi, všemi talmudy, všemi posvátnými knihami Indie a Persie, všemi církevními Otci řeckými a všemi církevními Otci latinskými, svatým Janem Zlatoústým, svatým Řehořem Naziánzským, svatým Augustinem, svatým Jeremiášem, všemi apologisty a Dějinami odchylných znění, opatřenými poznámkami od samotného Bossueta. Svazky in octavo, in quarto, in folio dopadaly nedůstojně na dláždění dvora. Dopisy Gassendiho, otce Mersennesa, Pascala rozhazoval vítr. Komorná se shýbla, aby sebrala listy ze stružky, a dostala na hlavu ohromný holandský atlas. Paní ďEsparvieu, kterou tento příšerný hluk plnil hrůzou, objevila se nenalíčená. Když ji otec Sariette spatřil, jeho zuřivost se zdvojnásobila. Shazoval rychle za sebou poprsí básníků, filosofů a dějepisců starověku, Homéra, Aischyla, Sofokla, Euripida, Hérodota, Thukydida, Sokrata, Platóna, Aristotela, Démosthena, Cicerona, Vergilia, Horáce, Seneky, Epikteta, sochy se rozbíjely o dláždění a zeměkoule a sféra nebeská se rozrazily s děsným třeskotem, po němž následovalo hrůzné mlčení. Tichem zazněl jasný smích malého Leona, který to divadlo pozoroval z okna. Když zámečník otevřel dveře do knihovny, všichni domácí lidé tam vnikli a uzřeli Sarietta, který se zabarikádoval za hromadami knih a trhal Lucretia převora z Vendóme, opatřeného poznámkami rukou Voltairovou. Chtěli si proklestit cestu touto barikádou, ale když šílenec viděl, že útulek je ztečen, unikl podkrovím a vylezl na střechu. Po dvě hodiny vydával řev, který zněl do dálky. V ulici Garanciěre se neustále tísnil rostoucí dav, zíral na nešťastníka a vyrážel výkřik děsu pokaždé, když klopýtl na břidlici, jež se mu lámala pod nohama. Pan abbé Patouille, vmíšený do davu, očekával, že nešťastník se každým okamžikem zřítí do prázdna, odříkával za něho modlitby umírajících a chystal se udělit mu rozhřešení in extremis. Strážníci střežili budovu a organizovali pořádek. Byli povoláni hasiči a brzy zazněly jejich trubky. Postavili žebřík ke zdi paláce a po strašném zápase se zmocnili zuřivce, který si v zoufalém odporu přetrhl sval na paži. Byl ihned odvezen do nemocnice.

172//

Mořic poobědval s rodinou a všichni se rozněžněně usmívali, když Viktor, starý správce domu, předložil telecí pečeni. Pan abbé Patouille, sedící po pravici křesťanské matky, patřil jímavě na tuto rodinu, požehnanou nebesy. Leč paní ďEsparvieu soužily starosti.. Dostávala každodenně anonymní dopisy tak urážlivé a tak sprosté, že je zprvu přičítala propuštěnému komorníkovi, ale teď o nich věděla, že jsou od její nejmladší dcery Berty, dítěte! Malý Leon jí rovněž zavdával příčinu k nepokoji a smutku. Nestudoval a měl špatné návyky. Byl krutý. Oškubal za živa peří sestřiných kanárků; zastrkal špendlíky do židle, na níž sedala slečna Caporalová, a ukradl této ubohé dívce, která nedělala nic jiného než od rána do večera plakala a smrkala, čtyřicet franků.

Jakmile oběd skončil, Mořic, dychtící netrpělivě po shledání se svým andělem, běžel do malého přízemního bytu v ulici de Rome. Uslyšel za dveřmi lomoz hlasů a spatřil pak v komnatě Arkada, Zitu, hudebního anděla a cheruba, který ležel na posteli, kouřil ohromnou dýmku a pálil nedbale podušky, prostěradla a přikrývky. Objali Mořice a oznámili mu svůj odchod. Tváře jim zářily radostí a odvahou. Jedině dojatý autor Aliny, královny golkondské proléval slzy a zdvihal k nebesům zděšené zraky.

