Jíst,meditovat,milovat

Pouť mladé dámy
za pozemskými i duchovními rozkošemi
napříč Itálií, Indií a Indonésií

ElizabethGilbertová

Přeložil Zdík Dušek

Copyright © Elizabeth Gilbert, 2006 Translation © Zdík Dušek, 2007

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-071-0

Susan Boioenové –
u níž jsem nacházela útočiště i na dálku 12 000 mil

"Mluv pravdu, mluv pravdu, mluv pravdu." SHERYL LOUISE MOLLEROVA

Úvod

aneb

Jak tato kniha funguje aneb
109. korálek

Když cestujete po Indii – zejména po posvátných místech a ášramech – potkáváte mnoho lidí s korálky kolem krku. Také vidíte spoustu starých fotografií nahých, hubených a hrozivě vyhlížejících jogínů (a někdy dokonce i jogínů boubelatých, laskavých a blažených), kteří nosí korálky rovněž. Tyto korálky se nazývají džapa mala. V Indii se používají po celá staletí a pomáhají oddaným hinduistům a buddhistům v soustředění během zbožné meditace. Drží náhrdelník v jedné ruce a probírají jej do kruhu jeden korálek po druhém – každý korálek odpovídá jednomu odříkání mantry. Když středověcí křižáci navštívili v rámci svatých válek Východ, sledovali zdejší věřící, jak se s těmito džapa malami modlí, a tato technika se jim natolik zalíbila, že ji přivezli nazpět do Evropy coby růženec.

Tradiční džapa mala se skládá ze 108 korálků. V ezoteričtějších kruzích východních filozofu je číslo 108 považováno za nejpříznivější ze všech, neboť jde o dokonalý trojciferný násobek trojky s ciferným součtem rovným devíti, tedy třikrát třem. A trojka je samozřejmě číslo, které představuje vrcholnou rovnováhu, jak jistě chápe každý, kdo někdy studoval Nejsvětější trojici nebo viděl jednoduchou barovou stoličku. Vzhledem k tomu, že celá tato kniha vypráví o mém úsilí nalézt rovnováhu, rozhodla jsem se ji sestavit do podoby džapa maly, to jest rozdělit ji na 108 kapitol neboli korálků. Tento řetězec 108 příběhů je dále rozdělen do tří oddílů o Itálii, Indii a Indonésii – jde o tři země, jež jsem během onoho roku, kdy jsem poznávala samu sebe, navštívila. Z tohoto rozdělení plyne, že v každém díle najdete 36 kapitol, což má pro mne další skrytý význam, jelikož tohle všechno píšu ve věku třiceti šesti let.

Než tu zabřednu do numerologických detailů ve stylu Louise Farrakhana, dovolte, abych uzavřela slovy, že se mi líbí myšlenka navlékání jednotlivých kapitol do podoby džapa maly, protože je to tak… úhledné. Vážně míněné spirituální pátrání je, a vždycky bylo, snahou o metodickou disciplínu. Hledání Pravdy není nějakou volnou, všem přístupnou soutěží, dokonce ani dnes,ve věku volných, všem přístupných soutěží. Jako poutnici za sebepoznáním a zároveň spisovatelce mi pomáhá, mohu-li se přidržovat pevné struktury korálků tak úzce, jak jen to jde, protože se tak dokážu lépe soustředit na to, čeho se pokouším dosáhnout.

V každém případě, všechny džapa maly mají jeden zvláštní korálek navíc – 109. korálek – který se houpá vně vyváženého kruhu 108 korálků jako přívěšek. Kdysi jsem se domnívala, žetento korálek je náhradníkem pro případ nouze, asi jako zdobný knoflík na módním svetru nebo jako nejmladší syn v královské rodině.Zjevně ale slouží vyššímu cíli. Když se jej dotknete během modlitby, měli byste se ve svém soustředění pozastavit a poděkovat svým učitelům. A tak se zde, u svého 109. korálku, zastavuji ještě dřív, než jsem vlastně začala, a vyslovuji poděkování všem učitelům, kteří se tento rok přede mnou zjevovali v tolika rozmanitých podobách.

Největší dík ale patří mé guru, která je zosobněním samého slitování a která mi tak šlechetně dovolila, abych během pobytu v Indii studovala v jejím ášramu. Také právě nastal okamžik, kdy bych ráda vysvětlila, že píšu o svých indických zkušenostech čistě ze svého subjektivního hlediska, a nikoli jako teologický učenec nebo něčí oficiální tiskový mluvčí. Proto v celé knize nenajdete jméno mé guru – neboť nemohu hovořit za ni. Její učení mluví nejlépe samo za sebe. Stejně tak neodhalím ani jméno či polohu jejího ášramu, abych ušetřila tuto vynikající instituci publicity, o niž by zřejmě neměla zájem, ani prostředky k jejímu zvládání.

Ještě poslední vyjádření vděčnosti: Ačkoli jsem jména, jež jsou roztroušena po celé knize, z různých důvodů trochu pozměnila, jméno každé osoby, s níž jsem se setkala – Indů i lidí ze Západu v tomto indickém ášramu, jsem změnila docela. To proto, že plně respektuji skutečnost, že většina lidí se nevydává na duchovní pouť proto, aby se později objevili jako postava v nějaké knize. (Samozřejmě pokud nejde o mě.) Z této dobrovolně zavedené anonymity jsem učinila jedinou výjimku. Richard z Texasu se skutečně jmenuje Richard a opravdu pochází z Texasu. Chtěla jsem užít jeho skutečné jméno, protože pro mne byl během mého pobytu v Indii tak důležitý.

Poslední věc – když jsem se Richarda ptala, jestli mu nebude vadit, když se ve své knize zmíním o tom, že býval narkoman a opilec, odpověděl mi, že to je naprosto v pořádku.

Řekl doslova: „Stejně jsem si lámal hlavu s tím, jak to mám všem dát vědět.“
Ale nejprve – Itálie…

ČAST PRVNÍ Itálie

aneb
„Mluv stejně, jako jíš“
aneb
36 příběhů o hledání radostí

1

Přála jsem si, aby mě Giovanni políbil. Ach, ale je tu tolik důvodů, proč by to byl příšerný nápad. Tak pro začátek, Giovanni je o deset let mladší než já a – jako většina Italů, kterým je méně než třicet
– pořád ještě žije se svou matkou. Už tyto dvě okolnosti z něj dělají nepravděpodobného romantického partnera pro někoho jako já, pětatřicetiletou americkou ženu s vlastní kariérou, která právě prošla neúspěšným manželstvím a ničivým, nekonečným rozvodem, bezprostředně následovaným vášnivým románkem, jenž skončil zlomeným srdcem. Po této sérii ztrát jsem se cítila smutná, křehká a připadalo mi, že je mi asi tak sedm tisíc let. Už jenom čistě z principu jsem nemohla uvalit své lítostivé a zničené staré já na bedra roztomilého, bezúhonného Giovanniho. A kromě toho jsem konečně dospěla do věku, kdy se žena začíná zamýšlet nad tím, jestli tím nejmoudřejším způsobem, jak překonat rozchod s jedním hnědookým mladíkem, je promptně si pozvat do postele dalšího. Proto jsem měla za sebou několik měsíců samoty. A proto jsem se také rozhodla, že strávím celý rok v celibátu.

Na což by mohl pozorovatel se selským rozumem opáčit: „A proč jsi tedy jezdila zrovna do Itálie?“
Na což bych já mohla pouze říct – zejména, kdybych se zrovna dívala přes stůl na pohledného Giovanniho: „Skvělá otázka.“
Giovanni je můj partner na vzájemné doučování. To zní malinko dvojsmyslně, ale bohužel tomu tak není. Ve skutečnosti to znamená pouze tolik, že se zde v Římě po několik večerů v týdnu scházíme, abychom si vzájemně procvičili jazykové dovednosti. Nejprve mluvíme italsky a on se mnou má velkou trpělivost, a pak hovoříme anglicky, přičemž já zase mám velkou trpělivost s ním. Objevila jsem Giovanniho několik týdnů po svém příjezdu do Říma díky velké internetové kavárně na Piazza Barberini naproti fontáně se sochou toho sexy mořského muže, který fouká do své lastury. Vyvěsil tam (Giovanni, ne ten mořský muž) na nástěnku leták, pravící, že rodilý italský mluvčí hledá na konverzaci rodilého anglického mluvčího. Hned vedle letáčku visel druhý s úplně stejným textem, slovo od slova, odshora až dolů. Jediný rozdíl představovaly kontaktní údaje. Na jednom papírku byla uvedena e-mailová adresa nějakého Giovanniho, na druhém zase někoho jménem Dario. I telefonní čísla na pevnou linku byla tatáž.
Využila jsem svých pronikavých intuitivních schopností a oběma současně jsem napsala stejnou otázku v italštině: „Jste snad bratři?“
A Giovanni zareagoval tímto provocativo vzkazem: „Je to ještě lepší. Dvojčata!“
Ano – to bylo o hodně lepší. Vysoká, snědá a pohledná jednovaječná pětadvacetiletá dvojčata, a jak se vzápětí ukázalo, obě měla tytéž obrovské hnědé italské oči s matným středem,které se mi ihned dostaly pod kůži. Po osobním setkání s oběma chlapci jsem začala uvažovat o tom, jestli bych svoje předsevzetí, že celý rok vydržím v celibátu, náhodou neměla přehodnotit. Tak například bych mohla žít v naprostém celibátu, s jedinou výjimkou, spočívající v tom, že bych měla za milence dva nádherné pětadvacetileté italské bratry-dvojčata. Což mi tak trochu připomnělo jednoho kamaráda, který dodržuje striktně vegetariánskou stravu, až na tu slaninu… Už jsem v duchu sestavovala dopis do Penthousu.
V neklidných stínech vrhaných plameny svíček v římské kavárně bylo nemožné určit, čí ruce mě to vlastně laska –
Ne.
Ne a ne.
Usekla jsem své snění v polovině slova. Nebyla vhodná chvíle, abych hledala nějakou romanci a (protože po dni přichází noc) nadále si komplikovala už tak dost zašmodrchaný život. Nacházela jsem se v období, kdy jsem potřebovala hledat vyrovnanost a klid, které přicházejí výhradně ze samoty.
V každém případě jsme se teď, v polovině listopadu, stali s nesmělým a svědomitým Giovannim dobrými přáteli. Pokud šlo o Daria – bohémštějšího a více požitkářského z obou bratrů – představila jsem ho své roztomilé švédské přítelkyni Sofii, a ti dva teď trávili římské večery zcela jinými než doučovacími partnerskými aktivitami. Ale Giovanni a já jsme si jen povídali. Tedy, jedli jsme a povídali. Už jsme spolu jedli a hovořili po mnoho příjemných týdnů, dělili jsme se o pizzu, jemně jsme jeden druhému opravovali gramatiku, a dnešní večer nebyl žádnou výjimkou. Nádherný večer nových idiomů a čerstvé mozzarelly.
Teď je půlnoc, padla mlha a Giovanni mě doprovází kmému bytu postranními římskými uličkami, které se vinou kolem prastarých budov jako říční ramena, plazící se kolem stinných cypřišových hájků. Už jsme u mých dveří. Stojíme čelem k sobě. Přátelsky mě objímá. To je pokrok – několik prvních týdnů mi jen potřásal rukou. Myslím, že kdybych zůstala v Itálii ještě další tři roky, nakonec by se propracoval i k polibku. Na druhou stranu by mě mohl políbit hned teď, dnes v noci, přímo tady u mých dveří… pořád je tady naděje… chci říct, že se k sobě stále tiskneme, zalití měsíčním světlem… a samozřejmě by se jednalo o strašnou chybu… ale je tu pořád ta krásnámožnost, že to udělá právě teď… že se předkloní… a… a…
Kdepak.
Odtahuje se z našeho objetí. „Dobrou noc, drahá Liz,“ říká.
„Buona notte, caro mio," odpovídám.
Stoupám po schodech do svého bytu ve čtvrtém poschodí, sama. Vcházím do své malé garsonky, sama. Zavírám za sebou dveře. Další osamělá noc v Pumě. Další dlouhý spánek o samotě, kdy ve své posteli nemám nikoho a nic kromě hromádky italských konverzačních příruček a slovníků.
Jsem sama, jsem úplně sama, jsem úplně a dokonale sama.
Chápu tuto skutečnost a pouštím kabelku. Klekám si na kolena a tisknu čelo k podlaze. V této poloze vyslovuji vesmíru vřelou děkovnou modlitbu.
Nejprve anglicky.
Pak italsky.
A nakonec – aby se vzkaz určitě dostal k adresátovi – ještě v sanskrtu.

2

Aprotože už se v té prosebné poloze na zemi nacházím, chvilku si ji podržím a zavzpomínám na dobu před třemi lety, tři roky před počátkem tohoto příběhu – na okamžik, kdy jsem zaujala stejnou pozici: na kolenou, na zemi, v modlitbě.

Všechno ostatní bylo ovšem tehdy úplně jiné. Tenkrát jsem neklečela v Římě, ale v koupelně v prvním patře velkého domu na předměstí New Yorku, který jsme si s manželem nedávno koupili. Byl chladný listopad, asi tři hodiny ráno. Můj muž spal v naší posteli. Ukrývala jsem se v koupelně snad třicátou sedmou noc za sebou – stejně jako po všechny předcházející noci – a vzlykala jsem. Vlastně jsem vzlykala tak silně, až se přede mnou na koupelnových dlaždicích tvořilo velké jezero slz a kapiček z nosu, skutečné jezero veškerého mého studu, strachu, zmatku a žalu. Už nechci být vdaná.

Co nejusilovněji jsem se to snažila ignorovat, ale tato pravda se mi neustále vnucovala.
Už nechci být vdaná. Nechci bydlet v tomhle velikém domě. Nechci mít dítě.
Ale čekalo se ode mne, že budu chtít dítě. Bylo mi třicet jedna. S manželem – se kterým jsme spolu byli osm let, z toho šest let svoji – jsme postavili celý svůj život na běžném očekávání, že až mi mine třicítka a já se přehoupnu do věku sešlého stáří, budu se chtít usadit a mít děti. Oba jsme předpokládali, že mě omrzí cestování, že budu šťastná a nadšená životem ve velké, rušné domácnosti plné dětí a vlastnoručně vyráběných přikrývek, vzadu se zahradou a příjemně bublajícími hrnci na plotně. (Skutečnost, že jde o dosti přesný portrét mé matky, je rychlým indikátorem toho, jak obtížné pro mne kdysi bylo poznat rozdíl mezi sebou a silnou ženou, jež mě vychovala.) Jenže já jsem s hrůzou zjistila, že nic z toho nechci. Místo toho se léta, kdy jsem svůj věk mohla psát s dvojkou na prvním místě, chýlila ke konci, nade mnou visel nápis TŘICÁTNICE jako nějaký rozsudek smrti a já jsem zjistila, že nechci otěhotnět. Stále jsem čekala, až si začnu přát děti, ale ten okamžik pořád nepřicházel. A já vím, jaké to je, když člověk něco chce, to mi věřte. Dobře znám, jak vypadá touha. Ale ta mi chyběla. Navíc jsem nedokázala přestat myslet na to, co mi jednou řekla moje sestra, když kojila svého prvorozeného potomka: „Pořídit si dítě je jako pořídit si tetování na obličej. Musíš si být opravdu jistá, že ho chceš, než se k tomu rozhodneš.“
Jak jsem ale teď mohla vycouvat? Všechno bylo, jak mělo být. Tohle měl být ten rok. Vlastně už jsme se několik měsíců snažili počít dítě. Ale nic se nestalo (kromě toho, že jsem v téměř sarkastickém výsměchu těhotenství prožívala psychosomatické ranní nevolnosti a prakticky každý den vyzvracela snídani). A každý měsíc, kdy se místo těhotenství dostavila perioda, jsem se přistihovala v koupelně, jak potají šeptám: Díky, díky, díky, díky za to, žes mi poskytl další měsíc života…
Pokoušela jsem se přesvědčit samu sebe, že je to normální. Všechny ženy musejí mít takové pocity, když se snaží přijít do jiného stavu, říkala jsem si. (Používala jsem při tom termín „rozkolísaná“, abych se vyhnula daleko přesnějšímu obratu „zaplavená čirou hrůzou“.) Snažila jsem se namluvit si, že moje pocity jsou běžné, přes všechny důkazy o opaku – jako například přes setkání s jednou známou, na niž jsem narazila minulý týden a která právě zjistila, že je po dvou letech pokusů a zaplacení královského výkupného za léčbu neplodnosti poprvé těhotná. Byla úplně bez sebe nadšením. Svěřila mi, že odnepaměti chtěla být matkou. Přiznala, že už celé roky si tajně kupovala dětské oblečení a schovávala je pod postelí, aby to manžel nenašel. Viděla jsem na její tváři radost a dobře jsem ji poznala. Stejnou radost jsem vyzařovala i já, minulé jaro, když jsem zjistila, že časopis, pro který pracuju, mě vyšle na Nový Zéland, abych napsala článek o pátrání po obří olihni. A pomyslela jsem si: „Dokud nebudu z těhotenství nadšená aspoň tak jako z cesty na Nový Zéland kvůli obří olihni, nemůžu mít žádné dítě.“
Už nechci být vdaná.
V denních hodinách jsem tuto myšlenku potlačovala, ale v noci mě doslova sžírala. Jaká katastrofa. Jak můžu být tak zločinná husa, že nejprve zajdu v manželství tak daleko jen proto, abych ho posléze opustila? Teprve před rokem jsme si koupili dům. Copak jsem tenhle pěkný dům nechtěla? Nelíbil se mi? Proč tedy teď v noci straším po jeho chodbách a lkám jako Médea? Nejsem snad hrdá na všechno, co jsme nashromáždili? Na prestižní dům v Hudson Valley, byt na Manhattanu, osm telefonních linek, přátele, pikniky a večírky, víkendy strávené toulkami po uličkách v krabicovitém supermarketu dle našeho výběru a nakupováním dalších vymožeností? Aktivně jsem se účastnila každé chvíle při vytváření tohoto života – tak proč mám pocit, že nic z toho nejsem já? Proč si připadám zavalená povinnostmi, unavená tím, že jsem hlavní živitelka rodiny, hospodyně, společenská koordinátorka, chovatelka našeho psa, manželka, brzy i nastávající matka a – ve vzácnýchchvílích mezi tím vším – i spisovatelka…?
Už nechci být vdaná.
Ve vedlejší místnosti na naší posteli spal můj manžel. Stejnou měrou jsem ho milovala a zároveň jsem ho nedokázala vystát. Nemohla jsem ho vzbudit, abych se s ním podělila o své utrpení –k čemu by to bylo? Už bez toho celé měsíce sleduje, jak se rozkládám, jak se chovám jako bláznivá ženská (oba jsme se na tom výrazu shodli) a jen ho unavuju. Oba jsme věděli, že se mnou něco je, a jemu pomalu docházela trpělivost. Hádali jsme se, brečeli jsme a byli jsme vyčerpaní tak, jak mohou být vyčerpaní jen dva lidé, jejichž manželství se rozpadá. V očích se nám usídlil pohled uprchlíků.
Rada důvodů, proč už jsem nechtěla být manželkou tohoto muže, je příliš osobních a trýznivých na to, abych je tady uváděla. Mnoho z nich souviselo s mými problémy, ale podstatná část také s jeho. To je jedině přirozené – v manželství vystupují vždy dva lidé, dva hlasy, dva názory, dva neslučitelné soubory názorů, tužeb a omezení. Myslím si však, že není vhodné, abych ve své knize psala o jeho problémech. Také bych nemohla po nikom žádat, aby mi věřil, že jsem schopna podat objektivní verzi našeho příběhu, a proto se postupným zhroucením našeho manželství nebudu zabývat. Stejně tak zde nebudu rozebírat všechny důvody, proč jsem dřív chtěla být jeho ženou, jeho úžasné stránky, ani to, jak jsem ho milovala, proč jsem si ho vzala a proč jsem si nedokázala představit svůj život bez něho. Do žádné z těchto věcí se nebudu pouštět. Stačí říct, že té noci představoval stále můj maják a stejnou měrou i mého albatrosa. Jediná možnost, která mi připadala ještě nemyslitelnější než odejít, bylo zůstat. Jediná věc, která mi připadala ještě nemožnější než zůstat, bylo odejít. Nechtěla jsem nic a nikoho zničit. Jednoduše jsem chtěla tiše vyklouznout zadními vrátky, aniž bych způsobila nějaké pozdvižení nebo následky, a pak neustávat v pohybu, dokud nedoběhnu až do Grónska.
Tato část mého příběhu není šťastná, já vím. Ale zmiňuju se zde o ní, protože na té podlaze v koupelně se schylovalo k něčemu, co mělo navždy změnit směr mého života – skoro jako jedna ztěch šílených astronomických superudálostí, kdy se planeta bez jakéhokoli důvodu náhle přetočí, posune se její rozžhavené jádro, pohnou se oba póly a dojde k radikální změně celkového tvaru, takže se zkoule náhle stane kvádr. Něco takového.
Došlo k tomu, že jsem se začala modlit.
Však víte – k Bohu.

3

Tehdy to pro mne bylo poprvé. A protože to je také poprvé, co jsem ve své knize použila ono záludné slovo Bůh, a jelikož se toto slovo na následujících stránkách objeví častěji, zdá se mi vhodné, abych se zde na okamžik zastavila a vysvětlila, co tím myslím, když to slovo používám, už proto, aby se lidé rovnou mohli rozhodnout, jak moc by se měli cítit uraženi.

Polemiku o tom, jestli Bůh existuje, nebo ne, si nechám na později (ne – mám ještě lepší nápad: vynechejme tuto diskusi docela), a tak mi nejprve dovolte, abych objasnila, proč používám slovo Bůh, když bych tak snadno mohla napsat Jehova, Alláh, Štva, Brahma, Višnu nebo Zeus. Také bych mohla označovat Boha jako „To“, což je přesně ve stylu starých rukopisů v sanskrtu a také se to podle mého názoru přibližuje té všezahrnující a nepopsatelné entitě, jejíž přítomnost jsem někdy cítila. Jenže „To“ mi připadá příliš neosobní ~ spíš jako věc než jako bytost – a nemohla bych se k „Tomu“ modlit. Ze stejného důvodu neadresuji své modlitby Všehomíru, Velké prázdnotě, Síle, Nejvyšší bytosti, Celku, Stvořiteli, Světlu, Vyšší moci ani nejpoetičtější variantě Božího jména, které, tuším, pochází z gnostických evangelií a zní Stín na rozcestí.

Nemám vůbec nic proti těmto jménům. Považuji je všechna za rovnocenná a naprosto stejně adekvátní i neadekvátní popisy nepopsatelného. Ale všichni potřebujeme nějaké funkční označení této nepopsatelnosti a „Bůh“ je slovo, které mi připadá nejhřejivější, a proto je používám. Také bych se měla přiznat, že obecně hovořím o Bohu jako o Něm, což mě nijak netrápí, protože z mého pohledu jde o praktické osobní zájmeno, nikoli o anatomický popis či o důvod k revoluci. Samozřejmě mi nevadí, pokud lidé uvažují o Bohu jako o Bohyni, tedy o Ní, a chápu i jejich důvody k takovému konání. Opakuji – pro mne jde o rovnocenné termíny, naprosto stejně adekvátní i neadekvátní. Domnívám se ovšem, že uvádění obou zájmen s velkými prvními písmeny je samozřejmě namístě, jakožto drobná zdvořilost v přítomnosti něčeho božského.

Kulturně, ač nikoli teologicky, jsem křesťanka. Narodila jsem se jako protestantka bílého anglosaského vyznání. A ikdyž miluji onoho velkého učitele míru zvaného Ježíš a i když si osobuji právo ptát se v jistých perných situacích sama sebe, jak by si počínal On, nemohu přijmout konzervativní pravidlo křesťanství trvající na tom, že Kristus představuje jedinou cestu vedoucí k Bohu. Přísně vzato se tedy nemohu nazvat křesťankou. Většina křesťanů, které znám, akceptuje mé názory s nadhledem a nepředpojatostí. Na druhou stranu ale také většina křesťanů, které znám, nehovoří nijak nekompromisně. Pro ty, kteří tak mluví (a myslí), zde nemohu udělat nic jiného, než vyjádřit své politování nad jejich případně raněnými city a s omluvou se jim klidit z cesty.

Už tradičně u mě měly odezvu transcendentní a mystické prvky všech náboženství. Vždy jsem reagovala bezdechým vzrušením na každého, kdo říkal, že Bůh nedlí v dogmatických svatých knihách ani na vzdáleném trůnu na nebesích, ale místo toho setrvává v naší bezprostřední blízkosti – daleko blíž, než si dokážeme představit –a dýchá prostřednictvím našich vlastních srdcí. Vděčně reaguji na každého, kdo někdy podnikl cestu do centra svého srdce a vzápětí se vrátil do našeho světa s poselstvím, že Bůh je prožitkem nejvyšší lásky. Ve všech náboženských tradicích na Zemi vždy vystupovali mystičtí světci, kteří přicházeli právě s takovou zvěstí. Mnoho z nich bohužel skončilo ve vězení nebo na popravišti. I tak o nich mám to nejvyšší mínění.

Nakonec jsem dospěla k velice jednoduché víře. Vysvětlím to asi takto: Kdysi jsem mívala skutečně skvělou fenku. Pocházela z útulku. Byla křížencem asi tak deseti různých plemen, ale zdálo se, že od všech zdědila jen to nejlepší. Byla hnědá. Když semě lidé ptali: „Co je to za rasu?“, vždy jsem odpovídala stejně: „Hnědý pes.“ Obdobně, je-li nastolena otázka: „V jakého Boha věříte?“, je má odpověď snadná: „Věřím ve velkolepého Boha.“

4

Jistě, od té noci na podlaze koupelny, kdy jsem poprvé hovořila přímo s Bohem, jsem měla hodně času zformulovat své názory na božskou podstatu. Uprostřed té listopadové krize jsem ale neměla zájem o vyjádření teologických názorů. Zajímala jsem se jen o spásu vlastního života. Konečně jsem si přiznala, že jsem dosáhla stavu beznaděje a život ohrožujícího zoufalství, a napadlo mě, že lidé v takovém stavu někdy přistupují k Bohu s žádostí o pomoc. Myslím, že jsem to četla v nějaké knize.

Tehdy jsem mezi přerývanými vzlyky řekla Bohu něco jako: „Ahoj, Bože. Jak se máš? Já jsem Liz. Ráda tě poznávám.“
Správně – promlouvala jsem ke stvořiteli vesmíru, jako kdyby nás právě představili na nějakém koktejlovém večírku. Ale musíme ve svém životě stavět na tom, co známe, a toto jsou slova, která na počátku nějaké známosti používám vždycky. Vlastně jsem se musela vší silou držet, abych nedodala: Vždycky jsem byla velká obdivovatelka tvého díla…
„Omlouvám se, že tě obtěžuju takhle pozdě v noci,“ pokračovala jsem. „Ale mám vážné potíže. A taky se omlouvám, že jsem tě přímo neoslovila nikdy předtím, ale doufám, že jsem vždycky vyjadřovala dostatečnou vděčnost za všechna požehnání, kterými jsi mě v životě obdařil.“
Tato myšlenka zapříčinila, že jsem zavzlykala ještě hlasitěji. Bůh si na mě počkal. Dala jsem se dohromady, alespoň tak, abych mohla navázat: „Nejsem odbornice na modlení, jak jistě víš. Ale mohl bys mi, prosím, pomoct? Zoufale potřebuju tvou podporu.
Nevím, co mám dělat. Potřebuju odpověď. Prosím, řekni mi, co mám dělat. Prosím, řekni mi, co mám dělat. Prosím, řekni mi, co mám dělat…“
A tak se modlitba zúžila na jedinou naléhavou prosbu – Prosím, řekni mi, co mám dělat – kterou jsem opakovala znovu a znovu. Nevím, kolikrát jsem takhle žadonila. Vím jen to, že jsem žadonila jako někdo, kdo prosí o svůj život. Během celé té doby jsem pořád plakala.
Dokud jsem – docela náhle – nepřestala.
Docela náhle mi došlo, že už nepláču. Vlastně jsempřestala brečet uprostřed vzlyku. Veškeré mé strádání ze mě v mžiku spadlo, jako kdyby je někdo odsál. Zvedla jsem čelo z podlahy a překvapeně jsem si sedla, napůl očekávajíc, že spatřím Nejvyšší Bytost, která vysušila mé slzy. Nikdo tam ale nebyl. Byla jsem sama. Jenže ne dočista sama. Něco mě obklopovalo – něco, co dokážu popsat jen jako malou oázu ticha, ticha tak vzácného, že jsem nechtěla ani vydechnout ze strachu, abych je nevyplašila. Zůstala jsem potichu. Nevzpomínala jsem si, jestli jsem vůbec někdy zažila takový klid.
Pak jsem uslyšela hlas. Prosím, nepropadejte panice – nešlo o žádný starozákonně hollywoodský hlas Charltona Hestona ani mě ten hlas nenabádal, abych za svým domem postavila baseballové hřiště. Jednalo se o můj vlastní hlas, promlouvající z mého nitra. Byl to ale můj hlas, jak jsem jej dosud nikdy neslyšela –dokonale moudrý, klidný a soucitný. Tak by můj hlas zněl, kdybych někdy zažila lásku a jistotu. Jak jen mohu popsat teplo sympatií, které jej prozařovaly, když mi dal odpověď, jež navždy potvrdila mou víru v Boha?
Ten hlas řekl: Vrať se do postele, Liz.
Vydechla jsem.
Náhle mi bylo naprosto jasné, že to je vskutku to jediné, co mohu učinit. Žádnou jinou odpověď bych nepřijala. Nedůvěřovala bych silnému, dunivému hlasu, který by zaburácel: Musíš se rozvést se svým manželem! nebo naopak: Nesmíš se rozvést se svým manželem! Protože v tom není ukryta opravdová moudrost. Skutečná moudrost poskytuje v dané chvíli jediné možné řešení, a tu noc jediné možné řešení spočívalo v tom, že půjdu zpátky do postele. Vrať se do postele, pravil onen vševědoucí vnitřní hlas, protože definitivní odpověď nepotřebuješ znát hned teď a tady, v listopadový čtvrtek ve tři hodiny ráno. Vrať se do postele, protože tě miluji. Vrať se do postele, protože jediné, co nyní potřebuješ, je dobře si odpočinouta dobře se o sebe starat, dokud se nedozvíš odpověď. Vrať se do postele, abys, až udeří bouře, byla dostatečně silná a dokázala sis s ní poradit. A bouře přichází, drahá. Bude tu velice brzy. Ale dnes v noci ještě ne. A proto: Vrať se do postele, Liz.
Tato drobná epizoda měla svým způsobem všechny znaky typické křesťanské konverze – temný soumrak v duši, volání o pomoc, odpovídající hlas, pocit proměny. Ale neřekla bych, že jsem to chápala jako náboženskou konverzi, alespoň ne v tradičním smyslu opětovného zrození a spásy. Místo toho bych svůj tehdejší prožitek nazvala, spíše náboženskou konverzací. Jednalo se o první slova otevřeného a objevitelského dialogu, který mne nakonec přivede vskutku velice blízko Bohu.

5

Kdybych měla sebemenší tušení, že se všechno – jak kdysi řekla Lily Tomlinová – o hodně zhorší, než se to zhorší ještě víc, nejsem si jista, jak dobře bych se té noci vyspala. Ale o sedm obtížných měsíců později jsem od manžela odešla. Když jsem konečně dospěla k tomuto rozhodnutí, myslela jsem si, že to nejhorší mám za sebou. To jen dokazuje, jak málo jsem věděla o rozvodech.

V magazínu The New Yorker kdysi vyšel takový kreslený příběh. Dvě ženy si povídají a jedna říká druhé: „Jestli chceš někoho opravdu poznat, musíš se s ním rozvést.“ Má zkušenost byla samozřejmě zcela opačná. Já bych to formulovala tak, že pokud chcete PŘESTAT někoho znát, musíte se s ním rozvést. Nebo s ní. Protože právě to se přihodilo mně a mému manželovi. Věřím, že jsme se navzájem ohromili tím, jak rychle jsme se z lidí, kteří se znají nejlépe na světě, změnili v dvojici těch jeden pro druhého nejnepochopitelnějších cizinců, jací kdy žili. Pod povrchem tohoto odcizení se skrývala otřesná skutečnost, že jsme oba dělali věci, jaké by ten druhý nikdy nepovažoval za možné. Jeho nikdy ani ve snu nenapadlo, že bych ho opravdu opustila, a já jsem ani v nejdivočejších fantaziích nečekala, že mi můj odchod tak ztíží.

Když jsem od něj potom odešla, naprosto vážně jsem věřila tomu, že všechny praktické záležitosti dokážeme vyřídit během několika hodin s kalkulačkou, trochou selského rozumu a špetkou dobré vůle vůči osobě, kterou jsme kdysi milovali. Můj první návrh zněl, abychom prodali dům a rozdělili se o peníze půl na půl. Nikdy mě nenapadlo postupovat jinak. Manželovi tato nabídkanepřipadala fér, a tak jsem ji zvýšila. Dokonce jsem navrhla úplně jiný typ dělení fiftyfifty: Co kdyby si vzal veškerý majetek a já na sebe vzala veškerou vinu? Ale dokonce ani tento návrh nevedl k dohodě. Byla jsem na rozpacích, jak dál. Jak máte pokračovat ve vyjednávání, když už jste nabídli všechno? Nemohla jsem dělat nic jiného, než čekat na jeho protinávrh. Můj pocit viny z toho, že jsem ho opustila, mi nedovoloval si myslet, že mám právo na sebemenší část peněz, které jsem v uplynulém desetiletí vydělala. Má nově objevená spiritualita mě navíc měla k tomu, že je životně důležité, abychom spolu neválčili. Taková tedy byla má pozice: nechtěla jsem se mu bránit ani jsem s ním nechtěla bojovat. Po dlouhý čas jsem dokonce navzdory radám všech, kterým na mě záleželo, odmítala navštívit právníka, neboť jsem to považovala za válečný akt. Chtěla jsem ke všemu přistupovat jako Gándhí. Chtěla jsem být jako Nelson Mandela. Tehdy jsem si neuvědomovala, že Gándhí i Mandela byli oba právníci.

Měsíce ubíhaly. Můj život se odbýval v zemi nikoho, zatímco jsem čekala, až budu volná, a na to, jak budou vypadat podmínky rozvodu. Žili jsme odděleně (manžel se přestěhoval do našeho manhattanského bytu), ale nic se nevyřešilo. Hromadily se účty, naše kariéry stagnovaly, dům se měnil v ruiny a manželovo mlčení přerušovala jen jeho občasná připomenutí, jaká jsem zločinecká mrcha.

A pak se objevil David.
Všechny komplikace a traumata těch ošklivých rozvodových let ještě znásobilo drama s Davidem – chlapíkem, do něhož jsem se zamilovala, když jsem odcházela z manželství. Řekla jsem právě, že jsem se do něj „zamilovala“? Chtěla jsem říct, že jsem vyskočila z manželství a vrhla se přímo do Davidovy náruče, právě tak, jak se kreslené cirkusové postavičky vrhají z vysoké plošiny do malé skleničky s vodou, v níž zcela zmizí. Přimkla jsem se k Davidovi v pokusu uniknout z manželství, jako kdyby byl posledním vrtulníkem startujícím ze Saigonu. Vložila jsem do něj všechny naděje na svou záchranu a štěstí. A ano, milovala jsem ho. Ale kdyby mě napadlo silnější slovo než „zoufale“, kterým bych popsala, jak jsem Davida milovala, použila bych ho tady, a zoufalá láska je vždycky ta nejtěžší.
Jakmile jsem opustila manžela, nastěhovala jsem se rovnou k Davidovi. Byl to – a stále ještě je – krásný mladý muž. Rozený Newyorčan, herec a spisovatel, a také majitel těchhnědých italských očí s matným středem, které mě vždy (už jsem se o tom zmínila?) přitahovaly. Života znalý, nezávislý, vegetarián, vulgárně mluvící, spirituální, svůdný. Rebelující básník a jogín z Yonkers. Božský, sexy novic. Důležitější než život. Větší než velký. Nebo aspoň pro mne. Když mě poprvé moje nejlepší přítelkyně Susan slyšela, jak o něm vyprávím, vrhla jediný pohled na mou horečnatou tvář a řekla: „Ach můj bože, holka, jsi v pěkné bryndě.“
Potkali jsme se, protože David měl roli ve hře založené na povídkách, jež jsem napsala. Hrál postavu, kterou jsem stvořila, což je dosti výmluvné. Při zoufalé lásce je to vždycky tak, nebo ne? Při zoufalé lásce vždycky tvoříme postavy svých partnerů, požadujeme od nich, aby byli takoví, jaké je potřebujeme mít, a pak jsme zničeni z toho, když odmítnou hrát úlohu, kterou jsme jim přisoudili.
Ale v těch prvních měsících, kdy byl stále mým romantickým hrdinou a já zase pořád ještě ztělesněním jeho snu, jsme prožívali nádherné období. Bylo v něm vzrušení a soulad, jaký jsem si nikdy ani nedovedla představit. Vynalezli jsme vlastní jazyk. Jezdili jsme na výlety. Podnikali jsme túry na vrcholy hor, plavali a potápěli se ke dnům jezer a plánovali cesty po celém světě, na které se společně vydáme. Ve frontě na Registru motorových vozidel jsme si užili víc zábavy, než si většina párů užije během celých líbánek. Vymysleli jsme jeden druhému stejnou přezdívku, aby nás nic nerozdělovalo. Dávali jsme si cíle, sliby, přísahy a společné večeře. Četl mi knihy a pral moje prádlo. (Když se to stalo poprvé, volala jsem Susan, abych jí tento zázrak ohromeně oznámila, jako kdybych zrovna přistihla velblouda, jak telefonuje. Řekla jsem jí: „Muž právě vypral moje šaty! A dokonce mi ručně vypral jemné prádlo!“ Ona jen zopakovala. „Ach můj bože, holka, jsi v pěkné bryndě.“)
První společné léto Liz a Davida vypadalo jako montáž ze všech zamilovaných romantických filmů, jaké jste kdy viděli, až po cákání v příboji a běh ruku v ruce po louce zalité posledními paprsky večerního slunce. V tu dobu jsem se stále domnívala, že by můj rozvod mohl postupovat kultivovaně, i když jsme se s manželem dohodli, že o tom celé léto nebudeme mluvit, abychom oba vychladli. Bylo tak jednoduché nemyslet na takové věci uprostřed takového štěstí. A potom léto (jinak známé pod označením „odklad nevyhnutelného“) skončilo.
Devátého září 2001 jsem se naposledy setkala se svým manželem tváří v tvář, aniž bych si uvědomila, že každé další setkání už proběhne za přítomnosti právníků, kteří budou sloužit jako prostředníci. Dali jsme si večeři v restauraci. Pokoušela jsem se hovořit o našem odloučení, ale jen jsme se pohádali. Dal mi najevo, že jsem lhářka a zrádkyně, že mě nenávidí a že už se mnou nechce nikdy mluvit. O dvě rána později jsem se po noci neklidného spánku probudila, abych zjistila, že do dvou nejvyšších budov v mém městě narazilo unesené letadlo. Připadalo mi, že ze všeho neporazitelného, co dříve stálo bok po boku, nyní zbývá jen doutnající lavina sutin. Zavolala jsem manželovi, abych se ujistila, že je v pořádku, a společně jsme plakali nad tím neštěstím, ale nejela jsem za ním. Ani během toho týdne, kdy všichni v New Yorku ve stínu daleko větší tragédie odložili vzájemnou nevraživost, jsem se k manželovi nevrátila. Tak jsme oba pochopili, že je definitivně a nenávratně po všem.
Nebude příliš velkou nadsázkou, když řeknu, že následující čtyři měsíce jsem pořádně oka nezamhouřila.
Myslela jsem si, že hůř mi už být nemůže, ale teprve nyní (v souladu s očividným zhroucením celého světa) se můj život roztříštil na kousky. Trhnu sebou vždycky, když si vzpomenu, co všechno jsem naložila na Davida během oněch měsíců, co jsme bydleli spolu, bezprostředně po 11. září a mé odluce od manžela. Jen si představte jeho překvapení, když objevil, že ta nejšťastnější a nejsebevědomější žena, jakou kdy potkal, je ve skutečnosti – jakmile ji máte celou pro sebe – temnou studnicí bezedného žalu. Zase jsem nedokázala přestat brečet. Tehdy se David začal odtahovat a já jsem sivšimla odvrácené strany svého romantického hrdiny – uviděla jsem Davida, který byl samotářský jako trosečník, na dotek chladný a potřeboval víc životního prostoru než stádo amerických bizonů.
Davidovo náhlé citové ochladnutí by pro mě pravděpodobně představovalo katastrofu i za těch nejlepších okolností, už proto, že jsem nejláskyplnější a nejpřilnavější životní forma na planetě (něco jako kříženec mezi zlatým retrívrem a vilejšem), ale navíc mě zastihlo v té nejhorší možné situaci. Byla jsem skleslá a závislá na jeho péči víc než plná náruč nedonošených trojčat. Kvůli jeho odtažitosti se má potřeba kontaktu jen zvyšovala, a tato potřeba zasevedla k dalšímu odtažení, až se nakonec dal na ústup před palbou mých slzavých výstupů typu: „Kam zas jdeš? Co se to s námi stalo?“
(Tip na randění: Tohle muži prostě MILUJI.)
Skutečností je, že jsem se stala závislou na Davidovi (na svou obranu mohu uvést, že je to tak trochu i jeho vina, protože je takový homme fatale čili „osudový muž“), a když nyní jeho pozornost ochabovala, trpěla jsem lehce předvídatelnými následky. Závislost je charakteristickým rysem každého milostného příběhu založeného na bláznivé lásce. Začíná to, když vám předmět vašeho uctívání podá opojnou, halucinogenní dávku čehosi, o čem jste se nikdy neodvážili si přiznat, že to chcete – citový vír bouřlivé lásky a pulzujícího vzrušení. Zanedlouho začnete prahnout po této žhavé droze s vyhladovělou posedlostí každého narkomana. Když je vám později droga odepřena, okamžitě je vám zle, šílíte a jste zničení (a to se nezmiňuji o zlosti na dealera, který ve vás tato závislost vypěstoval, ale nadále vám odmítá požadované zboží dodávat, přestože víte, že je má někde schované, ke všem čertům, protože vám ho dřív dával zadarmo). V dalším stadiu ztratíte na váze, klepete se v rohu a jste si jisti jen tím, že byste klidně prodali duši nebo vykradli sousedy, jen abyste tu věc ještě aspoň jednou jedinkrát dostali. Mezitím si předmět svého uctívání definitivně odpudíte. Dívá se na vás, jako kdybyste se nikdy v životě nesetkali, natož aby vás kdy miloval vroucí vášní. Ironií je, že mu to těžko můžete vyčítat. Chci říct, jen se na sebe podívejte. Jste ubohá hromádka neštěstí, jakou nepoznáváte ani vy sami.
A to je konec. Dorazili jste na poslední stanici milostného pobláznění – k naprostému a nelítostnému pohrdání sami sebou.
Fakt, že o tom dnes dokážu klidně psát, je mocným důkazem hojivých účinků času, protože v době, kdy se tohle všechno dělo, jsem to moc dobře nezvládala. Ztrácet Davida hned po selhání manželství, po teroristickém útoku na moje město a po těch nejhorších rozvodových ohavnostech (tuto životní zkušenost můjkamarád Brian jednou srovnal s „opravdu ošklivou automobilovou nehodou, kterou podstupujete dennodenně po dobu dvou leť) …, inu, zkrátka toho bylo příliš mnoho.
Ve dne jsme nadále s Davidem prožívali vlny smíchua harmonie, ale v noci, v jeho posteli, když se ode mě viditelné odtahoval, den ze dne víc, jako kdybych měla nějakou infekční nemoc,se ze mne stával jediný člověk, který přežil nukleární zimu. Nakonec jsem se začala bát noci, jako kdyby se jednalo o mučírnu. Ležela jsem vedle Davidova krásného, nepřístupně spícího těla a upadala do panické osamělosti a detailně propracovaných myšlenek na sebevraždu. V každičké části své bytosti jsem cítila bolest. Připadala jsem si jako nějaký primitivní natahovací strojek na pérko, který někdo vystavil daleko většímu tlaku, než na jaký byl zkonstruován, a který nyní hrozí explozí, při níž může zranit všechny, kdo se ocitnou kolem. Představovala jsem si, jak se na všechny strany rozletují kusy mého těla, aby unikly před sopečným hnízdem neštěstí, kterým jsem se stala. Ráno se David většinou vzbudil, aby mě našel, jak neklidně spím na zemi vedle jeho postele, schoulená na hromadě ručníků z koupelny, jako nějaký pes.
„Co se stalo tentokrát?“ zeptal se vždycky – další muž, kterého jsem totálně vyčerpala.
Myslím, že jsem tehdy zhubla přinejmenším o deset kilogramů.

6

Ach, ale ty roky nebyly úplně špatné…
Protože Bůh vám nikdy nezabouchne dveře před nosem, aby vám nenabídl aspoň jedno malé cukrátko (nebo jak je to v tom starém úsloví), i mně se ve stínu všeho toho trápení přihodilo několik úžasných věcí. Za prvé jsem se konečně začala učit italsky. Také jsem si našla indickou guru. A nakonec mne jeden postarší šaman pozval, abych za ním přijela do Indonésie. Vysvětlím to popořádku.
Tak pro začátek se všechno trochu vylepšilo, když jsem se na počátku roku 2002 odstěhovala od Davida a poprvé v životě jsem si našla byt, který jsem měla jen pro sebe. Nemohla jsem si to dovolit, protože jsem pořád platila za ten ohromný dům na předměstí, ve kterém už nikdo nebydlel a který mi můj manžel neustále neumožňoval prodat, a snažila jsem se včas vyrovnávat všechny účty za právní porady… ale bylo pro mne životně důležité, abych měla alespoň jednu ložnici sama pro sebe. Vnímala jsem ten byt téměř jako sanatorium, jako hospic, určený k mému uzdravení. Vymalovala jsem stěny těmi nejteplejšími barvami, jaké jsem objevila, a každý týden jsem si kupovala květiny, jako kdybych navštěvovala samu sebe v nemocnici. Sestra mi věnovala ohřívací láhev (abych se necítila ve studené posteli sama) a já jsem každou noc spala s termoforem přitištěným k srdci, jako kdybych si musela ošetřovat nějaké sportovní zranění.
S Davidem jsme se rozešli nadobro. Nebo možná ne. Už si ani nevzpomínám, kolikrát jsme se během těch měsíců rozcházeli a zase scházeli. Dělo se to ale podle určitého vzorce: odešla jsem od Davida, vrátila se mi moje síla a sebedůvěra, a pak se v Davidovi (přitahovaném jako vždy mou silou a sebedůvěrou) opět rozhořela vášeň. Zdvořile, střízlivě a rozumně jsme probrali možnost „zkusit to znovu“, pokaždé s naprosto logickým plánem na minimalizaci našich zjevných rozdílů. Byli jsme rozhodnuti to nějak vyřešit. Protože jak by mohli dva lidé, kteří se tolik milují, nežít šťastně až do smrti? Musí to nějak jít. Nebo ne? Dali jsme se dohromady se spoustou nových nadějí a prožili spolu několik bláznivě úžasných dnů. Občas dokonce týdnů. Nakonec se ale David vždycky zase odtáhl, já jsem se na něj upnula (nebo jsem se na něj upnula a on se odtáhl – nikdy jsme nedokázali poznat, jak to začalo) a já byla opět zničená, zatímco David byl zase pryč.
David mne neodolatelně přitahoval, ale zároveň představoval skrytou nálož, která ve mně vybouchne.
Ovšem v době, kdy jsme spolu nechodili, bez ohledu na to, jak těžké období to bylo, jsem alespoň cvičila, jaké to je žít sama. A tato zkušenost přinesla rodící se změnu v mém nitru. Začínala jsem si uvědomovat, že – byť můj život pořád vypadal jako hromadná autonehoda na dálnici v době dovolených – jsem se ocitla na prahu proměny v jedince, který je svým vlastním pánem. Když jsem neměla sebevražedné myšlenky kvůli rozvodu ani kvůli dramatu s Davidem, vlastně jsem se cítila potěšená všemi přihrádkami času a prostoru, které se objevovaly v mých dnech a během nichž jsem si dokázala položit převratně novou otázku: „Co chceš dělat ty sama, Liz?“
Většinu času (kdy jsem měla plno starostí s tím, abych se vykoupila z manželství) jsem se na tuto otázka neodvažovala jakkoli odpovědět, ale v soukromí jsem byla rozechvělá už z toho, že jsem si ji vůbec položila. A když jsem konečně přišla i s nějakými odpověďmi, postupovala jsem opatrně. Povolovala jsem si vyjadřovat jen nepatrná přání zvíci dětských krůčků. Například:
Chci se přihlásit do kurzu jógy.
Chci z tohohle večírku odejít brzy, abych mohla jít domů a číst si knížku.
Chci si koupit nové pouzdro na tužky.
Kromě toho se neustále objevovalo i zvláštní, pokaždé stejné přání:
Chci se naučit italsky.
Po celé roky jsem si přála ovládnout italštinu – jazyk, který považuji za krásnější růží – ale nikdy jsem si nedokázala vymyslet praktické ospravedlnění toho, abych začala se studiem. Proč neoprášit znalosti němčiny či ruštiny, které jsem se kdysi učila? Nebo proč se nenaučit španělsky, abych mohla lépe porozumět milionům svých amerických spoluobčanů? Co jsem hodlala podniknout s italštinou? Stěhovat do Itálie jsem se nechystala. To už by bylo praktičtější naučit se hrát na akordeon.
Ale proč by muselo mít všechno nějaké praktické použití? Roky jsem byla zodpovědným dříčem – pracovala jsem, psala, nikdy jsem neprošvihla termín, starala jsem se o své blízké, o dásně a o zůstatek na účtu, chodila jsem k volbám atd. Má se snad v životě všechno točit jen kolem povinností? Potřebuji v tomto temném období ztráty jiné ospravedlnění ke studiu italštiny než to, že jde ojedinou věc, která mi může přinést nějaké potěšení? Kromě toho, učit se cizí jazyk není nic špatného ani absurdního. Nejde o nic podobného, jako kdybych ve věku dvaatřiceti let prohlásila: „Chci se stát primabalerínou newyorského baletu.“ Studium jazyka je něco, co opravdu můžete uskutečnit. A tak jsem se zapsala na hodiny v jednom z těch vzdělávacích míst (též známých jako „večerní školy pro rozvedené ženy“). Moji přátelé to považovali za hrozně legrační. Kamarád Nick se mě zeptal: „Proč se učíš italsky? Aby ses – pro případ, že Itálie někdy znovu podnikne invazi do Etiopie a tentokrátuspěje – mohla vytahovat, že mluvíš jazykem, kterým se mluví hned ve dvou zemích světa?“
Ale já jsem italštinu doslova milovala. Každé slovo pro mne bylo jako ptačí zpěv, kouzelnický trik nebo lahodný lanýž. Čvachtávala jsem po hodině domů v dešti, připravila si horkou koupel, ležela jsem v pěně a četla si nahlas italský slovník, abych se odreagovala od rozvodu i od svého zlomeného srdce. Z těch slov se mi chtělo smát radostí. Začala jsem hovořit o svém mobilu jako o il mio telefonino (svém mrňavém telefonečku). Stala jsem se jedním z těch otravných lidí, kteří pořád vykřikují ciao! Až na to, že já byla ještě otravnější, protože jsem vždycky přidala vysvětlení, odkud slovo ciao pochází. (Když to tedy musíte vědět, jde o zkráceninu věty, kterou používali středověcí Benátčané jako důvěrný pozdrav: Sono il suo schiavo! Tedy: „Jsem tvůj otrok!“) Pouhé vyslovování italských frází způsobovalo, že jsem si připadala sexy a šťastná. Moje právnička mi řekla, abych si nedělala starosti – prý má jednu klientku (původem Korejku), která si po nechutném rozvodu legálně změnila jméno na něco italského, právě proto, aby se znovu cítila sexy a spokojeně. Možná bych se koneckonců mohla přestěhovat do Itálie…

7

Druhou význačnou věcí, která se v té době odehrávala, bylo nově nalezené dobrodružství duchovního objevování. Samozřejmě jsem si při něm nechávala pomáhat a radit; uvedla jsem do svého života skutečnou indickou guru – za kterou budu vždy vděčná Davidovi. Poprvé jsem jí byla představena první noc, kdy jsem šla do Davidova bytu. Tak trochu jsem se naráz zamilovala do obou. Vešla jsem k Davidovi a na jeho toaletním stolku jsem spatřila snímek oslnivě krásné indické ženy. Zeptala jsem se ho: „Kdo to je?“ Odpověděl: „Má duchovní učitelka.“

Mé srdce vynechalo jeden tep a vzápětí zakoplo a dopadlo na obličej. Pak se zase postavilo, oprášilo si kalhoty, zhluboka se nadechlo a oznámilo: „Chci mít duchovního učitele.“ Myslím to doslova – to moje srdce proneslo ta slova, i když prostřednictvím mých úst. Cítila jsem sama v sobě ono podivné rozdělení a moje mysl na okamžik vystoupila z těla, užasle se otočila čelem k srdci a tiše se zeptala: „Ty CHCEŠ?“

"Ano,“ odpovědělo srdce. "Já chci.“
Pak se mysl s nádechem sarkazmu zeptala srdce: "Odkdy pak?‘ Ale já už znala odpověď. Od té noci na podlaze koupelny. Můj Bože, jak já jsem chtěla duchovního učitele. Okamžitě jsem si

začala spřádat fantazie o tom, jaké to bude nějakého mít. Představovala jsem si, jak ta oslnivě krásná Indka přichází po několik večerů týdně do mého bytu, sedíme spolu, popíjíme čaj a rozprávíme o božské podstatě. Ona mi pak dá za úkol přečíst nějaké knihy a vysvětlit význam podivných pocitů, jež jsem zakoušela během meditace…

Všechno to fantazírování rychle pominulo, když mi David řekl o mezinárodním postavení oné ženy, o desetitisících žáků, které má a z nichž s mnoha se nikdy osobně nesetkala. I tak, vysvětlil, se každé úterý večer zde v New York City koná setkání jejích stoupenců, kteří se shromažďují, aby spolu meditovali a vzývali Boha. David dodal: „Jestli tě neděsí představa, že jsi v jedné místnosti s několika stovkami lidí, kteří monotónně prozpěvují Boží jméno v sanskrtu, můžeš jít někdy se mnou.“

Připojila jsem se k němu hned následující úterní večer. Tito obyčejní lidé zpívající k Bohu mě nejen neděsili, ale naopak jsem okamžitě pocítila, jak se moje duše vznáší na vlně jejich nápěvu k nebi. Tu noc jsem se vracela domů s pocitem, že mnou může procházet vzduch, jako kdybych byla čistým prostěradlem, vlajícím na šňůře na prádlo, jako kdyby se celý New York stal městem vytvořeným z rýžového papíru – a já byla dostatečně lehká, abych mohla běhat po jeho střechách. Začala jsem na tato setkání chodit každé úterý. Pak jsem se také jala každé ráno meditovat podle staré mantry v sanskrtu, kterou guru dala všem svým žákům (královskou Óm nama šivája, což znamená „Uctívám božství, jež ve mně sídlí.“) – Pak jsem si poprvé poslechla guru osobně a z jejích slov mně naskákala husí kůže všude po těle, dokonce i na obličeji. A když jsem se doslechla, že má svůj ášram v Indii, věděla jsem, že se tam musím co nejrychleji vypravit.

8

Mezitím jsem se ovšem musela vydat na cestu do Indonésie. Která se opět uskutečnila díky úkolu, jímž mě pověřil jeden časopis. Zrovna když jsem se utápěla v lítosti nad sebou a nad tím, že jsem na mizině, opuštěná a uvězněná v „rozvodovém internačním táboře“, zeptala se mě editorka jednoho ženského časopisu, jestli by mě mohla vyslat na placenou služební cestu na Bali, abych napsala článek o jogínské dovolené. Na oplátku jsem jí položila řadu otázek typu Jsou zelené fazolky zelené? a Umí James Brown tančit? Jakmile jsem se dostala na Bali (což je, stručně řečeno, velice příjemné místo), učitelka, která tu vedla jogínské útočiště, se zeptala: „Když jste tu všichni, je tu někdo, kdo by rád navštívil místního šamana z deváté generace?“ (další dotaz s tak zřejmou odpovědí, že ji ani není třeba vyslovovat nahlas), a tak jsme se jedné noci všichni vydali do jeho domu.

Šaman, jak se ukázalo, byl drobný stařeček s veselýma očima, červenohnědou pletí a prakticky bezzubými ústy, jehož podobnost s postavou z Hvězdných válek Yodou bila do očí. Jmenoval se Ketut Lijer. Hovořil lámanou a velice zábavnou angličtinou, ale měli jsme k dispozici tlumočníka pro případ, že by se Ketut na nějakém slově zadrhl.

Naše učitelka jógy nás předem upozornila, abychom si každý pro šamana připravili jednu otázku nebo nějaký problém, že se nám pokusí s našimi potížemi pomoci. Celé dny jsem dumala, nač bych se měla zeptat. První nápady byly zcela neuspokojivé. Přimějete mého manžela, aby souhlasil s rozvodem? Přimějete Davida, abych ho zase sexuálně přitahovala? Oprávněně jsem se za sebe styděla: kdo odjede na druhý konec světa, do Indonésie za prastarým šamanem, jen aby ho požádal o pomoc v takových dětinských záležitostech?

Takže když se mě stařec osobně zeptal, co bych skutečně chtěla, našla jsem jiná, pravdivější slova.
„Chtěla bych získat trvalý prožitek Boha,“ odpověděla jsem mu. „Někdy mám pocit, že chápu božskou podstatu tohoto světa, ale pak ji zase ztratím, protože mě ze soustředění vyruší moje bezvýznamné touhy a obavy. Chci být neustále s Bohem. Ale nechci se stát řeholnicí ani se zcela vzdát světských potěšení. Myslím, že se chci naučit, jak mám žít v tomto světě a užívat si jeho radostí, ovšem přitom se oddat Bohu.“
Ketut řekl, že na můj dotaz odpoví obrázkem. Ukázal mi náčrt, který zhotovil kdysi při meditaci. Zachycoval oboupohlavní lidskou postavu, která stála s rukama sepnutýma v modlitbě. Tato postava ale měla čtyři nohy a žádnou hlavu. Místo hlavy vyrůstalo jen divoké listoví kapradin a květin. Na srdci byl načrtnutý malý usměvavý obličej.
„Abys našla rovnováhu, po které toužíš,“ vysvětlil mi Ketut prostřednictvím tlumočníka, „musíš se stát právě touto bytostí. Musíš se opírat nohama tak pevně o zem, až budeš mít pocit, že máš čtyři nohy místo dvou. To ti umožní zůstat ve světě. Ale musíš přestat hledět na svět svou hlavou. Hleď svým srdcem. Tak poznáš Boha.“
Pak se mě zeptal, jestli mi může číst z dlaně. Podala jsem mu levou ruku a on pokračoval v mém skládání, jako kdybych byla trojdílné puzzle.
„Jsi světoběžník,“ začal.
Pomyslela jsem si, že to je docela zjevné, když jsem zrovna v Indonésii, ale nijak jsem se o tom nešířila…
„Máš víc štěstí než kdokoli jiný, s kým jsem se kdy potkal. Budeš žít velmi dlouho, budeš mít mnoho přátel a získáš mnoho zkušeností. Uvidíš celý svět. Máš ve svém životě jediný problém. Děláš si příliš velké starosti. Pokaždé se příliš zneklidníš a znervózníš. Kdybych ti slíbil, že už nikdy nebudeš mít důvod k jakýmkoli starostem, uvěřila bys mi?“
Nervózně jsem přikývla, ale nevěřila jsem mu.
„Pracuješ v nějaké tvůrčí oblasti, možná jako umělkyně, a dostáváš za to dobré peníze. Vždycky dostaneš dobře zaplaceno za to, co děláš. S penězi zacházíš velkoryse, možná až moc. Také tu je jeden problém. Jednou v životě přijdeš o všechny peníze. Řekl bych, že se to stane už brzy.“
„Myslím, že by se to mohlo stát v nejbližších šesti až deseti měsících,“ poznamenala jsem v myšlenkou na rozvod.
Ketut přitakal, jako kdyby chtěl říct: Jo, to by tak odpovídalo. „Ale netrap se,“ pokračoval. „Jakmile přijdeš o peníze, dostaneš je okamžitě zase zpátky. Ihned na tom budeš dobře. Prožiješ dvě manželství. Jedno krátké, jedno dlouhé. A budeš mít dvě děti.
Čekala jsem, až dodá „jedno krátké, jedno dlouhé“, ale Ketut náhle zmlkl a mračil se na mou dlaň. Pak zamumlal: „Zvláštní…“, což je slovo, které rozhodně nechcete slyšet od člověka, který vám čte z ruky, stejně jako od zubaře. Požádal mě, jestli bych se nepřesunula přímo pod zavěšenou žárovku, aby lépe viděl.
„Mýlil jsem se,“ oznámil. „Budeš mít jen jedno dítě. Později v životě, dceru. Možná. Jestli se tak rozhodneš… ale je tu ještě něco jiného.“ Zamračil se a pak s náhlou absolutní jistotou vzhlédl. „Někdy brzy se vrátíš sem na Bali. Musíš. Zůstaneš tu tři, možná čtyři měsíce. Budeš mojí přítelkyní. Možná budeš dokonce bydlet zde, s mojí rodinou. Můžu si s tebou procvičovat angličtinu. Nikdy jsem tu neměl nikoho, s kým bych si mohl procvičovat angličtinu. Myslím, že to se slovy umíš. Myslím, že ta tvořivá práce, kterou děláš, má něco společného se slovy, že ano?“
„Ano!“ vyhrkla jsem. „Jsem spisovatelka. Píšu knihy!“
„Jsi spisovatelka z New Yorku,“ potvrdil s přikývnutím. „Takže přijedeš sem na Bali, budeš tu bydlet a učit mě anglicky. A já tě budu učit všemu, co znám.“
Potom vstal a oprášil si ruce, jako kdyby chtěl říct: Domluveno.
Řekla jsem: „Jestli to myslíte vážně, pak já taky.“
Vycenil na mě dásně v bezzubém úsměvu a odvětil: „Měj se mile, krokodýle.“ (Oblíbený pozdrav podle známé písně „See you later, alligator“, pozn, překl.)

9

Jsem ten typ člověka, který se domnívá, že když mu indonéský šaman z deváté generace šamanů sdělí, že je jeho osudem, aby se přestěhoval na Bali a čtyři měsíce s ním žil, měl by se ze všech sil snažit o naplnění této předpovědi. A právě tak začala má představa o celoročním cestování konečně získávat pevnější obrysy. Rozhodně jsem se potřebovala nějak dostat zpátky do Indonésie, tentokrát za své. To bylo jasné. Ačkoli jsem si zatím nedokázala představit, jak to při svém chaotickém a pohnutém životě zvládnu. (Nejenže jsem stále ještě musela uzavřít nákladný rozvod, nemluvě o problémech s Davidem, ale navíc jsem pořád pracovala v časopise, kde jsem si nemohla vzít dovolenou na tři nebo čtyři měsíce.) Jenže já se musela vrátit. Nebo ne? Copak to nepředpověděl? Problémem bylo, že jsem taky chtěla navštívit Indii, abych se podívala do ášramu mé guru, a cesta do Indie je rovněž drahou záležitostí, pokud jde o peníze i o čas. K dovršení všech zmatků jsem poslední dobou umírala touhou odjet do Itálie, abych se pocvičila v italštině, ale také protože mě přitahovalo pomyšlení na dočasný pobyt v kultuře, která uctívá potěšení a krásu.

Všechny tyto tužby se zdály být ve vzájemném konfliktu. Zejména Itálie s Indií. Co bylo důležitější? Ta část mého já, která si chtěla pochutnávat na telecím v Benátkách? Nebo ta, která se chtěla budit dlouho před úsvitem v prostotě ášramu, aby zahájila dlouhý den meditací a modliteb? Velký súfistický básník a filozof Rúmí jednou svým studentům poradil, aby zapsali tři věci, které v životě chtějí nejvíce. Pokud je některá položka na seznamu na štíru s jinou, jste předurčeni k nespokojenosti. Rúmí učil, že je lepší vést život s jediným cílem. Jenže co přínos z toho, když žijete harmonicky mezi extrémy? Co když se vám nějak podaří sestavit dostatečně nákladný styl života, v němž můžete synchronizovat zdánlivé protiklady do jednoho celku, kterému už nic neschází? Já jsem, přesně jak jsem to řekla tomu šamanovi na Bali, chtěla prožívat oboje. Chtěla jsem světská potěšení i božskou transcendenci – dvě chlouby v lidském životě. Chtěla jsem dosáhnout toho, čemu Řekové říkali kaloskai agathos, jednota dobrého a krásného. V posledních obtížných letech jsem postrádala oboje, protože potěšení i oddanost Bohu vyžadují prostor bez stresů, kde by mohly vzkvétat, a já žila v obrovském kontejneru nekončící úzkosti. Pokud šlo o udržování rovnováhy mezi touhou po radostech a dychtěním po zbožnosti… no, určitě existuje nějaký způsob, jak to zvládnout. A připadalo mi, čistě na základě mého krátkého pobytu na Bali, že se to mohu naučit právě tady. Třeba přímo od toho šamana.

Čtyři nohy na zemi, hlava plná listoví a dívat se na svět svým srdcem…
Tudíž jsem přestala se snahami o výběr země – Itálie? Indie? Indonésie? – a konečně jsem si přiznala, že se jednoduše chci vydat do všech. V každé z nich strávím čtyři měsíce. Celkem jeden rok. Samozřejmě šlo o mírně ambicióznější plán než „Chci si koupit nové pouzdro na tužky“. Ale právě to jsem chtěla. A věděla jsem, že o tom budu chtít napsat. Nechtěla jsem ani tak podrobně prozkoumat ony země jako takové – to už udělali jiní. Spíš jsem hodlala na pozadí každé z těchto zemí do hloubky prozkoumat jeden aspekt sebe samé, na místě, kde je sebezkoumání dané věci tradičně na vysoké úrovni. V Itálii jsem se chtěla ponořit do studia umění rozkoše, v Indii umění zbožnosti a v Indonésii umění nalézt mezi těmi dvěma protiklady rovnováhu. Teprve později jsem si povšimla šťastné shody, že jména všech tří zemí začínají písmenem I. Připadalo mi to jako příznivé znamení pro nalodění se na pouť za objevením sebe samé, jelikož „I“ v angličtině znamená „já“.
Jen si představte všechny ty příležitosti k posměchu, které můj nápad poskytl mým chytrolínským přátelům. Chtěla jsem jet do tří íček, že ano? Tak proč se nevydat do Íránu, Iráku ana Island? Nebo ještě lépe – proč nestrávit rok ve velkém soustátí, v triumvirátu Islip, I-95 a Ikea? Kamarádka Susan navrhovala, že bych mohla založit nevýdělečnou charitativní organizaci s názvem „Rozvedení bez hranic“. Všechny ty žerty ale byly předčasné, protože jsem zatím nemohla svobodně odjet nikam. Rozvod – dlouho poté, co jsem odešla z manželství – stále nikde. Začala jsem právními prostředky tlačit na manžela. Dělala jsem odporné věci ze svých nejhorších rozvodových nočních můr, jako je doručování obsílek, vyplňování obvinění (vyžadovaných právem státu New York) o jeho údajné psychické krutosti – dokumenty, které neponechaly žádný prostor pro jemnost, žádný prostor na to, abych soudci řekla: „Hele, poslouchejte, byl to opravdu hodně komplikovaný vztah, já jsem taky dělala obrovské chyby a je mi to moc líto, ale teď chci dosáhnout toho, abych mohla odejít.“
(Zde se na chviličku zastavím, abych pronesla drobnou modlitbu za své laskavé čtenáře: Kéž se nikdy nemusíte rozvádět v New Yorku.)
Na jaře 2003 dospěla situace k bodu obratu. Rok a půl poté, co jsem ho opustila, byl můj manžel konečně ochoten diskutovat o podmínkách rozvodové dohody. Ano, chtěl peníze a dům a pronájem manhattanského bytu – všechno, co jsem mu celou tu dobu nabízela. Ale také žádal věci, na jaké jsem nikdy nepomyslela (podíl na autorských honorářích za knihy, které jsem napsala během manželství, podíl z možného budoucího prodeje práv na zfilmování mých děl a podobně), a tady jsem musela konečně zvednout hlas v protestu. Následovaly měsíce vyjednávání mezi našimi právními zástupci a na stůl se pomaloučku propracovával určitý kompromis, takže to začínalo vypadat, že by můj manžel mohl přijmout modifikovanou dohodu. Bude mě to stát hromadu peněz, ale soudní boj by byl nekonečně dražší a časově náročnější, nemluvě o tom, že by nám rozleptával duše ještě víc. Kdyby tu dohodu podepsal, budu moct zaplatit a pak odejít. Což by mi v tu chvíli zcela vyhovovalo. Náš vztah byl dokonale v troskách, stejně jako veškerá úcta, kterou jsme dřív k sobě chovali, a já nechtěla nic jiného, než uniknout.
Otázka však zněla: Podepíše to? Uběhlo několik týdnů, během nichž bojoval o další detaily. Jestli s touto dohodou nebude souhlasit, budeme muset jít k soudu. Soud by téměř jistě znamenal, že každý zbývající cent padne na právní poplatky. A nejhoršíbylo, že proces by znamenal další rok – přinejmenším – házení špíny. Takže ať se manžel rozhodne jakkoli (koneckonců byl to pořád můj manžel), určí to běh mého života na další rok. Vydám se na cesty do Itálie, Indie a Indonésie, nebo se budu podrobovat křížovým výslechům někde ve sklepe soudní budovy při slyšení svědků?
Každý den jsem přinejmenším čtrnáctkrát volala svézástupkyni – něco nového?‘-a ona mě každý den ujišťovala, že dělá co může a že mi zavolá, jakmile bude dohoda podepsána. Nervozita, kterou jsem v tu dobu cítila, představovala něco mezi čekáním, až si vás ředitel školy zavolá na koberec, a čekáním na výsledky biopsie. Strašně ráda bych tu napsala, že jsem zůstala klidná jako zenový mnich, ale nebyla by to pravda. Nejednu noc jsem v záchvatu vzteku mlátila softbalovou pálkou do pohovky. Většinu času jsem se zmítala v bolestné depresi.
Mezitím jsem se opět rozešla s Davidem. Tentokrát se zdálo, že navždy. Nebo možná taky ne – nedokázali jsme se jeden od druhého totálně odpoutat. Často mne přemáhala touha obětovat vše jen pro jeho lásku. Jindy mě instinkty nabádaly k opaku – zařídit, aby mezi mnou a tím chlápkem bylo co nejvíc světadílů a oceánů, a tak znovu nalézt klid a štěstí.
Na tváři se mi začaly vytvářet vrásky – trvalé vrypy mezi obočím, od pláče a starostí.
A uprostřed toho všeho vyšla kniha, kterou jsem napsala před několika lety, v paperbackovém vydání, a já se musela vypravit na menší propagační turné. Jako společnici jsem si vzala svou kamarádku Ivu. Iva je stejně stará jako já, ale vyrostla v Bejrútu v Libanonu. Což znamená, že zatímco já jsem sportovala a chodila na konkurzy do muzikálů na connecticutské střední škole, ona se pět nocí ze sedmi krčila v krytu a přála si, aby nezemřela. Nejsem si jista, jak časné vystavení takovému násilí mohlo vytvořit tak vyrovnanou osobu, ale Iva je vskutku jedním z nejklidnějších lidí, jaké znám. Kromě toho má i to, čemu říkám „Batmanův mobil s linkou do vesmíru“, něco jako její exkluzivní kanál k Bohu, se spojením čtyřiadvacet hodin denně.
Takže jsme spolu jely po Kansasu, já byla ve svém normálním stavu propoceného zmatku ohledně rozvodové dohody –podepíše, nebo nepodepíše? – a řekla jsem Ivě: „Myslím, že další rok u soudu bych nepřežila. Přála bych si, aby zasáhla Boží intervence. Přála bych si, abych mohla Bohu napsat petici a požádat ho, aby už to skončilo.“
„Tak proč to neuděláš?“
Vysvětlila jsem Ivě svoje osobní názory na modlitbu. Zejména to, že nemám dobrý pocit z prošení o konkrétní věci, protože mi to připadá jako určitá slabost ve víře. Nemám ráda žádosti typu "Změnil bys tohle nebo tamto v mém životě, protože je to pro mne obtížné?“. Protože – kdo ví? – Bůh možná z nějakého důvodu chce, abych dané výzvě čelila. Raději se modlím o odvahu, abych se dokázala vypořádat se vším, co mi život přichystá, s duševní rovnováhou, bez ohledu na to, jak všechno dopadne.
Iva mě zdvořile vyslechla a pak se zeptala: „Kdes na takovou pitomost přišla?“
„Co tím myslíš?“
„Kdes přišla na to, že nesmíš prostřednictvím modlitby žádat vesmír o pomoc? Jsi součástí vesmíru, Liz. Jsi jeho základní složka – máš plné právo účastnit se činů vesmíru a dávat najevo svoje pocity. Tak se na něj obrať. Předlož svoje argumenty. Věř mi – přinejmenším budou přijaty ke zvážení.“
„Opravdu?“ Tohle pro mě byla novinka.
„Opravdu! Poslyš – kdybys měla napsat Bohu petici právě teď, co by v ní stálo?“
Na chvilku jsem se zamyslela, vytáhla jsem zápisník a sestavila tento dopis:

Drahý Bože,
prosím, zasáhni a pomoz mi ukončit tenhle rozvod. Můj manžel a já jsme selhali v manželství a nyní selháváme i při rozvodu. Ten proces
plný jedu způsobuje trápení nám i všem, kterým na nás záleží. Uvědomuji si, že jsi zaneprázdněný válkami, tragédiemi a daleko
většími konflikty, než jsou pokračující rozepře jednoho nefungujícího
páru, ale mám pocit, že zdraví planety je ovlivněno zdravím každého
jedince, který na ní žije. Dokud spolu bojují třebajen dvě duše, je jejich
zápasem kontaminovaný celý svět. A obdobně, pokud jsou třeba jen dvě
duše uchráněny dalších neshod, zvýší to obecné zdraví světa, jako
několik zdravých buněk může zvýšit zdraví celého těla.
Obracím se na tebe se svou nejpokornější prosbou, abys nám
pomohl vyřešit naše problémy a dal dvěma lidem šanci znovu být
svobodní a štastní. Tak svět, který je až příliš zamořen různým
trápením, pozbude alespoň trochu nepřátelství a hořkosti. Děkuji ti za to, žes mi laskavě věnoval pozornost.
S úctou,
Elizabeth M. Gilbertova

Přečetla jsem svou prosbu Ivě a ta souhlasně přikývla. „Pod to bych se taky podepsala,“ podotkla.
Podávala jsem jí petici i s tužkou, ale měla plné ruce řízení, a tak

řekla: „Ne, řekněme, že už jsem to podepsala. Svým srdcem.“ „Díky, Ivo. Oceňuju tvou podporu.“
„Takže, kdo další by to mohl podepsat?“ zeptala se.
„Moje rodina. Matka i otec. Moje sestra.“
„Fajn,“ odvětila. „Právě podepsali. Ber to tak, že jejich jména už

jsou připojena pod textem. Cítila jsem, jak podepisují. Jsou na seznamu. Dobrá – kdo další? Začni říkat jména.“

A tak jsem začala odříkávat jména všech lidí, o kterých jsem si myslela, že by mou petici podpořili. Vyjmenovala jsem všechny blízké přátele, nějaké příbuzné i spolupracovníky. Po každém jménu Iva s jistotou pronesla: „Jo. Právě podepsal,“ nebo „Teď podepsala.“ Občas se ke mně připojila se svými signatáři, jako třeba: „Právě to podepsali moji rodiče. Vychovávali svoje děti za války. Nesnášejí bezdůvodné konflikty. Byli by šťastní, kdyby tvůj rozvod skončil.“

Zavřela jsem oči a čekala, až mě napadnou další jména. „Myslím, že právě podepsali i Bill a Hillary Clintonovi,“ ozvala jsem se.
„O tom nepochybuji,“ odvětila. „Poslouchej, Liz – tvoji petici mohl podepsat každý. Chápeš? Pomysli na kohokoli, živého či mrtvého, a začni sbírat podpisy.“
„Právě podepsal svatý František z Assisi!“
„No jistěže!“ Iva s naprostým přesvědčením pleskla dlaní o volant.
A to už jsem se rozjela:
„Právě podepsal Abraham Lincoln! A Gándhí, Mandelaa všichni mírotvůrci. Eleanor Rooseveltova, Matka Tereza, Bono, Jimmy Carter, Muhammad Alí, Jackie Robinsonova a dalajláma… a moje babička, která umřela v roce 1984, i druhá babička, která ještě žije… a můj učitel italštiny, můj terapeut, můj agent… a Martin Luther King mladší a Katharine Hepburnová… a Martin Scorsese (což bys do něj možná neřekla, ale i tak je to od něj milé) … a samozřejmě má guru… a Joanne Woodwardová a Johanka z Arku a paní Carpenterová, moje učitelka ve čtvrté třídě, a Jim Henson…“
Chrlila jsem jména a nepřestávala jsem skoro celou hodinu, po kterou jsme jeli Kansasem. Má petice za mír se protahovala o stránky neviditelných podpisů. Iva stále potvrzovala, že se nemýlím – Ano, podepsal, jo, podepsala – a mě naplnil ohromný pocit, že jsem pod ochranou všech těch jmen a že mě svou společnou dobrou vůlí obklopují.
Proud jmen se konečně zklidnil a já se zklidnila s ním. Cítila jsem se ospalá. Iva řekla: „Zdřímni si. Já budu řídit.“ Zavřela jsem oči. Napadlo mě poslední jméno. „Právě podepsal Michael J. Fox,“ zamumlala jsem a upadla do spánku. Nevím, jak dlouho jsem spala, možná jenom deset minut, ale rozhodně hluboce. Když jsem se vzbudila, Iva pořád řídila a broukala si pro sebe nějakou melodii. Zívla jsem.
Zazvonil mi mobil.
Podívala jsem se na ten šílený malý telefonino, který se vzrušeně chvěl v popelníku pronajatého vozu. Byla jsem popletená, opojená spánkem, a najednou jsem si nedokázala vzpomenout, jak se s tím zatraceným mobilem zachází.
„No tak,“ pobídla mě Iva. „Zvedni to.“
Zvedla jsem telefon a zašeptala: „Haló.“
„Skvělá zpráva!“ oznámila moje právní zástupkyně z dalekého New Yorku. „Právě to podepsal!“

10

O pár týdnů později jsem už byla v Itálii. Opustila jsem zaměstnání, zaplatila to, co jsem podle rozvodové úmluvy měla, i účty za právníky, vzdala jsem se svého domu i bytu, věci, které zbyly, jsem dala do úschovy ke své sestře a zabalila si dva kufry. Zahájila jsem svůj cestovatelský rok. A opravdu jsem si to všechno mohla dovolit, díky ohromujícímu osobnímu zázraku: můj vydavatel koupil dopředu práva na knihu, kterou o své cestě napíšu. Jinými slovy to nakonec všechno dopadlo přesně tak, jak mi ten indonéský šaman předpověděl. Přišla jsem o všechny peníze, ale tato ztráta byla okamžitě nahrazena – nebo jsem aspoň dostala tolik, abych si mohla rok v klidu žít.

Takže nyní bydlím v Římě. Našla jsem si tichý jednopokojový byt v historické budově stojící jen několik úzkých bloků od Španělských schodů, v úhledných stínech elegantních Zahrad Borgiů, přímo nad Piazza del Popolo, kde starověcí Římané pořádali závody vozatajů. Jistě, tato oblast postrádá onu rozmáchlou majestátnost mého sousedství v New Yorku s vyhlídkou na vjezd do Lincolnova tunelu, ale i tak…

Mně to stačí.

11

První jídlo, které jsem si v Římě dala, nebylo nic moc. Nějaké domácí těstoviny (špagety se zamíchanými přísadami) s osmaženým špenátem a česnekem. (Velký romantický básník Shelley kdysi napsal svému příteli do Anglie naprosto konsternovaný dopis o italské kuchyni: „Mladé ženy z vyšších vrstev opravdu jedí –nikdy neuhodneš co: ČESNEK!“) Kromě toho jsem měla artyčok, jen abych ho zkusila. Římané jsou na svoje artyčoky hrozně hrdí. Pak následovalo překvapení – vedlejší chod, který mi číšnice přinesla zadarmo: osmažené květy cukety s malou tečkou sýra uprostřed (připravené tak jemně, že si květy pravděpodobně nevšimly, že už nejsou na rostlině). Po špagetách jsem ještě zkusila telecí. Jo, a taky jsem sama vypila celou láhev domácího červeného vína. A pojedla jsem něco teplého chleba s olivovým olejem a solí. Jako dezert tiramisu.

Když jsem po večeři kráčela domů, někdy kolem jedenácté hodiny v noci, zaslechla jsem hluk, vycházející z jednoho domu v mé ulici. Znělo to jako sjezd sedmiletých dětí – možná narozeninový večírek? Smích, křik a pobíhání. Vystoupala jsem po schodech do svého bytu, lehla si do nové postele a zhasla světlo. Čekala jsem, až si začnu dělat starosti nebo plakat, protože to se mi po zhasnutí obvykle stávalo, ale ve skutečnosti mi bylo dobře. Fajn. Cítila jsem první příznaky spokojenosti.

Mé unavené tělo se otázalo mé unavené mysli: „Takže tohle jsi potřebovala?"

12

V každém velkém městě západní Evropy najdeme něco, co je všude stejné. Stejní Afričané všude prodávají zlevněné kabelky

sluneční brýle a stejní guatemalští hudebníci hrají „I’d rather be a sparrow than a snail“ na svoje bambusové flétny. Něco je ale specifické pro Řím. Jako ten prodavač sendvičů, který mě oslovuje „krásko“ pokaždé, když spolu mluvíme. Chcete mít panino ogrilované, nebo studené, bella? Nebo páry, které se na každém rohu líbají, jako kdyby tu probíhala nějaká soutěž, ovíjejí se kolem sebe na lavičkách, hladí se po vlasech i v rozkrocích a bez ustání se k sobě tulí a mačkají.

A pak tu jsou fontány. Plinius Starší kdysi napsal: „Když se člověk zamyslí nad hojností dodávky vody v Římě, pro lázně, nádrže, příkopy, domy, zahrady i vily, a vezme v úvahu vzdálenost, kterou voda musí urazit po vystavěných obloucích, provrtanými horami i přes překlenutá údolí, musí uznat, že na celém světě neexistuje nic zázračnějšího.“

O pár století později už jsem měla několik finalistů na pozici mé nejoblíbenější římské fontány. Jedna se nachází ve Ville Borghese. V jejím centru stojí rozpustilá bronzová rodina. Otec je faun a matka obyčejná lidská žena. Jejich dítě se s chutí láduje hrozny. Matka i otec zaujímají podivné pozice – stojí čelem k sobě, drží se vzájemně za zápěstí a oba se zaklánějí dozadu. Je těžké určit, zda se přetahují v potyčce, nebo radostně tančí, ale v každém případě z nich vyzařuje plno energie. Jejich ratolest jim v každém případě sedí na zápěstích, přímo mezi nimi, a nedbajíc na jejich veselí či svár, pochutnává si na hroznu vína a pohupuje pod sebou rozeklanými kopýtky. (Je po tátovi.)

Je začátek září 2003 a panuje tu teplé, ospalé počasí. Jsem v Římě už čtvrtý den a můj stín zatím nepadl na vstup do žádného kostela ani muzea. Dokonce jsem se ani nepodívala do žádného průvodce. Ale chodila jsem na nekonečné, bezcílné procházky, až jsem konečně nalezla drobné místo, kde, jak mě informoval přátelský řidič autobusu, prodávají nejlepšígelato v Římě. Jmenuje se „II Gelato di San Crispino“. Nejsem si tím jista, ale myslím, žeby se to dalo přeložit jako „zmrzlina křupavého světce“. Zkusila jsem kombinaci medu a lískových oříšků. Ještě toho dne jsem se tam vrátila na grapefruit s melounem. Pak, po večeři, jsem tam zavítala naposledy, jen abych si koupila pohár skořicovozázvorové.

Každý den jsem se snažila přečíst alespoň jeden novinový článek, bez ohledu na to, jak dlouhou dobu mi to zabere. Vyhledávala jsem si přibližně každé třetí slovo. Dnešní zprávy byly vskutku fascinující. Jen stěží si lze představit dramatičtější titulek než „Obesita! I Bambini Italiani Sono i Piu Grassi Europa! Dobrý Bože! Obezita! Ten článek, alespoň myslím, říká, že italské děti jsou nejtlustší v Evropě! Další četbou jsem seznala, že italská děcka jsou výrazně tlustší než německá a velice výrazně tlustší než francouzská. (Naštěstí chybí zmínka o tom, jak si italské děti vedou ve srovnání s americkými.) Starší italské děti jsou v poslední době také nebezpečně obézní, píše se v článku. (Výrobci těstovin se brání.) Tyto alarmující statistiky o dětské nadváze odhalila včera – zde není třeba překladu – „una commissione internazionalea. Trvalo mi téměř hodinu, než jsem rozluštila celý článek. Po celou dobu jsem jedla pizzu a poslouchala, jak jedno z italských dětí hraje na druhé straně ulice na akordeon. Nepřipadalo mi příliš tlusté, ale to mohlo být tím, že šlo o cikáně. Nevím jistě, jestli jsem poslední řádek článku nepřeložila špatně, ale zdá se, že vláda jednala o tom, že jediný způsob, jak řešit tuto krizi obezity v Itálii, spočívá ve zdanění nadváhy… Mohla by to být pravda? Půjdou po několika měsících, co se budu takhle cpát, i po mně?

Také je důležité číst každý den noviny, aby se člověk dozvěděl, jak je na tom papež. Tady v Římě se každý den informuje o jeho zdravotním stavu, podobně jako o počasí nebo televizním programu. Dnes je papež unavený. Včera byl méně unavený než dnes. Očekáváme, že zítra nebude již tak unavený, jako je nyní.

Jako bych se ocitla v jazykové pohádkové zemi. Co může být lepšího pro člověka, který se vždycky chtěl domluvit italsky, než pobyt v Římě? Jako kdyby někdo vymyslel město čistě proto, aby vyhovovalo mému přání, kde všichni (dokonce i děti, dokonce i řidiči taxíků a dokonce i herci v reklamách) hovoří touto magickou řečí. Jako kdyby se celá společnost domluvila, že mě naučí italsky. Dokonce i noviny tisknou v italštině, když jsem tady – vůbec jim to nevadí! Mají tu knihkupectví, která prodávají výhradně italsky psané knihy. Včera ráno jsem jedno takové našla a měla jsem pocit, že jsem vstoupila do čarovného světa. Všechno italsky – ba i Dr. Seuss. Procházela jsem se po obchodě, dotýkala se všech knih a doufala, že každý, kdo mě pozoruje, mě považuje za rodilého mluvčího. Ach, jak jsem si přála, aby se mi italština otevřela a zpřístupnila mi svá tajemství! To mi připomínalo podobný pocit, jaký jsem měla, když mi byly čtyři roky a ještě jsem neuměla číst, ovšem umírala jsem touhou se to naučit. Vzpomínám si, jak jsem seděla s matkou v čekárně u lékaře, držela si před obličejem časopis Dobrá hospodyňka, pomalu otáčela stránky, zírala na psaný text a doufala, že si ostatní dospělí v čekárně pomyslí, že umím číst. Od té doby jsem už nikdy tak vyhladověle netoužila po poznání. Našla jsem si v tom knihkupectví nějaká díla amerických básníků, kde byla na jedné straně vytištěna původní anglická verze a naproti italský překlad. Koupila jsem si jednu knihu od Roberta Lowella a druhou od Louise Glúckové.

Všude jsem narážela na lekce spontánní konverzace. Dnes jsem seděla na lavičce v parku, když tu ke mně přišla drobná stařenka v černých šatech, uhnízdila se vedle mě a jala se mě z nějakého důvodu plísnit. Zavrtěla jsem hlavou, zamlklá a zmatená. Omluvila jsem se a pronesla velice spisovnou italštinou: „Promiňte, ale já neumím italsky.“ Ta paní se zatvářila, jako by mě nejraději klepla dřevěnou lžící, kdyby nějakou měla. Namítla: „Ale rozumíte!“ (Zajímavé bylo, že téhle větě jsem opravdu rozuměla.) Pak chtěla vědět, odkud jsem. Řekla jsem jí, že z New Yorku, a zeptala se, odkud je ona. Překvapení
– byla z Říma. Jakmile jsem to uslyšela, tleskla jsem rukama jako malé dítě. Ach, Řím! Nádherný Řím! Já miluju Řím! Krásný Řím! Chvilku skepticky naslouchala mé primitivní rapsodii. Pak mě přerušila a zeptala se, jestli jsem vdaná. Odpověděla jsem, že jsem rozvedená.To bylo poprvé, co jsem to někomu řekla, a hned v italštině. Samozřejmě chtěla vědět: „Perche?" Inu… „proč“je těžké vysvětlit v každém jazyce. Zakoktala jsem se a nakonec jsem hlesla: „Lábbiamo rotto. Zkazili jsme to.“

Stařenka přikývla, vstala, odkráčela o kus dál na autobusovou zastávku a nastoupila do svého autobusu, aniž by se ke mně jedinkrát otočila. Zlobila se na mě? Z nějakého zvláštního důvodu jsem na ni na té lavičce v parku čekala ještě asi dvacet minut a zcela nerozumně jsem si myslela, že by se mohla vrátit a pokračovat v naší rozmluvě. Už nepřišla. Jmenovala se Celeste, vysloveno s č.

Později toho dne jsem objevila knihovnu. Páni, jak já mám ráda knihovny. Protože jsme ale v Římě, knihovna se nachází v krásné staré budově se zahradou uprostřed, o jejíž existenci byste nikdy nevěděli, kdybyste se jen dívali z ulice. Zahrada tvoří dokonalý čtverec s pomerančovníky a s fontánou v jeho středu. Ihned jsem poznala, že tahle fontána se zařadí mezi mé nejoblíbenější, ačkoli vypadala úplně jinak než ty, které jsem viděla dosud. Tak především nebyla vytesaná z císařského mramoru. Jednalo se o malou zelenou fontánku porostlou mechem. Připomínala střapatý, prosakující trs kapradin. (Vlastně vypadala přesně jako to divoké listoví, co vyrůstalo z hlavy oné postavy, kterou pro mne načrtl starý šaman v Indonésii.) Ze středu vystřikovala voda a vzápětí dopadala na listy s melancholickým, krásným zvukem, který bylo slyšet po celém nádvoří.

Našla jsem si lavičku pod jedním pomerančovníkem a otevřela knihu básní, kterou jsem si včera koupila. Od Louise Gluckové. Přečetla jsem si první báseň v italštině, pak v angličtině, a zarazila jsem se u tohoto verše:

Delcentro della mia vita venne una grandefontána…
Ze středu mého života tryská veliká fontána…
Odložila jsem knihu do klína a zachvěla se úlevou.