Cherub ho přitáhl za ucho do strany vzpoury, když mu ukázal dvě alternativy: buď se dát zavléct do pozemských vězení nebo vnést oheň a železo do Jaldabaothova paláce.

Mořic s bolestí pozoroval, že se už sotva dotýkají země. Odcházeli plni nesmírné naděje. Zajisté, měli málo bojovníků, které by postavili proti nesčíslným válečníkům nebeského sultána; ale spoléhali, že vyváží nižší počet nenadálým a prudkým útokem. Nebylo jim neznámo, že Jaldabaoth, který si lichotí, že všechno ví, nechává se někdy překvapit, a první vzpoura by ho určitě zastihla nepřipraveného, nebýt výstrahy archanděla Michaela. Nebeská armáda neučinila žádný pokrok od svého vítězství nad odbojníky před počátkem věků. Ve výzbroji a materiálu byla právě tak zastaralá jako armáda marokánská. Generálové se ukolébali v změkčilost a nevědomost. Zahrnuti poctami a bohatstvími, dávali přednost radostem slavností před únavami války. Michael, stále věrně oddaný a statečný, pozbyl věky svou ohnivost a odvážnost. Spiklenci z roku 1914 naopak znali nejnovější a nejvybranější použití vědy v umění ničit, zkrátka všechno bylo připraveno a rozhodnuto. Armáda vzpoury, shromážděná ve sborech o sto tisících andělů na všech pouštích země, stepích, pampách,

173//

písčinách, ledovcích i sněžných pláních, byla připravena vzlétnout k nebesům.

Když andělé pozmění rytmus atomů, které je vytvářejí, mohou pronikat nejrůznějšími prostředími. Duchové, kteří sestoupí na zem, jsou od svého vtělení uhněteni z látky příliš hmotné a nemohou již sami létat; aby se vznesli do nebeských oblastí a rozplynuli se tam neznatelně v páry, potřebují pomoc svých bratří, odbojných jako oni, kteří však setrvali v Empyriu a zůstali nikoliv nehmotnými (neboť ve vesmíru je všechno hmotou), ale slavně vzdušnými a průsvitnými. Ovšem Arkad, Istar a Zita se chystají přejít z husté atmosféry pozemské do průzračných propastí nebeských s bolestnou úzkostí. Aby se vhroužili do éteru, musí rozvinout takovou energii, že i nejodvážnější váhají vzlétnout. Jejich hmota, když pronikne do tohoto řídkého prostředí, musí sama zřídnout, proměnit se v páru a přejít z lidských rozměrů do rozsahu nejrozlehlejších mračen, jaká kdy obemykala naši zeměkouli. Záhy předčí velikostí teleskopické hvězdy, jejichž drahou prolétnou, neviditelní a nezvažitelní, aniž ji porušili. Při této práci, největší, kterou andělé mohou vykonat, bude jejich hmota střídavě žhavější než oheň a studenější než led, a oni budou okoušet bolest horší než smrt.

Mořic četl v očích Arkadových odvahu i úzkost z tohoto činu.

— Ty odcházíš? pravil mu s pláčem.

— Jdeme s Nectairem vyhledat velkého archanděla, aby nás vedl k vítězství.

— Koho tak nazýváš?

— Kněží demiurgovi ti ho dali poznat, ale pomlouvali ho.

— Nešťastníče! vzdychl Mořic.

Složil hlavu do dlaní a usedavě se rozplakal.//

Kapitola (35)

A poslední, v níž se rozvíjí Satanův vznešený sen.

Patero andělů proputovalo sedmero vysokých teras, které stoupají od srázného břehu Gangu až ke chrámům pohřbeným v liánách, a dorazilo zarostlými cestami k divoké zahradě plné vonných hroznů a smavých opic, v jejíž hloubi nalezli Toho, jehož přišli vyhledat. Archanděl se opíral lokty o černé podušky vyšívané zlatými písmeny. U nohou mu odpočívali lvi a gazely. Krotcí hadové ovinutí kolem stromů k němu obraceli přátelské zraky. Když spatřil andělské návštěvníky, jeho tvář se zachmuřila. Již tehdy, když měl čelo ověnčené hrozny, třímal žezlo ovinuté vinnou révou a učil i utěšoval lidi, jeho srdce se mnohokráte vzedmulo smutkem; ale nikdy dosud od jeho slavného pádu jeho krásná tvář nevyjadřovala tolik bolesti a úzkosti.