13

Musím přiznat, že nejsem ten nejlepší cestovatel na světě. Vím to, protože jsem hodně cestovala a potkala lidi, kteří jsou v tom opravdu skvělí. Od přírody. Setkala jsem se s lidmi, kteří disponují natolik nezdolnou konstitucí, že mohou klidně vypít plný hrnec vody z kalkatské stoky a neonemocnět. S lidmi, kteří dokážou vstřebávat cizí jazyky tak rychle, jako ostatní vstřebávají infekční choroby. S lidmi, kteří vědí, jak překonat hrozivou pohraniční stráž nebo přemluvit zarytého byrokrata, aby jim vydal vízum. S lidmi, kteří mají tu správnou výšku a postavu, takže vypadají úplně normálně, kamkoli se vydají – v Turecku se tedy mohou vydávat za Turky, v Mexiku se náhle změní v Mexičany, ve Španělsku si je můžete splést s Basky a v severní Africe dokážou nějak splynout s místními Araby…

Já těmito dovednostmi neoplývám. Tak za prvé se nedokážu vmísit do davu. Jako vysoká blondýna s růžovou pletí jsem ještě horší chameleón než plameňák. Ať už jedu kamkoli s výjimkou Důsseldorfu, všude křiklavě vyčnívám. Když jsem byla v Číně, na ulici za mnou přicházely různé ženy a ukazovaly mě svým dětem, jako kdybych byla nějaký pozoruhodný živočich na útěku ze zoo. A jejich děti – které nikdy nic podobného tomuhle fantomovi s růžovým obličejem a žlutou hlavou neviděly – při pohledu na mě často propukaly v pláč. To mi v Číně opravdu vadilo.

Také jsem špatná (nebo spíš líná) ve shánění informací o místě, kam mám namířeno – raději se tam prostě objevím a čekám, co se stane. Při takovém způsobu cestování se nejčastěji „přihodí“ to, že strávíte moře času zmateným postáváním na nějakém nádraží nebo úplně zbytečně utratíte spoustu peněz za hotely. Můj nevalný orientační smysl způsobil, že jsem v životě projezdila šest kontinentů jen s tou nejmlhavější představou o tom, kde se právě nacházím. Kromě pokaženého vnitřního kompasu jsem obdržela do vínku naprostý nedostatek osobního klidu, který se při cestování může hodit. Nikdy jsem se nenaučila, jak mám na obličeji nasadit ten dokonale prázdný výraz naprosté neviditelnosti, který je v nebezpečných cizích krajích tak užitečný. Však to sami znáte – ten superuvolněný výraz, jako že máte všechno pevně v rukou, díky němuž vypadáte, že patříte právě sem, tam, i kamkoli jinam – třeba i do centra pouličních nepokojů v Jakartě. Kdepak. Když nevím, co tu dělám, vypadám, jako že nevím, co tu dělám. Pokud jsem rozrušená nebo nervózní, vypadám rozrušeně nebo nervózně. A když se ztratím, což se stává často, vypadám, jako že jsem se ztratila. Na mé tváři se přímo odráží každá moje myšlenka. Jak to jednou formuloval David: „Ty máš pravý opak pokerové tváře. Máš něco jako… minigolfovou tvář.“

A ano, ty strasti, jež cestování vložilo na bedra mému trávicímu traktu! Opravdu nechci otevírat tuhle (promiňte mi ten výraz) plechovku s červy, a tak postačí říci, že jsem zažila všechny extrémy naléhavých zažívacích potíží. V Libanonu jsem jedné noci onemocněla tak prudce, až jsem si myslela, že se minějak podařilo chytit blízkovýchodní verzi viru Ebola. V Německu jsem trpěla zcela jiným typem střevní pohromy, a ta navždy změnila moje pocity ohledně výrazu „sovětský blok“. Pyšním se ovšem i jinými tělesnými slabinami. Hned první den cestování po Africe mi vypověděla záda, byla jsem jediná z celé skupiny, kdo se vynořil z venezuelské džungle s jedovatými pavoučími kousanci, a ptám se vás – naléhavě! – kdo se spálí na slunci ve Stockholmu?

Přes to všechno, cestování zůstává velkou láskou mého života. Vždycky jsem měla dojem, už od svých šestnácti let, kdy jsem se za peníze ušetřené za hlídání dětí vypravila do Ruska, že cestování stojí za všechny oběti nebo výdaje. Ve své lásce k cestování jsem stálejší a loajálnější než ke svým ostatním láskám. K cestování mám stejný vztah jako šťastná matka k svému nemožnému vřeštícímu novorozeněti trpícímu kolikou – zkrátka, je mi jedno, co kvůli němu musím podstoupit. Protože ho zbožňuju. Protože je moje. Protože vypadá stejně jako já. Může mě klidně celou pozvracet, jestli bude chtít – zkrátka mi to nevadí.

V každém případě, na plameňáka nejsem ve světě zase úplně bezmocná. Mám svou vlastní sadu technik na přežití. Jsem trpělivá. Vím, jak cestovat nalehko. Nebojím se žádného jídla. Ale můj hlavní cestovní talent spočívá v tom, že se dokážu spřátelit s kýmkoli. Skamarádím se i s mrtvým. Jednou jsem se v Srbsku spřátelila s válečným zločincem a on mě dokonce pozval, abych strávila dovolenou v horách s jeho rodinou. Ne že bych se pyšnila tím, že na seznamu mých nejbližších a nejdražších lidí figuruje masový vrah (musela jsem se s ním spřátelit kvůli článku, a taky proto, aby mi jednu nevrazil), ale chci tím jednoduše říct, že to dokážu. Pokud není v dohledu nikdo jiný, s kým bych mohla mluvit, pravděpodobně bych se skamarádila i s hromadou kytu. Proto se nebojímcestovat ani do nejodlehlejších míst na zeměkouli, jsou-li tam nějací lidé. Před odjezdem do Itálie jsem často dostávala otázku: „Máte v Římě nějaké přátele?“ Vždycky jsem zavrtěla hlavou, ze ne, ovšem v duchu jsem si pomyslela: Zatím ještě ne.

Přátele na cestách potkáte nejobvykleji náhodou, jako třeba když sedíte vedle sebe ve vlaku nebo v restauraci, případně v cele předběžného zadržení. Jenže na náhodná setkání se nikdy spoléhat nemůžete. Daleko systematičtější přístup spočívá vestarém dobrém „průvodním dopise“ (dnes nejspíš e-mailu), který vás formálně představí jako známého nějakého známého. To je úžasná metoda, jak se setkávat s novými lidmi, jste-li dostatečně nestoudní, abyste se k nim pozvali na večeři. A tak než jsem odjela do Itálie, každého známého v Americe jsem se zeptala, jestli nemá v Římě nějaké přátele, a musím vám tu šťastně oznámit, že jsem vyrazila do zahraničí se značně dlouhým seznamem italských kontaktů.

Mezi nominovanými na funkci mých nových italských přátel jsem dokonce spatřila osobu jménem… a teď se podržte… Luca Spaghetti. Luca Spaghetti je dobrý přítel mého kámoše Patricka McDonalda, kterého znám už ze školy. A je to opravdu jeho jméno, přísahám Bohu, nic si nevymýšlím. Na to je to příliš šílené. Chci říct – zamyslete se nad tím. Umíte si představit, že byste kráčeli životem se jménem Patrick McDonald?

V každém případě mám v úmyslu se s Lukou Spaghettim spojit, jak nejrychleji to půjde.

14

Nejdříve jsem si nicméně musela zvyknout ve škole. Moje hodiny začínají dnes – na Akademii jazykových studií Leonarda da Vinci, kde se budu učit italsky pět dní v týdnu, čtyři hodiny denně. Nemůžu se dočkat. Jsem náruživá studentka. Včera večer jsem si připravila šaty, právě tak, jako jsem to udělala před prvním dnem v prvním ročníku, i s botami z pravé kůže a novou krabičkou na svačinu. Doufám, že se budu učiteli líbit.

První den na akademii jsme museli všichni napsat test, aby nás mohli rozřadit do tříd podle znalostí. Jakmile jsem se o tom doslechla, začala jsem doufat, že se nedostanu na nejnižší úroveň naprostých začátečníků, protože to by bylo ponižující vzhledem k tomu, že jsem už celý semestr chodila v New Yorku na večerní školu pro rozvedené dámy, celé léto jsem strávila memorováním slovíček z pomocných kartiček a už týden žiju v Římě, kde trénuju svoje jazykové znalosti debatami o rozvodu se starými babičkami. Faktem je, že ani nevím, na kolika úrovních se v téhle škole učí, ale jak jsem zaslechla slovo úroveň, okamžitě jsem se rozhodla, že musím ten test udělat tak, aby mě zařadili do druhé, mezi mírně pokročilé – přinejmenším.

Dnes tedy venku lije jako z konve, já přicházím do školy brzy (jako jsem to dělala vždycky – šprtka!) a píšu test. Je tak obtížný! Nedokážu se prokousat ani desetinou! Umím toho italsky tolik, znám desítky italských slovíček, ale oni se mě neptají na to, co znám. Pak následuje ústní zkouška, a ta je ještě horší. Je tu ten hubený italský učitel, který se mě na něco vyptává, drmolí podle mě příliš rychle a já bych měla odpovídat podstatně lépe, ale jsem nervózní a dělám chyby ve věcech, které už znám (jako třeba, proč jsem řekla Vado a scuola místo Sono andata a scuola? To přece vím!).

Nakonec to ale dopadá dobře. Hubený italský učitel prochází můj test a vyznačuje, do které třídy budu chodit.
Mírně POKROČILÍ!
Výuka začíná odpoledne, a tak jdu na oběd (pečená čekanka), loudám se zpátky ke škole, samolibě procházím kolem všech těch studentů, kteří spadli do kategorie začátečník (a kteří musejí být opravdu molto stupido), a vcházím na svou první hodinu. Se studenty na stejné úrovni. Až na to, že rychle vychází najevo, že na mé úrovni rozhodně nejsou a že tu nemám co dělat, protože úroveň mírně pokročilých je skutečně nemožně těžká. Připadá mi, že sice držím hlavu nad vodou, ale jen taktak. Jako kdybych si skaždým nádechem lokla. Učitel, další vychrtlý chlapík (Proč jsou tuvšichni učitelé kost a kůže? Nedůvěřuju vyhublým Italům.), postupuje příliš rychle, vynechává celé kapitoly učebnice se slovy „To už znáte, tohle už taky znáte…“ a s mými plynně hovořícími spolužáky udržuje konverzaci o rychlosti kulometné palby. Žaludek se mi svírá hrůzou, lapám po dechu a modlím se, aby mě nevyvolal. O přestávce vybíhám na rozechvělých nohou z téhle třídy a peláším až zpátky do administrativní kanceláře, kde žadoním naprosto jasnou angličtinou, jestli by mě, prosím, prosím, nemohli přeřadit k začátečníkům. Vyhovují mi. A tak jsem tady.
Tenhle učitel je kulaťoučký a mluví pomalu. To je ohodně lepší.

15

Na mé třídě je zajímavé to, že tu nikdo z nás vlastně nemusí být. Je nás tu dvanáct, všech věkových skupin, z celého světa, a každý přijel do Říma ze stejného důvodu – studovat italštinu prostě proto, že se mu chtělo. Ani jeden z nás nedokáže popsat jediný praktický důvod, proč je tady. Nikomu neřekl šéf: „Je nezbytné, abyste se naučil italsky a my vás pak mohli vysílat uzavírat obchody do zámoří.“ Všichni, dokonce i ten upjatý německý inženýr, sdílejí týž motiv, který jsem považovala za výsostně svůj: Chceme umět italsky, protože se nám strašně líbí ten pocit. Ruska se smutným obličejem nám vypráví, že si dopřává lekce italštiny, protože „si myslím, že si zasluhuji něco krásného“. Německý inženýr říká: „Chci italštinu, protože miluji dolce vita – sladký život.“ (Až na to, že kvůli jeho těžkému německému přízvuku to zní, jako kdyby miloval „deutsche vital – německý život, kterého, jak se obávám, má za sebou už dost.)

Jak zjistím během nejbližších několika měsíců, existují dobré důvody pro to, že italština je nádherně nejsvůdnější řečí na světě a že nejsem jediný člověk, který si to myslí. Abyste pochopili proč, musíte si nejprve uvědomit, že Evropa kdysi bývala vřavoubezpočtu dialektů, odvozených z latiny, které se postupně během staletí formovaly do podoby samostatných jazyků – francouzštiny, portugalštiny, španělštiny, italštiny. Ve Francii, Portugalsku a Španělsku ovšem proběhla přírodní evoluce: nářečí nejvýznačnějšího města se postupně stalo uznávaným jazykem celého regionu. Dnešní francouzština je tak vlastně verze středověké pařížštiny. Portugalština je ve skutečnosti lisabonštinou a španělština je v podstatě madrileno. Jednalo se o vítězství hlavních měst – nejsilnější město nakonec určilo jazyk celé země.

Itálie je něco jiného. Jeden podstatný rozdíl spočíval už v tom, že Itálie velice dlouho nebyla jednotným samostatným státem. Sjednotila se poměrně pozdě (1861) a do té doby na Apeninském poloostrově existovaly městské státy, které mezi sebou věčně válčily a které ovládali hrdí místní šlechtici nebo jiné evropské mocnosti. Kus Itálie patřil Francii, kus Španělsku, část katolické církvi a část komukoli, kdo dokázal nějakou tu pevnost nebo palác uchvátit. Italští obyvatelé byli střídavě na tyto nadvlády hrdí nebo se za ně styděli. Většině z nich se moc nelíbilo, že jim vládnou ostatní Evropané, ale vždy tu byl ten apatický dav, který hlásal: „Franza o Spagna, purchi se magna“, což v nářečí, volně přeloženo, znamená: „Francouz nebo Španěl, když máš co jíst, tak co bys haněl“.

Toto vnitřní rozdrobení mělo za následek, že Itálie nikdy plně nesplynula, a o Italech platí totéž. Není tedy nijak překvapivé, že Italové po staletí hovořili a psali místními dialekty, kterým navzájem nerozuměli. Vědec z Florencie dokázal sotva komunikovat s básníkem na Sicílii nebo s obchodníkem v Benátkách (samozřejmě s výjimkou latiny, která byla ale sotva považována za národní jazyk). V 16. století se sešli italští intelektuálové a domluvili se, že je taková situace absurdní. Italský poloostrov potřebuje italský jazyk, přinejmenším v psané formě, na níž by se všichni shodli. Toto shromáždění moudrých hlav tedy učinilo něco naprosto bezprecedentního v celých dějinách Evropy – jeho účastníci vybrali nejkrásnější z místních dialektů a korunovali ho na italštinu.

Aby našli nejkrásnější nářečí, kterým se kdy v Itálii hovořilo, museli se vrátit o dvě století do minulosti, do Florencie 14. století. Jejich kongres tak za budoucí pravou italštinu vybral jazyk florentského básníka Danta Alighieriho. Když Dantevydal v roce 1321 svou Božskou komedii s podrobným popisem putování Peklem, Očistcem a Nebem, šokoval literární svět tím, že nepsal latinsky. Měl pocit, že latina je zkorumpovaná řeč elity a že její použití ve vážné próze „udělalo z literatury běhnu“, protože jí bylo možno rozumět pouze s aristokratickým vzděláním, pořízeným za peníze. Dante se místo toho obrátil na ulici, odposlouchal skutečnou mluvu Florenťanů (mezi něž v té době patřili i Dantovi současníci Boccaccio a Petrarca) a tento jazyk pak použil při tvorbě svého vyprávění.

Vytvořil svoje mistrovské dílo v takzvaném dolce stil nuovo, „sladkém novém stylu“ místního nářečí a toto nářečí svým psaním zpětně ovlivnil podobně, jako to později udělal s alžbětinskou angličtinou Shakespeare. Skupina vlasteneckých intelektuálů, která se podstatně později rozhodla, že Dantovu italštinu povýší na oficiální řeč Itálie, tudíž provedla podobné rozhodnutí, jako kdyby se jednoho dne na počátku 19. století sešli oxfordští profesoři a usnesli se, že od toho okamžiku budou v Anglii všichni hovořit čistou „shakespearovštinou“. A ono to opravdu fungovalo.

Italština, kterou se mluví dnes, tedy není italštinou římskou ani benátskou (ačkoli se jednalo o mocná vojenská i obchodní centra), a dokonce ani výhradně florentskou. V podstatě jde o jazyk Dantův. Žádný jiný evropský jazyk nemá tak umělecký původ. A asi žádná řeč nebyla nikdy tak cele určena k vyjadřování lidských emocí jako florentská italština 14. století, vyšperkovaná jedním z největších básníků západní civilizace. Dante sepsal svou Božskou komedii v terza rima, tercínách, tedy tříveršových slokách složených z deseti– nebo jedenáctislabičných jambických veršů, čímž dodal místnímu nářečí to, co učenci nazývají „kaskádovitý rytmus“ – rytmus, který podnes žije v překotné, poetické intonaci italských taxikářů, řezníků i vládních úředníků. Poslední verš Božské komedie, v němž Dante stane před samým Bohem, vyjadřuje smýšlení, které je snadno srozumitelné každému, kdo zná moderní italštinu. Dante píše, že Bůh není jen oslepujícím zjevením nádherného světla, ale především l’amor che move il sole e l’altre stele…

„Láska, která pohybuje sluncem a ostatními hvězdami.“ A tak opravdu není divu, že jsem si tak zoufale přála tento jazyk studovat.

16

Deprese a Samota mě v Itálii vystopovaly po několika dnech. Jednoho večera po šťastném dnu stráveném ve škole procházím Villou Borghese a slunce zalévá Svatopetrskou baziliku zlatou září. Připadám si v té romantické scéně spokojená, i když jsem tu sama, zatímco všichni ostatní v parku mají nějakého partnera nebo si hrají s rozesmátými dětmi. Zastavuji se a opírám o balustrádu, abych pozorovala západ slunce, a začínám příliš přemýšlet, myšlení se mění v zasmušilé hloubání, a zrovna v tom okamžiku mě ty dvě dostihují.

Přicházejí ke mně tiše a hrozivě jako Pinkertonovi detektivové a zastavují se vedle mě – Deprese nalevo, Samota vpravo. Nemusejí mi ukazovat svoje odznaky. Znám je moc dobře. Už roky si spolu hrajeme na kočku a na myš. Ačkoli musím přiznat, že mě překvapuje, když je potkávám v této elegantní italské zahradě za soumraku. Tady nemají co dělat, sem nepatří.

Říkám jim: „Jak jste mě tady našly? Kdo vám prozradil, že jsem jela do Říma?“
Deprese, za všech okolností vševěd, odpovídá: „Copak – ty nejsi ráda, že nás vidíš?“
"Jdi pryč,“ říkám jí.
Samota, citlivější z policistek, oznamuje: „Omlouvám se, madam, ale možná vás budu muset sledovat po celou dobu vašeho cestování. Takové je moje pověření.“
„Opravdu bych byla radši, kdybyste to nedělala,“ odpovídám jí a ona téměř omluvně pokrčí rameny, ale postoupí ještě o krok blíž ke mně.
Vzápětí mě rychle prohledávají. Vyprazdňují mi kapsy a zabavují veškerou radost, kterou jsem v nich měla ukrytou. Deprese mi dokonce zkonfiskovala i moji identitu – ale to dělá vždycky. Pak Samota zahajuje výslech, čehož se hrozím, protože pokaždé trvá hodiny. Samota je zdvořilá, ale neoblomná, a nakonec mě vždycky dostane. Ptá se, jestli mám povědomost o nějakém důvodu, proč bych měla být šťastna. Ptá se, proč jsem tu dnes večer opět sama. Ptá se (i když jsme touto linií výslechu prošly už alespoň stokrát), proč si nedokážu udržet fungující vztah, proč jsem zničila svoje manželství, proč jsem všechno zkazila s Davidem a vlastně s každým mužem, s nímž jsem kdy byla. Ptá se mě, kde jsem byla tu noc o svých třicátých narozeninách a proč se od té doby všechno zvrtlo. Chce vědět, proč nedokážu pochopit svoji roli, proč nejsem doma, nebydlím v pěkném domě a nevychovávám děti, jak by měla činit každá slušná žena mého věku. Ptá se, proč přesně se domnívám, že si zasluhuji dovolenou v Římě, když jsem si nadělala ze života takovou paseku. Zajímá se o to, proč si myslím, že mě útěk do Itálie učiní šťastnou. Ptá se, kde podle mého názoru skončím na stará kolena, jestli budu i nadále žít takhle.
Odcházím domů v naději, že je cestou setřesu, ale stále mě sledují jako dva najatí zabijáci. Deprese má těžkou ruku položenou na mém rameni a Samota mne kárá svým výslechem. Ani se nestavuji nikde na večeři, nechci, aby na mě koukaly. Nechci je pouštět na schody ke svému bytu, ale znám Depresi; má s sebou těžkou hůl, a tak nemám šanci zabránit jim ve vstupu, pokud se rozhodnou vejít.
„To není fér, že jste sem přijely,“ říkám Depresi. „Už jsem se vám vyplatila. Odkroutila jsem si svůj čas v New Yorku.“
Ale ona se na mě jen temně usměje, uvelebí se v mém oblíbeném křesle, hodí si nohy na stůl a zapálí si doutník, jehož ohavný dým záhy vyplní celý byt. Samota přihlíží a vzdychá, pak si zalézá ke mně do postele a přikrývá se – úplně oblečená a v botách. Zase s ní dnes v noci budu muset spát, já to prostě vím.

17

Svoje léky jsem přestala užívat teprve před několika dny. Připadalo mi tak šílené brát antidepresiva v Itálii. Jak bych tady mohla být deprimovaná?

Nikdy jsem nechtěla skončit na prášcích. Strašně dlouho jsem odolávala jejich užívání, především díky dlouhému seznamu osobních námitek (například: Američané berou příliš mnoho léků, neznáme dlouhodobé účinky téhle látky na lidský mozek, je zločin, že antidepresiva dnes v Americe užívají už i děti, léčíme příznaky, a nikoli příčiny havarijního stavu mentálního zdraví národa…). Přesto během posledních několika let mého života nebylo pochyb o tom, že jsem až po uši v problémech a že tyto problémy jen tak nepominou. Jak se mi rozpouštělo manželství a gradovalo moje drama s Davidem, vypěstovala jsem si všechny symptomy těžké deprese – nespavost, nechutenství, ztrátu libida, neovladatelný pláč, chronické bolesti zad i žaludku, odcizení a zoufalství, obtížné soustředění na práci, dokonce neschopnost se rozzlobit, když ten republikán ukradl prezidentské volby… seznam se táhl dál a dál.

Když se ztratíte v tomto hlubokém lese, občas vám nějakou dobu trvá, než si uvědomíte, že jste opravdu zabloudili. Velice dlouho si můžete namlouvat, že jste jen sešli pár kroků z cesty a že se na ni každým okamžikem můžete opět napojit. Pak nastávají další a další noci a vy pořád nemáte sebemenší tušení, kde jste, až nakonec dozraje čas přiznat si, že jste zabředli tak hluboko do lesa, že už ani nevíte, kterým směrem vychází slunce.

Utkala jsem se s depresí, jako kdyby se jednalo o můj životní zápas, což samozřejmě také byl. Začala jsem studovat vlastní depresi a pokoušela se rozplést její příčiny. Kde tkví kořeny vší té beznaděje? Jsou psychologické? (Chyba mých rodičů?) Jde jen o dočasný stav, o „těžké“ životní období? (Až skončí rozvod, skončí s ním i moje deprese?) Je dána geneticky? (Melancholie, nazývaná mnoha jmény, se v naší rodině dědí po mnoho generací, spolu se svým nešťastným společníkem Alkoholizmem.) Je podmíněna kulturně? (Jedná se prostě o důsledek života ženy v postfeministické Americe, která se snaží nalézt rovnováhu ve stále stresovějším a odcizenějším světě velkoměsta?) Souvisí s astrologií? (Jsem tak smutná, protože jsem extrémně citlivý Rak, jehož hlavní rysy ovládají labilní Blíženci?) Vyplývá z mé umělecké dráhy? (Netrpí snad umělci v jednom kuse depresemi, protože jsou příliš senzitivní a zvláštní?) Má evoluční původ? (Nesu v sobě zbytkovou paniku ze všech těch tisíciletí, kdy se můj druh pokoušel přežít v brutálním světě kolem?) Může za ni karma? (Jsou všechny ty záchvaty žalu následkem špatného chování v minulých životech a poslední překážkou před osvobozením?) Stojí za ní hormony? Jídlo? Jde o něco filozofického? Sezónního? O moje okolí? Dobývám se do dveří univerzální touhy po Bohu? Trpím nějakou chemickou nerovnováhou? Nebo si jenom potřebuju zasouložit?

Jak ohromný počet faktorů tvoří lidskou bytost! Nakolika různých vrstvách neustále fungujeme a jak mnoho různých vlivů na nás působí z našich myslí, těl, minulosti, rodiny, z našeho města, našich duší i našich obědů! Získala jsem dojem, že má deprese je pravděpodobně proměnlivou směsí všech těchto faktorů a zřejmě zahrnuje i nějaké věci, na něž jsem vůbec nepomyslela nebo jsem je nedokázala pojmenovat. A tak jsem se rozhodla bojovat na všech frontách. Nakoupila jsem si všechny možné knihy s těmi zahanbujícími tituly o tom, jak pomoci sama sobě (vždycky jsem je zabalila do posledního čísla Hustleru, aby cizí lidi neviděli, co čtu). Začala jsem chodit k terapeutce, která byla velice laskavá i bystrá. Modlila jsem se jako čerstvá jeptiška. Přestala jsem jíst maso (alespoň nakrátko) poté, co mi někdo řekl, že „jím strach zvířat, který cítila v okamžiku své smrti“. Nějaký nepříčetný masážní terapeut ve stylu new age mi sdělil, že bych měla nosit oranžové kalhotky, abych vyrovnala své sexuální čakry, a lidi zlatí – já to opravdu udělala. Vypila jsem tolik toho zatraceného bylinkového čaje svatého Jana, že bych jím uvedla do extáze celý ruský gulag, u mě ovšem s mizivým účinkem. Cvičila jsem. Vystavovala jsem se účinkům povznášejících uměleckých děl a vyhýbala se smutným filmům, knihám i písním (pokud někdo pronesl v jedné větě slova Leonard a Cohen, musela jsem opustit místnost).

Usilovně jsem se snažila zápasit s nekonečným pláčem. Vzpomínám si, jak jsem se ptala sama sebe jedné noci, kdy jsem se v slzách choulila ve stejném koutku stejné staré pohovky za stejného opakování stejně tesklivých myšlenek: „Nemůžeš na tomhle výjevu změnit alespoň něco, Liz?“ A jediné, co mě napadlo, bylo, že jsem se, neustále vzlykajíc, zvedla z pohovky a snažila se udržet rovnováhu na jedné noze uprostřed obýváku. Jen abych si dokázala, že ačkoli nedokážu zarazit proud slz ani změnit ponurý vnitřní dialog, nevymklo se mé kontrole úplně všechno: přinejmenším můžu hystericky brečet ve stoje na jedné noze. No co, nějak člověk začít musí.

Přecházela jsem ulici, abych kráčela po slunci. Spolehla jsem se na svou pomocnou síť – stýkala se s rodinou a rozvíjela ta nejlepší přátelství. A když mně vlezlé ženské časopisy ubezpečovaly, že boji s depresí rozhodně nepomáhá nízká sebeúcta, dala jsemsi udělat nový účes, koupila si atraktivní make-up a hezké šaty. (Když jedna přítelkyně pochválila můj nový vzhled, dokázala jsem si jen pro sebe smutně říct: „Operace Sebeúcta, zatracený den číslo jedna.“)

Léky byly tím posledním, co jsem po dvouletém bojis melancholií vyzkoušela. Smím-li tu vyjádřit svůj názor, myslím, že prášky byste vždycky měli zkoušet až nakonec. Moje rozhodnutí vydat se cestou „vitaminu dobré nálady“ dozrálo po noci, kdy jsem mnoho hodin seděla na podlaze ložnice a ze všech sil se snažila vymluvit si nápad, že bych si mohla podříznout zápěstí kuchyňským nožem. Diskusi ohledně nože jsem vyhrála, ale těsně. V té době se mi rojily v hlavě i jiné dobré nápady – že by moje utrpení mohl ukončit skok z okna nebo vystřelení mozku z hlavy. Ale noc strávená s nožem v ruce byla poslední kapka.

Hned ráno po východu slunce jsem zavolala přítelkyni Susan a žadonila, aby mi pomohla. Řekla bych, že žádná žena v historii celé mé rodiny nikdy nic podobného neudělala, žádná by si jen tak nesedla uprostřed silnice a neprohlásila v půlce života: „Už nemůžu ujít ani krok – někdo mi musíte pomoct.“ Těm ženám by to k ničemu nebylo. Nikdo by jim nepomohl – a ani pomoci nemohl. Jediným důsledkem takového rozhodnutí by bylo, že by i se svými rodinami vyhladověly k smrti. Nemohla jsem na ně přestat myslet.

A taky nikdy nezapomenu na Susaninu tvář, když přispěchala ke mně do bytu asi hodinu po mém nouzovém telefonátu a našla mě jako dokonalou hromádku neštěstí na pohovce. Obraz mé bolesti, zrcadlící se v jejím viditelném strachu o můj život, patří stále k těm nejstrašidelnějším vzpomínkám ze všech těch strašidelných let. Krčila jsem se v koutku gauče, zatímco Susan vyřizovala telefonáty a našla mi psychiatra, který mě přijme ještě téhož dne, aby si se mnou promluvil o možnosti předepsat mi antidepresiva. Poslouchala jsem jednu stranu rozmluvy, kterou Susan vedla s lékařem, a slyšela jsem, jak říká: „Bojím se, že si moje přítelkyně vážně ublíží.“ Toho jsem se bála taky.

Když jsem se toho odpoledne vydala navštívit psychiatra, zeptal se mě, proč mi trvalo tak dlouho, než jsem vyhledala pomoc – jako kdybych se už tak dlouho nesnažila pomáhat si sama. Pověděla jsem mu o svých námitkách a výhradách proti antidepresivům. Položila jsem mu na stůl výtisky všech tří knih, které už mi vyšly, a prohlásila: „Jsem spisovatelka. Prosím, neudělejte nic, co by mi poškodilo mozek.“ Odpověděl: „Kdybyste měla nemocné ledviny, neváhala byste užívat léky – tak proč váháte teď?“ Jenže to jen dokazuje, jak málo toho věděl o mé rodině. Gilbert by dost možná neužíval léky ani na ledviny. Jsme rodina, která nahlíží na všechny choroby jako na známku osobního, etického a morálního selhání.

Předepisoval mi několik různých léků – xanax, zoloft, wellbut-nn, busperin – dokud jsme nenašli kombinaci, po níž by mi nebylo na zvracení a moje libido by se nezměnilo v mlhavou vzpomínku z dávné minulosti. Rychle, během necelého týdne, jsem vnímala, jak mi do mysli vstupuje paprsek světla. Taky jsem se konečně vyspala. A to byl skutečný dar, protože když nemůžete spát, nemůžete se vyhrabat z příkopu, do něhož jste upadli – nemáte šanci. Pilulky mi vrátily ty posilňující, hojivé noční hodiny, způsobily, že se mi přestaly třást ruce, a uvolnily tu železnou obruč, která mi svírala hruď, i knoflík panického poplachu v mém srdci.

Nikdy jsem ale neměla dobrý pocit z toho, že užívám léky, byť mi okamžitě pomohly. Bez ohledu na to, kdo všechno mi říkal, že jsou dokonale bezpečné, se ve mně vždy svářily protikladné názory. Ty léky se staly součástí mého mostu na druhou stranu, o tom není sporu, ale chtěla jsem je vysadit tak brzy, jak jen to půjde. Začala jsem je brát v lednu 2003. V květnu už jsem si významně snižovala dávky. Jednalo se o ty nejtěžší měsíce – o poslední měsíce před rozvodem i o poslední měsíce vyčerpávajícího vztahu s Davidem. Mohla jsem je přečkat i bez léků, kdybych vydržela ještě o trochu déle? Mohla jsem přežít sama o sobě, sama se sebou? Nevím. To je ten problém s lidským životem – chybí tu kontrolní skupina, takže nikdo nikdy nezjistíjak by všechno dopadlo, kdyby bývalo došlo k úpravě nějaké proměnné.

Vím, že díky lékům mi moje utrpení nepřipadalo takkatastrofální. Za to jsem vděčna. Ale stejně jsem v otázce užívání psychofarmak vnitřně rozpolcená. Žasnu před jejich silou, ale mám obavy z jejich obecného rozšíření. Myslím, že by se v téhle zemi měly předepisovat a užívat daleko vzácněji a nikdy bez paralelně probíhajícího psychologického poradenství. Léčení symptomů libovolné nemoci bez prozkoumání jejích kořenů a příčin je klasický příklad pošetilého západního přesvědčení, že se tak kdokoli může opravdu uzdravit. Ty prášky mi možná zachránily život, ale dokázaly to pouze v kombinaci s dalšími přibližně dvaceti aktivitami, které jsem současně podnikala na svou spásu, a já doufám, že už je nikdy nebudu muset užívat znovu. Ačkoli mi jeden doktor sdělil, že bych mohla užívat antidepresiva v životě vícekrát, kvůli mým „sklonům k melancholii“, celou svou bytostí doufám, že se mýlil. Hodlám udělat cokoli, abych dokázala, že neměl pravdu, nebo přinejmenším bojovat se svými melancholickými tendencemi každým nástrojem, který mám po ruce. Nedokážu odhadnout, jestli mi to bude ku prospěchu, nebo ne.

Ale taková zkrátka jsem.

18

Aprávě jsem v Římě. A taky v pěkné bryndě. Do mého života se vrátily společníci Deprese a Samota a já si vzala svůj poslední wellbutrin už před třemi dny. Ve spodní zásuvce mám další pilulky, ale já je nechci. Chci se od nich oprostit navždy. Ale nechci mít ve své blízkosti ani Depresi se Samotou a nevím, co mám dělat. Dnes večer tedy vytahuji svůj nejsoukromější zápisník, který si nechávám vedle postele pro případ, že se dostanu do naléhavých potíží. Otvírám jej. Nalistuji první prázdnou stránku. Píšu: „Potřebuju tvou pomoc.“

Pak čekám. Za chvilku se objevuje odpověď, mým vlastním rukopisem:
Jsem tu. Co pro tebe mohu udělat?
A tak se obnovuje má nejpodivnější a nejtajnější konverzace. Zde, ve svém nejsoukromějším zápisníku, rozmlouvám sama se sebou. Hovořím s tím hlasem, který se mi ozval tu noc, kdy jsem se na podlaze koupelny v slzách modlila k Bohu o pomoc a něco nebo někdo tehdy řekl: „Vrať se do postele, Liz.“ Od tédoby jsem v časech nejvyšší nouze znovu nacházela onen hlas a objevila, že nejlepší způsob, jak se s ním spojit, je psaný dialog. Překvapilo mě, když jsem zjistila, že mám k tomu hlasu přístup prakticky za všech okolností, i během nejčernější úzkosti. Dokonce i za nejhoršího strádání je ten klidný, soucitný, milující a nekonečně moudrý hlas (který možná patří mně, ale taky možná ne tak docela) ochoten k písemné konverzaci – v kteroukoli denní i noční hodinu.
Rozhodla jsem se, že si nebudu dělat starosti s tím, že mluvit sam se sebou znamená schizofrenii. Možná ten hlas, k němuž se upínám, patří Bohu, nebo ke mně možná mým prostřednictvím promlouvá moje guru, nebo jde třeba o anděla, který byl přidělen memu případu, anebo je to mé vyšší já, případně opravdu pouze výtvor mého podvědomí, zkonstruovaný na ochranu před mými vlastními mukami. Svatá Tereza nazývala takové božské vnitřní hlasy „výroky“ – slovy nadpřirozena, která spontánně vstupují do mysli, jež je přeloží do našeho jazyka, aby nám poskytla nebeskou útěchu. Samozřejmě vím, co by o takových duchovních útěchách řekl Freud – že jsou iracionální a „nezasluhují si naši důvěru. Zkušenost nás učí, že svět není mateřská školka.“ Souhlasím – svět není mateřská školka. Ale právě ta skutečnost, že je tento svět tak komplikovaný, je přesně tím důvodem, proč občas musíte pro pomoc sáhnout mimo jeho jurisdikci a odvolat se k vyšší instanci, chcete-li najít útěchu či povzbuzení.
Na počátku svého duchovního experimentu jsem ve vnitřní hlas moudrosti neměla takovou víru. Vzpomínám si, jak jsem jednou vztekle popadla zápisník a načmárala vzkaz svému vnitřnímu hlasu – svému božskému niternému těšiteli – který zaplnil celou stránku velkými písmeny:
JÁ NA TEBE KURVA VŮBEC NEVĚŘÍM!!!!!!!“
Po chvilce jsem, stále ještě ztěžka oddechujíc, ucítila, jak se ve mně objevuje paprsekjasného světla, a vzápětí jsem zjistila, že píšu tuto pobavenou a neotřesitelně klidnou odpověď:
Tak komu to tedy říkáš?
Od toho momentu jsem o jeho existenci nezapochybovala. A tak i dnes v noci beru do ruky svůj zápisník. Dělám to poprvé, co jsem v Itálii. Píšu do něj, že jsem slabá a naplněná strachem. Vysvětluju, že se tu objevila Deprese se Samotou a že mám hrůzu z toho, že už nikdy neodejdou. Píšu, že už nechci užívat léky, ale bojím se, že budu muset. Jsem vystrašená z toho, že možná nikdy neposkládám svůj život dohromady.
V odpověď někde v mém nitru povstává dobře známá postava, která mi nabízí všechny jistoty, o nichž jsem si vždy přála, aby mi je nějaký člověk řekl, až budu v úzkých. Tohle jsem si napsala na stránku svého zápisníku:

Jsem tu. Miluji tě. Je mi jedno, jestli propláčeš celou noc – zůstanu s tebou. Jestli si budeš potřebovat vzít léky, jen do toho a vezmi si je – i s nimi tě budu milovat. Jestli je nebudeš muset užívat, budu tě milovat také. Nemůžeš udělat nic, co by tě připravilo o mou lásku. Budu tě ochraňovat, dokud nezemřeš, a po tvé smrti tě budu chránit dál. Jsem silnější než Deprese, statečnější než Samota a nic mě nemůže vyčerpat.

Toto podivné niterné gesto přátelství – pomocná ruka, kterou podávám sama sobě, když tu není nikdo jiný, kdo by mi poskytl útěchu – mi dnes v noci připomíná to, co se mi jednou stalo v New Yorku. Jednoho odpoledne jsem ve spěchu vešla do kancelářské budovy a vyrazila k čekajícímu výtahu. Jakmile jsem do něj vběhla, neočekávaně jsem zahlédla svůj vlastní odraz v zrcadle. V tu chvíli můj mozek udělal podivnou věc – ve zlomku vteřiny vychrlil tento vzkaz: „Hele! Tu přece znáš! To je tvoje přítelkyně!“ A opravdu jsem se pohnula směrem k vlastnímu obrazu, s úsměvem na rtech, abych se přivítala s tou ženou, na jejíž jméno jsem si sice nevzpomínala, ale jejíž tvář mi připadala tak povědomá. Vmžiku jsem si pochopitelně svůj omyl uvědomila a zahanbeně se zasmála tomu, že mě vyvedlo z míry zrcadlo jako nějakého psa. Dnes v noci se mi ale tato událost zničehonic vybavuje i během mého smutku v Římě a zjišťuji, že si dolů na stránku píšu uklidňující dodatek:

Nikdy nezapomeň, žes kdysi v nestřeženém okamžiku poznala v sobě samé svou přítelkyni.

Usínám se zápisníkem přitisknutým k hrudi, otevřeným na této nejčerstvější útěše. Když se ráno probouzím, pořád ještě cítím prodlévající zbytky pachu po Depresi, ale ona sama už tu nikde není. Někdy během noci vstala a odešla. A její kámoška Samota práskla do bot jakbysmet.

19

Tohle je ovšem zvláštní. Zdá se, že od příjezdu do Říma nejsem

schopna cvičit jógu. Mám za sebou roky pravidelného a vážně míněného cvičení, a dokonce jsem si s sebou vzala i podložku, spolu se svými nejlepšími úmysly. Ale prostě to tu nejde. Chci říct, kdy se mám začít protahovat? Před bleskurychlou italskou snídaní v podobě čokoládového pečiva a dvojitého cappuccina? Nebo po ní? Prvních pár dnů jsem každé ráno energicky rozložila podložku, ale zjistila jsem, že se při pohledu na ni dokážu jenom smát.

Jednou jsem dokonce coby svá podložka k sobě nahlas pronesla: „Tak dobrá, slečinko Penne ai Quattro Formaggi… ukažte, co umíte.“ V rozpacích jsem uložila podložku na dno kufru (odkud jsem ji, jak se později ukázalo, nevyndala dřív než v Indii). Pak jsem se šla projít a dala si pistachio gelato. Italové považují za naprosto rozumné, že si člověk dává pistáciovou zmrzlinu v půl desáté dopoledne, a na rovinu, víc jsem s nimi souhlasit nemohla.

Římská kultura zkrátka není ve shodě s kulturou jógy, alespoň podle mého názoru. Vlastně jsem se usnesla, že Řím a jóga nemají společného vůbec nic. Kromě toho, že obě slova mi volnou asociací připomínají tógu.

20

Potřebovala jsem si najít nějaké přátele. Tak jsem se do tohojmstila, teď je říjen a já jich mám už slušnou směs. Už znám v Římě dvě další Elizabethy. Obě jsou Američanky, obě jsou spisovatelky. První Elizabeth píše romány a druhá o jídle. Má svůj byt v Římě, dům v Umbrii, italského manžela a zaměstnání, kvůli kterému musí cestovat po Itálii, jíst a psát o tom do Gourmetu, takže se zdá, že v minulém životě musela rozhodně zachránit spousty topících se dětí. Není nijak překvapivé, že zná všechny nejlepší římské restaurace včetně gelaterie, kde se podává mražený rýžový pudink (a jestli tenhle pokrm neservírují v nebi, pak tam nechci). Nedávno mě vzala na oběd. Kromě jehněčího, lanýžů a carpaccia s oříškovou pěnou jsme si daly i exotickou malou porci nakládaných lampascione, což je –jak každý ví
– cibulka divokého hyacintu.

V tu dobu už jsem se samozřejmě také přátelila s Giovannim a Dariem, svým snovým tandemem dvojčat na výměnu jazykových dovedností. Giovanniho roztomilost z něj podle mého názoru činí italský národní poklad. Hned první večer, kdy jsme se setkali, si získal mou přízeň. Když rostla moje frustrace z toho, že si nedokážu vzpomenout na potřebná italská slova, položil mi ruku na paži a řekl: „Liz, musíš k sobě být velice zdvořilá, když se učíš něco nového.“ Někdy mám pocit, že je starší než já, vzhledem k jeho vážnému obočí, doktorátu z filozofie a politickým názorům. Ráda se ho pokouším rozesmát, ale Giovanni ne vždy chápe mé vtipy. Je těžké vyhmátnout humornou pointu v cizím jazyce. Zvlášť když sedíte s tak vážným mladým mužem, jako je Giovanni. Tuhle večer mi řekl: „Když mluvíš ironicky, nestačím ti. Jsem pomalejší. Jako kdybys byla blesk a já hrom.“

A já si pomyslela: Jasně, bejby! A ty jsi magnet, já ocel! Dones mi svou kůži, mou krajku si vem právě jak to je v písničce „Leather and lace“ Stevieho Nickse.