Zita mu vyprávěla o černých korouhvích, jež se v zástupech shromáždily na všech pouštích této zeměkoule. O vysvobození, které se připravuje v nebeských krajích, kde už byla rozdmychána první vzpoura. A připojila:

— Kníže, tvé vojsko tě očekává. Pojď je vést k vítězství.

— Přátelé, odpověděl velký archanděl, důvod vaší návštěvy byl mi znám. Ve stínu onoho velkého stromu vás očekávají košíky ovoce a plástve medu. Slunce je připraveno sestoupit do růžových vod posvátné řeky. Až pojíte, budete příjemně spát v této zahradě, kde vládnou moudrost a rozkoš od chvíle, kdy jsem z ní vypudil ducha starého demiurga. Zítra vám dám odpověď.

Noc rozestřela nad zahradou své modré závoje. A Satan usnul a měl sen. V tomto snu se vznášel nad zemí a spatřil, že je pokryta odbojnými anděly, krásnými jako bohové, jejichž zraky metaly blesky. A od jednoho pólu k druhému stoupal k němu jediný výkřik, utvořený z myriády výkřiků a obtížený nadějí a láskou. A Satan řekl:

— Nuže! vyhledejme pravěkého odpůrce v jeho pyšném sídle.

A vedl nebeskými pláněmi nesčíslné voje andělů. A Satan byl zpraven o tom, co se tehdy dělo v nebeské pevnosti. Když tam dospěla zpráva o této nové vzpouře, Otec pravil Synovi:

— Nesmiřitelný nepřítel se poznovu zvedá. Buďme toho pamětlivi a v tomto nebezpečí pečujme o svou obranu, abychom nepozbyli svůj vznešený dům.

A Syn v souzvuku s Otcem odpověděl:

175//

— Zvítězíme ve znamení, které dalo vítězství Konstantinovi.

Na Hoře Hospodinově propuklo rozhořčení. Věrní serafové slibovali nejprve odbojníkům strašlivá muka; potom se chystali, že je potřou. Hněv, rozžehnutý ve všech srdcích, rozplameňoval všechny tváře. Nepochybovali o vítězství, ale báli se zrady a žádali pro vyzvědače a šiřitele znepokojujících zpráv věčné temnoty. Křičeli, zpívali staré hymny, zdravili jásavě Hospodina, pili mystická vína. Jejich horlivá bojovnost se však brzy vyčerpávala a do temných hlubin duší se vkrádaly tajné obavy. Archanděl Michael se ujal vrchního velení. Jeho klid působil na duchy konejšivě. Jeho tvář, jíž prosvítala duše, vy-jadřovala pohrdání nebezpečím. Na jeho rozkazy velitelé hromů, cherubové ztloustlí dlouhým mírem, pobíhali těžkým krokem po hradbách Posvátné Hory, klouzali po bleskonosných mračnech Hospodinových pomalým pohledem svých volských očí a snažili se výhodně rozestavit božské baterie. Když prohlédli opevnění, přísahali Nejvyššímu, že je všechno připraveno. Dohadovali se o tom, pro jaké chování se mají rozhodnout. Michael se vyslovil pro útok. Je to, prohlásil jako zkušený válečník, zásadní pravidlo: vojsko útočící nebo vojsko odrážející útok. Jiné možnosti tu není.

Ostatně, připojil, tento útočný postoj vyhovuje hlavně bojechtivosti Trůnů a Panstev. O ostatním z rekovného vůdce nedobyli jediné slovo, a toto mlčení se zdálo známkou génia, který si je jist sám sebou.

Jakmile byl ohlášen nepřítel, Michael mu vyslal vstříc tři armády, jimž veleli archanděl Uriel, Rafael a Gabriel. Nad nebeskými nivami se rozvinuly korouhve v barvách Východu a nad dlážděním z hvězd burácely hromy. Po tři dny a tři noci nebyl na Hoře Hospodinově znám osud těchto podivuhodných a strašlivých armád. Za úsvitu čtvrtého dne přicházely mlhavé a zmatené zprávy. Dozvídali se o ne-určitých vítězstvích, protikladných triumfech. Kupily se slavné činy a v několika hodinách zase hroutily. A hromy Rafaelovy metané na odbojníky zahubily jich, tvrdilo se, celé zástupy. Šiky, jimž velela nečistá Zita, byly pohřbeny ve vírech ohnivé bouře, utěšovala dobře informovaná místa. Vyprávělo se o divokém Istarovi, který bvl sražen do propasti a obrácen zadkem vzhůru tak prudce, že rouhání chrlená jeho ústy skončila v zběsilém pšouku. Bylo jim příjemné věřit, že Satan byl v démantových okovech znovu pohroužen do propasti. Leč vůdcové tří armád neposílali poselství. Do pověstí o slávě se mísily kradmé šepty, které vyvolávaly obavy z nerozhodné bitvy a překotného ústupu. Nestoudné hlasy tvrdily, že duch poslední

176//

třídy, strážný anděl, podlý Arkad, obešel zezadu zářivou armádu tří velkých archandělů a rozprášil ji.

Mluvilo se také o houfném přecházení k nepříteli v severním nebi, kde propukla vzpoura dávno před počátkem věků, a někteří dokonce viděli černá mračna bezbožných andělů, jak chvátají připojit se k odbojným vojům vytvořeným na zemi. Ale dobří občané nedopřávali sluchu těmto hnusným pověstem a věřili zprávám o vítězství, které šly od úst k ústům a neustále se potvrzovaly. Vysoká místa zazněla jásavými hymnami; serafové velebili na harfě a psalterionu Sabaotha, boha hromů. Hlasy vyvolených spojily se s hlasy andělů, aby oslavovaly Neviditelného. Při pomyšlení na krveprolití, způsobené nástroji svatého hněvu, plesající vzdechy stoupaly z nebeského Jeruzaléma k Nejvyššímu. Ale protože jásavá radost blahoslavených už dávno dosáhla nejzazšího stupně, nemohla vzrůstat, a přemíra jejich blaženosti činila je zcela necitelnými. Zpěvy dosud neustaly, když hlídky, které bděly na hradbách, zvěstovaly první uprchlíky rozprášené božské armády, zmateně poletující serafy a obludné cheruby, kráčející po třech nohách. Kníže válečníků Michael změřil chladnokrevným pohledem rozsah pohromy a jeho jasná inteligence pronikla její příčiny. Vojska Boha živého podnikla útok; ale jednou z oněch osudných náhod, které ve válce maří plány největších vojevůdců, nepřátelé podnikli rovněž útok a projevily se jeho účinky. Sotvaže se otevřely brány pevnosti, aby přijaly slávou pokryté a beztvářné trosky tří armád, na Horu Hospodinovu se snesl ohnivý déšť. Armáda Satanova nebyla ještě v dohledu a pod salvami elektroforů se za hrůzného třeskotu lámaly topasové zdi, smaragdové kopule a démantové střechy. Stará mračna se pokoušela odpovídat; ale zněla příliš krátce a jejich blesky se ztrácely v pustých pláních nebes.

Zdeptáni neviditelným nepřítelem, věrní andělé opustili hradby. Michael šel oznámit svému bohu, že Svatá Hora ve dvaceti čtyřech hodinách padne v moc démonů a že spása pro Pána světa je toliko v útěku. Serafové uložili do vaků nebeské korunní skvosty. Michael nabídl paži královně nebes a božská rodina prchla z paláce tajnou porfyrovou chodbou. Na pevnost dopadala záplava ohně. Slavný archanděl zaujal opět své bitevní stanoviště, prohlásil, že se nikdy nevzdá, a ihned dal přinést korouhve Boha živého. Téhož večera vtáhla do města trojnásob svatého armáda odboje. Satan seděl na ohnivém oři a vedl své démony. Za ním se ubírali Arkad, Istar a Zita. Jako za časů Dionýsových starý Nectaire jel na svém oslu. Do daleka

177//

za nimi vlály černé korouhve. Posádka složila před Satanem zbraně. Michael položil k nohám vítězného archanděla svůj plamenný meč.

— Vezmi si svůj meč, Michaeli, pravil Satan. Lucifer ti jej vrací. Nos jej na obranu pokoje a zákonů.