Přesto mě zatím nepolíbil.
Daria, jeho dvojče, příliš často nevídám, jenže Dario tráví moře času se Sofií. Sofie je nejlepší kamarádka z mé jazykové třídy a rozhodně je to člověk, s nímž byste taky chtěli trávit čas, pokud byste byli Dariem. Sofie je Švédka, ještě jí nebylo třicet a je tak zatraceně hezká, že byste ji mohli navléknout na háček a použít jako návnadu k lovení mužů všech národností i věkových skupin. Sofie si právě vzala čtyřměsíční neplacené volno z práce v nějaké švédské bance, k velkému zděšení rodiny a úžasu kolegů, jen proto, že chtěla odjet do Říma a naučit se mluvit krásnou italštinou. Každý den po vyučování sedáme u Tibery, lížeme zmrzlinu a studujeme. Vlastně to, co děláme, nelze opravdu nazvat „studiem“. Spíš se společně radujeme z italského jazyka, jako při nějakém úctyplném rituálu, a nabízíme jedna druhé nové nádherné idiomy. Nedávno jsme se například naučily, že un’amica stretta označuje „blízkou přítelkyni“. Jenže stretta doslova znamená těsná nebo přiléhavá, jako třeba obtažená sukně. Takže blízká přítelkyně je v italštině ta, kterou můžete nosit příjemně přitisknutou na kůži, a tou se pro mne stává moje mladá švédská přítelkyně Sofie.
Zpočátku bych si byla ráda myslela, že se Sofií vypadáme jako sestry. Ale pak jsme jednoho dne projížděli Řím taxíkem a chlápek za volantem se zeptal, jestli je Sofie moje dcera. Tedy, lidi, ta holka je asi jen o sedm let mladší než já. Mysl mi okamžitě začala pracovat na plné obrátky a pokoušela se vysvětlit, co ten člověk právě řekl. (Tak například, přesvědčovala jsem sama, sebe, tenhle rodilý římský taxikář neumí moc dobře italsky a chtěl se samozřejmě zeptat, jestli nejsme sestry.) Ale kdepak. Řekl dcera a myslel dceru. Co na to mužu odpovědět? V posledních letech jsem prošla peklem. Po tom rozvodu musím vypadat sešle a staře. Jenže jak se zpívá v té staré country písničce z Texasu: „Váleli mě bahnem, špínou, nahnali mě v soudní sál, a já přesto prese všechno před tebou tu stojím dál…“
Také jsem se spřátelila s bezvadným párem Marií a Giuliem, na které mě nasměrovala moje kamarádka Anne – americká malířka, co před pár lety žila v Římě. Maria pochází z Ameriky, Giulio z jižní Itálie. On je filmař, ona pracuje pro organizaci mezinárodní zemědělské politiky. On nemluví příliš dobře anglicky, zato ona hovoří plynně italsky (a taky francouzsky a čínsky, ale to mě tak nezastrašuje). Giulio se chce naučit anglicky a požádal mě, jestli by se mnou nemohl trénovat konverzaci. Další jazyková výměna. Pro případ, že dumáte nad tím, proč se nemohl učit anglicky od své ženy, rodilé Američanky, tak je to proto, že jsou manželé a kdykoli se jeden druhého pokusí něco naučit, vždycky se strašně pohádají. A tak se nyní scházím dvakrát týdně na oběd s Giuliem, abychom si vybrousili italštinu a angličtinu – pohodový úkol pro dva lidi, kteří si nelezou na nervy.
Giulio a Maria mají krásný byt, jehož nejimpozantnějším prvkem, alespoň podle mne, je stěna, již Maria pokryla rozzlobenými kletbami na Giuliovu adresu (načmáranými tlustým černým fixem), protože se zrovna hádali, „on ječí hlasitěji než já“ a ona mu chtěla taky nějak sdělit, co si o něm právě myslí.
Považuji Marii za ohromně sexy a tenhle výbuch vášnivého graffiti je dalším potvrzením mého názoru. Zajímavé ovšem je, že Giulio chápe počmáranou zeď jako jasnou známku toho, že Maria své city potlačuje, protože psala italsky a italština je až její druhý jazyk, ve kterém se musí na okamžik zamyslet, než ji napadnou ta správná slova. Giulio říká, že kdyby se Maria opravdu nechala unést zlostí – což nikdy nedělá, protože je správná anglosaská protestantka – psala by rodnou angličtinou. Podle něj všichni Američané takhle potlačují svoje emoce. Což z nich činí nebezpečné a potenciálně smrtící lidi, pokud nakonec vybuchnou.
„Divoši,“ uzavírá svou diagnózu.
Nejvíc se mi na tom líbí, že tento rozhovor vedeme u příjemné, uvolněné večeře a díváme se přitom na onu stěnu. „Ještě víno, miláčku?“ ptá se Maria.
Ale můj nejnovější dobrý přítel v Itálii je samozřejmě Luca Spaghetti. Mimochodem, i v Itálii je příjmení Spaghetti považováno za komické. Jsem za Luku vděčná, protože jsem se jeho itřednictvím konečně vyrovnala svému kamarádovi Brianovi, který měl takové štěstí, že vyrostl v sousedství jednoho původem indiánského chlapce jménem Dennis Ha-Ha, a proto se mohl vždycky vychloubat, že má kámoše s nejlepším jménem na světě. Konečně s ním mohu soutěžit.
Luca taky mluví dokonalou angličtinou a je dobrý jedlík (v italština una buonaforchetta – dobrá vidlička), takže představuje vynikajícího společníka pro věčně hladové lidi, jako jsem já. Často mi volá uprostřed dne a řekne: „Hele, jsem kousek od tebe – nechceš si zajít na rychlý šálek kávy? Nebo na porci hovězích oháněk?“ Hodně času trávíme v těch špinavých malých putykách v postranních uličkách Říma. Líbí se nám restaurace se zářivkovým osvětlením a bez nápisu venku. S umělohmotnými, červeně kostkovanými ubrusy. S domácím limoncello likérem. S domácím červeným vínem. S těstovinami podávanými v neuvěřitelném množství hrdými, ambiciózními místními chlapíky s chlupatými hřbety rukou a vášnivě opečovávanými ježky, které Luca nazývá „malí Juliové Caesarové“. Jednou jsem Lukovi řekla: „Připadá mi, že tihle muži se cítí na prvním místě jako Římané, na druhém jako Italové a na třetím jako Evropané.“ Opravil mě. „Ne – na prvním místě jsou Římané, na druhém Římané a na třetím taky Římané. A každý z nich je císař.“
Luca je daňový účetní. Italský daňový účetní, což znamená, že podle svého popisu je „umělec“, jelikož v Itálii mají několik set daňových zákonů a všechny si navzájem protiřečí. Takže vyplňování daňového přiznání zde vyžaduje jazzové improvizace. Myslím, ze je legrační, že je daňový účetní, protože mi to přijde jako příliš nudná práce pro tak bezstarostného člověka. Na oplátku se Luca domnívá, že legrační je moje druhá stránka – ta jogínská – kterou na mně nikdy nepozoroval. Nedokáže si představit, proč bych mohla chtít jet do Indie – a zrovna do nějakého ášramu – když můžu jednoduše strávit celý rok v Itálii, kam zjevně patřím. Kdykoli mě vidí, jak kouskem chleba vytírám zbytky omáčky z talíře a pak si ještě olizuju prsty, ptá se: „Co budeš jíst, až budeš v Indii?“ Někdy mě tím nejironičtějším tónem oslovuje „Gándhí“, obvykle když otvírám druhou láhev vína.
Luca taky hodně cestoval, ovšem tvrdí, že by nikdy nedokázal Zlt jinde než v Římě, blízko své matky, protože je koneckonců Ital
– co na to můžu říct? Ale nedrží ho tu jen jeho mamma. Nedávno mu bylo třicet a už od svých teenagerských let má stále stejnou přítelkyni (půvabnou Giulianu, kterou zamilovaně a výstižně popisuje jako acqua e sapone – „voda a mýdlo“ v její sladké nevinnosti). Všechny přátele má už od dětství a všichni pocházejí ze stejného sousedství. Každou neděli spolu sledují fotbalové zápasy – buď přímo na stadionu, nebo v baru (pokud římské týmy hrají mimo město) – a pak se vracejí každý sám do svých domovů, kde vyrostli, aby se pustili do nedělních odpoledních hostin, jež jim vystrojily jejich maminky a babičky.
Já bych se taky z Říma nestěhovala, kdybych byla Lukou Spaghettim.
Luca ovšem několikrát navštívil Ameriku a líbila se mu. New York City považuje za fascinující město, ale má za to, že tamější lidé příliš tvrdě pracují, i když připouští, že jim to zřejmě vyhovuje. Zatímco Římané sice také tvrdě pracují, ale nesmírně to nesnášejí. Co ale Luca Spaghetti opravdu nemá rád, je americké jídlo, které lze podle něj popsat dvěma slovy: Instantní pizza.
S Lukou jsem také poprvé zkusila ochutnat střeva novorozeného jehněte. To je totiž římská specialita. V oboru jídla je Řím ve skutečnosti dosti drsným místem, známým svými nekultivovanými tradicemi pojídání střev a jazyků – všech částí zvířat, které bohatí lidé na severu vyhazují. Jehněčí střeva chutnala dobře, pokud jsem moc nemyslela na to, co vlastně jím. Podávali je v hutné a ostré máslové omáčce, která sama o sobě byla výtečná, ale střeva měla tak trochu… inu… střevní konzistenci. Trochu jako játra, ale rozbředlejší. Byla jsem na tom dobře, dokud jsem se nezamýšlela nad tím, jak bych ten pokrm popsala, a nenapadlo mě: Nevypadá to jako střeva, ale spíš jako tasemnice. Pak jsem odsunula talíř stranou a objednala si salát.
„Nechutná ti to?“ staral se Luca, který tohle jídlo zbožňuje.
„Vsadila bych se, že Gándhí za celý život nikdy nejedl jehněčí střeva,“ odpověděla jsem.
„Ale mohl je jíst.“
„Ne, nemohl, Luko. Gándhí byl vegetarián.“
„Ale tohle můžou jíst i vegetariáni,“ trval na svém Luca. „Střeva nejsou maso, Liz. Střeva jsou jen sračky.“

21

Přiznávám, že někdy uvažuji nad tím, co tu dělám. Ačkoli jsem přijela do Itálie, abych zde zakusila rozkoše a potěšení, během prvních týdnů svého pobytu jsem cítila spíš paniku, jak by se do toho člověk vlastně měl pustit. Na rovinu, čiré potěšení není zrovna paradigmatem mé kultury. Pocházím z dlouhé linie supersvědomitých lidí. Matka pochází z rodiny švédských přistěhovalých farmářů, kteří na fotografiích vypadají, že kdyby náhodou spatřili něco příjemného, patrně by to rozdupali svými ocvočkovanými botami. (Můj strýc je všechny nazývá jediným slovem: volové.) Otcovu část mé rodiny zase tvořili angličtí puritáni, přísloveční svým přístupem k zábavě. Když se podívám na rodokmen mého otce až nazpět do 17. století, nacházím tam dokonce puritány jménem Dilingence nebo Meekness čili Píle a Pokora.

Moji rodiče vlastní malou farmu, kde jsme já i má sestra během dospívání pracovaly. Učili nás, abychom byly spolehlivé, zodpovědné, nejlepší ve třídě, nejvýkonnější opatrovnice dětí ve městě, jako opravdové miniaturní modely naší tvrdě pracující matky, napůl farmářky a napůl zdravotní sestry, nebo jako dva švýcarské armádní nože, výkonné a multifunkční. Zažívaly jsme hodně legrace, dost jsme se nasmály, ale naše stěny byly pokryty seznamy věcí, které je třeba vykonat, a já jsem nikdy neokusila zahálku ani se nestala jejím svědkem, ani jedenkrát za celý život.

Obecně vzato Američané nejsou schopni se uvolnit a užívat si čiré rozkoše. Sice jako národ hledáme zábavu, ale nikoli nezbytně potěšení. Američané utrácejí miliardy, aby se nějak zabavili – od porna přes tematické parky až po války, ale to není totéž jako tiše si užívat. Američané pracují déle, tvrději a po více hodin plných stresu než kdokoli v dnešním světě. Ale jak poznamenal Luca Spaghetti, zdá se, že nám to vyhovuje. Tento poznatek podporují i alarmující statistiky, podle nichž se řada Američanů cítí daleko šťastnější a naplněnější ve svých kancelářích než ve svých domovech. Nevyhnutelně všichni pracujeme příliš tvrdě, zcela se vyčerpáme, takže víkendy musíme trávit v pyžamech, živit se cereáliemi přímo z krabice a zírat na televizi v mírném komatu (což je sice protiklad k práci, ale není to zrovna totéž co potěšení). Američané neumějí nic nedělat. To je příčina onoho velkého smutného amerického stereotypu – přetaženého vedoucího pracovníka, který jede na dovolenou, ale nedokáže se tam uvolnit.

Jednou jsem se Luky Spaghettiho zeptala, jestli mají Italové na dovolené podobné problémy. Rozchechtal se tak bujaře, až málem vjel se svou motorkou do fontány.

„Kdepak!“ řekl. „My jsme mistři belfar niente."

Jde o rozkošný obrat. Belfar niente znamená „krásné nicnedělání“. Tohle si poslechněte: Italové byli tradičně vždycky tvrdí pracanti, zejména ti dlouho trpící dělníci známí jakobraccianti (tak se jim říká proto, že nemají nic než hrubou sílu svých paží – braccie –která jim pomáhá přežít na tomto světě). Ale dokonce i na pozadí těžké dřiny představovalo belfar niente vážený italský ideál. Krásné nicnedělání je cílem veškeré činnosti, konečná meta, které si ostatní vysoce váží. Čím vybraněji a příjemněji dokážete nic nedělat, tím většího úspěchu jste v životě dosáhli. K tomu ani není nutné, abyste byli bohatí. Existuje další nádherná italská fráze: l’arte d’arrangiarsi – umění dělat něco z ničeho. Umění proměnit několik jednoduchých pochutin v královskou hostinu nebo shromáždění několika přátel v ohromný festival. To dokáže každý s talentem ke štěstí, nikoli pouze boháči.

Pro mne ovšem hlavní překážku na pouti za čistým potěšením představoval do mého puritánského nitra hluboce zabudovaný pocit viny. Opravdu si zasluhuji takovou radost? To je taky hodně americký přístup – nejistota, jestli jsme si své štěstí dostatečně zasloužili. Planeta s názvem Řeklama v Americe zcela obíhá kolem potřeby přesvědčit nerozhodného zákazníka, že ano, vy si skutečné zasloužíte speciální radost! Tohle Pivo je pro Vás! Dnes si zasloužíte Přestávku! Protože jste jí Hodni! Urazili jste sem Dlouhou Cestu! A nejistý zákazník si pomyslí Jasně! Díky! Koupím si balení po šesti, sakra! Možná dokonce hned dvě balení! A vzápětí se dostaví reakce v podobě flámu. Následovaného výčitkami svědomí. Takové reklamní kampaně by v italské kultuře pravděpodobně neměly takový úspěch, protože tady lidé vědí, že si zasluhují dělat si v životě různé radosti. Italská odpověď na slogan Dnes si zasloužíte Přestávku!“ by zřejmě zněla: Jasně, o tom nepochybuj– Proto si chci jednu udělat v poledne, zajít k tobě domů a vyspat se s tvou ženou.

Což je taky asi důvod, proč mí italští přátelé neměli žádné námitky, když jsem jim řekla, že jsem zavítala do jejich země, abych zažila čtyři měsíce čisté rozkoše. Complimenti! Vai avantil Gratulujeme, odpovídali. Jen do toho. Vyhoď si z kopýtka. Buď naším hostem. Nikoho ani nenapadlo říct: „To je od tebe dost nezodpovědné“ nebo „Takový sobecký přepych“. Jenže i když mě Italové plně podporovali, já sama jsem se nedokázala zcela uvolnit. Během prvních týdnů v Itálii sebou všechny mé protestantské synapse nervózně cukaly a hledaly nějakou práci. Chtěla jsem si užívat potěšení za domácí úkol nebo v rámci nějakého velkého vědeckého projektu. Kladla jsem si takové otázky jako „Jak co nejúčinněji maximalizovat rozkoš?“. Přemítala jsem nad tím, jestli bych neměla veškerý čas v Itálii strávit v knihovně a studovat něco o dějinách rozkoší. Nebo bych mohla dělat rozhovory s Italy, kteří v životě okusili mnohá potěšení, vyptat se jich na ně a pako tomto tématu sepsat zprávu. (Řádkování dvě s dvou a půl centimetrovými okraji? Odevzdat jako první věc v pondělí ráno?)

Když jsem si uvědomila, že jediná otázka tu zní: „Jak definuji rozkoš já?“ a že se vskutku nacházím v zemi, kde mi lidé dovolí, abych na ni klidně hledala odpověď, všechno se změnilo. Všechno se stalo… lahodným. Stačilo se poprvé v životě každé ráno zeptat sama sebe: „Co bys chtěla dnes dělat, Liz? Z čeho bys měla radost právě teď?“ Nemusela jsem se starat o názory jiného člověka ani o nic jiného, a tak se tato otázka brzy soustředila výhradně na mě.

Bylo pro mne zajímavé zjišťovat, co v Itálii dělat nechci, jakmile jsem si udělila definitivní svolení k tomu, abych si zdejší pobyt jaksepatří užila. V Itálii totiž člověk naráží na tolik různých projevů rozkoší, že jsem rozhodně neměla čas otestovat všechny. Musíte si tu nějak určit priority, jinak vás to pohltí. Dospěla jsem tedy k závěru, že se nebudu zabývat módou, operou, kinem, přepychovými automobily ani lyžováním v Alpách. Dokonce jsem si ani nehodlala prohlížet příliš mnoho umění. Sice se tak trochu stydím, když to tu říkám, ale během celých čtyř měsíců v Itálii jsem nenavštívila jediné muzeum. (Ach, panebože – je to ještě horší. Musím se přiznat, že jedno jsem přece jen navštívila: Národní muzeum těstovin v Římě.) Zjistila jsem, že jediné, po čem opravdu toužím, je pochutnávat si na výtečných jídlech a hovořit krásnou italštinou. To bylo všechno. A tak jsem se rozhodla pro dvě hlavní rozkoše – mluvení a jídlo (se zvláštním přihlédnutím ke zmrzlinám).

Množství potěšení, které mi jídlo a mluvení přinášely, bylo nedocenitelné, a přitom tak prosté. Jednou v polovině října jsem strávila několik hodin, které pro nezúčastněného pozorovatele musely vypadat jako nic moc, ale pro mě se zařadily mezi nejšťastnější okamžiky celého mého života. Našla jsem nedaleko, jen pár ulic od mého bytu trh, kterého jsem si z nějakého důvodu nikdy předtím nevšimla. Tam jsem se přiblížila k malému stánku sezeleninou, kde nějaká Italka se synem prodávala vybraný sortiment ze svých produktů: bohaté, jasně zelené listy špenátu, rajčata tak krvavě červená, že vypadala jako býčí orgány, a hrozny barvy šampaňského se slupkou napjatou jako trikot revuální tanečnice.

Vybrala jsem si trs tenkého, světlého chřestu. Podařilo se mi zeptat se té ženy obstojnou italštinou, jestli bychsi nemohla koupit jen polovinu. Jsem sama, jak jsem jí vysvětlila, a tolik ho nepotřebuju. Okamžitě mi vzala chřest z ruky a rozpůlila ho. Zeptala jsem se jí, jestli je tenhle trh každý den na stejném místě, a ona odpověděla, že ano, od sedmi hodin ráno. Pak se na mě její syn, velice pohledný mladík, potutelně podíval a dodal: „Nebo se tu aspoň pokoušíme být od sedmi…“ Všichni jsme se zasmáli. Celý rozhovor probíhal v italštině – v řeči, jíž jsem ještě před pár měsíci neuměla promluvit jediné slovo.

Odešla jsem domů a uvařila si k obědu dvě světle hnědá vejce naměkko. Oloupala jsem je a položila na talíř vedle sedmi stonků chřestu (které byly tak tenké a křehké, že jsem je vůbec nemusela vařit). Přidala jsem několik oliv, čtyři kostky kozího sýra, které jsem si včera přinesla z formaggerie v naší ulici, a dva plátky růžového, olejového lososa. Jako dezert lahodnou broskev, kterou mi ta žena na trhu věnovala zadarmo a která byla stále teplá od římského slunce. Dlouhou dobu jsem se toho jídla ani nemohla dotknout, protože se jednalo o kulinářské mistrovské dílo, o skutečné vyjádření umění udělat něco z ničeho. Když jsem konečně plně vstřebala pohlednost svého oběda, sedla jsem si do ostrůvku slunečního světla na čistou prkennou podlahu a všechno jsem to snědla – prsty, zatímco jsem si pročítala svůj každodenní článek z italských novin. Štěstí přebývalo v každé molekule mého těla.

Dokud – jak se během prvních měsíců cestování stávalo pokaždé, když jsem si připadala tak spokojená – nespustil poplach můj pocit viny. V uších jsem slyšela pohrdavý hlas bývalého manžela: Takže kvůli tomuhle jsi všechno zahodila? Proto jsi zničila celý náš společný život? Kvůli pár stonkům chřestu a italským novinám?

Nahlas jsem mu odpověděla: „Tak za prvé, je mi to velice líto, ale do toho tobě už vůbec nic není. A za druhé, abych odpověděla na tvou otázku… ano!"

22

Zbývá vyřídit ještě jedno téma, které se v souvislosti s mou cestou za rozkošemi do Itálie přímo nabízí: A co sex?
Jednoduchá odpověď zní: Nechci žádný sex, když jsem tady. Podrobnější, a taky upřímnější odpověď by ovšem byla: Jistěže bych se někdy zoufale chtěla milovat, ale rozhodla jsem se všechny podobné aktivity na čas odsunout stranou. Nechci se s nikým zaplést. Samozřejmě mi chybí líbání, protože se strašně ráda líbám. (Stěžuju si na tohle téma tak často, že Sofie jednou vyčerpaně vzdychla: „Pro rány boží, Liz – jestli se ti to ještě zhorší, tak tě políbím já.“) Ale prozatím s tím nic dělat nehodlám. Když si připadám osamělá, pomyslím si: Tak prostě bud‘ osamělá, Liz. Nauč se, jak být sama. Zmapuj svoji samotu. Pro jednou v životě to vydrž. Vítej do lidské zkušenosti. Ale už nikdy nepoužívej tělo nebo emoce jiného člověka jako drbátko pro svoje vlastní nenaplněné tužby.

Jde spíš o nouzové záchranářské opatření než o cokoli jiného. V životě jsem se začala honit za sexuálními a romantickými rozkošemi velice časně. Sotva jsem stačila dospět, a už jsem měla prvního přítele a od svých patnácti let neustále nějakého kluka nebo muže (občas obojí). To je – hm, kolikpak – zhruba devatenáct let. Takže mám za sebou téměř dvě desetiletí komplikovaných dramat s různými muži. Jeden se překrýval s druhým a nebyly mezi nimi ani týdenní přestávky na vydechnutí. A nemohu si pomoct – mám dojem, že na mé cestě k dospělosti se jednalo spíš o přítěž.

Navíc mám problémy s vytyčováním hranic a udržováním odstupu. Nebo to možná není řečeno přesně. Abyste měli potíže s vytyčováním hranic, musíte nejprve nějaké hranice mít, že ano? Ale já se do osoby, kterou miluju, vždycky úplně ponořím. Jsem jako dokonale propustná membrána. Pokud vás miluju, můžete mít všechno. Můj čas, mou oddanost, moje tělo, moje peníze, moji rodinu, mého psa, peníze mého psa, čas mého psa – všechno. Pokud vás miluju, ponesu na svých bedrech všechnu vaši bolest, vezmu na sebe všechny vaše dluhy (ve všech možných významech tohoslova, jaké se na světě najdou), budu vás ochraňovat před vaší vlastní nejistotou, budu si do vás promítat všechny dobré vlastnosti, jakými jste ve skutečnosti nikdy neoplývali, a budu kupovat vánoční dárky pro celou vaši rodinu. Dám vám slunce i déšť, a pokud nebudouzrovna k máni, dostanete ode mne stvrzenku, že jsem je objednala. Tohle všechno ode mě dostanete a ještě víc, dokud se tak nevyčerpám a nespotřebuju, že jediný způsob, jak doplnit energii, pro mě bude představovat bláznivé poblouznění někým jiným.

Nepředkládám tato fakta s hrdostí, ale taková jsem zkrátka vždycky byla.
Nějakou dobu poté, co jsem opustila manžela, jsem se ocitla na jednom večírku a chlápek, kterého jsem sotva znala, mi řekl: „Víte, vy vypadáte jako úplně nový člověk, když teď máte jiného přítele. Dříve jste vypadala jako váš manžel, teď zase jako David. Dokonce se i oblékáte jako on a mluvíte jako on. Víte, jak se někteří lidé podobají svým psům? Myslím, že vy se podobáte svým partnerům.“
Drahý Bože, docela bych si od tohoto věčného cyklu potřebovala odpočinout, abych si dopřála trochu prostoru a mohla zjistit, jak vypadám a mluvím, když se zrovna nepokouším s někým splynout. A také buďme upřímní – pokud nechám intimní věci na čas stranou, mohu tím poskytnout štědrou veřejnou službu. Když se ohlédnu zpět na svoje romantické záznamy, nevypadají moc dobře. Jedna katastrofa provázela druhou. Kolik dalších různých typů mužů se mohu pokoušet milovat a u kolika budu nadále selhávat?
Vezměte si to takhle – kdybyste zažili deset vážných dopravních nehod za sebou, neodebrali by vám nakonec řidičský průkaz? Nechtěli byste to po nich nakonec sami?
A je tu poslední důvod, proč váhám s tím něco si s někým začít. Pořád miluju Davida a myslím, že vůči mému případnému novému partnerovi by to nebylo fér. Dokonce ani nevím, jestli jsme se s Davidem opravdu definitivně rozešli. Pořád jsme spolu trávili dost času, než jsem odjela do Itálie, ačkoli jsme spolu už dlouho nespali. Stále jsme si ale přiznávali, že oba chováme naděje, že možná jednoho dne… Já nevím.
Ale tímhle jsem si jista – jsem vyčerpaná z hromadících se důsledků života plného uspěchaných rozhodnutí a chaotických vášní. Když jsem vyrážela do Itálie, byly moje tělo i mysltotálně zničené. Připadala jsem si jako půda na pachtýřově pozemku, která zoufale potřebuje rok odpočinku. Proto jsem odjela.
Věřte mi, že si uvědomuju ironii situace, kdy jsem v Itálii v rámci svého putování za rozkošemi, a současně na sebe uvaluju dobrovolný celibát. Ale opravdu si myslím, že sexuální abstinence je pro mě momentálně to správné. Nejvíce jsem si tím byla jista té noci, kdy jsem slyšela sousedku odshora (velice hezkou italskou dívku s úžasnou sbírkou bot na vysokém podpatku), jak se ve společnosti posledního šťastného návštěvníka oddává tomu nejdelšímu, nejhlasitějšímu, nejkolosálnějšímu, nejmlaskavějšímu a nejakrobatičtějšími milování, jaké jsem kdy slyšela. Celé to trvalo dobře přes hodinu a nechyběly zvukové efekty hyperventilace ani divé zvířecí skřeky. Ležela jsem na patře přímo pod nimi, sama a unavená ve své posteli, a jediné, nač jsem dokázala myslet, bylo: To zní jako děsná dřina…
Samozřejmě mě občas přemáhá chtíč. Každodenně potkávám alespoň půl tuctu Italů, které bych si dokázala snadno představit ve své posteli. Nebo v jejich. Nebo kdekoli jinde. Na můj vkus jsou římští muži absurdně, bolestně, pošetile krásní. Krásnější než římské ženy, abych řekla pravdu. Italští muži jsou krásní stejným způsobem jako francouzské ženy, čímž mám na mysli, že ve své honbě za dokonalostí neopomíjejí jediný detail. Jako pudlíci na Přehlídce. Někdy vypadají tak dobře, že mám sto chutí jim zatleskat. Krása zdejších mužů mne nutí používat k jejich popisu rapsodie z romantických příběhů. Jsou „ďábelsky atraktivní“, „krutě pohlední“, případně „překvapivě svalnatí“.
Mám-li ovšem připustit něco, co není vůči mně příliš lichotivé, tito Římané na ulicích mi nevěnují víc než zběžný pohled. Vlastně mnohdy ani ten. Nejprve mi to připadalo znepokojivé. V Itálii už jsem jednou byla, ve věku devatenácti let, a pamatuju si neustálé obtěžování na ulici. A v pizzeriích. A v kinech. Ave Vatikánu. Nemělo to konce a bylo to hrozné. Jednalo se o skutečný problém při cestování Itálií, o potíž, která vám málem brala chuť k jídlu. Nyní, ve věku čtyřiatřiceti let, jsem zřejmě neviditelná. Jistě, občas na mě nějaký muž přátelsky promluví a řekne mi: „Dnes vypadáte nádherně, signorina,1’ ale není to tak běžné a agresivní. A ačkoli je samozřejmě milé, že vás v autobuse ne-ochmatává nějaký cizí odporný chlap, mám v sobě pořád určitou míru ženské hrdosti, takže musím přemítat: Co se tu změnilo? To já? Nebo oni?
Poptávala jsem se a ano, všichni se shodují na tom, že v uplynulých deseti či patnácti letech došlo v Itálii k výrazné změně. Možná jde o vítězství feminizmu nebo o postupný kulturní vývoj, případně o nevyhnutelný modernizující vliv připojení k Evropské unii. Anebo jsou prostě mladí muži zahanbeni příslovečnou lascív-ností svých otců a dědů. Ať už je ale tou příčinou cokoli, zdá se, že se celá italská společnost rozhodla, že útočné, dotěrné chování k ženám už není přijatelné. Dokonce ani mou krásnou mladou přítelkyni Sofii nikdo na ulici neobtěžuje, a švédské holky na tom byly vždycky nejhůř.
Shrnuto: Vypadá to, že si italští muži vysloužili cenu za Největší vylepšení.
Což pro mě představovalo úlevu, protože na chvíli jsem se obávala, že jde o mě. Měla jsem totiž strach, že mi třeba nikdo nevěnuje žádnou pozornost, protože už mi není devatenáct a nejsem hezká. Bála jsem se, že můj kamarád Scott mohl mít pravdu, když mi minulé léto řekl: „Jen se neboj, Liz – Italové už tě nebudou otravovat. Nejsou jako Francouzi, kteří letí na staré ženy.“

23

Včera odpoledne jsem šla s Lukou Spaghettim a jeho přáteli na fotbalový zápas. Sledovali jsme, jak hraje Lazio. V Římě mají dva týmy
– Lazio a AC Romu. Mezi mužstvy i jejich fanoušky existuje nesmírná rivalita, která dokáže rozdělit jinak šťastné rodiny a mírumilovné sousedy na zóny občanské války. Hned v dětství je důležité se rozhodnout, jestli budete fandit Laziu, nebo Romě, protože to do značné míry předurčí, s kým budete po zbytek svých dnů trávit nedělní odpoledne.

Luca má kolem sebe skupinu asi deseti blízkých přátel, kteří se navzájem milují jako bratři. Až na to, že půlka fandí Laziu a druhou tvoří fanouškové Romy. Nemohou si pomoct – narodili se v rodinách, kde to bylo dáno. Lukův dědeček (který, jak doufám, byl známý jako Nonno Spaghetti) věnoval svému vnukovi svetr v blankytně modré barvě Lazia, když se Luca sotva batolil. Luca tedy zůstane fanouškem Lazia až do smrti.

„Můžeme vyměnit manželku,“ vysvětlil. „Můžeme změnit zaměstnání, národnost, a dokonce i náboženství, ale nikdy nemůžeme změnit svůj tým.“

Mimochodem, italské slovo pro „fanouška“ zní tifoso. Odvozené skutečně od tyfu. Jinými slovy – horečnatě zapálený člověk.
Moje první návštěva fotbalového zápasu s Lukou Spaghettim pro mne představovala něco jako bláznivý banket italštiny. Na stadionu jsem se naučila plno nových a zajímavých slov, která nikde ve škole nepochytíte. Vedle mě seděl starší muž, který neustále chrlil nádhernou řádku kleteb, adresovanou hráčům dole na hřišti. O fotbale toho mnoho nevím, ale rozhodně jsem neztrácela čas tlrn, že bych Lukovi kladla nejapné otázky o hře. Místo toho jsem pořád chtěla vědět: „Luko, co právě říkal ten chlapík vedle? Co znamená cafoneT A Luca – aniž by spustil oči z hřiště – odpovídal: „Kretén. Znamená to kretén.“
Já jsem si to vždy svědomitě zapsala. Pak jsem zavřela oči a porouchala další porci řevu toho člověka, což vypadalo asi takhle:
Dai, dai, dai, Albertini, dai… va bene, va bene, ragazzo mio, perfetto, bravo, bravo… Dai! Dai! Via! Via! Nella porta! Eccola, eccola, eccola, mio bravo ragazzo, caro mio, eccola, eccola, ecco-ÁÁÁÁÁÁÁÁ! VAFFANCULO!!! FIGLIO DI MIGNOTTA!! STRONZO! CAFONE! TRADITORE! Madonna… Ah, Dio mio, perché, perché, perché, questo è stupido, e una vergogna, la vergogna… Che casino,che bordello… NON HAI UN CUORE, ALBERTINI! FAI FINTA! Guarda, non è successo niente… Dai, dai, ah… Molto migliore, Albertini, molto migliore, sì, sì, sì, eccola, bello, bravo, anima mia, ah, ottimo, eccola adesso… nella porta, nella porta, nell– VAFFANCULO!!!!!!!

Což se mohu pokusit přeložit nějak takto:

No tak, no tak, no tak, Albertini, no tak… dobře, dobře, můj chlapče,perfektní, vynikající, vynikající… No tak!No tak! Jeď! Jeď! Na bránu! To je ono, to je ono, to je ono, ty můj zlatej kluku, hochu drahá, to je ono, to je ono, to je – AÁAAA! JDI DO PRDELE! TY PITOMČE! TROUBOU KRETÉNE! ZRÁDCE!… Matičko božská… Ach, panebože, proč, proč, proč, taková hovadina, taková ostuda, taková hanba… Tojebordel, to je chlív… TY NEMÁŠ SRDCE, ALBERTINI!!!! JSEŠ PODVODNÍK! Koukněte, nic se nestalo… No tak, no tak, jo… To je lepší, Albertini, o moc lepší, jo, jo, jo, to je paráda, krásný, vynikající, ach, nádherný, to je ono… na branku, na branku, na braJDI DO PRDELE!!! ‚

Sedět těsně před tím mužem pro mě byl exkluzivní a šťastný zážitek. Milovala jsem každé slovo, které mu vyšlo z úst. Chtěla jsem zaklonit hlavu do jeho starého klína a navždy si nechat jeho výmluvné kletby vtékat do uší. A nejednalo se jen o něj! Celý stadion bouřil samými takovými monology. Tak horlivými a vroucnými! Kdykoli se na hřišti odehrála nějaká donebevolající nespravedlnost, celý stadion vyskočil na nohy a všichni vztekle mávali rukama a povykovali, jako kdyby se všech dvacet tisíc lidí účastnilo veřejné hádky. Hráči Lazia nezůstávali v dramatičnosti pozadu za svými fanoušky, převalovali se na trávníku v bolestech jako při smrtelné scéně z Julia Caesara, hráli tak, aby z toho něco měli i diváci

dední řadě, načež se za dvě vteřiny vymrštili na nohy a vedli další útok na branku.
I tak ovšem Lazio prohrálo.
Protože se potřebovali trochu rozveselit, zeptal se Luca Spaghetti svých přátel: „Nepůjdeme někam ven?“
Předpokládala jsem, že to mělo znamenat: „Nepůjdemeněkam do baru?“ Přesně to by udělali fanoušci v Americe, kdyby jejich oblíbený tým dostal na frak. Šli by do baru a tam by se jaksepatří nalili. Tak by se zachovali nejen Američané, ale i Angličané, Australané, Němci… všichni, že? Ale Luca nešel s přáteli do baru, aby si zvedli náladu. Šli do pekárny. Do malého, neškodného pekařství schovaného ve sklepě v jedné těžko popsatelné římské čtvrti. Bylo tu toho nedělního večera našlapáno. Ale tak tomu je po zápasech vždycky. Fanoušci Lazia se tu pokaždé stavují cestou domů, aby hodiny postávali na ulici, opírali se o svoje motorky, povídali si o utkání, vypadali chlapsky k pohledání, a k tomu všemu se cpali pečivem.
Miluju Itálii.

24

Učím se přibližně dvacet nových italských slovíček denně. Když kráčím po městě, pořád studuji – listuji svými kartičkami a vyhýbám se ostatním chodcům. Kde se v mém mozku bere místo na uskladnění těch nových slov? Doufám, že se má mysl rozhodla odstranit nějaké staré negativní myšlenky a smutné vzpomínky a že je nahrazuje těmito zářícími novými slovíčky.

Pracuji usilovně na své italštině, ale stále doufám, že se mi jednoho dne prostě zjeví, celá a dokonalá. Jednoho dne otevřu ústa a jakýmsi kouzlem budu mluvit plynně. Pak se stanu skutečnou rtalskou holkou, místo abych byla totální Američankou, která Pořád nedokáže slyšet, jak někdo přes ulici křičí na svého kamaráda "Marco!“, aby přitom neměla chuť instinktivně zvolat v odpoveď: „Polo." Přála bych si, aby se italština jednoduše usadila v mém nitru, ale ten jazyk oplývá tolika zádrhely. Tak například, proč jsou italská slova pro „strom“ a „hotel“ (albero a albergò) tak strašně podobná? Neustále omylem lidem tvrdím, že jsem vyrostla na farmě vánočních hotelů, místo přesnějšího a poněkud méně surrealistického popisu „na farmě vánočních stromků“. A pak tu existují slova, která mají dvojité nebo i trojité významy. Příkladem je slovo tasso. To může představovat úrokovou sazbu, jezevce nebo tis. Předpokládám, že záleží na kontextu. Nejvíce mne ale zneklidnilo, když jsem narazila na italská slova, která jsou – nerada to říkám –ohyzdná. Chápu to jako osobní urážku. Je mi líto, ale rozhodně jsem nepřijela až do Itálie, abych se učila vyslovovat příšernosti jako je schermo (obrazovka).

Jinak to ale stálo za to. Studium italštiny většinou představuje čiré potěšení. Zažíváme s Giovannim velice krásné chvíle, když jeden druhého učíme anglické a italské idiomy. Onehdy večer jsme hovořili o frázích, které člověk použije, pokud chce utěšit někoho v nouzi. Řekla jsem Giovannimu, že v angličtině občas říkáme: „Já tam byl taky.“ To mu nejprve nebylo jasné – kde jsem byl taky} Ale vysvětlila jsem mu, že hluboký zármutek je občas skoro jako konkrétní místo se specifickými souřadnicemi na mapě času. Když stojíte v lese žalu, nedokážete si představit, že byste někdy mohli objevit cestu na lepší místo. Ale když vás někdo jiný ujistí, že se sám kdysi ocitl na tomtéž místě, a podařilo se mu odtamtud uniknout, přinese vám to naději.

„Takže smutek je nějaké místo?“ zeptal se Giovanni.
„A někdy na něm lidi bydlí po mnoho let,“ odpověděla jsem. Na oplátku mi Giovanni sdělil, že Italové se zase utěšují větou L’ho

provato sulla mìa pelle, což znamená: „Prožil jsem to na vlastní kůži.“ Tím chtějí říct: Také jsem se takhle popálil nebo poranil a přesně vím, čím procházíš.

Můj zatím nejoblíbenější italský výraz je ale jednoduché, běžné slovo:
Attraversiamo.
Znamená: „Přejděme na druhou stranu.“ Přátelé to neustále říkají jeden druhému, když kráčejí po chodníku a rozhodnou se, že je načase pokračovat v cestě po druhé straně ulice. Tím chci naznačit, že jde o banální slovo. Není na něm nic zvláštního. Přesto mě z nějakého důvodu vždycky rozechvěje. Když mi ho
Giovanni poprvé řekl, kráčeli jsme zrovna nedalekoKolosea, áhle jsem ho slyšela vyslovit ty krásné slabiky a na místě jsem se stavila, abych se ho zeptala: „Co to znamená? Cos to právě řekl?“ Attraversiamo!"
Nedokázal pochopit, co se mi na něm tak líbí. Přejděme ulici? Mně však zní jako perfektní kombinace zvuků italštiny. Tesklivé a na úvod, rozkolísaný trylek, uklidňující s a prodlévající „i-á-mo“ na závěr. To slovo miluju. Teď ho říkám pořád. Vymýšlím si výmluvy, jen abych ho mohla vyslovit. Sofie z něho šílí. Přejděme! Přejděme! Neustále ji tahám sem a tam přes bláznivý římský provoz. Ještě nás tím slovem obě zabiju.
Giovanniho nejoblíbenější slovo v angličtině zní sralbotka. Luca Spaghetti zase má rád výraz vydyndat.

25

VEvropě těchto dnů probíhá mocenský boj. Několik měst spolu soupeří o to, které z nich se stane velkou metropolí Evropy jedenadvacátého století. Bude to Londýn? Paříž? Berlín? Curych? Nebo možná Brusel, středisko mladé unie? Všechny se snaží překonat ostatní – kulturně, architektonicky, politicky i finančně. Mělo by ale zaznít, že Řím se neobtěžoval přidat k těmto závodům o status. Řím nesoutěží. Řím všem snahám a úsilí jen přihlíží, naprosto nezdolný a vyzařující sebedůvěru: Dělejte si, co chcete, ale já jsem pořád Řím. Tato královská, hluboce zakořeněná i vyzrálá sebejistota tohoto města mne inspiruje. Je tak pobavená a zároveň monumentální, protože si uvědomuje, že vyrůstá z dlaně samých dějin. Moc ráda bych coby stará dáma jednou byla jako Řím.
Dnes jsem se vydala na šestihodinovou okružní procházku městem. Na tom není nic obtížného, zejména pokud se člověkdostatečně často zastavuje, aby natankoval espreso a pečivo z lístkového cesta. Vyrážím od dveří svého bytu a procházím kosmopolitním nákupním střediskem, které tvoří mé sousedství. (I když bych to nenazvala přímo sousedství, alespoň ne v tradičním smyslu toho slova. Chci říct
– jde-li o sousedství, pak mými sousedy jsou obyčejní všední lidé se jmény jako Valentinovi, Gucciovi nebo Armaniovi.) Vždy se jednalo o luxusní čtvrť. Rubens,Tennyson, Stendhal, Balzac, Liszt, Wagner, Thackeray, Byron, Keats – ti všichni žili tady. Bydlím v oblasti, které se kdysi říkalo „anglické ghetto“, kde přebývali všichni ti nóbl aristokrati při svých toulkách Evropou. Jeden londýnský turistický klub se vlastně jmenoval „Společnost Dilettanti“ –představte si, jak někdo upozorňuje na to, že je diletant! Ach, ta krásná nestoudnost takového gesta…

Kráčím k Piazza del Popolo s velkým obloukem, který zhotovil Bernini na počest historické návštěvy královny Kristiny Švédské (jež ve skutečnosti byla jednou z neutronových bomb dějin. Takhle popisuje tuto velkou královnu moje švédská kamarádka Sofie: „Uměla jezdit na koni i lovit, byla učená, přestoupila ke katolictví, a vyvolala tím obrovský skandál. Podle některých lidí se ve skutečnosti jednalo o muže, ale pravděpodobně byla přinejmenším lesbička. Oblékala se do kalhot, jezdila na archeologické výzkumy, sbírala umění a odmítla po sobě zanechat dědice.“) Vedle oblouku se nachází kostel, který můžete zadarmo navštívit a zhlédnout dva obrazy od Caravaggia, zachycující umučení svatého Petra a konverzi svatého Pavla (přemoženého Boží dobrotou natolik, že padl na zem ve svatém vytržení – dokonce ani jeho kůň tomu nemůže uvěřit). Tyhle Caravaggiovy malby na mě vždy mohutně zapůsobí, ale rozveseluju se tím, že přejdu na opačnou stranu kostela a prohlížím si fresku, jež zahrnuje toho nejšťastnějšího, nejtrhlejšího a nejrozhihňanějšího Ježíška z celého Říma.

Znovu se vydávám na jih. Míjím Palazzo Borghese, budovu, která poznala řadu slavných nájemníků včetně Paulině, Napoleonovy skandální sestry, která zde vystřídala bezpočet milenců. Také s oblibou používala služebné jako podložky pod nohy. (Člověk vždycky doufá, že si tu větu v Průvodci po Římě přečetl špatně, ale ne – je to tu černé na bílém. Paulině se také s oblibou dávala do koupele nosit „obrovským černochem“.) Vzápětí se procházím po břehu velké, bažinaté, vesnicky vypadající Tibery až k Tiber-skému ostrovu, což je jedno z mých nejoblíbenějších klidných zákoutí Říma. Tento ostrov byl po celou historii neustále spojován s léčením. Po moru v roce 291 př, n. 1. zde byl postaven Aeskulapův chrám, ve středověku zde zase skupina mnichů nazývajících se Fatebenefratelli (což se dá přeložit nějak jako „Bratři dobrodějové“) vybudovala nemocnici, a nemocnice vlastně na ostrově stojí i dnes.

Přecházím přes řeku k Trastevere – čtvrti, kterou údajně obývají ti nejopravdivější Římané, dělníci, chlápci, kteří během staletí postavili všechny monumenty na opačné straně Tibery. V tichérestauraci si s ním oběd a zdržuji se nad svým pokrmem a vínem několik hodin, protože v Trastevere vám nikdo nebrání, abyste se zdrželi nad svým obědem, pokud je to to, co zrovna chcete dělat. Objednávám si směs bruschette, nějaké ty spaghetti cacio epepe (tu jednoduchou římskou specialitu – těstoviny podávané se sýrem a pepřem) a potom malou porci pečeného kuřete, o niž jsem se nakonec rozdělila s potulným psem, který mě sledoval při jídle tak, jak to dovedou jen toulaví psi.

Poté jsem se vrátila zpátky přes most a staré židovské ghetto – těžce depresivní místo, jež přežilo celá staletí, dokud je nevyklidili nacisté. Vydávám se na sever kolem Piazza Navona s mamutí fontánou vzdávající čest čtyřem velkým řekám na planetě Zemi (včetně hrdě, byť ne zcela přesně uvedené líné Tibery). Pak se vyrážím kouknout na Panteon. Snažím se na něj podívat pokaždé, kdy se mi naskytne příležitost, protože jsem koneckonců v Římě a jedno staré úsloví říká, že kdo se vrátí z návštěvy Říma, aniž by viděl Panteon, „odešel i přišel jako osel“.

Cestou domů si ještě trochu zajdu a zastavuju se na adrese, která mi připadá zvláštně dojemná – U Augustea. Tahle velká, kruhová, zchátralá hromada cihel zahájila svou dráhu jako skvostné mauzoleum, postavené Octavianem Augustem a určené k uložení jeho ostatků i ostatků jeho rodiny až do skonání světa. Pro toho císaře muselo být tehdy nepředstavitelné, že by se Rím někdy mohl stát něčím jiným než mohutnou říší uctívající právě jeho. Jak mohl předvídat zhroucení celého impéria? Nebo vědět, že po zničení akvaduktů barbary a zpustnutí velkých cest se město dočista vylidní a bude trvat téměř dvacet století, než se Římu vrátí stejný počet obyvatel, jakým se mohl vychloubat v časech své nej-větší slávy?

Augustovo mauzoleum padlo za oběť zlodějům v temném období. Někdo ukradl císařův popel – těžko říct, kdo to mělna svědomí. Ve 12. století byl tento monument nicméně obnoven jakožto pevnost mocné rodiny Colonnů na obranu před útoky různých válčících šlechticů. Pak se Augusteum nějak proměnilo ve vinici, vzápětí v renesanční zahradu, arénu pro býčí zápasy (to už jsme v 18. století), potom sklad ohňostrojů a koncertní síň. Ve třicátých letech 20. století se pozemky staly majetkem Mussoliniho a ten jim vrátil jejich klasické poslání, aby se jednou staly konečným místem odpočinku jeho ostatků. (Ani on si zřejmě nedokázal představit, že se Řím někdymůže stát něčím jiným než říší, uctívající Mussoliniho.) Jeho fašistický sen se samozřejmě neuskutečnil, ani se mu nedostalo královského pohřbu, jaký očekával.