Pak obrátil zraky na velitele nebeských falang a zvučným hlasem zvolal:

— Archanděli Michaeli a vy, Mocnosti, Trůny a Panstva, přísahejte všichni věrnost svému bohu.

— Přísaháme, odpověděli jedním hlasem.

A Satan děl:

— Mocnosti, Trůny a Panstva, ze všech minulých válek si chci podržet vzpomínku toliko na nepřemožitelnou statečnost, kterou jste prokázali, a onu věrnost, kterou jste chovali k Moci. Ta je mně zárukou věrnosti, kterou jste mi právě přísahali.

Nazítří na éterné pláni dal Satan podělit voje černými korouhvemi, které okřídlení vojáci pokryli polibky a zrosili slzami.

A Satan se dal korunovat na Boha. Apoštolové, velekněží, panny, mučedníci a vyznavači se tísnili na třpytných hradbách nebeského Jeruzaléma, a všechen ten vyvolený národ, který se za lítého boje těšil slastnému klidu, okoušel při podívané na korunovaci neskonalou radost. Vyvolení zřeli u vytržení Nejvyššího, svrženého do pekel, a Satana, nastoleného na trůnu Hospodinově. Protože se podrobovali vůli boží, která jim zakazovala bolest, pěli po starém způsobu chvalozpěvy novému Pánu.

A Satan vhroužil do prostoru pronikavé zraky a zahleděl se na onu malou kouli z hlíny a vody, kde kdysi sázel vinnou révu a vytvářel první tragické chóry. A upřel své zraky na onen Řím, kde padlý bůh založil podvodem a lží svoji moc. Leč tehdy spravoval tuto církev světec. Satan viděl, jak se modlí a pláče. A děl:

— Svěřuji ti svoji choť. Ostříhej ji věrně. Potvrzuji ti právo a moc rozhodovat o dogmatech, stanovit používání svatostí a dávat zákony na zachování čistoty mravů. A každý věřící je povinen se podrobit. Moje církev je věčná a brány pekelné ji nepřemohou. Jsi neomylný. Nic se nezměnilo.

A nástupce apoštolů se cítil zaplaven slastí, padl na tvář, dotýkaje se čelem dláždění, a odpověděl:

— Hospodine, pane můj, poznávám tvůj hlas. Tvůj dech se rozlil jako balšám mým srdcem. Buď jméno tvé pochváleno. Staň se vůle tvá na zemi jako na nebi. Neuveď nás v pokušení, ale zbav nás zlého.

178//

A Satan nalezl zalíbení ve chvalozpěvech a díku činění. Rád slyšel velebit svoji moudrost a svoji moc. Naslouchal s rozkoší hymnám cherubínů, kteří opěvovali jeho dobrodiní, a nenalézal nijakou radost v naslouchání Nectairově flétně, protože opěvovala přírodu, přiznávala brouku i travičce jejich podíl na moci a lásce a radila k radosti a svobodě. Satan, jehož kdysi mrazilo po těle při pomyšlení, že nad světem vládne bolest, cítil se nyní nepřístupný soucitu. Hleděl na utrpení a na smrt jako na šťastné důsledky své všemohoucnosti a své svrchované dobroty. A krev obětí dýmala k němu jako příjemné kadidlo. Odsuzoval inteligenci a nenáviděl zvídavost. Odmítal učit se už čemukoliv z obavy, aby tím, že nabývá nové vědění, neprokázal, že neznal všechno odedávna. Liboval si v tajemnosti a v domnění, že pozbývá na velikosti, je-li chápán, předstíral, že mu nelze rozumět. Hrubá teologie mu zatemnila mozek. Jednoho dne si usmyslil prohlásit se po příkladu svého předchůdce Bohem trojjediným. Po tomto prohlášení viděl, že Arkad se usmívá, a zapudil ho ze své přítomnosti. Istar a Zita se už dávno vrátili na zem. Tak věky míjely jako vteřiny. A jednoho dne z výše svého trůnu vhroužil zraky do hlubin propasti a spatřil Jaldabaotha v Gehenně, kam ho svrhl potom, když tam sám byl dlouho přikován. Jaldabaoth si ve věčných temnotách zachoval hrdost. Zčernalý, rozlámaný, strašlivý a vznešený pozdvihl k paláci krále nebes pohrdavý zrak a odvrátil hlavu. A nový Bůh, pozoruje protivníka, viděl na této bolestné tváři zákmit inteligence a dobroty. Jaldabaoth teď patřil na zem a když viděl, že je pohroužena ve zlo a utrpení, živil ve svém srdci laskavé myšlenky. Náhle vstal a deptaje éter svýma nesmírnýma pažema jako dvojicí vesel, dal se v let, aby učil a utěšoval lidi. Již jeho nesmírný stín přinášel nešťastné planetě záštitu tak sladkou jako noc lásky.