Dnes je Augusteum pohřbené hluboko v zemi a představuje jedno z nejklidnějších a nejosamělejších míst v Římě. Kolem rostlo po staletí okolní město. (Podle empirického pravidla se každý rok nashromáždí přibližně dva a půl centimetru vysoká vrstva suti.) Provoz nad monumentem se točí v hektickém kruhu a sem dolů –tedy pokud mohu soudit – nikdo nechodí z jiného důvodu, než aby tyto prostory použil jako veřejné toalety. Ale budova stále existuje, nese s grácií svůj římský původ a čeká na své další vzkříšení.

Trvalost Augustea mne uklidňuje – ta stavba urazila naprosto nevyzpytatelnou dráhu, a přitom se vždycky přizpůsobila konkrétní divokosti doby. Augusteum je pro mě jako žena, která vedla totálně šílený život – začala dejme tomu jako žena v domácnosti, nečekaně se stala vdovou, pak začala v revui tančit s vějířem, aby si vydělala nějaké peníze, vzápětí se řízením osudu stala první zubařkou, která vyletěla do vesmíru, jen aby nato zkusila štěstí v národní politice – a které se při tom všem podařilo uchovat si osobní integritu.

Dívám se na Augusteum a napadá mě, že můj život možná nakonec nebyl tak příliš chaotický. To jen okolní svět je chaotický a přináší nám všem změny, které nikdo z nás nemůže předvídat. Augusteum mě varuje, abych se nedržela žádných zastaralých představ o tom, kým jsem, co reprezentuji, komu patřím nebo jakou úlohu možná jednou budu chtít plnit. Včera jsem mohla být velkolepým pomníkem – ale zítra se třeba stanu skladištěm raket k ohňostrojům. Dokonce i ve Věčném městě, říká tiché Augusteum, musí být člověk neustále připraven na bouřlivé a nikdy nekončící vlny proměny.

26

Těsně předtím, než jsem se přesunula z New Yorku do Itálie, jsem si poslala napřed krabici knih, která měla dorazit do mého římského bytu během čtyř až šesti dnů, ale mám dojem, že italská pošta tuto instrukci musela chybně přečíst jako „čtyřicet šest dnů“, protože už uběhly dva měsíce a po mých knihách nikde ani památky. Italští přátelé mi doporučovali, abych na tu krabici zapomněla. Podle nich může, ale taky nemusí dorazit, ovšem v každém případě jsou takové věci zcela mimo naši kontrolu.

„Třeba ji někdo ukradl?“ otázala jsem se Luky Spaghettiho. „Nebo ji ztratili na poště?“
Zakryl si oči. „Neklaď takové otázky,“ zaúpěl. Jen se zbytečně rozčilíš.“
Záhadné zmizení krabice vyprovokovalo jednoho večera dlouhou diskusi mezi mnou, mou americkou přítelkyní Mariou a jejím manželem Giuliem. Maria je toho názoru, že civilizovaná společnost by měla fungovat tak, že se člověk na takové služby, jako je doručení zásilky patřičným způsobem, může spolehnout, ale Giulio si dovoluje nesouhlasit. Argumentuje, že pošta není v rukou člověka, nýbrž osudu, a doručení zásilky nemůže nikdo zaručit. Maria podrážděně poznamenává, že se zřejmě jedná o další rozdíl mezi protestanty a katolíky. Tento rozdíl je podle ní nejpatrnější na skutečnosti, že Italové – včetně jejího manžela – si nikdy nemohou dělat plány do budoucna, dokonce ani na jediný týden dopředu. Když se zeptáte protestantky z amerického Středozápadu, jestli k vám přijde příští týden na večeři, pak tato protestantka, ve víře, zesvírá otěže svého osudu, odpoví: „Dobře, ve čtvrtek večer můžu.“ Pokud se ale na totéž zeptáte katolíka z Calabrie, jenom pokrčí rameny, zvedne oči k nebi a odpoví otázkou: „Jak může kdokoli z nás vědět, jestli bude mít čas přijít příští čtvrtek na večeři, když je všechno v rukou Božích a nikdo nemůže znát svůj osud?“
I tak ale chodím občas na poštu a pokouším se vystopovat svou krabici. K ničemu to nevede. Zaměstnankyně římské pošty není nijak šťastná z toho, že musí kvůli mé přítomnosti přerušit telefonický hovor se svým přítelem. A moje italština – která sezlepšuje, čestné slovo – je za takových stresujících okolností zcela nedostatečná. Zatímco se pokouším logicky promluvit o své ztracené krabici knih, ta žena se na mě dívá, jako kdybych vyfukovala bubliny ze slin.
„Třeba přijde příští týden?“ ptám se jí italsky.
Krčí rameny. „Magari.“
Další nepřeložitelná ukázka italského slangu, která znamená něco mezi „doufejme“ a „to zrovna, ty nádhero“.
Ale možná je to nakonec dobře. Dokonce už si ani nevzpomínám, co za knihy jsem si vlastně poslala. Určitě se jednalo o díla, která bych si podle svého názoru měla prostudovat, abych doopravdy porozuměla Itálii. Zabalila jsem si plnou krabici různých materiálů o Římě, které už mi nepřipadají tak podstatné, když jsem tady. Mám pocit, že jsem si dokonce vybrala i kompletní nezkrácenou verzi Gibbonova Úpadku a pádu římské říše. Možná je mi bez nich líp. Vzhledem k tomu, že život je tak krátký, opravdu hodlám strávit devadesátinu zbývajících dnů na tomto světě četbou Edwarda Gibbona?

27

Minulý týden jsem se setkala s australskou dívkou, která poprvé v životě cestovala s ruksakem na zádech napříč Evropou. Vysvětlila jsem jí, kudy se dostane k nádraží. Měla namířeno do Slovinska, aby se podívala, jaké to tam je. Když jsem si vyslechla její plány, zasáhla mě idiotská křeč žárlivosti – Já chci taky jet do Slovinska! Jak to, že se nikdy nikam nedostanu?

Nevinnému zraku čtenáře by mohlo připadat, že právě jsem na cestách. A touha po cestování v situaci, kdy už vlastně cestujete, je, přiznávám, tak trochu známkou chamtivého šílenství. Asi jako kdybyste fantazírovali o sexu se svou oblíbenou filmovou hvězdou během milování s jinou oblíbenou filmovou hvězdou. Ale skutečnost, že se ta dívka zeptala na cestu mě (zjevně mě považovala za místní obyvatelku), naznačuje, že přísně vzato po Římě necestuju, ale žiju tady. Bez ohledu na krátkost mého pobytu jsem zdejší obyvatel. Vlastně když jsem na tu dívku narazila, zrovna jsem kráčela zaplatit účet za elektřinu, což není věc, o niž se starají normální cestovatelé. Energie cestování na nějaké místo a života na nějakém místě jsou fundamentálně odlišné a něco na mém setkání s tou Australankou, která měla namířeno do Slovinska, ve mně probudilo touhu někam vyrazit.

Proto jsem zavolala své přítelkyni Sofii a řekla jí: „Zajeďme si na den do Neapole a dejme si tam pizzu!“
Okamžitě, jen o pár hodin později, už sedíme ve vlaku a vzápětí – jako kouzlem – jsme tam. Ihned jsem si Neapol zamilovala. Divokou, chraplavou, hlučnou, špinavou, chlapáckou Neapol. Mraveniště na území zamořeném králíky, s exotikou blízkovýchodního trhu a příměsí neworleanského vúdú. Nadrogovaný, nebezpečný a rozjařený blázinec. Můj kamarád Wade navštívil Neapol v sedmdesátých letech a přepadli ho… v muzeu. Celé město je vyzdobeno prádlem, které visí z každého okna a zmítá se nad každou ulicí –právě vyprané kalhotky a trenýrky pleskají ve větru jako tibetské modlitební vlaječky. V Neapoli nenajdete ulici, kde by ukoptěné dítě v krátkých kalhotách a s každou ponožkou jinou neječelo z chodníku na jiné ukoptěné dítě na nedaleké střeše. Ani se tu nevyskytují budovy, které by nebyly vybaveny alespoň jednou stařenou, usazenou u okna a podezřívavě shlížející na aktivity pod sebou.
Zdejší lidé jsou skrz naskrz poznamenaní tím, že pocházejí z Neapole – a proč by taky neměli být? Jde o město, které dalo světu pizzu i zmrzlinu. Zejména neapolské ženy jsou bandou drsnohlasých, velkohubých, štědrých, všetečných, panovačných a otrávených dam, které se vám jenom snaží pomoct, zatraceně, vy noumové – proč tu všechno musejí dělat zásadně jenom ony? Nea-polský přízvuk je jako přátelský políček vytnutý přes ucho. Jako když procházíte rychlým občerstvením, kde si všichni naráz objednávají minutku a hulákají ostošest. Uchovávají si svůj dialekt a proměnlivou zásobu místního slangu, ale zjišťuji, že Neapolitá-num nějakým způsobem rozumím nejlíp ze všech Italů. Proč? Protože chtějí, abyste jim rozuměli, sakra. Mluví nahlas a důraz-ne> a pokud nerozumíte, co říkají ústy, můžete klidně uhodnout z celkových gest. Jako ta pankáčská malá holčička, která se vezla za starším bratrancem na motorce – když projížděli kolem, ukázala mi vztyčený prostředníček a věnovala mi okouzlující úsměv, jen abych ji pochopila: „Hej, nic ve zlým, dámo. Mně je teprve sedm, a už dokážu poznat, že jste naprosto pitomá, ale to je v pohodě
–řekla bych, že jste navzdory tomu všemu napůl správňácká, a docela žeru ten váš slabomyslný ksichtík. Obě víme, že byste ráda byla mnou, ale sorry – to nejde. V každým případě, tohle je můj prostředníček, užijte si pobyt v Neapoli a cáao!
Jako na všech veřejných místech v Itálii tu vždy jsou nějací kluci, teenageři i dospělí muži, kteří hrají fotbal, ale tady v Neapoli je i na tomhle zvyku něco extra. Tak například jsem dnes narazila na skupinku dětí ~ totiž osmiletých kluků, kteří si natahali staré bedny od kuřat, aby si z nich udělali provizorní židle a stůl, a hráli na piazze s takovou náruživostí, až jsem se bála, že se někteří navzájem postřílejí.
Giovanni a Dario, můj tandem jazykových dvojčat, také pochází z Neapole. Nedokážu si to představit. Nedokážu si představit ostýchavého, učenlivého a milého Giovanniho jako chlapce uprostřed téhle – a nepoužívám to slovo lehkovážně – chátry. Ale on je opravdu z Neapole, o tom není sporu, protože mi ještě před odjezdem z Říma řekl o pizzerii, kterou musím vyzkoušet, protože tam, jak mě informoval, prodávají tu nejlepší pizzu v Neapoli. Připadalo mi to jako vzrušující vyhlídka, když uvážíme, že nejlepší pizzy v Itálii dělají právě v Neapoli a nejlepší pizza na světě pochází z Itálie, takže z toho vyplývá, že tahle pizzerie musí nabízet… skoro se to bojím vyslovit… nejlepší pizzu světa? Giovanni mi její jméno předal s takovou vážností a naléhavostí, že jsem měla téměř pocit, jako bychbyla právě přijata za členku nějaké tajné společnosti. Vtiskl mi adresu do dlaně a s nejhlubší sebedůvěrou prohlásil: „Prosím, jdi do téhle pizzerie. Objednej si margheritu s dvojitou mozzarellou. Jestli si tuhle pizzu v Neapoli nedáš, pak mi, prosím, o tom později lži a řekni mi, že sis ji dala.“
A tak jsme se Sofií dorazily do Pizzeria da Michele a ty pizzy, které jsme si právě objednaly – každá jednu – způsobují,že přicházíme o rozum. Miluji svou pizzu tak mocně, až ve svém deliriu věřím, že má pizza ve skutečnosti mou lásku opětuje. Navazuji s ní vztah, téměř románek. Mezitím Sofie bezmála pláče nad tou svou a v metafyzické krizi, kterou právě prožívá, se mě táže: „Proč se vůbec obtěžují pokusy dělat pizzu ve Stockholmu? Proč se vůbec ve Stockholmu obtěžujeme jíst)“
Pizzeria da Michele je malou restaurací se dvěma místnostmi a nepřetržitě fungující pecí. Nachází se asi patnáct minut chůze od vlakového nádraží, a i když prší, nestarejte se o déšť a prostě tam zajděte. Musíte se tam dostat každý den včas, protože jim občas dojde těsto, což vám zlomí srdce. V jednu hodinu po poledni se ulice před pizzerií zaplní obyvateli Neapole, kteří se snaží vecpat dovnitř a strkají se s takovou vervou, jako kdyby bojovali o místo na záchranném člunu. Nemají tu jídelní lístek. Mají jen dva druhy pizzy – obvyklou a se sýrem navíc. Žádné rádoby new age pizzy z jižní Kalifornie s olivami a sušenými rajčaty. Snědla jsem té své polovinu, než jsem přišla na to, že těsto chutná spíš jako indický nan než jako jakékoli těsto na pizzu, které jsem kdy okusila. Je velmi měkké, pevné a ohebné, ale neuvěřitelně tenké. Vždycky jsem se domnívala, že v případě podkladu na pizzu se nám v životě nabízejí jen dvě možnosti
– tenký a křupavý, nebo tlustý a měkký. Jak jsem měla vědět, že na světě existuje těsto, které je tenké a měkké? Nejsvětější svatyně! Ráj tenké, měkké, pevné, pružné, vynikající slané pizzy. Navrch sladká rajčatová omáčka, která pění a tvoří bubliny, když rozpouští čerstvou mozzarelu, a snítka bazalky uprostřed celé té kulinářské nádhery nějak dodává pizze bylinkový třpyt, podobně jako jedna oslnivá filmová hvězda uprostřed večírku dodá lesk i všem lidem okolo. Je samozřejmě prakticky nemožné takovou pizzu jíst. Zkusíte kousnout do pružných záhybů těsta, a horký sýr okamžitě steče jako ornice při sesuvu půdy, takže ušpiní vás i všechno kolem. Alei tak se do toho dejte.
Chlapíci, kteří dohlížejí na celý ten zázrak, neustále vkládají pizzy do pece na dřevo a vyjímají je z ní a vypadají pro okolní svět jako topiči na obrovské parolodi, kteří musejí házet uhlí do běsnící výhně. Mají vyhrnuté rukávy na opocených předloktích, od námahy brunátné tváře, oči přimhouřené před žárem ohně a ze rtů se Jim kývá cigareta. Objednaly jsme si se Sofií další pizzu – každá celou – a Sofie se pokouší trochu sebrat, ale opravdu, ta pizza je tak výborná, že to sotva zvládáme.
Pár slov o mém těle. Každý den samozřejmě přibírám na váze. Dělám tady v Itálii svému tělu ošklivé věci, když polykám tak ohromná množství sýra, těstovin, chleba, vína, čokolády a piz-zového těsta. (Dozvěděla jsem se, že jinde v Neapoli prodávají dokonce čokoládovou pizzu. Co je to za nesmysl? Chci říct, že později jsem na nějakou narazila a je výtečná, ale upřímně –čokoládová pizza?) Necvičím, nejím dost vlákniny, neberu žádné vitaminy. V mém skutečném životě o mně bylo známo, že snídám organický jogurt z kozího mléka posypaný pšeničnými klíčky. Můj skutečný život je dávno pryč. V Americe moje přítelkyně Susan všude rozhlašuje, že jsem na exkurzi s názvem „Poznej všechny karbohydráty“. Moje tělo si ale nestěžuje. Přivírá nad mým zločinným podléháním neřestem oči, jako kdyby chtělo říct: „Dobře, dítě, jen si to užij, já vím, že to je jenom dočasné. Dej mi vědět, až ten tvůj experiment s čirou rozkoší skončí, a já dohlédnu na minimalizaci škod.“
Stejně, když se podívám v nejlepší pizzerii v Neapoli na svůj odraz v zrcadle, vidím šťastnou a zdravou tvář s jiskrným pohledem a čistou pletí. Takový obličej jsem neviděla už hodně dlouho.
„Děkuju,“ šeptám. Pak vybíháme se Sofií do deště, abychom se podívaly po nějakém lístkovém pečivu.

28

Právě tato spokojenost (která už je teď několik měsíců stará) zřejmě způsobila, že jsem se při návratu do Říma začala zabývat myšlenkou, že musím něco udělat s Davidem. Ze možná dozrál čas, abychom ukončili svůj románek jednou provždy. Už jsme spolu nechodili, to bylo oficiální, ale pořád zbývalo otevřené okénko naděje, že snad někdy (možná po mých cestách, možná po roce odloučení) můžeme všechno zkusit znovu. Milovali jsme se. O tom nebylo nikdy pochyb. Jen jsme nedokázali přijít na to, jak jeden druhého neuvrhovat do depresivních a ničících muk zoufalství.

Minulé jaro mi David navrhl bláznivé řešení našich běd, jen zpola myšlené žertem: „Co kdybychom si jednoduše přiznali, že máme mizerný vztah, ale i tak v něm pokračovali? Co kdybychom si přiznali, že se vzájemně doháníme k šílenství, že se pořád hádáme a že se spolu sotva kdy milujeme, ale že nedokážeme žít jeden bez druhého, a tak se s tím musíme nějak vyrovnat? A pak budeme moci prožít svoje životy spolu – v zoufalství, ale šťastní, že jsme spolu.“

Svědectvím toho, jak beznadějně jsem ho milovala, budiž, že jsem posledních deset měsíců strávila zvažováním téhle jeho poznámky.
Oba jsme samozřejmě měli v mysli zasunutou i druhou alternativu
– totiž že se jeden z nás může změnit. On třeba začne dávat svou lásku víc najevo a nebude se stahovat do sebe před každým, kdo ho miluje, ze strachu, že mu milující žena pozře duši. Nebo se mohu naučit, jak… mu tu duši přestat ujídat.
Tolikrát jsem si přála, abych se ve vztahu s Davidem dokázala chovat víc jako moje matka ve svém manželství: nezávisle, silně a soběstačně. Jako samoživitelka. Schopná existovat bez pravidelného přísunu dávky romantiky a lichotek od samotářského farmáře, tedy mého otce. Schopná radostně sázet sedmikrásky mezi nevysvětlitelné kamenné stěny ticha, které kolem sebe otec někdy stavěl. Otec je prostě mým nejoblíbenějším člověkem na světě, ale je tak trochu podivín. Jeden můj bývalý přítel ho kdysi popsal slovy: „Tvůj otec stojí na tomhle světě jenom jednou nohou. A má opravdu hodně dlouhé, dlouhé nohy.
Takže jsem vyrostla v domově, kde jsem viděla, jak matka přijímá manželovu lásku a náklonnost, kdykoli ho napadlo, aby ji dal najevo, ale pak dokáže uhnout stranou a postarat se sama o sebe, kdykoli se manžel nechá unést do svého vlastního zvláštního vesmíru nevšímavého zanedbávání. Tak mi to tehdy připadalo, ačkoli nesmím zapomenout na skutečnost, že nikdo (a o dětech to platí dvojnásob) nepochopí ta je manželství. Vyrůstala jsem v domě, kde jsem měla před očima matku, která od nikoho nikdy nic nežádala. Nakonec šlo o mou matku – o ženu, která se v dospívání naučila sama plavat, ve studeném minnesotském jezeře, za pomoci knihy s názvem Jak plavat, kterou si půjčila z místní knihovny. Jevilo se mi to tak, že neexistuje nic, co by tato žena sama nesvedla.
Ale pak jsem měla s matkou otevřený rozhovor, nedlouho před svým odjezdem do Říma. Přijela do New Yorku, aby se mnou šla na oběd na rozloučenou, a přímo se mě zeptala – čímž porušila všechna pravidla komunikace v naší rodině – co se přihodilo mezi mnou a Davidem. A já, nedbajíc na Standardní komunikační příručku rodiny Gilbertových, jsem jí to opravdu řekla. Pověděla jsem jí všechno. Svěřila jsem se jí, jak moc Davida miluju, ale jak osaměle a zlomeně si připadám s osobou, která neustále mizí z místnosti, z postele i z celé planety.
„Tak trochu jako tvůj otec,“ poznamenala. Statečné a velkorysé doznání.
„Problém je,“ odpověděla jsem, „že já nejsem jako moje matka. Nejsem tak tvrdá jako ty, mami. Já opravdu potřebuju určitou neustávající míru blízkosti osoby, kterou miluju. Přála bych si, abych dokázala být víc jako ty – pak bych s Davidem mohla pokračovat. Ale ničí mě, když nemohu počítat s projevyjeho náklonnosti, když je potřebuju.“
A potom mě matka šokovala. Řekla: „Všechno to, co chceš od partnera, Liz, jsem vždycky chtěla taky.“
V tom okamžiku jsem měla pocit, jako kdyby mi matka konečně dala nahlédnout, kolik toho během desetiletí svého manželství s mým otcem musela vydržet a překousnout (a moje matka je šťastně vdaná, když to tak uvážíme). Tuhle její stránku jsem nikdy předtím nespatřila, ani jedinkrát. Nikdy mi nepřišlo na mysl, co by si mohla v životě přát, co jí třeba scházelo a co všechno pro vyšší dobro hodila za hlavu. Když jsem si to uvědomila, můj světonázor prodělal radikální změnu.
Jestliže i ona chce to, co já, pak…?
Matka pokračovala v nebývalé sérii důvěrností: „Musíš pochopit, drahoušku, jak málo jsem toho podle své výchovy směla od života očekávat. Nezapomeň – vyrůstala jsem v jiném čase ana jiném místě než ty.“
Zavřela jsem oči a viděla matku ve věku deseti let na rodinné farmě v Minnesotě, jak pracuje coby pomocná síla, vychovává mladší bratry, nosí šaty po starší sestře a střádá deseticenty, aby se odtamtud dostala…
„A musíš pochopit, jak velice miluju tvého otce,“ uzavřela.
Matka učinila ve svém životě rozhodnutí, jako musíme my všichni, a je s nimi spokojená. Vidím to na ní. Nijak se tomu nevyhýbá. Přínos jejích rozhodnutí je značný – dlouhé, stabilní manželství s mužem, kterého stále nazývá svým nejlepším přítelem, rodina, v níž se už stala babičkou vnuků, kteří ji zbožňují, jistota vlastní síly. Možná pár věcí obětovala a totéž lze říct i o mém otci –ale kdo na světě žije bez obětí?
A otázka pro mne nyní zní: Jak se rozhodnu/i? Co podle svého názoru od života zasluhuji? Co mohu obětovat a co nikoli? Představit si život bez Davida pro mě bylo tak obtížné. Podobně jako představa, že nikdy nepojedu na žádný další výlet se svým oblíbeným společníkem, že mu nikdy nepolezu na nervy tím, jak si stáhnu okénka a z rádia si pustím Springsteena, že s sebou nepove-zeme celoživotní příděl škádlení a svačinek a před námi se nebude přibližovat náš cíl na oceánském pobřeží. Jak můžu ale přijmout toto blaho, když má svůj temný rub – osamělost, z jejíž tíhy se lámou kosti, sžíravou nejistotu, zákeřnou zlost a samozřejmě také naprostý rozklad osobnosti, k němuž nevyhnutelně dojde, kdykoli David přestane dávat a začne si brát. Takhle už nemohu pokračovat dál. Něco na mé nedávné radosti v Neapoli mě ujistilo, že dokážu dosáhnout štěstí i bez Davida, ale nejen to – já dokonce musím. Bez ohledu na to, jak moc ho miluju (a já ho vážně pořád hloupě miluju), musím se s ním rozloučit. A musí to být definitivní.
A tak mu píšu e-mail.
Je listopad. Od července jsme si nevyměnili jediné slovo. Požádala jsem ho, aby se se mnou nepokoušel spojit, až budu na cestách, protože jsem věděla, že má oddanost je natolik velká, že bych se nedokázala soustředit na svou životní pouť, kdybych měla sledovat 1 jeho. Tímto e-mailem mu ale znovu vstupuju do života.
Píšu mu, že doufám, že je v pořádku, a oznamuju, že mně se daří dobře. Dělám několik žertů. Na žerty jsme byli vždycky skvělí– Pak mu vysvěťiuju, že bychom podle mého názoru měli nášvztah jednou provždy ukončit. Ze možná nastal čas na to, abychom si přiznali, že nám to nikdy neklapne a že by to ani klapnout nemělo. Můj vzkaz nehýří dramatickými obraty. Bůh ví, že dramat Jsme si užili už dost. Píšu krátce a střízlivě. Aleje tu ještě jedna věc,kterou musím dodat. Se zatajeným dechem ťukám do kláves: Jestli si chceš najít jinou životní partnerku, samozřejmě k tomu řnas mé plné požehnání.“ Třesou se mi ruce. Podepisuji se s láskou a snažím se udržet co nejveselejší tón.
Mám pocit, jako kdyby mě někdo právě udeřil do hrudi těžkou holí.
Té noci jsem toho moc nenaspala a představovala si ho, jak si čte má slova. Další den několikrát utíkám nazpět do internetové kavárny, abych se podívala, jestli nepřišla odpověď. Pokouším se ignorovat tu část svého já, která umírá touhou najít jeho vzkaz: „VRAŤ SE! NEOPOUŠTĚJ MĚ! JÁ SE ZMĚNÍM!“ Snažím se nevěnovat pozornost té dívce ve mně, která by se šťastně vykašlala na celý plán ročního cestování po světě výměnou za klíče k Davidovu bytu. Ale kolem desáté hodiny večerní konečně dostávám svou odpověď. Nádherně napsaný e-mail, samozřejmě. David vždycky psal nádherně. Souhlasí se mnou, že opravdu nastal čas, abychom si dali definitivní sbohem. Říká, že jeho úvahy se také nesly podobným směrem. Nemůže být ve své reakci už ani o chlup laskavější a popisuje své pocity ztráty a smutku s hlubokou něhou, které byl někdy tak bolestně schopen. Doufá, že vím, jak moc mě zbožňuje – víc, než jakákoli slova mohou popsat. „Ale ani jeden nejsme tím, co ten druhý potřebuje,“ uzavírá. Přesto si je jistý, že jednoho dne najdu svou životní lásku. Ví to zcela určitě. Koneckonců, jak říká, „krása přitahuje krásu“.
Což je opravdu velice krásně napsané. Jde patrně o to nejkrásnější, co může vaše životní láska napsat, tedy pokud nenapíše „VRAŤ SE! NEOPOUŠTĚJ MĚ! JÁ SE ZMĚNÍM!“
Sedím a dlouhou, smutnou chvíli tiše zírám na monitor počítače. Tak je to nejlepší. Vím to. Vybírám si štěstí místo trápení. Vím to. Dělám místo neznámé budoucnosti, která naplní můj život překvapeními, jež mají teprve přijít. To všechno vím. Ale stejně…
Jde o Davida. Ztratila jsem ho.
Věším hlavu do dlaní na ještě delší a ještě smutnější chvíli. Nakonec zvedám zraky, jen abych spatřila jednu z těch Albánek, které pracují v internetové kavárně, jak na okamžik ustává ve večerním vytírání podlahy a pozoruje mě. Několik vteřin se díváme jedna druhé do unavených očí. Pak pochmurně zavrtím hlavou a nahlas řeknu: „Stojí to za prd.“ Soucitně přikyvuje. Nerozumí mi, ale svým způsobem mě samozřejmě naprosto chápe.
Zvoní můj telefon.
Giovanni. Mluví zmateně. Říká, že na mě čeká už přes hodinu na Piazza Fiume, kde se každý čtvrteční večer setkáváme na dvoj – ‚azvčnou konverzaci. Je celý popletený, protože normálně to je on, kdo chodí pozdě nebo kdo zapomíná na naše schůzky, ale dnes se projednou dostavil včas a byl si docela jistý – nebo jsme se neměli sejít?
Úplně jsem na to zapomněla. Vysvětluju mu, kde jsem. Odpovídá, že mě přijede vyzvednout svým vozem. Nemám náladu někoho vidět, ale vzhledem k našim omezeným jazykovým schopnostem je tak těžké vysvětlovat to přes telefonino. Jdu na něj čekat ven do zimy. O několik minut později brzdí u chodníku jeho červené autíčko a já nastupuju. Hovorovou italštinou se mě ptá, co se děje. Otvírám ústa k odpovědi a propukám v pláč. Chci říct –v kvílení. Chci říct – v ten strašlivý, přerývaný druh brekotu, kterému moje kamarádka Susan říká „s dvojitým pumpováním“, kdy musíte při každém vzlyku dvakrát zoufale zalapat po troše kyslíku. Vůbec jsem takové žalotřesení nečekala, takže mě zastihlo zcela nepřipravenou.
Chudák Giovanni! Ptá se mě kostrbatou angličtinou, jestli udělal něco špatně. Zlobím se na něj? Zranil moje city? Nedokážu odpovědět, jen vrtím hlavou a kvílím dál. Stydím se sama za sebe a je mi moc líto drahého Giovanniho, který je v pasti ve svém autě s touhle vzlykající starou ženskou, co nedokáže souvisle promluvit a která je totálně mimo.
Konečně se mi daří zasípat ujištění, že moje strádání s ním nemá nic společného. Zajíkavě ze sebe dostávám omluvu za to, že jsem v takovém stavu. Giovanni zvládá celou situaci s přehledem, jako kdyby byl o hodně starší než ve skutečnosti. Říká: „Neomlouvej se za pláč. Bez téhle emoce jsme jen roboti.“ Podává mi kapesníček z krabice na zadním sedadle. Říká: „Pojedeme.“
Má pravdu – náměstí před internetovou kavárnou je příliš veřejné a jasně osvětlené na to, aby se tu člověk hroutil. Chvilku jedeme a Giovanni nakonec zajíždí do středu Piazza della Repubblica, jednoho z nejimpozantnějších otevřených prostranství v Římě. Parkuje před nádhernou fontánou s pozoruhodnými nahými nymfami, pornograficky dovádějícími se svým falickým hejnem obřích labutí s tuhými krky. Tuhle fontánu postavili poměrně nedávno, alespoň na římské poměry. Podle mého průvodce vymodelovaly nymfy dvě sestry, které svého času byly populárními kabaretní-mi tanečnicemi. Po dokončení fontány se dočkaly nechvalné proslulosti: církev se několik měsíců pokoušela zabránit jejímu odhalení,protože byla příliš sexy. Sestry se dožily vysokého věku, a dokonce ještě ve dvacátých letech 20. století byste je mohly vídat, jak se jako dvě důstojné staré dámy chodí dennodenně dívat na „svoji“ fontánu. A každý rok až do své smrti přijížděl francouzský sochař, který je v době jejich největší slávy zachytil v mramoru, do Říma a zval je na oběd, kde společně vzpomínali na dny, kdy všichni byli tak mladí, krásní a nespoutaní.
Takže právě tady Giovanni zaparkoval a čeká, až se trochu seberu. Jediné, co dokážu, je tisknout si dlaně na oči, abych vmáčkla všechny slzy zpátky dovnitř. Ani jednou jsme s Giovannim nevedli osobní rozhovor. Po všechny ty měsíce, na všech společných večeřích, jsme hovořili o filozofii, umění, kultuře, politice a jídle. Nevíme nic o osobním životě toho druhého. Giovanni dokonce ani neví, že jsem rozvedená nebo že jsem nechala v Americe svou lásku. Já zase nevím vůbec nic o něm, kromě toho, že chce být spisovatel a že se narodil v Neapoli. Můj pláč nicméně právě určuje zcela nový směr konverzace. Přála bych si, aby to tak nebylo. Ne za takových hrozných okolností.
Říká: „Omlouvám se, ale nerozumím. Ztratila jsi dnes něco?“
Ale já mám pořád problémy s mluvením. Giovanni se usmívá a povzbudivě mne vybízí: „Parla come magni.1’ Ví, že se jedná o jeden z mých nejoblíbenějších výrazů v římském dialektu. Znamená: „Mluv tak, jako jíš,“ nebo podle mého osobního překladu: „Řekni to, jak ti zobák narost.“ Jde o připomínku – když se usilovně snažíte něco vysvětlit nebo krkolomně hledáte správná slova – že máte používat jazyk tak prostý a přímočarý, jako je římské jídlo. Nedělejte z toho třetí světovou. Zkrátka to položte na stůl.
Zhluboka se nadechuju a pronáším silně zkrácenou (a přitom současně zcela kompletní) italskou verzi mé situace:
„Jde o lásku, Giovanni. Dnes jsem se musela s někýmrozloučit.“ Vzápětí si zase tisknu ruce na oči a mezi sevřenými prsty mi protékají slzy. Giovanni se naštěstí nepokouší o konejšivé objetí a nedává najevo ani sebemenší rozpaky nad mým výbuchem smutku. Místo toho jen tiše sedí vedle mne a čeká, až se uklidním. Pak odpoví s dokonalou empatií a pečlivě váží každé slovo (jako jeho učitelka angličtiny jsem na něj toho večera tak hrdá!). Pomalu, zřetelně a laskavě pronese: „Já to chápu, Liz. Já jsem tam byl taky."

29

Príjezd mé sestry do Říma o pár dní později mi pomohl odsunout stranou neustávající smutek kvůli Davidovi a postavit se opět na nohy. Moje sestra dělá všechno rychle a přímo z ní srší miniaturní cyklony čisté energie. Je o tři roky starší a o osm centimetrů vyšší než já. Je atletická, učená, je matka a spisovatelka. Po celou dobu, kterou strávila v Římě, trénovala na maratón, což znamenalo, že se budila za svítání a uběhla skoro třicet kilometrů za dobu, kterou já obvykle potřebuji k tomu, abych si přečetla svůj novinový článek a vypila dvě cappuccina. Vlastně opravdu vypadá jako laň, když běží. Když byla poprvé těhotná, přeplavala jednou v noci za tmy celé jezero. Já jsem se k ní nepřipojila, a to jsem nebyla v jiném stavu. Příliš jsem se bála. Ale moje sestra se nebojí ničeho. Když byla podruhé těhotná, zeptala se jí porodní asistentka, jestli má nějaké nevyslovené obavy ohledně toho, co by se mohlo s dítětem stát
–jako jsou třeba genetické poruchy nebo komplikace při porodu. A Catherine řekla: „Já mám strach jedině z toho, že až vyroste, bude z něj republikán.“

Tak se moje sestra jmenuje – Catherine. Je mým jediným sourozencem. Když jsme vyrůstaly ve venkovském Connecticutu, byly jsme jenom my dvě a žily na statku s rodiči. Nikde blízko žádné další děti. Sestra byla silná a pánovitá – pravá velitelka celého mého života. Žila jsem v úctě a bázni před ní. Na názorech nikoho Jiného nezáleželo takjako na jejích. Podváděla jsem při hře v karty, abych s ní prohrála a ona se na mě nerozzlobila. Nekamarádily jsme se pořád. Občas jsem ji naštvala a já se jí zase bála snad až do svých osmadvaceti let, kdy mě to unavilo. Šlo o rok, kdy jsem se jí konečně postavila, a její reakce by se dala shrnout větou:Proč ti to trvalo tak dlouho?

Když se mi hroutilo manželství, zrovna jsme pracovaly na nové podobě svého vztahu. Bylo by tak snadné, aby Catherine z mé porážky učinila své vítězství. Vždycky jsem byla středem pozornosti a dítětem štěstěny, v rodině i životě. Svět pro mne vždy byl pohodlnějším a laskavějším místem než pro mou sestru, která v životě silně tlačila na pilu a občas se dost vážně poranila. Catherine mohla tak jednoduše zareagovat na můj rozvod a depresi slovy: „Ha! Tak se na to naše sluníčko podívejte teď!“ Místo toho mě podporovala seč mohla. Zvedala telefon uprostřed noci, kdykoli jsem trpěla, a vydávala konejšivé zvuky. A doprovázela mě na cestě, když jsem se pokoušela zjistit, proč jsem tak smutná. Velice dlouhou dobu se mnou nepřímo sdílela veškerou terapii. Po každých několika sezeních jsem jí volala a poskytla jí stručný přehled všeho, co jsem si v ordinaci terapeutky uvědomila, a ona odložila stranou vše, co zrovna dělala, a říkala: „A… to vysvětluje mnohé.“ To vysvětluje mnohé o nás obou.

Teď si spolu telefonujeme skoro každý den – nebo jsme to aspoň dělaly, dokud jsem neodjela do Říma. Než kterákoli z nás nastoupí do letadla, vždycky zavolá té druhé a řekne: „Já vím, že je to morbidní, ale jenom jsem ti chtěla říct, že tě mám ráda. Však víš… kdyby něco…“ A ta druhá vždycky odpoví: „Já vím… kdyby něco.“

Přiletěla do Říma připravená, jako obvykle. Přivezla si s sebou pět knih, pět průvodců, které už všechny přečetla, a měla v hlavě zafixovaný plán města. Dokázala se tu dokonale orientovat, ještě než vůbec vyrazila z Filadelfie. A to je klasický příklad naší rozdílnosti. Já jsem strávila prvních několik týdnů v Římě procházkami, při kterých jsem z devadesáti procent nevěděla, kde jsem, a zesta procent jsem byla šťastná. Vnímala jsem vše kolem sebe jako nevysvětlitelně krásné tajemství. Ale tak mi svět připadá vlastně skoro pořád. Podle mé sestry neexistuje nic, co by nešlo vysvětlit, má-li člověk přístup do patřičné odborné knihovny. Mluvím tu o ženě, která má v kuchyni vedle kuchařských knih Kolumbijskou encyklopedii akterá ji opravdu čte, jen tak pro potěšení.

Ráda se svými přáteli hraju hru, kterou nazývají „Teď se koukejte!“ Kdykoli někdo začne hloubat nad nějakým obskurním faktem (například: „Kdo to byl svatý Ludvík?“), řeknu: „Teď se koukejte!“, zvednu nejbližší telefon a vytočím číslo své sestry. Někdy ji zastihnu v autě, když přiváží děti domů ze školy, a ona se zamyslí: „Svatý Ludvík… no, to byl francouzský král, který nosil žíněnou košili, což je zajímavé, protože…“

Takže mě moje sestra přijela navštívit do Říma – mého nového domova _ a pak mě jím provedla. Tohle je Řím podle Catheriny. Habity fakty, daty a architekturou, kterou nevidím, protože moje mysl takhle nepracuje. Jediné, co jsem kdy chtěla vědět o nějakém místě nebo osobě, je příběh. To je to, co mě zajímá – na estetické detaily nedbám. (Asi měsíc poté, co jsem se sem přestěhovala, mě přišla navštívit Sofie a poznamenala: „Hezky růžová koupelna.“ To bylo vlastně poprvé, co jsem si uvědomila, že ta koupelna je vskutku růžová. Ale když říkám růžová, myslím růžová – od podlahy ke stropu, všude samé jasně růžové kachličky. Přísahám, že jsem si jich předtím nevšimla.) Ovšem trénované oči mé sestry zaznamenávají gotické, románské nebo byzantské prvky na budovách, vzor podlahy v kostele nebo vybledlé obrysy nedokončené fresky schované za oltářem. Kráčí na svých dlouhých nohách Římem (říkávali jsme jí „Catherine s metrovými stehny“) a já spěchám za ní, jak jsem to činila už jako batole – na každý její krok připadají dva moje.

„Vidíš, Liz?“ říká. „Vidíš, jakjednoduše připlácli tu fasádu z devatenáctého století na starší budovu? Vsadím se, že když zahneme za rok, zjistíme, že… ano!… vidíš, jako podpůrné sloupy využili původní římské monolity, pravděpodobně proto, že neměli dost lidské síly, aby jimi pohnuli… ano, docela se mi líbí bazarová atmosféra té baziliky…“

Catherine s sebou nosí mapu a průvodce, já nesu jídlo na piknik (dva maličké bochníky chleba, kořeněnou klobásu, nakládané sardinky v husté šťávě se zelenými olivami, houbové páté, z něhož voní les, kuličky uzené mozzarelly, opepřenou a osmaženou ro-ketu, cherry rajčátka, ovčí sýr, minerálku a lahvinku chlazeného bílého vína) a zatímco přemítám o tom, kde se najíme, ona přemítá: „Proč vlastně lidé nemluví víc o tridentském koncilu?“

Ukazuje mi desítky římských kostelů, které si nedokážu zapamatovat – svatý Tenhle a svatý Tamten, a svatýNěkdo od Bosých kajícníků poctivé bídy nebo jak… ale to, že si jednoduše nemohu uložit do paměti jména a podrobnosti o všech těchhle opěrných pilířích a římsách, neznamená, že by se mi nelíbilo navštěvovat všechny ty budovy se svou sestrou, jejímž kobaltovým očím nic neunikne. Nevzpomínám si na název kostela s freskami, které ^Tpadají jako heroické nástěnné malby z období amerického Nového údělu, ale vzpomínám si, jak mi je Catherine ukázala a poznamenala: „Tyhle papeže, kteří vypadají jako Franklin Roosevelt, si člověk zamiluje…“ Také si vzpomínám na to ráno, kdy jsme se vzbudily časně, šly jsme na mši ve svaté Zuzaně a držely se za ruce, zatímco jsme poslouchaly, jak jeptišky zpívají své ranní gregori-ánské chorály. Oběma nám z naléhavosti jejich modliteb tekly slzy Moje sestra není nijak nábožensky založená. To vlastně platí o celé mé rodině. (Někdy označuju samu sebe za „bílou ovci“ rodiny) Mé duchovní hledání zajímá sestru spíš z hlediska intelektuální zvědavosti. „Myslím, že tenhle druh víry je tak nádherný,“ šeptá mi v kostele, „ale já bych to nemohla dělat, prostě bych nemohla…“

To je další příklad rozdílnosti našich pohledů na svět. Jednu rodinu v sousedství mé sestry nedávno postihla dvojnásobná tragédie: mladé matce i jejímu tříletému synovi diagnostikovali rakovinu. Jakmile mi to Catherine řekla, mohla jsem jen v šoku vydechnout: „Drahý Bože, ta rodina potřebuje Boží milosrdenství.“ Sestra pevně odpověděla: „Ta rodina potřebuje jídlo,“ a vzápětí zorganizovala všechny sousedy, aby jim střídavě nosili večeře, každý večer, po celý rok. Nevím, jestli si má sestra plně uvědomuje, že právě to je ono milosrdenství.

Vycházíme ze sv. Zuzany a sestra říká: „Víš, proč papežové ve středověku potřebovali plánovat městskou výstavbu? Protože sem v podstatě jezdí každým rokem dva miliony katolických poutníků z celého západního světa, aby šli z Vatikánu ke sv. Janu Lateránskému – někdy dokonce po kolenou – a pro tolik lidí bylo třeba zařídit určité pohodlí.“

Víra mé sestry spočívá v učení. Jejím posvátným textem je Slovník oxfordské angličtiny. Když sklání hlavu při studiích a prsty rychle prolétává stránky, dlí se svým Bohem. Později tohodne jsem viděla, jak se má sestra modlí – když si klekla uprostřed římského Fora, odstranila nějaké nečistoty z tváře země (jako kdyby myla tabuli ve škole), zvedla kamínek a načrtla mi do prachu plánek klasické románské baziliky. Ukazovala střídavě na nákres a kolem sebe, abych pochopila, jak ta stavba musela vypadat před osmnácti stoletími. Prstem rýsovala ve vzduchu chybějící oblouky, chrámovou loď a dávno neexistující okna. Jako kdyby svou kouzelnou pastelkou vyplňovala vesmír a měnila zříceniny v celek.
V italštině se vyskytuje zřídka užívaný čas, kterému se iíkápas-> remoto, vzdálená minulost. Používá se, když hovoříte o věcech v dávno, předávno proběhlé minulosti, o věcech, které se udály před tak dlouhou dobou, že už na vás nemají žádný osobní dopad – například o starověkých dějinách. Ale moje sestra, kdyby uměla italsky, by při hovoru o starověkých dějinách tento čas nepoužila. V jejím světě není římská říše nijak vzdálená, ba ani nepatří do minulosti. Je právě tak blízce přítomná jako já. Další den odlétá.

„Poslechni,“ říkám jí. „Určitě mi zavolej, až přistaneš, ano? Nechci být morbidní, ale…“
„Já vím, drahoušku,“ odpovídá. „Já tě mám taky ráda.“

30

Někdy mě překvapuje, když si uvědomím, že má sestra je manželka a matka, zatímco já ne. Nějak jsem si vždycky myslela, že to bude opačně. Domnívala jsem se, že to budu já, kdo skončí v domě plném zablácených bot a ječících dětí, zatímco Catherine bude žít sama, sólo, a večer si číst v posteli. Vyrostly jsme v daleko odlišnější dospělé bytosti, než mohl kdokoli předpovědět na základě našeho dětství. Ale myslím, že je to takhle lepší. Proti všem předpokladům jsme si vytvořily životy, které jsou s námi v souladu. Z její samotářské povahy vyplývá, že potřebuje rodinu, aby neskončila osamělá, a moje družná povaha zase znamená, že se nemusím obávat osamělosti, i když jsem svobodná. Jsem šťastná, ze se sestra vrací domů ke své rodině, a také mám radost, že mě ceká ještě dalších devět měsíců cestování, kdy nemusím dělat nic Jiného než jíst, číst, modlit se a psát.

Pořád nedokážu říct, jestli někdy budu chtít děti. Ohromilo mě, že jsem je nechtěla ve třiceti, a vzpomínka na ono překvapení způsobuje, že jsem daleko opatrnější v odhadech, co si budu myslet ve čtyřiceti. Vím jen to, jaké jsou mé pocity právě teď – jsem yděčná, že jsem sama. Také vím, že se nerozhodnu mít děti jen proto, že by mi to později v životě mohlo chybět – nedomnívám se, že jde o dostatečně silný motiv pro přivádění dalších dětí na svět. Ačkoli předpokládám, že někdy se lidé rozmnožují právě z tohoto důvodu – je to pojistka, aby později nelitovali. Řekla bych, že lidé mají děti ze všech možných důvodů – někdy z čiré touhy počít nový život a sledovat jeho růst, jindy nemají na vybranou, někdy si dítětem chtějí pojistit partnera nebo zplodit dědice, jindy aniž by o tom jakkoli dalekosáhle přemýšleli. Ne všechny důvody pro zplození dítěte jsou stejné a ne všechny jsou vždycky nesobecké. Dokonce ani všechny důvody, proč nemít dítě, nejsou stejné, a ne všechny jsou vždycky sobecké.

Říkám to proto, že se stále vyrovnávám s obviněním, které proti mně při kolapsu našeho manželství vznášel můj muž – že jsem sobec. Pokaždé, když to řekl, jsem zcela souhlasila a přijímala svou vinu sakumprásk se vším. Můj Bože, ještě ani nemám děti, a už je zanedbávám a dávám před nimi přednost sobě. Už teď jsem špatnou matkou. Tyhle děti – imaginární děti – přicházely v našich dohadech na přetřes velice často. Kdo se o ně postará? Kdo s nimi zůstane doma? Kdo je bude finančně podporovat? Kdo je bude krmit uprostřed noci? Vzpomínám si, jak jednou, když už jsem to v manželství nemohla vydržet, jsem řekla své kamarádce Susan: „Já nechci, aby moje děti vyrůstaly v takové domácnosti.“ Susan odpověděla: „Proč ty takzvané děti nenecháš v diskusi stranou? Vždyť ještě ani neexistují, Liz. Proč si nedokážeš prostě přiznat, že to ty už nechceš žít takhle nešťastně? Ani jeden z vás to nechce. A je mimochodem lepší, když si to uvědomíte teď, než na porodním sále, až budeš otevřená na pět centimetrů.“

Vzpomínám si, že jsem někdy v té době šla v New Yorku na jakýsi večírek. Jednomu páru úspěšných umělců se právě narodilo dítě a matka oslavovala otevření galerie se svými novými obrazy. Pamatuju si, jak jsem se na ni dívala, na novopečenou matku,svou přítelkyni a umělkyni, jak se snaží být dobrou hostitelkou na večírku (který probíhal v jejím podkrovním bytě), současně se starat o své dítě a současně hovořit profesionálně o své práci. Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by vypadal tak nevyspale. Nemohu nikdy zapomenout na ten výjev, kdy po půlnoci stála v kuchyni s rukama po lokty v dřezu se špinavým nádobím a snažila se uklízet ten binec. Její manžel (omlouvám se, že to musím napsat, a plně si uvědomuji, že rozhodně nezosobňuje každého manžela) seděl ve

Vedlejší místnosti, doslova s nohama na stole, a sledoval televizi. Konečně ho požádala, jestli by jí nemohl pomoct uklidit kuchyni, a on odpověděl: „Nech to, miláčku – uklidíme ráno.“ Mimino se znovu rozbrečelo a mé přítelkyni prosakovalo skrze večerní šaty mateřské mléko.

Bylo téměř jisté, že ostatní lidé odcházeli z onoho večírku s jinými dojmy než já. Rada hostů mohla té krásné ženě se zdravým novorozeným dítětem závidět její uměleckou kariéru, manželství s příjemným mužem, pěkný byt, nádherné šaty. Určitě se tu vyskytovali i lidé, kteří by s ní okamžitě měnili, kdyby dostali tu příležitost. I ta žena sama se pravděpodobně ohlíží na tuto událost –pokud na ni vůbec někdy myslí – jako najeden únavný večer, který ale rozhodně stál za to, v jejím celkově uspokojivém životě matky, manželky a umělkyně. Já za sebe mohu říct jen tolik, že jsem se celý večer chvěla v panice a myslela si: Liz, jestli nevidíš, že tohle je tvoje budoucnost, pak nemáš všech pět pohromadě. Nedopusť, aby se ti tohle přihodilo.

Mám dost zodpovědnosti na to, abych si pořídila rodinu? Ach, Bože – zodpovědnost. Hleděla jsem na to slovo a to slovo hledělo na mě, až jsem se dobrala jeho skutečného významu: schopnost odpovídat, reagovat. A na co jsem naposled musela reagovat, byla skutečnost, že každý kousek mé bytosti mi říkal, abych odešla z manželství. Nějaký varovný systém v mém nitru mi předpovídal, že pokud se budu pokoušet tuto bouři prorazit, skončíms rakovinou. A že jestli i tak přivedu na svět děti, jen proto, že jsem se chtěla vyhnout pocitu hanby z odhalení nepříjemných skutečností, pak právě to bude akt tragické nezodpovědnosti.

Nakonec jsem se však nejvíce řídila tím, co mi řekla přítelkyně Sheryl přímo ten večer, přímo na tom večírku, když mě našla, jak se schovávám v přepychové koupelně, třesu se strachema cákám si vodu na obličej. Sheryl tehdy netušila, co se děje s mým manželstvím. Nikdo to netušil. A já jsem jí to ten večer neřekla. Jediné, co jsem ze sebe dokázala vypravit, bylo: „Nevím, co mám dělat.“ Pamatuju si, jak mě uchopila za ramena, s klidným úsměvem se mi podívala do očí a prostě odpověděla: „Mluv pravdu, mluv pravdu, „tfuv pravdu.“

A to je přesně to, co jsem se snažila dělat.
Jenže odejít z manželství je velmi těžké, a nejen kvůli právním a finančním komplikacím či mohutné změně životní stylu, kterou rozvod s sebou nese. (Jak mi jednou moudře radila má přítelkyně Deborah: „Ještě nikdo nikdy nezemřel na půlení nábytku.“) Zabíjí vás emocionální zpětný ráz, šok z toho, že jste vykročili ze stezky konvenčního života a ztratili veškeré pohodlí, díky němuž se tolik, lidí drží oné stezky až do smrti. Založit se svým chotěm rodinu představuje jeden z nejzákladnějších způsobů, jak se každá osoba může smysluplně zařadit do americké (či jiné) společnosti. Tuto pravdu si opakovaně uvědomuji, když jedu na velké setkání matčiny rodiny do Minnesoty a vidím, že se všichni tak konejšivě drží na svých patřičných místech. Nejprve jste dítě, pak teenager, pak provdaná žena či ženatý muž, potom rodič, pak odejdete do důchodu, stanete se prarodičem – v každé fázi víte přesně, kdo jste, víte, jaké jsou vaše povinnosti, a víte, kam si máte při rodinné sešlosti sednout. Sedíte u ostatních dětí, teenagerů, mladých rodičů nebo důchodců. Dokud konečně nesedíte s ostatními devadesátníky někde ve stínu a spokojeně nesledujete svoje potomky. Kdo jste? Žádný problém – jste ten, kdo tohle všechno stvořil. Uspokojení z tohoto poznání se dostavuje okamžitě, a navíc ho všichni uznávají a chápou. Kolik lidí jsem slyšela tvrdit, že jejich děti jsou pro ně tím největším úspěchem a povzbuzením v životě. Na svoje děti se člověk vždycky může upnout, pokud ho přepadne metafyzická krize nebo pochybnosti o vlastním významu – i kdybych v životě nedosáhl ničeho jiného, alespoň jsem dobře vychoval svoje děti.
Ale co když, buď dobrovolně, nebo z nezbytnosti, neskončíte jako účastník tohoto uklidňujícího cyklu rodinné kontinuity? Co když z něj vykročíte? Kam si pak na rodinné sešlosti sednete? Jak budete odměřovat běh roků beze strachu, že jste svůj přidělený čas zde na zemi promrhali, aniž byste po sobě něco zanechali? Budete si muset najít jiný smysl, jiné měřítko, podle kterého budete soudit, zda jste byli úspěšnými či neúspěšnými lidskými bytostmi. Miluju děti, ale co když žádné nemám? Jakého člověka to ze mě dělá?
Virginia Woolfová napsala: „Široký světadíl ženského života rozděluje stín meče.“ Na jedné straně podle ní leží konvence, tradice a pořádek, kde je „všechno správné“. Ale na druhé straně meče, jste-li dostatečně šílené, abyste se sem vydaly a rozhodly se oro život bez konvencí, „je vše zmatené. Nic neprobíhá obvyklým způsobem.“ Její argumentace říká, že přechod přes stín může ženě přinést daleko zajímavější zážitky, ale můžete se vsadit, že také mnohem nebezpečnější.
Naštěstí mám aspoň svoje psaní. To je také něco, čemu lidé rozumějí. Ach, ona opustila manželství, aby mohla dále tvořit. To je svým způsobem pravda, i když ne úplná. Plno spisovatelek má rodinu. Toni Morrisonová, mám-li jmenovat jeden příklad, nedopustila, aby jí výchova syna zabránila vyhrát onu lacinou cetku, kterou nazýváme Nobelovou cenou. Ale Toni Morrisonová si vybrala svou cestu a já si musím vybrat zase svoji. Bhagavadgíta –dávný indický jogínský text – říká, že je lepší žít nedokonale vlastní osud než žít dokonale napodobeninu osudu někoho jiného. Takže jsem začala žít vlastní život. I když může vypadat nedokonale a nevhodně, alespoň se mi dokonale podobá.
O tomhle všem se zmiňuji jen proto, abych připustila, že – ve srovnání s životem své sestry, s jejím domovem, s jejím spokojeným manželstvím a dětmi – vypadám v tyto dny hodně nestále a labilně. Dokonce nemám ani adresu, a to je ve zralém věku třiceti čtyř let něco jako zločin. V tomto konkrétním okamžiku jsou moje věci uskladněné u Catheriny, která mi poskytla dočasnouložnici v horním patře svého domu (nazýváme ji „komnatou staro-panenské tety“, neboť k němu patří podkrovní okno, z něhož mohu hledět na vřesoviště, oblečená do svých starých svatebních šatů, a truchlit po ztraceném mládí). Zdá se, že to Catherine nevadí, a pro mě je to rozhodně pohodlné, ale jsem si vědoma nebezpečí, žepokud se budu bezcílně potloukat životem příliš dlouho, můžu se jednoho dne stát rodinným podivínem. Nebojím třeba už jsem. Minulé léto měla moje pětiletá neteř u sebe na návštěvě kamarádku. Zeptala jsem se jí, kdy má narozeniny. Odpověděla mi, že 25. ledna.
„Ale!“ podotkla jsem. „Ty jsi Vodnář! Já chodila už se spoustou Vodnářů, a vím, že představují problémy.“
Obě pětileté děti se na mě užasle podívaly a do jejich pohledů se vkradla špetka bojácné nejistoty. Náhle mi před očima vyvstal hrozivý obrázek ženy, kterou se mohu stát, nedám-li si pozor: Bláznivá teta Liz. Rozvedená osoba ve volných havajských šatech a s oranžové obarvenými vlasy, která nejí mléčné výrobky, ale kouří mentolky, která se každou chvíli vrací ze svých astrologických výprav nebo rozchází ze svým přítelem, jenž se živí jako aromaterapeut, která vykládá malým dětem tarotové karty a říká věci jako: „Přines mi další kbelík s ledem na chlazení vína, drahoušku, a půjčím ti svůj prsten…
Nakonec se mohu opět změnit v solidní občanku, to si uvědomuju.
Ale ještě ne… prosím. Ještě ne.

31

V dalších šesti týdnech jsem si zajela do Boloně, Florencie, Benátek, na Sicílii, na Sardinii, ještě jednou do Neapole a taky do Kalábrie. Většinou se jednalo o krátké výlety – týden tady, víkend tam
– právě ten správný čas, aby člověk nasál atmosféru daného místa, rozhlédl se kolem, vyptal se lidí na ulici, kde se tu dá sehnat dobré jídlo, a pak si na ně zašel. Přestala jsem chodit do školy, protože jsem nabyla dojmu, že stojí v cestě mé snaze naučit se italsky-musela jsem sedět ve třídě, místo abych se procházela po Itálii, kde mohu cvičit jazykové dovednosti s obyčejnými lidmi.

Tyto týdny spontánního cestování představují nádherné období a nejuvolněnější dny mého života. Běhám po vlakových nádražích, kupuju si jízdenky sem i tam a užívám si skutečné svobody, protože mi konečně došlo, že mohu jet, kamkoli budu chtít. Nějakou dobu se nevídám se svými přáteli v Římě. Giovanni mi po telefonu říká: „Sei una trottoldl (Jsi dětská káča). Jednu noc v nějakém městě u Středozemního moře mě v hotelovém pokoji hned u oceánu probouzí z hlubokého spánku zvuk mého vlastního smíchu. Jsem vyděšená. Kdo se to směje v mojípostýlce? Jakmile mi došlo, že jsem to já sama, musela jsem rozesmát znovu. Už si nevzpomínám, co se mi zdálo. Myslím, že to snad bylo něco o lodích.

32

Ve Florencii trávím jen víkend. Přijela jsem sem v pátek odpoledne rychlíkem, abych se setkala se strýčkem Terrym a tetou Deb, kteří poprvé v životě přiletěli z Connecticutu navštívit Itálii, a taky se samozřejmě chtějí setkat se svou neteří. Dorazili večer a já je odvádím, aby se podívali na katedrálu Duomo, která představuje vždycky impozantní pohled, jak je patrné i ze strýčkovy reakce:

„Á sakra!“ vykřikne. Pak se odmlčí a dodá: „To asi není nejlepší výraz pro vyjádření obdivu nad katolickým kostelem…“
Prohlížíme si únos Sabinek uprostřed zahrady se sochami, aniž by se těm znásilňovaným kamenným dívkám někdo pokusil pomoct, a poctíme svou návštěvou Michelangela, muzeum vědy i vyhlídky z kopců kolem města. Pak nechávám strýce a tetu, aby si užili zbytek dovolené beze mne, a vydávám se sama do bohaté Lukky, onoho malého toskánského městečka se slavnými řeznickými krámky, v nichž jsou ty nejlepší kousky masa v celé Itálii vystavovány se smyslností, která sděluje zákazníkovi: „Ty dobře víš, že to chceš.“ Klobásy všech představitelných velikostí, barev i příchutí jsou nacpané jako ženské nohy do provokativních punčoch a svůdně se kývají od stropů řeznictví. Ve výlohách visí statnékýty šunky a vábí s podmanivostí amsterdamských luxusních prostitutek. Kuřata vypadají i po oškubání a vyvrhnutí tak boubelatě a spokojeně, že úplně vidíte, jak se dobrovolně hlásila na smrt poté, co mezi sebou za života soutěžila o to, kdo bude nejšťavnatější a nejtlustší. Ale v Lukce není úžasné jen maso; jde i o kaštany, broskve, vodopády fíků, ach, drahý Bože, ty fíky…
Město je samozřejmě také známé jako rodiště Pucciniho. Vím, ze bych se o to zřejmě měla zajímat, ale daleko víc mě zajímá tajemství, o které se se mnou podělil místní obchodník – že nejlepší houby ve městě podávají v restauraci naproti Pucciniho rodného domu. A tak se procházím po Lukce a italsky se ptám na cestu: „Nevíte, prosím vás, kudy se jde k Pucciniho domu?“ Jeden laskavý obyvatel me odvádí přímo k němu a pak je pravděpodobně dosti překvapen, když mu říkám „Grazie“, otáčím se na podpatku, vydávám se přesrř opačným směrem, vcházím do restaurace na protější straně ulice a pak nad svou porcí risotto aifunghi čekám, až přestane pršet.
Už si nepamatuju úplně přesně, jestli jsem jela do Boloně před Lukkou nebo až po ní – je to tak krásné město, že po celou dobu svého pobytu jsem nedokázala vypudit z mysli popěvek: „Boloňa má křestní jméno. Jmenuje se K-R-Á-S-K-A.“ Boloni – s krásnou cihlovou architekturou a proslulým bohatstvím – se tradičně říká „Červená, tlustá a nádherná“. (A ano, to byl i alternativní titul této knihy.) Jídlo je tu nepochybně lepší než v Římě, nebo jednoduše jenom používají víc másla. I zmrzlina je Boloni lepší (mám pocit, že bych měla být k Římu loajálnější, ale je to pravda). Zdejší houby jsou jako velké sexy jazyky a pizzová obloha, prosciuíto je jako jemný krajkový závoj přehozený přes přepychový dámský klobouk. A samozřejmě tu mají boloňskou omáčku, která se pohrdavě vysmívá všem ostatním pokusům o ragu.
V Boloni mi také dochází, že v angličtině neexistuje ekvivalent výrazu buon appetito. To je škoda a o něčem to vypovídá. Také si uvědomuji, že železniční stanice Itálie jsou jako okružní jízda po jménech nejslavnějších pokrmů a vín na světě: příští stanice Parma…, příští stanice Boloňa…, příští stanice, blížíme se k Monte-puláanu… Ve vlaku mají samozřejmě jídlo jakbysmet – malé sendviče a dobrou horkou čokoládu. Když pak venku prší, je zajisté pohodlnější svačit ve vlaku a ujíždět krajinou. Při jedné dlouhé jízdě jsem seděla v kupé s pohledným mladým Italem, který prospal hodiny deště, zatímco já jedla chobotnicový salát. Vzbudil se krátce před příjezdem do Benátek, protřel si oči, opatrně si mě prohlédl od hlavy k patě a potichu si pro sebe zamumlal: „Carina.“ Což znamená: Pěkná.
„Grazie mille,“ odpovídám s přehnanou zdvořilostí. Tisíceré díky.
Překvapuji ho. Netušil, že umím italsky. To já vlastně taky ne, ale dalších dvacet minut spolu hovoříme, a já si poprvé uvědomu-ju, že opravdu umím. Překročila jsem určitou hranici a už opravdu dokážu mluvit italsky. Nepřekládám, ale mluvím. Jistě, v každé větě udělám nějakou chybu a znám jenom tři časy, ale dokážu s mladíkem komunikovat bez velkého úsilí. Me la cavo, tak by se to řeklo v italštině. V podstatě to znamená „vystačím si s tím“, ale tato fráze je odvozená od stejného slovesa, jaké použijete, když hovoří-te o vytažení zátky z láhve vína. Chce se tím naznačit: „Umím ten jazyk dost na to, abych se vytáhla z prekérních situací.“
Ten kluk se mnou flirtuje! Nemohu říct, že by mi to nezalicho-tjlo. Není zrovna nepřitažlivý. I když mu nechybí špetka domýšlivosti a drzosti. Jednu chvíli mi řekl italsky (a myslel to samozřejmě jako lichotku): „Nejste ani moc tlustá, tedy na Američanku.“ Odpovídám anglicky: „A ty nejsi moc napomádovaný, tedy na Itala.“
„Comef"
Opakuji mírně modifikovanou větu, tentokrát v italštině: „A vy jste zdvořilý, jako všichni Italové.“
Dokážu mluvit italsky! Ten kluk si myslí, že se mi líbí, ale já ve skutečnosti flirtuji se slovy. Můj Bože – vytáhla jsem zátku a prýští ze mě italština! Chce se sejít někdy později v Benátkách, ale já se nezajímám o něj. Jsem roztoužená láskou k tomu jazyku, a tak jeho pozvání odmítám. Stejně už mám v Benátkách domluvené rande. Se svou kamarádkou Lindou.
Bláznivá Linda, jak jí s oblibou říkám, i když vůbec není bláznivá, přijíždí do Benátek ze Seattlu, dalšího vlhkého a šedivého města. Chtěla mě přijet navštívit do Itálie, a tak jsem ji pozvala, aby se se mnou setkala na této etapě mého výletu, protože odmítám – s absolutní rozhodností – jet do nejromantičtějšího města na světě sama, ne teď, ne letos. Úplně se vidím, jak sedím sama na konci gondoly, pobrukující si gondolier mě unáší mlžným závojem a já… si čtu časopis? To je dost smutná představa, asi jako šlapat do kopce na dvojkole. A tak mi Linda poslouží jako společnost. A to dobrá společnost.
S Lindou (i jejími dredy a piercingem) jsem se seznámila téměř před dvěma lety na Bali, kam jsem jela do jogínského střediska. Mezitím už jsme spolu navštívily i Kostariku. Linda je jednou 2 mých nejoblíbenějších společnic na cestování. Je to klidná, zábavná a překvapivě praktická osůbka v přiléhavých červených kalhotách z pomačkaného sametu. Linda je majitelkou jedné znejnedotčenějších myslí na světě, která naprosto nechápe deprese a kterou nikdy nenapadlo, že by její sebevědomí mělo být jiné nez vysoké. Jednou, když se prohlížela v zrcadle, mi řekla: „Uznávám, že nejsem ten typ, který vypadá úžasně úplně ve všem, ale nemůžu si pomoct – pořád se mám ráda.“ Disponuje schopností zavřít mi ústa, když si začnu dělat starosti s metafyzickými otázkami, jako třeba: „Jaká je podstata vesmíru?“ (Lindina reakce: „Moje jediná otázka zní: Proč se ptát?“) Linda by si jednou ráda nechala narůst tak dlouhé dredy, aby je mohla za pomoci drátu splést do nějaké konstrukce na temeni hlavy, „jako když člověk tvaruje keře“, a možná tam chovat nějakého ptáčka. Obyvatelé Bali Lindu milovali. Stejně tak i obyvatelé Kostariky. Když se zrovna nestará o svoje domácí mazlíčky – ještěrky a fretky – vede v Seattlu tým lidí, který vyvíjí software, a vydělává víc peněz než kdokoli z nás.
Takže se shledáváme zde v Benátkách, Linda se mračí na plán města, otáčí ho vzhůru nohama, nachází náš hotel, orientuje se a s charakteristickou skromností oznamuje: „Tenhle zapadákov máme na háku.“
Její veselí a její optimizmus vůbec neodpovídají tomuto páchnoucímu, pomalému, potápějícímu se, záhadnému, tichému, divnému městu. Benátky vypadají jako dokonalé město, kde můžete zemřít pomalou, alkoholickou smrtí, nebo ztratit milovaného člověka, případně zahodit vražednou zbraň, díky níž jste o toho milovaného člověka přišli. Když vidím Benátky, jsem šťastná, že jsem se rozhodla bydlet v Římě. Nemyslím, že bych se tady dokázala tak rychle zbavit svých antidepresiv. Benátky jsou nádherné, ale stejným způsobem, jakým jsou nádherné Bergmanovy filmy – můžete je obdivovat, ale nechcete v nich žít.
Celé město se loupe a ztrácí barvu jako všechny ty komnaty v zadních částech domů, které kdysi bohaté rodiny zabarikádují, když náklady na jejich údržbu dosáhnou neúnosné výše a je prostě daleko jednodušší zatlouct dveře a zapomenout na umírající poklady za nimi
– to jsou Benátky. Do trpících základů těchto domů dlouhodobě narážejí znečištěné proudy Jaderského moře a testují trvanlivost tohoto vědeckého experimentu ze 14. století – Hele, co kdybychom postavili město, které bude celé na vodě?
Benátky jsou pod zrnitým listopadovým nebem téměř strašidelné. Město vrže a houpá se jako rybářské molo. Přes Lindinu počáteční sebejistotu, že máme celé město na háku, se nám každý den daří zabloudit, a zejména v noci, kdy špatně odbočujeme do temných zákoutí, která slepě a nebezpečně končí ve vodě kanálů.
edné mlžné noci míjíme starou budovu, která vydává zvuky, jako kdyby sténala bolestí. „Není se čeho bát,“ švitoří Linda. „To je jen Satanova hladová tlama.“ Učím ji své oblíbené italské slovo – attraversiamo (přejděme na druhou stranu) a nervózně se vracíme po svých stopách zpět.
Krásná mladá Benátčanka, která vlastní restauraci nedaleko hotelu, kde bydlíme, žehrá na svůj úděl. Nenávidí Benátky. Přísahá, že každý, kdo tu žije, nahlíží na Benátky jako na hrobku. Jednou se zamilovala do umělce ze Sardinie, který jí slíbil jiný svět, plný světla a slunce, ale místo toho ji opustil a nechal se třemi dětmi sedět. Neměla jinou možnost, než se vrátit do Benátek a převzít rodinnou restauraci. Je v mém věku, ale vypadá ještě starší než já, a já si nedovedu představit, jaký muž by dokázal udělat něco takového tak atraktivní ženě. („Byl přesvědčivý,“ říká, „a já zašla na lásku v jeho stínu.“) Benátky jsou konzervativní. Ta žena tu prožila několik románků, možná i se ženatými muži, ale všechny skončily smutně. Sousedé si o ní povídají. Lidé přestávají hovořit, když vstoupí do místnosti. Její matka ji zapřísahá, ať nosí snubní prsten aspoň naoko, a vždycky dodává: Drahoušku, tohle není Řím, kde můžeš žít tak skandálně, jak se ti zachce. Každé ráno, když s Lindou přicházíme na snídani a ptáme se tesklivé mladé/staré Benátčanky na dnešní předpověď počasí; složí prsty na pravé ruce do podoby pistole, přiloží si je ke spánku a řekne: „Pořád prší.“
Ani tak tu ale nedostávám depresi. Dokážu se s melancholií Benátek vypořádat, a dokonce si jí užívat – alespoňna pár dní. Někde v hloubi duše si uvědomuji, že tohle není moje melancholie, tohle je melancholie zdejšího města a já už jsem v současnosti tak zdravá, že cítím rozdíl mezi sebou a jím. Nemohu si pomoct –domnívám se, že jde o známku toho, že se mi hojí šrámy na duši, ve kterých se ztratilo těch několik let, která jsem prožila v zoufalství bez hranic, když jsem brala všechny smutky světa za své vlastni– Všechno truchlivé prosakovalo skrze mne a nechávalo to ve mně vlhké stopy.
V každém případě je těžké mít depresi s žvatlající Lindou po boku, která se mě snaží přimět, abych si koupila obrovský fialový chlupatý klobouk. Tahle Linda je jako světluška. Ve středověkých Benátkách kdysi existovalo mužské povolání s názvem codega –jednalo se o chlapíka, kterého jste si najali, aby v noci chodil před vámi s rozžatou lucernou, ukazoval vám cestu, odrazoval zloděje i démony a poskytoval vám na temných ulicích jistotu a ochranu. A přesně to je i Linda – má dočasná, speciální, cestovní benátská codega.

33

O pár dní později vystupuji z vlaku v Římě, plném vroucího, optimistického, věčného chaosu, kde – jakmile vyjdu na ulici – slyším z nedaleké manifestazione, další dělnické demonstrace, výkřiky, připomínající povzbuzování na fotbalovém stadionu. Proč stávkují tentokrát, to mi můj taxikář nedokáže říct, hlavně proto, že je mu to, jak se zdá, fuk. ,,Sti cazzi“ podotýká na adresu stávkujících. (Doslovný překlad: „Tyhle hovadiny,“ nebo, jak bychom řekli my: „Házím na ně bobek.“) Je milé se vrátit. Po usedlé vážnosti Benátek je hezké být opět ve městě, kde mohu spatřit muže v saku z levhartí kůže, jak kráčí kolem dvou teenagerů, kteří se líbají přímo uprostřed ulice. Tohle město kypí aktivitou a životem a na slunci vypadá nádherně vyparáděné a sexy.

Vzpomínám na to, co mi jednou řekl Mariin manžel Giulio. Seděli jsme u venkovního stolu jedné kavárny, cvičili se v konverzaci a Giulio se mě zeptal, co si myslím o Římu. Odpověděla jsem, že tohle místo samozřejmě miluji, ale tak nějak vím, že není moje, že tady nechci prožít zbytek života. Na Římě bylo něco, co mi připadalo cizí, a já nedokázala přesně pojmenovat, co to je. Zrovna když jsme mluvili, prošla kolem názorná vizuální pomůcka. Typická římská žena – fantasticky udržovaná čtyřicátnice obalená šperky, s deseticentimetrovými podpatky, v těsné sukni s rozparkem dlouhým jako vaše paže a se slunečními brýlemi, které vypadají jako závodní automobil (a pravděpodobně taky tolik stojí) -Na vodítku posázeném drahokamy si vedla luxusního psíčka a kožešinová štola kolem jejího krku vypadala, jako kdyby si ji dala udělat z předchozího psího mazlíčka. Vyzařovala z ní neuvěřitelné okouzlující atmosféra, jako by říkala: „Vy se na mě budete dívat, ale já o vás ani nezavadím pohledem.“ Bylo velice obtížné si představit, že by někdy, třeba jen na deset minut, neměla na obličeji líčidla– Tahle žena představovala můj dokonalý protiklad – já se oblékám stylem, který má sestra popisuje jako „Stevie Nicksová jde v pyžamu na hodinu jógy“.

Ukázala jsem tu dámu Giuliovi a řekla jsem: „Koukni, Giulio – tohle je Rímanka. Řím nemůže být současně jejím i mým městem. Doopravdy sem patří jen jedna z nás. A myslím, že oba víme, která.“

Giulio odpověděl: „Možná máš jiné slovo než Řím.“
„Jak to myslíš?“
Zeptal se mě: „Copak nevíš, že tajemství pochopení nějakého

města a jeho obyvatel spočívá v odhalení, jak zní slovo ulice?“

Pak pokračoval směsicí italštiny, angličtiny a gestikulace ve vysvětlování, že každé město je definováno jedním slovem, jež je spojeno s většinou jeho obyvatel. Kdybyste dokázali číst myšlenky kolemjdoucím, zjistíte, že většina myslí na totéž.Ať už tato většina myslí na cokoli, jde o slovo daného města. A pokud vaše osobní slovo neodpovídá slovu města, opravdu do něj nepatříte. „Jaké slovo tedy má Řím?“ chtěla jsem vědět. „SEX,“ oznámil mi.

„Ale není to jen takový odraz toho, co se o Římě povídá?“ „Ne.“
„Přece se tu vyskytují aspoň nějací lidé, kteří myslí na něco jiného

než na sex?“
Giulio trval na svém: „Ne. Všichni celý den myslí jenom na SEX.“ „I ve Vatikánu?“
„To je něco jiného. Vatikán není součástí Říma. Tam mají jiné

slovo. Jejich slovo je MOC.“
„Člověk by řekl, že to bude VÍRA.“
„MOC,“ zopakoval. „Věř mi. Ale římské slovo je SEX.“ Uvěříte-li

Giuliovi, znamená to, že tohle krátké slovo – SEX –dláždí ulice, po kterých kráčíte, protéká zdejšími fontánami a plní hluk dopravy. Všichni tu nedělají nic jiného, než že na něj myslí, oblékají se podle něj, vyhledávají jej, zvažují jej, odmítají jej, dělají z něj sport a hru. Což by představovalo určité vysvětlení, proč se v Římě přes veškerou jeho nádheru necítím jako doma. Ne v tomto období života. Protože SEX není zrovna mým slovem. Jindy jím býval, ale nyní nikoli. Proto se římské slovo, které víří ulicemi, ode mne jen odráží bez jakéhokoli obtisku. Neúčastním se toho slova, a tudíž tu vlastně plně nežiju. Je to praštěná teorie kterou nelze prokázat, ale docela se mi líbí.

Giulio se dál zeptal: „Jaké je slovo New Yorku?“

Na chvilku jsem se nad tím zamyslela a pak jsem dospěla k závěru:

„Samozřejmě jde o sloveso. Myslím, že ZÍSKAT.“
(Což je mírně, ale významně odlišné od slova Los Angeles, které je
podle mě také slovesem, a sice USPĚT. Později jsem o téhle teorii
řekla své švédské kamarádce Sofii a ona do ní přispěla i svým názorem
na stockholmské slovo – tamější slovo prý zní PŘIZPŮSOBIT SE, což
nás obě deprimuje.)
Zeptala jsem se Giulia: „Jaké je slovo Neapole?“ Dobře totiž zná jih
Itálie.
„BOJOVAT,“ rozhodne se. „Jaké bylo slovo tvé rodiny, když jsi
vyrůstala?“
To je obtížná otázka. Pokoušela jsem se přijít na jediný výraz,
který v sobě kombinuje SKROMNÝ a NEUCTIVÝ, ale Giulio už přešel
k dalšímu, zjevnějšímu dotazu: „A co tvoje slovo?“
Tak na tohle jsem rozhodně neuměla odpovědět.
Po několikatýdenním přemýšlení jsem na tom nebyla o nic líp.
Několik slov jsem vyloučila. Evidentně moje slovo není MANŽELSTVÍ.
Ani RODINA (ačkoli právě tohle bylo slovo města, ve kterém jsem pár
let žila se svým manželem, a jakožto slovo mému nitru cizí
zapříčiňovalo mé utrpení). Díky nebesům už není mým slovem ani
DEPRESE. S jistotou vím, že nesdílím stockholmské PŘIZPŮSOBIT
SE. Mám ovšem pocit, že tak úplně nezapadám ani do newyorského
ZÍSKAT, ačkoli mezi dvacítkou a třicítkou jsem s ním vskutku
souzněla. Mým slovem by mohlo být HLEDAT. (Ale buďme upřímní –
právě tak by mohlo jít i o SCHOVAT SE.) Během posledních pár
měsíců v Itálii jsem z větší části zosobňovala POTĚŠENÍ, ale tohle
slovo mi zjevně neodpovídá beze zbytku, jinak bych tak nedychtila po
cestě do Indie. Mohlo by se jednat i o ZBOŽNOST, ale to by ze mě
dělalo mnohem kladnější hrdinku, než jakou ve skutečnosti jsem, a
navíc nebere v úvahu všechno to víno, které už jsem vypila. Neznám odpověď, ale předpokládám, že právě to je smysl celého
ročního cestování. Nalezení svého slova. Jednu věc ovšem mohu říct s
naprostou jistotou – SEX to není.
Nebo to alespoň tvrdím. Pak mi ale prozraďte, proč mě dnes je
nohy téměř samy od sebe zanesly k diskrétnímu butiku kousek od Via
Condotti, kde jsem – pod odborným dohledem pohledné mladé
italské prodavačky – strávila několik zasněných hodin (a utratila tolik peněz, že by se za ně pořídila mezikontinentální letenka) při nákupu dámského prádélka, jež by postačilo sultánově choti na tisíc a jednu noc. Nakoupila jsem si podprsenky všech možných tvarů a typů. Nakoupila jsem průsvitné, tenoučké živůtky a prudce elegantní kalhotky všech barev, stejně jako spodničky z krémového saténu a hedvábí a ručně šité podvazkové pásy –v zásadě se jednalo o jeden
sametový, krajkový, bláznivý dárek k Valentýnu za druhým. Nikdy v životě jsem takové věci nevlastnila. Tak proč nyní? Když
jsem kráčela z obchodu a táhla pod paží balík nemravného prádla,
náhle jsem si vzpomněla na mučivou otázku, kterou jsem tuhle večer
slyšela vykřiknout římského fotbalového fanouška na zápase, když
hvězda Lazia, Albertini, v kritickém okamžiku nahrál míč doprostřed
nicoty, bez jakéhokoli důvodu, čímž zcela zkazil akci.
„Per chi??? í zaječel ten fanoušek jako smyslů zbavený. „Per mnr
Pro KOHO??? Komu to nahráváš, Albertini? Tam nikdo není! Po svém bláznivém nákupu jsem si na tento výkřik vzpomněla a
šeptem jsem si jej zopakovala: „Perchif1
Pro koho, Liz? Pro koho je všechna ta dekadentní smyslnost?
Nikdo tu není. Zbývá mi pár posledních týdnů v Itálii a rozhodně
nemám v úmyslu si s někým vrznout. Nebo ano? Ovlivnilo mě snad
nakonec ono slovo z ulic Říma? Jde snad o poslední pokus přiblížit se
mentalitě Italů? Jedná se o dárek pro mne nebo pro nějakého milence,
kterého jsem si zatím ještě ani nezačala představovat? Je to pokus o
zhojení mého libida po katastrofálním vlivu posledního vztahu na
moje sexuální sebevědomí?
Zeptala jsem se sama sebe: „Vezmeš si tohle všechno s sebou do
Indie?“

34

Narozeniny Luky Spaghettiho připadají letos na americký Den díkůvzdání, a tak chce Luca na narozeninovém večírku podávat krocana. Ještě nikdy nejedl na Díkůvzdání obrovského, tučného, upečeného krocana, ale viděl to na obrázcích. Domnívá se, že by mělo být jednoduché tenhle zvyk napodobit (zejména s mou pomocí – vždyť jsem Američanka). Říká, že můžeme využít kuchyni jeho přátel Maria a Simony, kteří mají pěkný velký dům v horách za Římem, kde Luca vždycky pořádá oslavu svých narozenin.

Takhle tedy vypadal Lukův plán slavnosti: Vyzvedne mě kolem sedmé hodiny večerní, až vyrazí z práce, asi tak hodinu pojedeme na sever do domu jeho přátel (kde se setkáme s ostatními účastníky večírku), popijeme nějaké to víno, trochu se seznámíme a pak, asi tak kolem deváté večer, začneme péct dvanáctikilového krocana…

Nějakou dobu mi trvalo, než jsem mu vysvětlila, jakdlouho trvá upéct dvanáctikilového ptáka. Sdělila jsem mu, že při tomhle plánu by jeho narozeninová hostina mohla být hotová tak někdy za svítání příštího dne. Byl z toho úplně zničený. ‚A co kdybychom koupili malinkého krocánka? Právě narozeného?“

Řekla jsem mu: „Luko – zjednodušíme si to a dáme si pizzu, jak to na Díkůvzdání dělá každá druhá dysfunkční americkárodina.“
Pořád je z toho ale smutný. Ovšem v těchto dnech padl smutek obecně na celý Řím. Ochladilo se. Zdravotníci, železničáři a národní aerolinie se navíc rozhodli stávkovat v jeden den. Zrovna vyšla studie, podle níž má třicet šest procent italských dětí alergii na lepek, z něhož se dělají těstoviny, pizza a chleba, takže se italská kultura pomalu hroutí. Nedávno jsem viděla článek s ještě horším, šokujícím titulkem: insoddisfatte 6 Donne su 10!“ Coi znamená, že šest italských žen z deseti je sexuálně neuspokojených. Navíc ještě pětatřicet procent Italů udává, že má obtíže s dosažením un’erezione, z čehož jsou výzkumníci zcela perplessi, a já přemítám o tom, jestli Řím stále smí jako svoje slovo udávat SEX.
Vážnější špatné zprávy uváděly, že v poslední době bylo v Ameclcé válce (tak se tu nazývá) v Iráku zabito devatenáct italských jjáků
– jde o největší počet padlých od druhé světové války. Římany tato úmrtí ohromila a celé město bylo v den pohřbu zavřené. Velká většina Italů nechce mít nic společného s válkou George Bushe. O účasti rozhodl Silvio Berlusconi, italský předseda vlády (obvykle ho při hovoru označují za l’idiota). Tento intelektuprostý obchodník a majitel fotbalového klubu, na němž ulpívá olejnatá vrstva korupce a špinavostí, za kterého se jeho spoluobčané pravidelně stydí, když dělá v evropském parlamentu obscénní gesta, člověk, který odborně manipuluje médii (což není tak problematické, když je vlastní) a který se vůbec nechová jako správný světový vůdce, ale spíš jako starosta Waterbury (tohle je malý vtípek pouze pro obyvatele Connecticutu – omlouvám se ostatním), nyní zatáhl Itálii do války, kterou Italové nepovažují za svoji věc.
„Zemřeli za svobodu,“ prohlásil Berlusconi na pohřbu devatenácti italských vojáků, ale většina Římanů má jiný názor:Zemřeli za osobní vendetu George Bushe. V tomto politickém klimatu by člověk očekával, že to tu Američané na návštěvě nemají nijak lehké. Vskutku, když jsem přijela do Itálie, očekávala jsem, že sesetkám s jistou záští, ale místo toho se mi od většiny Italů dostávalo empa-tického pochopení. Při každé zmínce o Georgi Bushovi lidé jen kývli směrem k Berlusconimu a říkali: „Víme, jaké to je – taky jednoho máme.“
Také jsme tam byli.
Je tedy zvláštní, že za těchto okolností chce Luca slavit svoje arozeniny ve stylu amerického Dne díkůvzdání, ale ten nápad se mi líbí. Díkůvzdání je hezký svátek, na který Američané mohou být právem hrdi jako na jediný náš národní svátek, který zůstává relativně nezprofanovaný. Jde o den milosti, díků, rodiny a – ano –potěšení. A právě to bychom teď všichni potřebovali.
Na víkend přiletěla z Filadelfie do Říma moje kamarádka Deborah, aby se mnou oslavila svátek. Deborah je mezinárodně uznávaná psycholožka, spisovatelka a feministická teoretická, ale já na ni myslím pořád jako na svou oblíbenou pravidelnou zákaznici, protože jsem ji obsluhovala, když jsem pracovala jako servírka, ona chodila do naší restaurace na oběd a na dietní colu bez ledu a říkala mi přes pult samé chytré věci. Opravdu tomu místu dodávala vyšší úroveň. Teď už se přátelíme více než patnáct let. Na Lukův večírek přijde i Sofie, s níž kamarádím asi patnáct týdnů. Na Den díkůvzdání jsou vždycky všichni vítáni. Zejména pokud jde současně i o Lukovy narozeniny.
Pozdě večer vyrážíme z unaveného, vystresovaného Říma směrem k horám. Luca miluje americkou hudbu, a tak pouští na plné pecky Eagles a zpívá: „Take it… to the limit… one more time!!!!!!“ což dodává naší jízdě přes olivové hájky a kolem starodávných akvaduktů zvláštně kalifornskou atmosféru. Přijíždíme k domu Lukových starých přátel Maria a Simony, rodičů dvanáctiletých dvojčat – děvčat Giulie a Sary. Paolo – Lukův přítel, se kterým jsem se už seznámila na jednom fotbalovém zápase – je tu také a spolu s ním jeho přítelkyně. Samozřejmě nechybí ani Lukova přítelkyně Giuliana, která sem dorazila už dříve zvečera. Jde o nádherný dům, schovaný za lesíkem olivovníků, mandarinkovníků a citronovníků. V krbu hoří oheň. Mají tu domácí olivový olej.
Zjevně není čas péct dvanáctikilového krocana, ale Luca rychle smaží krásné plátky z krocaních prsíček a já předsedám bouřlivé skupinové snaze připravit tradiční nádivku. Snažím se, jak nejlépe umím, a zpaměti dávám dohromady recept. Děláme ji z kousků nějakého luxusního italského chleba s nezbytnými místními úpravami (datle místo meruněk, fenykl místo celeru). Kupodivu se nám vyvedla. Luca si dělal starosti s tím, jak se bude vyvíjet konverzace, protože polovina hostů neumí anglicky a druhá polovina zase italsky (a jediná Sofie dokáže mluvit švédsky), ale zdá se, že se jedná o jeden z těch zázračných večerů, kdy si všichni navzájem dokonale rozumějí, nebo přinejmenším mají po ruce souseda, který může pomoci s překladem, pokud někomu uteče nějaké to komplikovanější slovo.
Už ani nedokážu spočítat, kolik lahví sardinského vína jsme vypili, když Deborah navrhne, abychom se všichni kolem stolu podle tradičního amerického zvyku chytili za ruce a postupně jeden po druhém říkali, za co jsme nejvíce vděčni. Následuje sestřih díků ve třech jazycích, jeden projev za druhým.
Deborah začíná vyslovením vděku za to, že Amerika bude mít brzy možnost vybrat nového prezidenta. Sofie říká (nejprve švédsky, pak italsky a nakonec anglicky), že je vděčna za shovívavost Italů a za ty čtyři měsíce, po které jí dovolili prožívat takové potě –
Šerá– První slzy prolévá Mario – náš hostitel – který otevřeně pláče, když děkuje Bohu za svou práci, jež mu umožnila poskytnout rodině tak nádherný domov, z něhož se mohou těšit i jejich přátelé. Paolo pak všechny rozesměje, když říká, že i on je vděčný za to, že Amerika bude mít brzy šanci zvolit nového prezidenta. Všichni se tišíme z úcty k malé Sáře, jedné z dvanáctiletých dvojčat, když se srdnatě svěřuje, že je vděčna za to, že zde dnes večer může být s tak milými lidmi, protože má poslední dobou potíže ve škole – někteří spolužáci se k ní chovají ošklivě – „takže děkuju, že jste na mě dnes večer tak milí, a ne tak hnusní jako oni“. Lukova přítelkyně říká, že je vděčna za ty roky věrnosti, které jí Luca daroval, a za to, jak laskavě se stará o její rodinu v těžkých časech. Simona – naše hostitelka – pláče ještě otevřeněji než předtím její manžel, když vyjadřuje svůj vděk za tento nový zvyk, který s sebou přinesli tito cizinci z Ameriky, již vlastně nejsou vůbec žádnými cizinci, nýbrž Luko-vými přáteli, a tedy přáteli míru.
Když docházím na řadu, otvírám ústa a začínám: „Sonograta, ale pak zjišťuji, že své skutečné myšlenky nemohu vyslovit. Jmenovitě že jsem vděčna za to, že už jsem se zbavila deprese, která mě po několik posledních let ohlodávala jako krysa, deprese, která prokousala do mé duše takové díry, že ještě nedávno bych si neumělaužívat tak krásný večer, jako je tento. O ničem z toho se nezmiňuji, protože nechci poplašit děti. Místo toho říkám jednodušší pravdu –že jsem vděčna za staré i nové přátele. Ze jsem vděčna, zejména dnes večer, za Luku Spaghettiho. Ze doufám, že si své tři-atřicáté narozeniny užívá a že prožije dlouhý a šťastný život, aby mohl sloužit za příklad ostatním lidem, jak šlechetná, oddaná a milující dokáže býtlidská bytost. A že doufám, že nikomu nevadí, jak při svém proslovu brečím, ačkoli si myslím, že jim to opravdu nevadí, protože všichni brečí taky.
Luca je tak dojatý, že nedokáže najít jiná slova, která by nám všem řekl, než: „Vaše slzy jsou mými modlitbami.“
Pijeme další sardinské víno. A zatímco Paolo myje nádobí, Mario ukládá své unavené dcery do postele, Luca hraje na kytaru a všichni opilecky zpívají písně Neila Younga v několika různých prízvucích. Deborah – americká feministická psycholožka – se ke mně naklání a tiše říká: „Rozhlédni se po těch italských mužích. Vidíš, jak otevřeně dávají najevo svoje pocity a jak láskyplně se podílejí na chodu svých rodin? Podívej se na úctu a respekt, které chovají ke svým manželkám a dětem. Nevěř tomu, co čteš v novinách, Liz. Tahle země je na tom velice dobře.“
Večírek neskončil dřív než nad ránem. Nakonec jsme mohli klidně péct toho dvanáctikilového krocana a sníst si ho ke snídani. Luca Spaghetti odváží mě, Deborah a Sofii až domů. Snažíme se ho udržet vzhůru zpěvem vánočních koled, zatímco nad obzor stoupá slunce. Tichá noc, svatá noc, zpíváme stále znovu a znovu dokola ve všech řečech, které známe, a ujíždíme směrem k Římu.