A Satan procitl, zbrocen ledovým potem.

Nectaire, Istar, Arkad a Zita stáli u něho. Bengálské pěnkavy zpívaly.

— Druhové, děl velký archanděl, ne; nedobývejme nebes. Stačí, že je to v naší moci. Válka plodí válku a vítězství porážku.

Přemožený Bůh se stane Satanem, vítězný Satan se stane Bohem. Kéž mě osud ušetří tohoto hrozného údělu. Miluji peklo, které uhnětlo mého génia, miluji zemi, na níž jsem vykonal něco dobra, je-li je možno konat na onom strašlivém světě, kde se bytosti udržují pouze vraždou. Nyní, díky nám, starý bůh je zbaven své pozemské vlády a všechno myslící tvorstvo na této kouli jím pohrdá nebo ho nezná.

179//

Ale co na tom, že lidé již nejsou podrobeni Jaldabaothovi, jestliže duch Jaldabaothův je dosud v nich, jestliže jsou stále stvořeni k jeho obrazu, jsou-li žárliví, násilničtí, hašteřiví, hamižní, nepřátelé umění a krásy; co na tom, že zavrhli zběsilého demiurga, jestliže nejsou poslušni přátelských démonů, kteří je učí veškeré pravdě, Dionýsa, Apollóna a Múz. A my, nebeští duchové, vznešení démoni, my jsme zahubili svého tyrana Jaldabaotha, jestliže jsme v sobě zahubili nevědomost a bázeň.

A Satan, obraceje se k zahradníkovi, pravil:

— Nectaire, ty jsi se mnou bojoval před zrozením světa. Byli jsme poraženi, protože jsme nepochopili, že vítězství je v rozumu a že musíme udeřit na Jaldabaotha, který je v nás. Tak ho zahubíme.//

ANATOLE FRANCE

VZPOURA ANDĚLŮ

EDICE ŽIVÉ DĚDICTVÍ//

Z francouzského originálu La révolte des anges vydaného nakladatelstvím Calman-Lévy v Paříži roku 1925 přeložila Jaroslava Vobrubová-Koutecká; ilustroval Miroslav Váša. Přebal a vazbu s použitím kresby Miroslava Váši navrhl a graficky upravil Rostislav Vaněk; Vydala Práce, vydavatelství a nakladatelství ROH v Praze roku 1975 jako svou 4978. publikaci Odpovědný redaktor dr. Miroslav Drápal Výtvarný redaktor Mojmír Čapek Technická redaktorka Hana Fuková

V Práci 1. vydání — náklad 30 000

Stran 184 — A A 12,43 — V A 13,64 — 605122/875

Vytiskl Mír, novinářské závody, n. p., závod 1, Praha 1, Václavské n.

Tematická skupina 13/3/4

24 - 001 - 75 Kčs 25,—//

Z francouzského originálu La révolte des anges vydaného nakladatelstvím Cálman-Lévy v Paříži roku 1925 přeložila Jaroslava Vobrubová-Koutecká Ilustroval Miroslav Váša. Přebal a vazbu s použitím kresby Miroslava Váši navrhl a graficky upravil Rostislav Vaněk Vydala Práce, vydavatelství a nakladatelství ROH v Praze roku 1975 jako svou 4978. publikaci Odpovědný redaktor dr. Miroslav Drápal Výtvarný redaktor Mojmír Čapek Technická redaktorka Hana Fuková

V Práci 1. vydání — náklad 30 000

Stran 184 — AA 12,43 — V A 13,64 — 605/22/875

Vytiskl Mír, novinářské závody, n. p., závod 1, Praha 1, Václavské n. 15

Tematická skupina 13/3/4 (mirv1)

24-001-75 Kčs 25 —