35

Takhle už to dál nejde. Po necelých čtyřech měsících v Itálii už jsou mi malé všechny kalhoty. Dokonce ani nové šaty, které jsem si koupila před měsícem (když jsem vyrostla ze svých kalhot „na druhý měsíc v Itálii“), už mi nejsou. Nemůžu si dovolit každých několik týdnů nakupovat novou garderobu a uvědomuju si, že zanedlouho budu v Indii, kde všechna kila zase rychle shodím, ale stejně – v těchhle kalhotách už nemůžu chodit. Nejde to vydržet.

To všechno dává smysl vzhledem k tomu, že když jsem si nedávno stoupla v jednom přepychovém hotelu na váhu, zjistila jsem, že jsem za ty čtyři měsíce přibrala asi deset kilogramů – to je vskutku obdivuhodný výkon. Zhruba sedm kilo jsem potřebovala přibrat, abych nebyla taková vyzáblina, jaká se ze mě stala po letech rozvodu a depresí. Další dvě kila jsem přibrala čistě pro zábavu. A to poslední jedno? Zřejmě jen abych podtrhla svůj úmysl.

Zkrátka vyrážím do obchodu, abych si pořídila část oděvu, kterou budu uchovávat jako suvenýr s názvem „džíny z mého posledního měsíce v Itálii“. Mladá prodavačka v obchodě je tak laskavá, že mi přináší větší a větší čísla a bez komentáře mi je podává za závěs. Jen se vždycky starostlivě ptá, jestli už mi padnou líp-Několikrát jsem vystrčila hlavu z kabinky a zeptala se jí: „Promiňte – nemáte o trošinku větší?“ Až ta milá slečna přináší džíny s takovým obvodem pasu, z něhož se mi vpravdě dělá mdlo. Vycházím z kabinky a ukazuju se prodavačce.

Ani nemrkne. Dívá se na mě pohledem uměleckého kurátora, který se snaží odhadnout cenu vázy. Pořádně baňaté vázy. Carina,“ usnáší se nakonec. Krásná.

Ptám se jí italsky, jestli by mi nemohla, prosím, upřímně říct, zda v těch džínách nevypadám jako slonice.
„Ne, signorina,“ říká mi. Nevypadáte jako slonice. „Tak jako bachyně?“
Ne, ujišťuje mě se vší vážností. Ani v nejmenším nepřipomínám bachyni. „Tak buvolici?“
Stává se z toho dobrá příležitost k procvičení slovní zásoby. Kromě toho se snažím na prodavaččině tváři vyloudit úsměv, ale ona je pevně rozhodnuta držet se svého profesionálního výrazu.
Zkouším to ještě jednou: „Možná vypadám jako buvolí mozzarella?“
Dobře, možná, uznává s nepatrným úsměvem. Možná vypadáte malinko jako buvolí mozzarella…

36

Zbývá mi tu poslední týden. Chystám se vrátit na Vánoce do Ameriky, než vyrazím do Indie, nejen proto, že nesnesu pomyšlení na Vánoce strávené bez rodiny, ale také proto, že následných osm měsíců mé poutě – do Indie a Indonésie – vyžaduje totální přebalení zavazadel. Jen velice málo věcí, jež potřebujete pro život v Římě, je nezbytných i k toulkám po Indii.

A možná právě proto, abych se připravila na cestování po Indii, se rozhoduji, že poslední týden v Itálii strávím putováním po Sicílii – té části Itálie, která nejvíce připomíná třetí svět, a tudíž je to dobrá volba, kam jet, pokud se potřebujete připravit na prožitek extrémní chudoby. Nebo jsem možná chtěla jet na Sicílii jen kvůli tomu, co kdysi řekl Goethe: „Bez návštěvy Sicílie nemůže člověk 2lskat jasnou představu o tom, co to je Itálie.“

Na Sicílii ani po Sicílii se ale necestuje snadno. Musela jsem zmobilizovat veškeré úsilí a schopnosti, abych našla nedělní vlak, který jede podél pobřeží až úplně na jih, pak správný trajekt do Messiny (děsivý a podezřelý sicilský přístav, který jako by vyl zpoza zabarikádovaných dveří: „To není moje chyba, že jsem šeredný! Zažil jsem zemětřesení, kobercové nálety a taky mě dostala do spárů mafie!“). Jakmile jsem dorazila do Messiny, musela jsem objevit zastávku autobusu (umouněnou jako kuřákovy plíce) a vyhledat muže, jehož úkolem je sedět v budce, kde se prodávají jízdenky, oplakávat svůj život a podívat se, jestli by mi, prosím, nemohl prodat lístek do pobřežního města jménem Taormina. Pak se natřásám na sedadle autobusu podél útesů a pláží působivě divokého sicilského pobřeží, dokud nepřijedu do Taorminy, kde si musím najít taxi a vzápětí hotel. Poté musím vyhledat nějakou osobu, které bych mohla položit svou oblíbenou otázku v italštině: „Kde se dá v tomto městě nejlépe najíst?“ VTaormině se z té osoby vyklubal ospalý policista. Dává mi jednu z nejúžasnějších věcí, jakou mi kdo vživotě může dát – malý kousek papíru se jménem obskurní restaurace a s ručně načrtnutým plánkem, jak se tam mám dostat.

Ukazuje se, že se jedná o drobnou hospůdku, jejíž postarší, přátelská majitelka se právě připravuje na večernízákazníky tak, že stojí v punčochách na stole, snaží se neshodit vánoční Betlém a myje okna. Říkám jí, že nepotřebuju jídelní lístek, alejestli by mi nemohla přinést to nejlepší jídlo, protože tohle je můj první večer na Sicílii. Radostně si zamne ruce a zaječí něco sicilským dialektem na svou matku v kuchyni. Do dvaceti minut už se činím na tom bezpochyby nejlahodnějším pokrmu, jaký jsem v Itálii okusila.Jsou to těstoviny, ale takového tvaru, jaký jsem nikdy předtím neviděla – velké vrstvy těstovin zabalené jako ravioli do podoby (když už ne velikosti) papežovy mitry, naplněné ostrým, aromatickým pyré z korýšů, chobotnic a olihní, podávané se zálivkou jako horký salát, s čerstvými srdcovkami a proužky zeleniny, a to všechno v olivovém vývaru. Následuje další chod: králík, podušený na tymiánu.

Ale Syrakusy jsou druhý den ještě lepší. Autobus se mnou pozdě toho dne ve studeném dešti dokašle na roh ulice. To město mi okamžitě padne do oka. V Syrakusách chodím po třech tisíciletích dějin. Hostily tak dávnou civilizaci, že Řím vedle ní vypadá jako nedochůdče. Podle legendy sem doletěl Daidalos z Kréty a jednou tu spal Herakles. Syrakusy byly řeckou kolonií, již Thu –

Wdides nazval „městem, které se plně vyrovná samotným Aténám“– Také se jednalo o spojnici mezi starým Řeckem a Římem. 2ilo tu mnoho velkých autorů divadelních her a starověkých vědců Platon je považoval za ideální místo k utopickému experimentu kde by se případně „řízením božího úradku“ mohli vládci stát filozofy a filozofové vládci. Podle historiků byla právě v Syra-kusách založena tradice řečnictví a také (což je méně významné) dějové zápletky.

Procházím trhy tohoto oprýskaného města a moje srdce přetéká láskou, kterou nedokážu potlačit ani vysvětlit, když sleduji starce v černém vlněném klobouku, jak vykuchává zákazníkovi rybu (v koutku úst má v úschově cigaretu, asi jako si švadlena vkládá do úst špendlíky, a ohání se nožem s nábožnou dokonalostí). Ostýchavě se toho rybáře tážu, kde bych se měla večer najíst, a po rozhovoru odcházím s dalším malým kouskem papíru, který mě navádí k malé bezejmenné restauraci, kde mi – jakmile večer usednu – číšník přináší vzdušné mraky bílého syrovátkového sýra posypanéhopistácií, kusy chleba plovoucí v aromatických olejích, drobné plátky nakrájeného masa a oliv a salát z chlazených pomerančů se zálivkou ze syrových cibulí a petržele. A to všechno ještě předtím, než se dozvídám o místní olihňové specialitě.

„Žádné město nemůže žít v míru bez ohledu na to, jaké má zákony,“ napsal Platon, „jestliže jeho obyvatelé… nedělají nic jiného, než hodují, pijí a unavují se v náruči lásky.“

Aleje opravdu tak špatné takhle žít alespoň po nějakou dobu? Je tak strašné jen na několik měsíců v životě putovat časem s jediným přáním: vyhledat si další dobré jídlo? Nebo se naučit hovořit nějakým jazykem bez jakéhokoli praktičtějšího důvodu, než že vás teší jej poslouchat? Nebo si dát dvacet uprostřed dne v zahradě na sluníčku, hned vedle vaší oblíbené fontány? A následující den dělat totéž?

Jistě, člověk takhle nemůže žít napořád. Nakonec se mu připlete do cesty skutečný život, války, traumata a lidská smrtelnost. Tady na Sicílii s její úděsnou chudobou nemůže nikdo na skutečný život zapomínat moc dlouho. Jedinou úspěšnou oblast podnikání na Sicílii po staletí představovala mafie (jež prodávala obyvatelům 0chranu sama před sebou), která má na zdejší lidi stále velký vliv. Palermo – město, o kterém Goethe jednou prohlásil, že sluje nepopsatelnou krásou – je možná jediným městem západní Evropy, kde si pořád vybíráte cestu přes rumiště druhé světové války, jen abyste získali dojem, že tu dochází i k nějakému pokroku. Město systematicky zohyzdily šeredné a nebezpečné bytové jednotky, které postavila mafie v osmdesátých letech 20. století v rámci praní špinavých peněz. Ptala jsem se jednoho Sicilana, jestli ty domy postavili z levného betonu, a on odpověděl: „Kdepak – ty jsou z velice drahého betonu. V každé dávce je pár lidských těl, která má mafie na svědomí, a to stojí peníze. Ale beton je pak silnější, když je vyztužený kostmi a zuby.“

V takovém prostředí je možná trochu povrchní myslet jen na příští jídlo. Nebo je to možná naopak to nejlepší, co můžete dělat. Luigi Barzini se ve svém mistrovském díle Italové (které napsal, když ho nakonec unavilo, jak o Itálii píšou jen samí cizinci a bud ji moc milují, nebo naopak nenávidí) pokusil uvést informace o své kultuře na pravou míru a odpovědět na otázku, proč Italové dali lidstvu ty největší umělecké, politické a vědecké mozky všech dob, a přitom se nikdy nestali světovou velmocí. Proč jsou mistři verbální diplomacie tak neschopní řídit vlastní zemi? Proč jsou jako jedinci tak chrabří, a přitom jejich armáda tak neúspěšná? Jak mohou být naosobní úrovni tak mazanými obchodníky, a přitom tak nevýkonnými kapitalisty jako celý národ?

Jeho odpovědi na tyto dotazy jsou daleko složitější, než jak je zde mohu reprodukovat, ale mají mnoho společného se smutnými italskými dějinami korupce na úrovni lokálních vůdců a vykořisťování cizími mocnostmi, což všechno dohromady přivedlo Italy ke zdánlivě správnému závěru, že na tomhle světě nelze nikomu a ničemu důvěřovat. Protože svět je tak zkorumpovaný, nepřátelský, nestálý a neférový, že by člověk měl věřit jen tomu, co vnímá vlastními smysly, a právě díky tomu mají Italové bystřejší smysly než kdokoli jiný v Evropě. A je to podle Barziniho také ten důvod, proč Italové dovedou tolerovat děsivě nekompetentní generály, prezidenty, diktátory, profesory, byrokraty, novináře a kapitány průmyslu, ale nikdy nebudou tolerovat neschopné „operní zpěváky, dirigenty, baleríny, kurtizány, herce, filmové režiséry, kuchaře, krejčí…“ Ve světě plném chaosu, katastrof a podvodů je někdy možné věřit pouze kráse. Na potěšení se nedá smlouvat. A jídlo je občas jedinou reálnou a platnou měnou.

Oddat se plně tvorbě a užívání si krásy tedy může být vážná věc _ nikoli nezbytně prostředek, jak uniknout realitě, ale někdy také prostředek, jak se reality přidržet, když se všechno ostatní rozpadá do.. • řečía intrik. Nedávno úřady uvěznily na Sicílii bratrstvo katolických mnichů, kteří úzce spolupracovali s mafií; tak komu tedy lze důvěřovat? Čemu můžete věřit? Svět je nevlídný a nespravedlivý. Pozvedněte hlas proti této nespravedlnosti, a – přinejmenším na Sicílii – skončíte v základech ohavné nové budovy. Co můžete v takovém prostředí dělat, abyste si udrželi aspoň nějakou lidskou důstojnost? Možná nic. Možná nic, kromě toho, že můžete být hrdi, jak dokonale umíte vykuchat rybu nebo že připravujete ten nejlehčí syrovátkový sýr z celého města.

Nechci nikoho urazit tím, že bych se příliš připodobňovala k dlouhodobě trpícím lidem na Sicílii. Všechny moje tragédie se týkaly osobního života a z velké části jsem si za ně mohla sama –nešlo o žádné epické ujařmení. Prodělala jsem rozvod a následnou depresi, ne několik století vražedné tyranie. Prošla jsem krizí identity, ale také jsem měla k dispozici zdroje (finanční, umělecké i emocionální), díky nimž jsem se ji mohla pokusit řešit. Přesto zde aleřeknu, že mi při uchování hrdosti pomohla táž věc, která pomáhala generacím Sicilanů
– konkrétně, že kotvou lidskosti může být ocenění rozkoší a potěšení. Věřím, že právě to měl Goethe na mysli, když řekl, že musíte zavítat sem, na Sicílii, abyste opravdu porozuměli Itálii.A předpokládám, že totéž jsem instinktivně cítila i já, když jsem dospěla k rozhodnutí, že potřebuju jet do Itálie, abych porozuměla sama sobě.

Bylo to ve vaně v New Yorku, když jsem si nahlas předčítala italská slovíčka – tehdy jsem zahájila proces hojení vlastní duše. Můj život se převrátil vzhůru nohama a já bych pravděpodobně nepoznala samu sebe ani na policejní předváděčce. Ale jakmile jsem se začala učit italsky, pocítila jsem záblesk naděje, a když po tak dlouhém temném období zachytíte slabý náznak možného štěstí, musíte je popadnout za pačesy a nepouštět, dokud vás nevytáhne z ba-Ziny ven – to není sobectví, nýbrž povinnost. Byl vám dán život a je vasí povinností (a také právem jakožto lidské bytosti) nalézt v něm neco krásného, bez ohledu na to, o jak drobnou krásu se jedná.

Přiletěla jsem do Itálie ztrhaná a vychrtlá. Ještě jsem nevěděla, Co si zasloužím. Možná pořád tak úplně nevím, co si zasloužím, ale vím, že jsem se sebrala – díky tomu, že jsem se oddávala neškodným potěšením – do podstatně lepší formy. Nejjednodušší a nejzákladnější lidský způsob, jak to dát najevo, je přibrat na váze. Jsem na tom lépe než před čtyřmi měsíci. Opustím Itálii očividně větší, než jsem sem přijela. A odjedu s nadějí, že tato osobní expanze – zvětšování jednoho života – je v tomto světě skutečně hodnotným aktem. I když náhodou nejde o život nikoho jiného, ale jen a jen o můj vlastní.

ČÁST DRUHÁ Indie

aneb
"Gratuluji, že vás potkávám"
aneb
36 příběhů o hledaní zbožnosti

37

Když jsem vyrůstala, naše rodina chovala slepice. Vždycky jsme jich měli zhruba tucet a kdykoli jedna skončila pozemskou pouť – odnesená sokolem, liškou nebo skolená nějakou neznámou slepičí chorobou – otec ji nahradil jinou. Zajel na nedalekou drůbeží farmu a vrátil se s novou slepicí v pytli. Problém je, že musíte být velice opatrní, když ji přidáváte k hejnu. Nemůžete ji prostě přihodit ke starším slepicím, jinak na ni budou pohlížet jako na vetřelce. Místo toho je nutné novou slepici vpašovat do kurníku v noci, když ostatní spí. Posaďte ji na bidýlko za hejnem a po špičkách se vzdalte. Když se ráno slepice probudí, nebudou si nováčka všímat, protože si řeknou: Musí tady být odjakživa, protože jsem neviděla, jak přichází. Rozhodujícím bodem pak je to, že ani nová slepice si po probuzení s hejnem nepřipadá jako vetřelec, protože i ona si myslí: Určitě jsem tady odjakživa…

A právě takhle jsem přicestovala do Indie.
Letadlo přistává v Bombaji kolem půl druhé v noci. Je 30. prosince. Vyzvednu si zavazadlo, najdu taxi, které mě za pár hodin odveze z města k ášramu ve vzdálené vesnici. Cestou noční Indií dřímám, ale občas se probouzím, abych se podívala z okénka, za nímž vidím podivně ustarané postavy hubených žen v sárí, které kráčejí po krajnici s otepmi dřeva na hlavách. V tuhle hodinu? Míjejí nás autobusy bez světel a my zase míjíme vozy tažené voly. Bany-anové stromy vysílají své elegantní kořeny přes příkopy u cesty.
V půl čtvrté ráno zastavujeme u přední brány ášramu, přímo Pred chrámem. Když vystupuji z taxíku, ze stínů vyjde mladík v západním oblečení a vlněném klobouku a představuje se – je to Arturo, čtyřiadvacetiletý novinář z Mexika a oddaný stoupenec mé guru. Je tu, aby mě přivítal. Zatímco se navzájem šeptem představujeme, slyším z nitra první známé takty mého oblíbeného sanskrt-ského chvalozpěvu. Jde o ranní arati, první ranní modlitbu, zpívanou každého rána o půl čtvrté, když se ášram probouzí. Ukazuji k chrámu a ptám se Artura: „Mohu…?“ a on učiní rukou gesto že jsem vítána. Platím tedy taxikáři, ukládám ruksak za strom, sundávám si boty, klekám si a dotýkám se čelem chrámového schodu. Pak vejdu dovnitř a připojím se k malé skupince žen, většinou Indek, které zpívají tento nádherný hymnus.
Je to chvalozpěv, který nazývám „Sanskrtský Amazing Grace“, plný zbožné touhy. Je to jediná nábožná píseň, kterou jsem se naučila nazpaměť, ne proto, že jsem musela, ale proto, že jsem si ji zamilovala. Začínám zpívat slova v sanskrtu, od jednoduchého úvodu o posvátném učení jógy přes stoupající tóny uctívání („Vroucně miluji příčinu vesmíru… Vroucně miluji toho, jehož oči jsou slunce, měsíc a oheň… jsi pro mne vším… ó Bože bohů…“) až po poslední skvostné shrnutí veškeré víry („Toto je dokonalé, toto je dokonalé, vezmete-li dokonalému dokonalost, dokonalost zbývá.“)
Zeny dozpívají. V tichosti se ukloní, vyjdou postranními dveřmi na temné nádvoří a míří dál k menšímu chrámu, sotva osvětlenému jedinou olejovou lampičkou a prosycenému kadidlem. Následuji je. Svatyně je plná věřících – z Indie i ze Západu – zachumlaných v časně ranním chladu do vlněných šátků. Všichni sedí ponořeni v meditacích a já vklouznu za ně, jako nový pták do hejna, zcela nepozorovaně. Sednu si se zkříženýma nohama, položím ruce na kolena a zavřu oči.
Nemeditovala jsem čtyři měsíce. Po čtyři měsíce jsem na meditaci dokonce ani nepomyslela. Sedím tu. Můj dech se zklidňuje. Jednou si velice pomalu odříkávám mantru, schválně slabiku po slabice.
Om.
Na.
Ma.
Ši.
Vá.
Ja.
Uctívám božství, které ve mně sídlí.
Pak to opakuji znovu. Znovu. A znovu. Nejde ani tak o meditaci jako spíš o pečlivé odkrývání mantry. Jako když vybalujete ten nejkrásnější porcelán po babičce, který jste měli dlouho uložený v krabici a nepoužívali jste jej. Nevím, jestli jsem usnula nebo upadla do nějakého kouzla, ani kolik času vlastně uběhlo. Ale když slunce konečně vyjde nad Indií, všichni otvírají oči a rozhlížejí se kolem, mám pocit, že Itálie je tisíce mil odtud a že jsem v tomhle hejnu odjakživa.

38

"Proč cvičíme jogu."

V New Yorku jsem měla učitele, který jednou vznesl tuto otázku během obzvláště náročné hodiny jógy. Všichni jsme byli ohnutí do oněch vysilujících bočních trojúhelníků a učitel nás měl k tomu, abychom tuto pozici drželi déle, než se komukoli z nás líbilo. „Proč cvičíme jógu?“ zeptal se znovu. „Je to proto, abychom byli

0 trochu ohebnější než naši sousedé? Nebo to má nějaký vyšší smysl?“
Slovová lze ze sanskrtu přeložit jako „jednotu“ nebo „svazek“. Je odvozeno z kořene slova yuj, což znamená „jho“, připoutání k nějakému úkolu s disciplínou tažného dobytčete. A úkolem vjóze je nalézt jednotu: mysli a těla, jednotlivce a jeho boha, svých myšlenek a zdroje svých myšlenek, učitele a žáka, a dokonce jednotu mezi námi a našimi někdy obtížně přizpůsobivými sousedy. Na Západě známe jógu především díky nyní tak populárním cvikům, při kterých se tělo ohýbá do tvaru preclíku, ale to je pouze hathajóga, jedna větev daleko širší filozofie. Dávní lidé nevymysleli toto protahování kvůli osobní řyzičce, ale aby si uvolnili svaly
1 mysl a připravili se na meditaci. Koneckonců je těžké sedět po celé hodiny nehybně, pokud vás bolí kyčel a ruší vás z rozjímání nad vnitřním božstvím tím, že vás nutí, abyste si v duchu říkali: »Páni… dneska mě ta kyčel ale bere.“
Jóga ale také znamená snahu nalézt boha prostřednictvím meditace, odborného studia, cvičením mlčení, bohoslužeb nebo recitování manter – opakováním posvátných slov v sanskrtu. I když některé z těchto praktik vypadají ve své odvozené podobě poněkud hinduisticky, jóga není synonymem hinduizmu a všichni hinduisté nejsou jogíni. Skutečná jóga s ostatními náboženstvími ani nesoupeří, ani je nevylučuje. Jógu – ukázněné cviky svatého svazku –můžete použít, abyste se dostali blíž Krišnovi, Ježíši, Mohamedovi, Buddhovi nebo Jahvemu. Během svého pobytu v ášramu jsem se setkala s věřícími, kteří se sami označovali za praktikující křesťany, židy, buddhisty, hinduisty, ba dokonce muslimy. Setkala jsem se i s jinými, kteří o svých náboženských preferencích nehovořili raději vůbec, což jim v tomto svárlivém světě jen těžko můžete vyčítat.
Cesta jógy spočívá v rozpletení vrozených lidskýchselhání, která tu zjednodušeně popíšu jako srdceryvnou neschopnost připustit si spokojenost. Různé myšlenkové školy během staletí přišly s rozdílnými vysvětleními očividně defektního stavu lidí. Taoisté jej nazývají nerovnováhou, buddhizmus nevědomostí, islám připisuje naši bídu rebelii proti Bohu a židokřesťanská tradice viní z našeho utrpení prvotní hřích. Freudisté říkají, že lidská nespokojenost je nevyhnutelným důsledkem kolize přirozených pudů a civilizačních potřeb. (Jak to vysvětluje moje přítelkyně, psycholožka Deborah: „Touha je jen konstrukční vada.“) Jogíni nicméně tvrdí, že lidská nespokojenost je důsledkem nesprávné identity. Trápíme se, protože se domníváme, že jsme pouhými jedinci, kteří jsou na své obavy, chyby, zlosti a smrtelnost sami. Chybně věříme tomu, že naše limitovaná malá já tvoří celou naši podstatu. Nedokážeme rozeznat své hlubší božství. Neuvědomujeme si, že někde v našich nitrech existuje Nejvyšší osoba, která se nachází ve stavu věčného míru. Tato Nejvyšší osoba představuje naši skutečnou totožnost, univerzální a božskou. Než vám tato pravda dojde, říkají jogíni, budete stále trpět beznadějí. Tento názor krásně vyjádřil ve svém rozhořčeném výroku řecký stoický filozof Epikteros: „Nosíš boha ve svém nitru, nešťastníku, a nevíš o tom.“
Jóga spočívá ve snaze osobně pocítit vlastní božství a pak se tohoto prožitku držet už napořád. Jóga se týká dokonalého poznávání sebe sama a usilovné snahy odlákat svou pozornost od nekonečného zasmušilého dumání nad minulostí a neutuchajících starostí ohledně budoucnosti, místo abyste hledali věčnou přítomnost, z níž můžete hledět na sebe i na své okolí s duševní rovnováhou.
edině z tohoto bodu vyrovnanosti se vám odhalí skutečná povaha světa (i vás samých). Skuteční jogíni nahlížejí celý svět jako na projev boží tvořivé energie – muži, ženy, děti, turíny, štěnice, koráli: to vše je převlečený bůh. Ovšem jogíni také věří, že lidský život představuje jedinečnou příležitost, neboť pouze v lidské podobě a s lidskou myslí může dojít k uvědomění si boží přítomnosti. Turíny, štěnice a koráli nikdy nedostanou šanci zjistit, kým i ve skutečnosti jsou. Ale my ano.
„Jediná naše úloha v životě,“ napsal poněkud jogínsky svatý Augustin, „spočívá v uzdravení očí v našich srdcích, jimiž můžeme spatřit Boha.“
Jako všechny filozofické myšlenky, i tato je snadnopochopitelná, ale prakticky nevstřebatelná. Dobře – takže jsme všichni jedno, a v nás všech přebývá božská podstata. Žádný problém. Chápu. Ale teď se podle toho snažte žít. Zkuste toto pochopení uvádět čtyřiadvacet hodin denně do praxe. To není tak jednoduché. Proto se v Indii považuje za samozřejmé, že člověk potřebuje mít svého učitele jógy. Pokud jste se nenarodili jako jeden z oněch vzácných světců, kteří přicházejí na svět plně probuzeni, budete na své pouti za osvícením potřebovat průvodce. Máte-li štěstí, najdete skutečného guru. Ty přicházeli poutníci hledat do Indie po celé věky. Alexandr Veliký vypravil ve 4. století před naším letopočtem do Indie vyslance s úkolem, aby mu našel jednoho z těchto slavných jogínů a přivedl ho k jeho dvoru. (Vyslanec poslal zprávu, podle níž takového jogína našel, ale nedokázal ho přimět k cestě.) V 1. století našeho letopočtu Apollonius z Tyany, další řecký velvyslanec, napsal o své cestě po Indii toto: „Viděl jsem indické bráhmany, kteří žijí na tomto světě, a přece na něm nejsou úplně přítomni, kteří jsou opevněni bez pevností, kteří nemají žádný majetek, a přitom disponují bohatstvím celého lidstva.“ Sám Gándhí také vždycky chtěl studovat u nějakého guru, ale k jeho smutku se mu nikdy nenaskytla příležitost ho vyhledat. „Myslím, že je pravdou,“ napsal, „že skutečné pravdy není možno dosáhnout bez duchovního učitele.“
Velký jogín je každý, kdo dosáhl trvalého stavu osvíceného štěstí. Guru je velký jogín, který dokáže tento stav předat i dalším. Slovo guru se skládá ze dvou slabik v sanskrtu, z nichž první označuje „temnotu“ a druhá „světlo“. Ven z temnoty na světlo. To, co přechází z mistra na žáka, se někdy nazývá mantravirja: moc osvíceného vědomí. Přicházíte ke svému guru nejen na lekce jako ke každému učiteli, ale také proto, abyste přijali jeho stav milosti.
Takový přenos se může uskutečnit i při těch nejpomíjivějších setkáních. Jednou jsem se v New Yorku vydala na přednášku velkého vietnamského mnicha, básníka a mírotvůrce Thič Nhat Hanha. Jednalo se o charakteristicky hektický večer ve velkoměstě, a když se dav lidí tlačil a strkal do posluchárny, i sám vzduch v sále do sebe nasál nervózní naléhavost kolektivního stresu přítomných lidí. Poté mnich vyšel na stupínek. Hezkou chvíli seděl naprosto nehybně, než se dal do řeči, a posluchači – cítili jste, jak k tomu dochází, jednu řadu vynervovaných Newyorčanů po druhé – se nechali osídlit jeho klidem. Brzy nikdo ani nedutal. Během necelých deseti minut nás ten malý Vietnamec všechny vtáhl do svého ticha. Nebo je možná přesnější říct, že nás všechny vtáhl do našich vlastních oblastí ticha, na místa klidu, která v sobě všichni máme, ale do té chvílejsme je neobjevili a nevyužívali. Jeho schopnost vyvolat v nás tento stav čistě jen svou přítomností v místnosti – to je vpravdě božská moc. A proto přicházíte ke svému guru: s nadějí, že schopnosti vašeho učitele ve vás odhalí vaši vlastní velikost.
Klasické indické ságy udávají, že existují tři faktory, které ukazují, jestli je duše požehnána tím nejvyšším a nejpříznivějším štěstím ve vesmíru:

1. Narodit se jako lidská bytost, schopná vědomého poznávání.

2. Narodit se s touhou – případně do ní dorůst –pochopit povahu vesmíru.

3. Najít živoucího duchovního učitele.

Podle jedné teorie, toužíte-li dostatečně silně po duchovním mistru, pak jej naleznete. Vesmír se pohne, zorganizují se molekuly osudu a vaše cesta se brzy zkříží s cestou učitele, jehož potřebujete. Už za měsíc po mé první zoufalé noční modlitbě na podlaze koupelny
– po noci strávené tím, že jsem v slzách prosila Boha o odpovědi – jsem našla svoji učitelku, jakmile jsem vešla do Davidova bytu a spatřila fotografii té krásné indické ženy. Jistě, tehdy jsem ještě neměla jasno v tom, že opravdu chci najít svou guru. Lidem

Západu to slovo obvykle nezní příliš příjemně. V sedmdesátých letech 20. století poměrně hodně bohatých, dychtivých a snadno ovlivnitelných mladých lidí narazilo na několik charizmatických, ale pochybných indických guru. Nyní už se situace většinou uklidnila, ale ozvěny nedůvěry v nás stále rezonují. I já, po celé té době, se občas přistihnu, že se slovu guru vyhýbám. Pro moje indické přátele to žádnou potíž nepředstavuje – ti vyrostli v prostředí, kde jsou všichni s principem hledání guru seznámeni a srozuměni. Jak mi řekla jedna indická dívka: „Každý v Indii téměř má guru!“ Vím,co chtěla říct (že téměř každý v Indii má svého guru), ale cituji raději její bezděčné prohlášení, protože přesně odráží můj občasný pocit– že téměř mám guru. Někdy to zřejmě nedokážu připustit, protože jako správná obyvatelka Nové Anglie v sobě nesu intelektuální dědictví skepticizmu a pragmatizmu. Nefunguje to tak, že bych se vědomě vydala shánět guru. Ona se v mém životě prostě objevila. Ajakmile jsem ji poprvé uviděla, bylo to, jako kdyby na mě její fotografie promluvila. Její tmavé oči žhnuly soucitem a říkalymi: „Zavolala jsi mě a teď jsem tady. Takže: chceš se do toho pustit, nebo ne?“

Všechny nervózní žerty a rozpaky z kontaktu mezi dvěma kulturami stranou, neustále si musím připomínat, co jsem toho večera odpověděla: upřímné a bezedné ANO.

39

Mým prvním spolubydlícím v ášramu patřila oddaná afroamerická baptistka středního věku a meditační instruktorka z Jižní Karolíny. Dalšími spolubydlícími se v průběhu času staly tanečnice z Argentiny, homeopatka ze Švýcarska, sekretářka z Mexika, matka pěti dětí z Austrálie, mladá počítačová programátorka z Bangladéše, pediatrička z Maine a účetní z Filipín. Vystřídaly se 1 jiné, jak sem přijížděli a odjížděli věřící z celého světa

Tento ášram není místem, kam můžete jen tak zaskočit na návštěvu. Tak za prvé, není zase tak jednoduše přístupný. Leží daleko °d Bombaje na prašné silnici ve venkovském říčním údolí blízko hezké a roztáhlé vesničky (skládající se pouze z jedné ulice, jedno ho chrámu, několika obchodů a populace krav, které se volně procházejí po okolí, občas zavítají do krámku krejčího a lehnou si tam). Jednoho večera jsem si všimla holé šedesátiwattové žárovky, která se houpá na kusu drátu na stromě uprostřed města – jedná se o jedinou lampu pouličního osvětlení. Na ášramu v podstatě stojí celá místní ekonomika, a kromě toho funguje i jako chlouba zdejší vesnice. Mimo zdi ášramu je všude samý prach a chudoba. Uvnitř najdeme zavlažované zahrady, záhony květin, orchidejí, ptačí zpěv, mangové stromy, moruše, ořechy kešú, palmy, magnolie a banyány. Budovy jsou hezké, i když ne extravagantní. Je tu jednoduchá jídelna v kavárenském stylu a velká knihovna se spirituálními spisy ze všech náboženství světa. Nachází se tu několik chrámů na různé typy shromáždění. Dvě meditační „jeskyně“ – tmavá a tichá sklepem s pohodlnými polštářky, otevřené ve dne v noci, kam se chodí jen za účely meditačních cvičení. Je tu venkovní krytý pavilon, kde probíhají ranní lekce jógy, a jakýsi park s oválnou stezkou okolo, kde mohou žáci běhat. Spím v betonové ložnici.

Během mého pobytu v ášramu tu nikdy nebylo najednou víc než několik set obyvatel. Pokud se tu vyskytuje sama guru, tento počet významně vzroste, ale za mého pobytu byla mimo Indii. Tak trochu jsem to očekávala – v poslední době trávila spoustu času v Americe, ale nikdy nevíte, kde se může překvapivě objevit. Nepovažuje se za nutnost pobývat přímo v její přítomnosti, aby s ní člověk mohl pokračovat ve studiu. Když se vyskytujete v blízkosti opravdového jogínského mistra, má to samozřejmě nenahraditelnou hodnotu, jak jsem sama v minulosti pocítila. Ale řada dlouhodobých stoupenců se shoduje na tom, že se zároveň jedná tak trochu i o vyrušení – nejste-li opatrní, snadno zabřednete do bzukotu vzrušení kolem guru a přestanete se soustředit na skutečnou podstatu. Zatímco pokud navštívíte jeden z jejích ášramu a přimějete se dodržovat asketické schéma cviků, občas zjistíte, že se vám s vaším učitelem komunikuje lépe v rámci soukromých meditací než v davu dychtivých následovníků, kde můžete zachytit maximálně nějaké to ve spěchu pronesené slovo.

V ášramu jsou i dlouhodobí, placení obyvatelé, ale většinu práce zde vykonávají sami žáci. Také tu za plat pracuje několik vesničanů. Další místní lidé uctívají guru a žijí zde jako ostatní následovníci– Jeden mladý indický chlapec mě tu opravdu fascinoval, [vfa jeho (omlouvám se za to slovo, ale…) auřeye, pro mne něco neodolatelného. Tak za prvé je neuvěřitelně hubený (ačkoli to je tady poměrně běžné – existuje-li na světě něco hubenějšího než indičtí chlapci, pak bych se to bála spatřit). Obléká se stejně, jako se mí spolužáci na střední škole, kteří se zajímali o počítače, oblékali na rockové koncerty – do tmavých kalhot a nažehlené bílé košile s pečlivě pozapínanými knoflíčky, která mu je přílišvelká, takže jeho dlouhý, stonkovitý krk vyčuhuje z límečku jako jediný květ sedmikrásky vyrůstající z obřího květináče. Vlasy má neustále sčesané a uhlazené vodou. Kolem snad jen čtyřiceticentimetrového pasu nosí skoro nadvakrát omotaný pásek. Každý den chodí ve stejných šatech. Dochází mi, že se jedná o jeho jediné oblečení. Každou noc si musí svou košili prát a ráno si ji žehlí. (Tato pozornost, věnovaná slušnému oblečení, je tu také typická – mladí Indové ve svých naškrobených ohozech mě velice rychle přiměli, abych nahradila svoje pomačkané venkovské šaty něčím slušnějším a upravenějším.) Co je tedy na tomto chlapci tak zvláštního? Proč jsem tak dojatá, kdykoli spatřím jeho tvář – tvář, která tak září vnitřním světlem, že to vypadá, jako kdyby se právě vrátil z dlouhých prázdnin v Mléčné dráze? Nakonec jsem se zeptala jedné indické teenagerky, kdo to je. Odpověděla věcně: „To je syn jednoho místního obchodníka. Jeho rodina je velice chudá. Guru ho pozvala, aby tu bydlel. Když hraje na buben, slyšíte boží hlas.“

V ášramu je také jeden chrám, který je přístupný veřejnosti a kam mnozí Indové přicházejí během dne vyjádřit svou úctu soše Siddha Jogiho aneb „dokonalého mistra“, který ve dvacátých letech 20. století založil tuto větev učení a dodnes je po celé Indii uctíván jako veliký světec. Zbytek ášramu je ovšem určen pouze pro žáky. Není to ani hotel, ani turistické letovisko. Spíš připomíná univerzitu. Musíte požádat, aby vás přijali, a k přijetí je nutno prokázat, že jste seriózně studovali jógu po dlouhý čas. Požaduje se minimální pobyt o délce jednoho měsíce. (Já jsem se tu rozhodla strávit šest týdnů a poté se vydat na cesty po Indii: po ostatních chrámech, ašramech a náboženských centrech.)

Je tu zhruba stejně žáků z Indie jako ze Západu (a západní studenti se dělí na přibližné poloviny lidí z Ameriky a z Evropy). Kurzy probíhají v hindštině a v angličtině. K žádosti o přijetí musíte sepsat esej, shromáždit doporučení a odpovědět na dotazj ohledně svého duševního i fyzického zdraví, o případném užívání drog či nadužívání alkoholu v minulosti a také o finančním zabezpečení. Guru nechce, aby lidé používali ášram jako únik před kdejakým blázincem, do něhož se namočili ve svém skutečném životě – to by nikomu neprospělo. Také se drží obecného pravidla, že pokud vaše rodina či blízcí z nějakého důvodu hluboce nesouhlasí s vaším nápadem následovat guru a žít nějakou dobu v ášramu, neměli byste se do toho pouštět – nestojí to za to. Prostě zůstaňte doma ve svém normálním životě a buďte hodní. Není důvod dělat z toho nějaké drama.

Míra praktičnosti té ženy mě vždycky uklidňuje a povzbuzuje. Abyste se sem dostali, musíte tedy prokázat, že jste také rozumná a praktická lidská bytost. Musíte ukázat, že dokážete pracovat, protože se od vás bude očekávat, že přispějete k provozu tohoto místa přibližně pěti hodinami sevy neboli „nezištné služby“. Správa ášramu rovněž žádá, pokud jste v posledních šesti měsících prošli nějakým velkým emocionálním traumatem (jako je rozvod nebo úmrtí v rodině), abyste, prosím, odložili svou návštěvu na později, protože se pravděpodobně nebudete schopni soustředit na svá studia a navíc, budete-li v špatném psychickém stavu, budete rušit i ostatní. Obdobím po rozvodu jsem si prošla sama, a když si vzpomenu na sklíčenost, jakou jsem procházela po zhroucení svého manželství, vůbec nepochybuji o tom, že bych silně vyčerpávala ostatní obyvatele ášramu. Udělala jsem daleko lépe, když jsem se rozhodla nejprve pro Itálii, kde jsem nabrala síly a uzdravila se, a teprve potom jsem přijela sem. Protože tady budu nabytou sílu potřebovat.
Chtějí, abyste sem dorazili silní, protože život v ášramu je velice přísný. Nejen fyzicky (dny začínají ve tři hodiny ráno a končí v devět večer), ale také psychicky. Budete trávit hodiny a hodiny denně v tiché meditaci a rozjímání, jen s malým rozptýlením nebo úlevou poskytovanou vlastní myslí. Budete žít na indickém venkově, v bezprostřední blízkosti cizích lidí. Je tu hmyz, hadi a myši. Můžete tu zažít extrémní počasí – někdy celé týdny zuří přívalové deště, jindy je ještě před snídaní sedmatřicet stupňů ve stínu. Občas se tu velice rychle a velice naléhavě přihlásí ke slovu okolní reálný svět.
Má guru vždycky říká, že po příjezdu do ášramu se přihodí jediné
– zjistíte, kdo vlastně jste. Takže pokud už tak balancujete nad propastí šílenství, byla by raději, kdybyste sem vůbec nejezdili. Protože na rovinu řečeno, nikdo nechce, aby vás odsud museli vynášet ve svěrací kazajce s dřevěnou lžící křečovitě sevřenou mezi zuby.

40

Můj příjezd hezky splývá s příchodem nového roku. Měla jsem sotva jeden den, abych se v ášramu trochu zorientovala, a už tu byl silvestrovský večer. Po večeři se malé nádvoří začíná plnit lidmi. Všichni sedíme na zemi – někteří z nás na chladné mramorové podlaze, jiní na trávových matracích. Všechny indické ženy se vystrojily jako na svatbu. Naolejovaly si tmavé vlasy, spletly si je do copů, které jim splývají dolů po zádech. Oblečené jsou do sárí z nejjemnějšího hedvábí, nosí zlaté náramky a všechny mají uprostřed čela ozdobný drahokam bindijako slabou ozvěnu hvězd nad námi. Chystáme se zpívat liturgické písně až do půlnoci, kdy se změní letopočet.

Nemám ráda výraz zpívat liturgické písně pro činnost, kterou přímo zbožňuji. Vyvolává ve mně představu monotónního drmo-lení, jaké by praktikovali třeba druidové kolem svého posvátného stromu. Když zpíváme zde v ášramu, je to spíš jako andělský zpěv. Obecně probíhá ve stylu volání a odpovědí. Několik mladých mužů a žen s těmi nejnádhernějšími hlasy začne zpívat jednu harmonickou skupinu slov a my ostatní ji pak po nich opakujeme – cílem je udržet pozornost a spojit svůj hlas s hlasem souseda, abychom nakonec všichni zpívali jako jeden. Trpím pásmovou nemocí a bojím se, že nedokážu vydržet vzhůru až do půlnoci, natož abych v sobě našla dostatek energie zpívání. Pak ale začíná večer hudby –někde ve stínu se ozývá tón houslí, dlouhý a toužebný. Vzápětí se přidává harmonium, poté pomalý rytmus bubnů a nakonec hlasy…

Sedím v zadní části nádvoří se všemi indickými matkami, které uvolněně sedí se zkříženýma nohama a v klínech jim spí děti jako malé lidské koberečky. Dnešním nápěvem je ukolébavka, žalozpěv pokus o vyjádření vděku sepsaný v melodii zvané raga, která má naznačovat slitování a zbožnost. Zpíváme v sanskrtu jako vždycky (jde o dávný jazyk, který je už v Indii s výjimkou modliteb a náboženských studií mrtvý) a já se pokouším přesně zrcadlit hlasy hlavních zpěváků a napodobovat jejich modulace jako drobné stužky modrého světla. Předávají mi posvátná slova, já je na chvilku přebírám a pak je vracím zpět – tak jsme schopni zpívat hodiny a hodiny, aniž bychom se unavili. Všichni se kýváme jako chaluhy v tmavém mořském proudu uprostřed noci. Děti kolem mě jsou zabalené v hedvábí jako dárky.

Jsem strašně unavená, ale držím svou malou modrou stužku světla a nechávám se unášet do stavu, kdy si myslím, že bych mohla ve spánku volat Boží jméno, nebo jen padám do studny tohoto vesmíru. V půl dvanácté ale orchestr zrychluje tempo hudby a nálada zpěvu se mění v čirou radost. Krásně oděné ženy s cinkajícími náramky tleskají rukama, tancují a snaží se rozeznít celá svá těla. Rytmus bubnů je podmanivý a vzrušující. Jak běží minuty, mám pocit, jako kdybychom k sobě společně přitahovali rok 2004 – jako kdybychom ho spoutali svou hudbou a teď ho táhli po noční obloze jako obrovskou rybářskou síť, překypující našimi neznámými osudy. A jde vpravdě o těžkou síť, která v sobě ukrývá všechna narození, úmrtí, tragédie, války, lásky, vynálezy, proměny a kalamity, jež jsou pro nás všechny na nadcházející rok připraveny. Stále zpíváme a přitahujeme nový rok, střídáme ruce, minutu po minutě, hlas po hlase, blíž a blíž. Sekundy letí k půlnoci a my vkládáme do zpěvu to největší úsilí, abychom přes sebe s posledním zabráním přetáhli síť nového roku a zakryli jí jak sebe, tak nebe nad hlavou. Bůh ví, co nám ten rok přinese, ale nyní je tu a my jsme všichni pod ním.

Pokud si vzpomínám, jedná se o první silvestrovský večer, který slavím s lidmi, jež vůbec neznám. Při všem tom zpěvu a tanci tu není nikdo, kdo by mě o půlnoci objal. Ale neřekla bych, že jsem osamělá.

Ne, rozhodně bych to neřekla.

41

Všichni tu máme svoji práci a mým úkolem je drhnout podlahy v chrámu. Takže byste mě po několik hodin denně našli, jak klečím na kolenou na studeném mramoru s kartáčem a vědrem a činím se jako nevlastní sestra z pohádky. (Mimochodem, ta metafora je mi jasná – očišťuji chrám, který představuje moje srdce, leštím svou duši a vykonávám každodenní světské úsilí, jež je nutným duchovním cvičením k očistě sama sebe atd, atd.)

Ostatní myči podlahy jsou z větší části skupinou indických teenagerů. Tuhle práci dávají vždycky teenagerům, protože vyžaduje hodně fyzické energie, ale nikoli kdovíjaké zásoby zodpovědnosti. Škody, které můžete napáchat, jsou při téhle činnosti značně omezené. Moji spolupracovníci se mi líbí. Děvčata se třepotají jako motýli a vypadají mladší než americké sedmnáctileté holky. Chlapci jsou zase vážní malí samovládci, kteří se mi zdají podstatně starší než američtí osmnáctiletí mladíci. V chrámech by nikdo neměl mluvit, ale tady jde o teenagery, takže po celou dobu práce neustále o něčem brebentí. Nejedná se jen o jalové drby. Jeden z chlapců tráví celý den drhnutím podlahy po mém boku a svědomitě mi přednáší, jak co nejlépe odvádět svou zdejší práci: „Berte vážně. Dělejte přesně. Buďte klid a uvolněná. Pamatujte – všechno, co děláte, děláte pro boha. A všechno, co bůh dělá, dělá pro vás.“

Je to únavná fyzická dřina, ale mé každodenní hodiny práce jsou o mnoho lehčí než každodenní hodiny meditace. Pravdou je, ze na meditace nejsem moc dobrá. Vím, že jsem vypadla z tréninku, ale upřímně řečeno jsem na ně nebyla dobrá nikdy. Zdá se, ze nedokážu přimět mysl, aby znehybněla. Jednou jsem se o tom zmínila indickému mnichovi a on řekl: „Je smutné, že jste v dějinách světa asi jediný člověk, který kdy měl tento problém.“ Potom pokračoval citátem z Bhagavadgíty, nejposvátnějšího dávného jogínského textu: „Ó Krišno, mysl je neklidná, rozjitřená, silná a nepoddajná. Považuji ji za stejně obtížně zvladatelnou jako

Meditace představuje kotvu i křídla jógy. Meditace je cesta Je rozdíl mezi meditací a modlitbou, ačkoli obě praktiky směřují ke kontaktu s Bohem. Slyšela jsem, že modlitba je promlouvání kBohu, zatímco meditace je nasloucháním. Zkuste si tipnout, co ji pro mě jednodušší. Dokážu žvanit k Bohu o svých pocitech aproblémech, jak je den dlouhý, ale když dojde na nutnost ztišit se a poslouchat... inu, to je něco úplně jiného. Když žádám svou mysl, abyse zastavila, je úžasné, jak rychle se začne 1) nudit, 2) zlobit, 3) upadat do deprese, 4) propadat úzkosti nebo 5) vše výše jmenované.

Jako většina lidí vláčím břímě toho, co buddhisté nazývají „opičí myslí“ – myšlenkami, které se houpají z jedné končetiny na druhou a zastavují se jen, aby se poškrábaly, odplivly si a zavřeštěly Moje mysl se nezkrotně pohybuje časem od vzdálené minulosti k neznámé budoucnosti a dotýká se tuctů myšlenek za minutu, nespoutaná a nedisciplinovaná. To samo o sobě nemusí být nutně problém; problémem jsou emoce, které kráčejí ruku vruce s myšlením. Šťastné myšlenky mě činí šťastnou, ale – hupl– bleskurychle se zhoupnu do vtíravých starostí a je po náladě. Pak si vzpomenu na nějaký okamžik zlosti a ihned se začnu opět cílit. Vzápětí se moje mysl rozhodne, že právě nastal vhodný čas na špetku sebelítosti, a sebelítost promptně následuje osamělost. Koneckonců, jste to, co si myslíte. Vaše emoce jsou otroky myšlenek a vy jste otrokem emocí.

Druhý problém s tímto svižným těkáním po liánách myšlenek je ten, že nikdy nejste tam, kde jste. Pořád se přehrabujete v minulosti nebo se rýpete v budoucnosti, ovšem jen zcela ojediněle spočinete v daném okamžiku. Jde o něco podobného, jako je zvyk mé drahé přítelkyně Susan, která – kdykoli spatří nějaké krásné místo – vykřikne téměř v panice: „Tady je tak nádherně! Sem se musím jednoho dne vrátit!“ a vyžaduje veškeré mé umění, abych ji přesvědčila, že už je tady. Toužíte-li po splynutí se svou božskou podstatou, je toto kmitání potíž, protože Bůh existuje přímo tady a přímo teď. Nalézt ho můžete jedině v přítomnosti, a to není nikdy jindy než nyní.

Udržet se v přítomnosti ovšem vyžaduje schopnost koncentrace na jediný bod. Různé meditační techniky ji učí různými metodami – například tak, že zaměříte pohled na jediný bod světla nebo se soustředíte výhradně na to, jak vám stoupá a klesá hruď pfl dýchání. Má guru učí meditaci pomocí mantry, posvátných slov čí slabik, které se soustředěně opakují. Mantra má dvojí funkci. £aprvé poskytuje mysli něco, čím se může zabývat. Asi jako když dáteopici hromadu s deseti tisíci knoflíky a řeknete: „Přesuň tyhle knoflíky na jinou hromadu, jeden po druhém.“ To je pro opici podstatně jednodušší zadání, než kdybyste po ní chtěli, aby si zalezla do kouta a nehýbala se. Druhým smyslem mantryje dopravit vás přes rozbouřené vlny mysli na druhý břeh jako převozník. Kdykoli se vaše pozornost nechá vtáhnout do vírů myšlenek, vraťte se k mantře, vylezte zpátky na loďku a pokračujte v plavbě. Ve velkých sanskrtských mantrách se údajně skrývá nepředstavitelná moc a schopnost odpádlovat s vámi, pokud se jich dokážete udržet, celou cestu až k břehům božství.

Mezi mnoha, přemnohá problémy, které jsem získala smeditací, je i ten, že mantra, kterou jsem dostala – Óm nama íivája – se mi neuhnízdila pohodlně v hlavě. Miluju její zvuk i její význam, ale nepřibližuje mě k meditaci. Nikdy tak nečinila, po celé dva roky, kdy jsem cvičila jógu. Když se v duchu snažím opakovat Óm nama šivája, ta slova se mi zadrhávají v hrdle, přimějí mě k tomu, že křečovitě zatnu ruce a znervózním. Nikdy se mi nepodařilo srovnat její slabiky se svým dechem.

Nakonec jsem se na to jednou večer zeptala své spolubydlící Corelly. Ostýchám se jí přiznat, jak velké potíže mám se soustředěním na opakování mantry, ale jde o učitelku meditace. Třeba mi pomůže. Říká mi, že i její mysl během meditace kdysi bloumala, ale nyní že pro ni meditace představuje obrovskou, snadnou a proměňující radost v životě.

„Prostě si sednu a zavřu oči,“ vysvětluje, „a pak stačí, když si mantru jen myslím, a už se rozplývám v nebi.“
Když to slyším, dělá se mi špatně ze závisti. Ale na druhou stranu Corella cvičila jógu skoro tolik let, kolik já jsem na světě. Ptám se jí, jestli by mi nemohla ukázat, jak přesně při meditaci Óm nama šivája pronáší. Nadechuje se při každé slabice? (Když to dělám já, připadá mi to opravdu nekonečné a otravné.) Nebo co sWo to nádech? (Jenže ta slova jsou různě dlouhá! Takže jak to mam vyrovnat?) Nebo odříká celou mantru najeden nádech a poté znovu při výdechu? (Protože když to dělám já, pořád zrychluji a nakonec znervózním.)
Já nevím,“ odpovídá Corella. „Prostě to tak nějak… říkám.“
„A to ji zpíváš?“ vyptávám se zoufale. „Nebo k ní přidáváš nějaký rytmus?“
„Prostě ji říkám.“
„Nemohla bys mi nahlas ukázat, jak si ji při meditaci říkáš v duchu?“
Má spolubydlící shovívavě přivře oči a začíná nahlas odříkávat mantru, jak jí zní v hlavě. A vskutku, ona ji prostě… říká. Říká ji tiše, normálně a mírně se u toho usmívá. Vlastně ji vyslovuje několikrát, až ji netrpělivě přeruším.
„Nenudí tě to?“ ptám se jí.
„Ale,“ prohodí Corella a s úsměvem otevře oči. Podívá se na hodinky. „Uběhlo deset vteřin, Liz, a už se nudíme?“

42

Následujícího rána jsem dorazila na meditaci ve čtyři hodiny, kterou tu začíná každý den. Měli bychom sedět hodinu v tichu, ale já počítám minuty, jako kdyby se jednalo o míle – šedesát krutých mil, které musím nějak překonat. U čtrnácté míle/minuty už mám nervy na pochodu, cítím, jak se mi rozlamují kolena a přemáhá mě vyčerpání. Což je zcela pochopitelné, vzhledem k tomu, že rozhovory, jež vedu se svou myslí, obvykle probíhají nějak takto:

Já: Dobře, takže začínáme meditovat. Připoutáme pozornost k dechu a soustředíme se na mantru. Om nama šivája. Om nama šiv – Mysl: S tím ti můžu pomoct!

Já: Výborně, protože tvou pomoc potřebuju. Tak jedeme. Om nama šivája. Om nama šiv –

Mysl : Můžu ti pomoct s vymýšlením hezkých meditativních míst. Jako třeba – hele, tohle je dobrý. Představ si, že jsi chrám. Chrám na ostrově! A ten ostrov leží v moři!

Já: Ach, to opravdu je hezká představa.

Mysl: Díky. To jsem vymyslela sama.

Já: Ale jaký oceán si tu představujeme?

Mysl : Středozemní moře. Představuj si, že jsi na jednom z řeckých ostrovů a že jsi starý řecký chrám. Ne, počkej, zapomeň na to, to je moc provařené. Víš co? Vykašli se i na ten oceán. Oceány jsou moc nebezpečné. Tohle je lepší nápad – jsi na ostrově na nějakém jezeře.

Já: Mohli bychom už, prosím, začít s tou meditací? Om nama šiv –

Mysl: Jasně! Rozhodně! Ale hlavně si to jezero nepředstavuj s těmi… jak se těm věcem říká?

Já: Vodní skútry?

Mysl : Jo! Vodní skútry! Tyhle věcičky žerou strašně moc paliva! Je to hrozba pro životní prostředí. A víš, co dalšího sežere moře paliva? Fukary na listí. Jeden by to neřekl, ale –

Já: Fajn, ale teď už MEDITUJME, ano? Óm nama –

Mysl : Správně! Rozhodně ti chci s tou meditací pomoct! A proto taky zapomeneme na představu ostrova na jezeře nebo v oceánu, protože zjevně nefunguje. Místo toho si ředstavme ostrov na… na řece!
Já: Ach, ty myslíš něco jako Bannermanův ostrov na Hud-sonu?

Mysl : Jo! Přesně! Skvělé. Takže jsme dospěly k závěru, že budeme meditovat na základě téhle představy říčního ostrova. Všechny myšlenky, které během meditace plynou kolem, jsou jen přirozené říční proudy a ty je můžeš ignorovat, protože jsi ostrov.

Já: Počkat, já myslela, žes povídala, že jsem chrám.

Mysl: A jo, promiň. Jsi chrám na ostrově. Vlastně jsi chrám i ostrov.

Já: A jsem taky řeka?

Mysl: Ne, řeka jsoujen tvoje myšlenky.

Já: Přestaň! Prosím, už toho nech! PŘIVÁDÍŠ MĚ K ŠÍLENSTVÍ!!!

Mysl (ublíženě): Promiň. Jen jsem se snažila pomoct.

Já: Om nama šivája… Om nama šivája… Om nama šivája…

Zde nastává slibná osmisekundová pauza v myšlenkách. Jenže vzápětí…

Mysl: Hele, ty jsi na mě naštvaná?

A pak s mohutným zalapáním po dechu, jako když se vynořuju nad hladinu, moje mysl vyhrává, já otvírám oči a odcházím. V slzách. Ášram by měl být místem, kde si prohloubíte prožitek meditace, ale tohle je katastrofa. Já to nesvedu. Ale co mám dělat? Každý den po čtrnácti minutách vybíhat plačky z chrámu?

Dnešní ráno, místo abych bojovala, jsem jednoduše přestala. Vzdala jsem se. Opřela jsem se o stěnu za sebou. Bolela mě záda, nezbývala ve mně žádná síla a moje mysl se horečnatě chvěla. Držení těla se zhroutilo jako rozpadající se most. Sňala jsem man tru z temene (kde na mě tlačila jako neviditelná kovadlina) a odložila ji na podlahu vedle sebe. Oslovila jsem Boha: „M°c me to mrzí, ale dnes se k tobě blíž nedostanu.“

Siouxové z kmene Dakota říkají, že dítě, které nevydrží klidné sedět, je jen zpola vyvinuté. A jeden starý text v sanskrtu uvádí: „Existují jisté známky, podle nichž lze poznat, že je meditace pf°’ vaděna správně. Jednou z nich je pták, který vám usedne na hlavu, protože vás bude považovat za netečný předmět.“ Nicpodobného se mi zatím nepřihodilo. Ale následujících čtyřicet minut jsem se snažila zůstat tak v klidu, jak jen to šlo, chycená v pasti meditační síně a polapená studem nad vlastní neschopností, sledovala jsem ostatní věřící, kteří kolem mě seděli s dokonalým držením těla, dokonale zavřenýma očima a s nafoukanými tvářemi vyzařujícími klid, zatímco jistě putovali do nějakého dokonalého nebe. Byla jsem plná palčivého, drtivého smutku a strašně by se mi líbilo oddat sekonejšivému pláči, ale snažila jsem se to vydržet a vzpomínala jsem na to, co jednou řekla má guru – člověk nikdy nesmí dopustit, aby sezhroutil, protože jakmile se jednou zhroutíte, získáte k tomu sklony a bude se to opakovat znovu a znovu. Místo toho musíte cvičit umění zůstat silný.

Ale já jsem si nepřipadala silná. Z vlastní neschopnosti mě bolelo celé tělo. Přemítala jsem o tom, kdo jsem „já“, když rozmlouvám se svou myslí, a kdo je ta „mysl“. Myslela jsem na neustávající proces zpracovávání myšlenek, na tento duši pohlcující stroj, který je mým mozkem, a ptala se sama sebe, jak se mi ho někdy může podařit zvládnout. Pak jsem si vzpomněla na repliku z filmu Čelisti a musela jsem se usmát: „Budeme potřebovat větší loď.“

43

Časvečeře. Sedím sama a snažím se jíst pomalu. Má guru vždy nabádá k procvičování disciplíny ohledně jídla. Má nás k tomu, abychom jedli střídmě a abychom zoufale nehltali – příliš rychlým pozřením příliš velkého množství jídla bychom mohli zadusit posvátné ohně v našem těle. (Jsem si docela jista, že má guru nikdy nebyla v Neapoli.) Když za ní přicházeli žáci a stěžovali si, že mají Potíže s meditováním, vždycky se jich otázala, jak jim v poslední době pracuje zažívání. Zní docela rozumně, že člověk bude mít Problémy s lehkým vplutím do transcendence, když jeho útroby zápolí se strávením klobásové pizzy, libry hovězího a půlky koláče s kokosovým krémem. Což je také důvod, proč tu žádné podobné pokrmy nepodávají. Zdejší strava je vegetariánská, lehká azdravá.

I tak chutná výtečně, a proto je pro mě obtížněji nezhltnout jako hladovějící sirotek. Jídlo se tu navíc podává formou bufetu, a pro mne nikdy nebylo moc jednoduché nepřidat si, když před sebou vidím krásné potraviny s úžasnou vůní, které mě navíc nicnestojí.

Takže sedím u stolu sama a usilovně se snažím krotit vidličku, když vidím, jak kolem kráčí nějaký muž s tácem a hledá si volné místo. Kývnu na něj, že je u mého stolu vítán. Z jeho chůze vyzařuje klid a neuspěchanost – pohybuje se s autoritou šerifa pohraničního města, nebo možná celoživotního hráče pokeru. Vypadá, že už mu minula padesátka, ale kráčí, jako kdyby měl žít o pár století déle. Má bílé vlasy i vousy a kostkovanou flanelovou košili. Široká ramena a obrovské ruce, které vypadají, že by dokázaly ledacos pošramotit, ale zcela uvolněnou tvář.

Sedne si naproti mně a ospale protáhne: „Lidi, tady maj tak velký komáry, že by dokázali přefiknout kuře.“
Dámy a pánové, dorazil Richard z Texasu.

44

Mezi mnoha povoláními, jež Richard z Texasu v životě vykonával – a jsem si vědoma toho, že jich plno vynechávám – najdeme tato: dělník na ropném poli, řidič kamionu, první autorizovaný obchodník s botami firmy Birkenstock v obou Dakotách, klepač pytlů v zavážce odpadu na Středozápadě (omlouvám se, ale skutečně nemám čas vysvětlovat, co je „klepač pytlů“), dělník na stavbě dálnice, prodavač ojetých aut, voják ve Vietnamu, „obchodní zprostředkovatel“ (předmětem obchodu byla především mexická narkotika), narkoman a alkoholik (lze-li to označit za povolání), pak napravený narkoman a alkoholik (podstatně uctívanější povolání), farmář v komuně hippies, rozhlasový moderátor a konečně úspěšný obchodník s nejmodernější lékařskou technikou (dokud se mu nerozpadlo manželství, on nedal firmu své bývalé ženě a „nezačal se zase škrábat na svým bílým švorcovým zadku“). V současnosti se živí rekonstrukcemi starých domu v Austinu.

Nikdy jsem se nedržel pořádnýho kariérního postupu,“ říká, nikdy jsem nedělal nic jinýho, než že jsem sháněl kšefty.“ Richard z Texasu nepatří mezi muže, kteří si dělají se vším justu starostí. Rozhodně bych ho neoznačila za neurotickou osobu, to ani náhodou. Ale já tak trochu neurotická jsem, a proto jsem ho začala zbožňovat. Richardova přítomnost v tomto ášramu se stala skvělým a zábavným zdrojem pocitu bezpečí. Jeho obrovská loudavá sebedůvěra tiší veškerou mou vrozenou nervozitu a připomíná mi, že všechno doopravdy bude fajn. (A když ne fajn, tak aspoň sranda.) Richard je trochu jako dobrácká postava z kresleného seriálu a já jsem se zase stala jeho užvaněným parťákem. Richardovými vlastními slovy: Já a Potravinářka se budem celej čas chechtat.“ Potravinářka.

To je přezdívka, kterou mi Richard dal. Věnoval mi ji hned první večer, kdy jsme se setkali, když si všiml, kolik toho dokážu sníst. Pokoušela jsem se bránit („Já jsem schválně jedla ukázněně a pomalu!“), ale to jméno už mi zůstalo.

Richard z Texasu nevypadá zrovna jako typický jogín, i když pobyt v Indii mě naučil opatrnosti v rozhodování, kdo typický jogín je a kdo není. (Nechtějte, abych spustila o tom mlékaři z irské vesnice, se kterým jsem se tady tuhle setkala, nebo o té bývalé jeptišce z Jižní Afriky.) Richard se dostal k józe přes bývalou přítelkyni, která ho dovezla z Texasu do ášramu v New Yorku, aby si poslechl guru. Richard říká: „Myslel jsem si, že ášram je asi to nejdivnější místo, jaký jsem kdy viděl, a přemítal jsem, kde asi maj tu místnost, kde jim musíš dát všechny prachy a přepsat na ně barák i s auťákem, ale na nic takovýho nedošlo…“

Po této zkušenosti, kterou prožil asi před deseti lety, se Richard věčně modlil. Jeho modlitba byla pořád táž. Neustále žádal Boha: „Prosím, prosím, prosím, otevři mé srdce.“ Nic víc nechtěl – jen otevřené srdce. A svou modlitbu o otevřené srdce vždycky končil: <A prosím, pošli mi znamení, až k tomu dojde.“ Nyní na tu dobu vzpomíná takhle: „Dávej si bacha na to, o co se modlíš, Potravinář-ko, protože to taky můžeš dostat.“ Co myslíte, že dostal Richard po několika měsících neustálých modliteb o otevřené srdce? Správně – nouzový chirurgický zákrok na otevřeném srdci. Pukla mu hruď a žebra se rozestoupila, aby se k jeho srdci konečně dostalo trochu denního světla. Jako kdyby Bůh říkal: Takovéhle znamení ti stačP“ Takže teď je Richard ve svých modlitbách opatrnější. „Kdykoli se za něco modlím, končím slovy: Jo, a Bože? Prosím, buď na mě jemný, ano?‘“

„Co mám dělat s tím meditačním cvičením?“ ptám se jednoho dne Richarda, když mě sleduje, jak drhnu podlahu v chrámu. (Richard má štěstí – pracuje v kuchyni, kde se nemusí ukázat dřív než hodinu před večeří. Ale rád pozoruje, jak drhnu podlahu. Říká, že je to zábava.)

„Proč s ním potřebuješ něco dělat, Potravinářko?“
„Protože stojí za houby.“
„Kdo řiká?“
„Nemůžu přimět svou mysl, aby se zklidnila.“
„Pamatuj, co nás učí naše guru – když si sedneš s čistým úmyslem

meditovat, ať se stane cokoli, nejni to tvoje věc. Tak proč odsuzuješ svoje zkušenosti?“

„Protože to, co se se mnou děje během meditace, nemůže být smyslem jógy.“
„Ale Potravinářko, zlato – nemáš ani potuchy, co se tam děje.“
„Nikdy nemám žádné vize, žádný transcendentní prožitek…“
„Chceš vidět nějaký fajnový barvičky, nebo se chceš dozvědět pravdu sama o sobě? Co je tvůj záměr?“
„Ale když se snažím meditovat, připadá mi, že se jenom pořád sama se sebou hádám.“
„To ti dělá tvoje ego, který se snaží mít pořád všechno pod kontrolou. To kvůli němu si připadáš tak rozpolcená a mimo, a právě tvý ego se tě snaží přesvědčit, že jsi vadná, narušená a osamělá.“
„Ale jak mi to poslouží?“
„Tvoje ego ti neslouží. Jeho úkolem není dělat sluhu. Jeho jediným úkolem je uchovat si nad tebou moc. A právě teď je tvoje ego vystrašený k smrti, protože se mu chystáš odebrat jeho sílu. Drž se tyhle spirituální cesty, zlato, a dny toho darebáka jsou sečtený. Brzo se ega zbavíš a všechny svý rozhodnutí budeš dělat srdcem-A proto tvý ego bojuje o život, pokouší se uplatňovat svou autoritu a držet tě v rohu mimo zbytek vesmíru. Neposlouchej ho.“
„Jak ho nemám poslouchat?“
„Už jsi někdy zkoušela vzít malýmu dítěti hračku? Moc se jim to nelíbí. Začnou kopat a ječet. Nejlepší způsob, jak mrněti sebrat hračku, je dát mu na hraní něco jinýho. Rozptýlit jeho pozornost. Nesnaž se vyhánět myšlenky z hlavy násilím, ale dej svý mysli něco lepšího, s čím si bude moct pohrát. Něco zdravějšího.“ nCo třeba?“
Třeba lásku, Potravinářko. Cistou, božskou lásku.“

45

Každodenní návštěva meditační jeskyně by měla představovat okamžik přijetí Boha, ale já jsem tam v poslední době chodila asi se stejným nadšením, s jakým můj pes chodíval k veterináři. (Velice dobře věděl, že bez ohledu na to, jak přátelsky se k němu zatím všichni chovají, celé to skončí tak, že do něj vrazí nějaký ostrý lékařský nástroj.) Po posledním rozhovoru s Richardem zTexasu se ale dnešního rána snažím o zcela nový přístup. Usedám k meditaci a říkám své mysli: „Poslyš – chápu, že se trochu bojíš. Ale slibuju, že se tě nepokusím zničit. Jen ti chci dopřát čas na oddech. Mám tě ráda.“

Jednou mi nějaký mnich řekl: „Místem odpočinku pro mysl je srdce. Mysl celý den poslouchá jenom samé klapání, zvonění, hluk a hádky, a touží po tichu. Jediné místo, kde mysl může najít klid, je v tichosti srdce. Tam se musíš vydat.“

Také zkouším jinou mantru. Tu, se kterou jsem měla v minulosti štěstí. Je jednoduchá, skládá se jen ze dvou slabik. Ham-sa. V sanskrtu znamená: „Já jsem.“
Jogíni říkají, že ham-sa je nejpřirozenější mantrou, kterou nám

všem dal Bůh ještě před narozením. Je to zvuk našeho vlastního dechu. Ham při nádechu, sa při výdechu. (Mimochodem, ham se vyslovuje jemně a dlouze, spíše jako hááám, než jako když krmíte dítě a chcete, aby otevřelo pusu. A sa se zase rýmuje s „Ááá…“) Po celý život s každým vdechnutím a vydechnutím opakujeme tuto mantru. Já jsem. Jsem božská, jsem s Bohem, jsem projevem Boha, nejsem izolovaná, nejsem touto limitovanou iluzí jedince– Ham-sa mi vždycky připadala snadná a uklidňující. Daleko jednodušší k meditaci než Óm nama šivaja, ta – jak to formulovat? – „oficiální“ mantra této jógy. Ale když jsem hovořila s tím mnichem, řekl mi, abych klidně používala ham-sa, pokud to pomůže mé meditaci. Pravil: „Medituj jakýmkoli způsobem, který způsobí revoluci v tvé mysli.“

A tak tu dnes sedím právě s ní.
Ham-sa.
Já jsem.
Objevují se myšlenky, ale všímám si jich jen natolik, abych jim

téměř mateřským způsobem sdělila: „Já vás, lotříci, miluju… teď si jděte na chvíli hrát někam ven… maminka právě poslouchá Boha.“ Ham-sa.
Já jsem.
Na okamžik usínám. (Nebo ne. V meditaci si nikdy nemůžete být jisti, jestli to, co považujete za spánek, jím opravdu je – někdy jde jen o jinou úroveň vědomí.) Když se probouzím, cítím, jak mi tělem ve vlnách pulzuje tlumeně modrá elektrická energie. Je to trochu znepokojivé, ale také úžasné. Nevím, co dělat, a tak tuto energii vnitřně oslovuji. Říkám jí: „Věřím v tebe“ a energie v odpověď zesiluje a mohutní. Nyní už je strašidelně mocná, jako kdyby mi unesla všechny smysly. Postupuje vzhůru od dolní části páteře. Krk se mi otáčí a protahuje, a tak ho nechávám. Vzápětí sedím v té nejzvláštnější poloze – s napřímenými zády jako správný jogín, ale s levým uchem přitlačeným k levému rameni. Nevím, proč se hlavě a krku chce dělat právě tohle, ale nehodlám se s nimi přít –trvají si na svém. Tepající modrá energie neustále proudí mým tělem a v uších slyším jakýsi hukot, který je už tak silný, že ho nadále nemůžu vydržet. Děsí mě natolik, že mu říkám: „Ještě nejsem připravená!“ a prudce otvírám oči. Všechno mizí. Jsem zpátky v místnosti, na svém místě. Dívám se na hodinky. Byla jsem tu – nebo někde jinde – téměř hodinu.
Lapám po dechu, doslova lapám po dechu.

46

Kpochopení mého prožitku, toho, co se tam stalo (tím myslím jak „v meditační jeskyni“, tak „ve mně“), je nutné zabývat se poněkud ezoterickým a divokým tématem – konkrétně tématem kundalini šaktí.

V každém náboženství na světě se najde podskupina věřících, kteří hledají přímou, transcendentní zkušenost s Bohem, opouštějí fundamentalistické studium písma a dogmat a místo toho se snaží o osobní kontakt s božskou podstatou. Na těchto mysticích je zajímavé, že když popisují svoje prožitky, hovoří o stejných událostech. Obecně k jejich spojení s Bohem dochází ve stavu meditace prostřednictvím zdroje energie, jež zaplavuje celé tělo euforickým elektrickým světlem. Japonci této energii říkají ki, čínští buddhisté cchi, obyvatelé Bali tahu, křesťané ji nazývají Duchem svatým a kalaharští křováci ríum (jejich svatí ji popisují jako energii připomínající hada, která vyšplhá po páteři a prorazí v hlavě díru, jíž mohou do člověka vstoupit bohové). Členové islámské náboženské sekty súfí označují tuto božskou energii jako „Milovanou“ a píšou pro ni zbožné verše. Australští aboriginové popisují hada na nebi, který sestupuje do šamanů a dává jim nadpřirozenou moc. Podle tradic židovské kabaly k této jednotě s božskou podstatou dochází prostřednictvím stavů spirituálního povýšení, kdy vzhůru po páteři protéká energie podél série neviditelných poledníků.

Svatá Terezie z Avily, nejmystičtější z katolických postav, popsala své spojení s Bohem jako fyzický vzestup světla přes sedm vnitřních „příbytků“ její bytosti, po kterém vstoupila do Boží přítomnosti. Upadala do tak hlubokých meditačních tranzů, že jí ostatní jeptišky ani nemohly nahmatat pulz. Prosila je, aby nikomu neříkaly, čeho se staly svědky, protože se jednalo o „nanejvýš zvláštní věc, která by pravděpodobně vyvolala značnou pozornost“. (A to se nezmínila o dost možném rozhovoru s inkvizicí.) Nejobtížnější podle pamětí této světice bylo nerozvířit během meditace intelekt, protože jakékoli myšlenky – třeba i ty nejvře-lejší modlitby –Boží oheň uhasí. Jakmile nezvladatelná mysl „začne sestavovat slova do vět a vymýšlet argumenty, zejména jsou-li chytré, brzy si začne představovat, že vykonává důležitou práci“. Pokud se ale dokážete povznést nad tyto myšlenky, vysvětluje Terezie, a vystoupat k Bohu, „dosáhnete rajského zmatku, nebeského šílenství, v němž najdete skutečnou moudrost“. V nevědomé ozvěně poezie perského mystika Hafíze, který se tázal, proč nejsme všichni z tak divoké boží lásky zcela opilí, Terezie ve své autobiografii volá, že jsou-li tyto božské prožitkypouhým šílenstvím, pak „tě snažně prosím, Otče, ať všichni zešílíme!“.

dalších větách své knihy jako by znovu nabrala dech. Když dnes čtete svatou Terezii, téměř cítíte, jak se vynořuje ze své božské zkušenosti, rozhlíží se po politickém klimatu středověkého Španělska (kde žila pod jednou z nejrepresivnějších náboženských tyranií v dějinách) a střízlivě, svědomitě se omlouvá za své vzrušení. Píše: „Odpusťte, byla-li jsem příliš smělá,“ a zdůrazňuje, že bychom její idiotské blábolení měli ignorovat, protože je samozřejmě jenom žena, mrzký červ, opovrženíhodná havěť atd, atd. Skoro vidíte, jak si uhlazuje hábit jeptišky a upravuje poslední uvolněné pramínky vlasů
– její nebeské tajemství se stává planoucí skrytou pochodní.

indické jogínské tradici se toto tajemství nazývá kundalini šaktí a bývá zobrazováno jako had, který leží stočený kolem základny páteře, odkud vyráží po dotyku mistra nebo zázrakem, stoupá přes sedm čaker neboli kruhů (také jim můžete říkat sedm příbytků duše), dostává se do hlavy a zde přináší jednotu s bohem. Cakry podle jogínů neexistují v hrubohmotném těle, takže je v něm ani nehledejte – najdete je v těle jemném, v těle, o kterém hovoří buddhističtí učitelé, když nabádají své žáky, aby vytáhli z fyzického těla nové já, podobně jako když tasíte meč z pochvy. Můj přítel Bob, který je neurologem a zároveň studuje jógu, rni řekl, že ho koncept čaker vždycky natolik vyváděl z míry, že je chtěl vidět v rozpitvaném těle, aby uvěřil v jejich existenci. Ale po obzvláště mimořádném prožitku při meditaci dospěl ke zcela novému porozumění. Řekl: „Tak jako v knihách rozlišujeme doslovnou a básnickou pravdivost, existuje i v lidské bytosti doslovná a básnická anatomie. Jednu vidíš, druhou nikoli. Jedna se skládá z kostí, zubů a svalů, druhou vytváří energie, paměť a víra. Ale obě jsou stejně skutečné.“

Jsem ráda, když věda a víra nacházejí styčné body. Nedávno jsem v New York Times objevila článek o týmu neurologů, kteří připojili jednoho tibetského mnicha na přístroj, snímající činnost jeho mozku. Chtěli vidět, co se, vědecky vzato, děje v transcendentální mysli v okamžiku osvícení. V mysli normálního člověka neustále víří elektrická bouře myšlenek a impulzů, která se na přístroji projevuje v podobě žlutých a červených záblesků. Cím rozzlobenější nebo vzrušenější člověk je, tím palčivěji a intenzivněji tyto blesky planou. Mystici ze všech dob a kultur ale popisovali zklidnění mysli během meditace a říkali, že konečné splynutí s bohem je jako modré světlo, které vnímají, jak vyzařuje ze středu jejich lebky. Jogíni toto světlo nazývají „modrá perla“ a jde o cíl všech, kdo pátrají po spojení s bohem. Onen tibetský mnich, kterého snímali při meditaci, dokázal svou mysl zklidnit natolik, že vědci žádné žluté ani červené blesky neviděli. Veškerá neurologická energie tohoto gentlemana se vlastně shromáždila v centru jeho mozku – na monitoru jste viděli, jak se tam postupně koncentruje – jako malá, chladně modrá perla světla. Přesně jak jogíni vždycky tvrdili. To je cíl kundalini šaktí.

V mystické Indii, stejně jako v řadě šamanských tradicí je kundalini šaktí považována za příliš nebezpečnou sílu na to, aby si s ní člověk hrál, není-li pod dohledem. Nezkušený jogín si jí může doslova sežehnout mysl. Potřebujete učitele – guru – který by fungoval jako váš průvodce, a v ideálním případě také bezpečné místo ~ ášram – kde můžete cvičit meditace. Říká se, že právě dotek guru (buď fyzický, nebo prostřednictvím nějakého nadpřirozenějšího setkání, například ve snu) uvolňuje spoutanou energii kundalini od základny páteře a dovoluje jí, aby se vydala vzhůru v ústrety bohu. Okamžik uvolnění se nazývá šaktípat, božské zasvěcení, a jde 0 největší dar osvíceného mistra. Po takovém doteku žák může pracovat na konečném osvícení ještě celé roky, ale jeho pouť alespoň začala. Energie byla osvobozena.

Zasvěcení šaktípat jsem prožila před dvěma lety, když jsem se P0prvé setkala se svou guru. Stalo se to v New Yorku, během víkendového pobytu v ášramu v Catskills. Abych byla upřímná, nic zvláštního jsem tehdy necítila. Tak trochu jsem doufala v nějaké oslnivé shledání s Bohem, možná nějaký ten modravý blesk neb prorocké vidění, ale když jsem v duchu ohledala své tělo, jestli nezpozoruji nějakou změnu, vnímala jsem jen neurčitý pocit hladu jako obvykle. Pamatuju si, jak jsem si tenkrát myslela, že jsem zřejmě neměla dostatečně pevnou víru, abych prožila něco opravdu divokého, jako je náhlé kundalini šaktí. Vzpomínám si, jak jsem si říkala, že se moc spoléhám na rozum místo na intuici a že má zbožná cesta bude pravděpodobně spíše intelektuální než ezoterická. Budu se modlit, budu číst knihy, budu přemýšlet o zajímavých věcech, ale asi nikdy nevystoupám do takového božského medita-tivního blaženství, jaké popisuje svatá Terezie. Ale to nevadilo. I takse mi procvičování zbožnosti líbilo. Jen zkrátka kundalini šaktí nebylo nic pro mě.

Další den se nicméně stalo něco zajímavého. Opět jsme se všichni shromáždili kolem své guru. Zavedla nás do meditace a uprostřed toho všeho jsem usnula (nebo do jakého stavu jsem to vlastně upadla) a zdál se mi sen. V tom snu jsem se ocitla na pláži u oceánu s masivními a hrozivými vlnami, stále vyššími a vyššími. Náhle se vedle mě objevil muž. Byl to mistr mé guru – velký, charizmatický jogín, kterému tady budu říkat jen Svámidží (což v sanskrtu znamená „milovaný mnich“). Svámidží zemřel v roce 1982. Znala jsem ho jen z fotografií v ášramu. Musím se přiznat, že i na těch snímcích mi ten člověk připadal na můj vkus trochu moc strašidelný, až příliš mocný a taky prudký. Dlouho jsem se vyhýbala všem myšlenkám na něho, a dokonce i jeho pohledům z obrazů na stěnách. Vypadal příliš ohromný a zdrcující. Nebyl to guru podle mého gusta. Vždycky jsem dávala přednost své příjemné, soucitné a ženské učitelce před touto zesnulou (leč stále divokou a prudkou) postavou.

Nyní ovšem přišel Svámidží do mého snu a stál vedle mne na pláži v plné síle. Byla jsem vyděšená. Ukázal k blížícím se vlnám a řekl stroze: „Chci, abys přišla na způsob, jak to zarazit.“ V panice jsem vytáhla zápisník a pokoušela se načrtnout nějaké vynálezy, které by zastavily vlny oceánu. Kreslila jsem ohromné hráze, kanály a přehrady Všechny moje návrhy ale byly nesmyslné a hloupé-Věděla jsem, že je to nad mé síly (nejsem inženýrka!), ale cítila jsem, jak mě Svámidží netrpělivě a kriticky pozoruje. Nakonec jsem to vzdala. Žádný nápad nebyl dost chytrý nebo silný, aby zarazil příbojové vlny.

Tehdy jsem uslyšela, jak se Svámidží směje. Vzhlédla jsem lc tomu Indovi v oranžovém hávu. Řehtal se, až se za břicho popadal, veselím se lámal v pase a otíral si slzy, které mu tekly z očí.

„Pověz mi, drahá,“ řekl a opět ukázal na kolosální, mocný, nekonečný oceán. „Buď tak laskavá a pověz mi, jak přesně jsi chtěla zarazit něco takového}“

47

Dvě noci po sobě se mi zdálo o tom, jak se do mé ložnice připlazil had. Četla jsem, že takový sen je spirituálně slibný (a nejen ve východních náboženstvích – svatý Ignác během svých mystických prožitků také míval často vidění hada), ale proto ještě hadi nejsou méně děsiví. Budila jsem se propocená hrůzou. A co horšího, jakmile jsem vzhůru, zase mě podráží vlastní mysl, která mě přivádí do stavu paniky, jakou jsem nepocítila od nejhoršího období rozvodových let. Myšlenky se mi vracejí k rozpadlému manželství a doprovodným pocitům hanby a zlosti. A vrcholem všeho je, že se zase zabývám Davidem. V duchu se s ním dohaduju, jsem vzteklá, osamělá a vzpomínám na všechny zraňující věci, které mi kdy řekl nebo udělal. Navíc nedokážu přestat vzpomínat na všechny ty stastné chvíle, které jsme spolu prožili, a na bláznivé třeštění v dobách, kdy nám to klapalo. Musím se vší silou držet, abych nevyskočila z postele a nezavolala mu uprostřed noci z Indie. Pak bych jenom… nevím co… pravděpodobně bych beze slova zavěsila. Nebo bych škemrala, aby mě zase miloval. Nebo bych mu odrecitovala sžíravou obžalobu všech jeho charakterových vad. Proč se mi to všechno vrací zrovna teď?

Vím, co by mi všichni veteráni v ášramu řekli. Řekli by, že je to naprosto normální, že tím prochází každý, že při intenzivní meditaci vyplouvá na povrch všechno, že si jen čistím nitro od svých démonů... ale jsem v takovém emocionálním stavu, kdy to nemohu Xystát a nechci poslouchat ničí hipícké teorie. To já vím, že všechno

vyplouvá na povrch, děkuju pěkně za vysvětlení. Vyplouvá to povrch jako zvratky.
Nějak se mi podařilo znovu usnout a – jaké štěstí! – přichází další sen. Tentokrát žádní hadi, ale vytáhlý zlý pes, který mě pronásleduje a říká: „Zabiju tě. Zabiju tě a sežeru.“
Budím se rozechvělá a v slzách. Nechci rušit spolubydlící, a tak se jdu schovat do koupelny. Koupelna, pokaždé je to koupelna! Bůh mě netrestej, ale znovu se ocitám uprostřed noci v koupelně, vzlykám a vylévám si osamělé srdce. Ach, chladný světě – ty i všechny tvoje strašné koupelny už mě unavujete.
Když pláč neustává, jdu si pro zápisník a pero (poslední útočiště bídnice) a opět si sedám vedle záchodu. Otvírám notes na prázdné stránce a čmárám důvěrně známou zoufalou prosbu:
„POTŘEBUJI TVOU POMOC.“
Následuje dlouhý výdech úlevy, když se prostřednictvím mého rukopisu dostaví onen neměnný přítel (kdo to je?), aby mě zachránil:
„Jsem tu. Všechno je v pořádku. Mám tě rád. Nikdy tě neopustím…“

48

Meditace následujícího rána dopadá katastrofálně. Zoufale žadoním svou mysl, aby ustoupila stranou a nechala mě hledat Boha, ale moje mysl na mě hledí s ocelovou silou a odpovídá: „Nikdy ti nedovolím, abys mě obešla.“

Celý další den jsem tak hnusná a vzteklá, že se strachuji o život každého, kdo mi zkříží cestu. Vyštěkla jsem na tu ubohou Němku za to, že neumí pořádně anglicky a že mi nerozumí, když jí vysvět-luju, kde je knihovna. Stydím se za svůj vztek tak hrozně, že se odcházím schovat do (další!) koupelny, kde se dávám do pláče, jen abych se na sebe rozzuřila ještě víc, protože pláču i přes radu me guru, abych se pořád takhle nesypala, jinak se z toho stane zvyk. Ale co ta o tom ví? Ona je osvícená neboli, jak jogíni říkají, realizovaná. Ta mi nemůže pomoct. Ona mi nerozumí.

Nechci, aby se mnou někdo mluvil. Právě teď nedokážu snést m obličej. Dokonce se mi na nějaký čas daří vyhýbat se i Richardovi z Texasu, ale nakonec mě najde u večeře a přisedne si – odvážný to muž! – do černého oblaku mého znechucení nad sebou.

„Co ti přelítlo přes nos?“ protáhne líně s párátkemmezi zuby jako obyčejně.
„Neptej se,“ odpovím, ale pak se rozpovídám a všechno mu vyprávím. Uzavřu to: „A nejhorší je, že se nemůžu zbavit své posedlosti Davidem. Myslela jsem si, že už jsem to překonala, ale zase se to ke mně všechno vrací.“
Říká: „Počkej za dalších šest měsíců – to už se budeš cítit líp.“
„Já už čekala dvanáct měsíců, Richarde.“
„Tak přidej ještě těch šest. Přidávej vždycky šest měsíců, dokud se toho nezbavíš. Takovýhle věci chtěj čas.“
Prudce jsem vydechla nosem, jako když frká býk. „Potravinářko,“ pokračuje Richard, „poslouchej mě. Jednou se ohlídneš na tuhle chvíli ve svým životě jako na krásný období smutku. Uvidíš, žes sice truchlila a mělas zlomený srdce, ale zároveň se ti měnil život před očima a tys byla na nejlepším možným místě na světě – na krásným duchovním místě, obklopená milosrdenstvím. Užívej si to tu, každou minutu. Nech všechno, ať se tady v Indii nějak vyřeší.“
„Ale já jsem ho opravdu milovala.“
„To je toho. No tak ses do někoho zabouchla. Ty nevidíš, co se stalo? Ten chlápek hrábl v tvým srdci do větší hloubky, než sis kdy „Myslela. Prostě tě dostal, děvče. Ale ta láska, kterou jsi cítila, to je teprve začátek. Jenom jsi ji drobátko ochutnala. Byla to jen druhořadá a omezená láska smrtelníka. Počkej, až uvidíš, o co hloubej okážeš milovat. Kruci, Potravinářko – jednoho dne budeš schopná milovat celej svět. To je tvůj osud. Nechechtej se.“ Já se nechechtám.“ Ve skutečnosti jsem plakala. „A prosím, nesměj se mi, ale myslím, že skutečný důvod, proč se nemůžu ^rovnat s rozchodem s tímhle mužem, je to, že jsem vážně věřila, Ze David je pro mě předurčený“
»To třeba byl. Tvůj problém je v tom, že nechápeš, co tohle Wo znamená. Lidi si myslej, že když je pro ně někdo předurčeni) musí jim ten člověk dokonale padnout. Jenže ten předurčenej e spíš jako zrcadlo, který ti ukáže všechno, co tě drží zkrátka, někdo, díky komu si uvědomíš, jak můžeš změnit svůj život. Skutečně předurčenej člověk je asi ta nejdůležitější postava, jakou kdy potkáš, protože dokáže strhnout tvoje zdi a probudit tě. Ale žít s takovým člověkem? Kdepak. To je moc bolestivý. Předurčený lidi procházejí tvým životem, aby ti ukázali další vrstvu tvý osobnosti, a pak odejdou. A díky Bohu za to. Tvůj problém je, že tohohle nedokážeš nechat odejít. Je po všem, Potravinářko. Davidův úkol spočíval v tom, že s tebou zatřás, vyved tě z manželství, kterýs potřebovala opustit, trochu ti pošramotil ego, ukázal ti tvoje omezení a návyky, zlomil ti srdce, který se tak otevřelo a vpustilo dovnitř nový světlo, přived tě do takovýho zoufalství, žes prostě musela změnit svůjživot, pak ti ukázal duchovní učitelku a prásknul do bot. To byl jeho úkol a udělal to skvěle, ale teď už je konec. Potíž je v tom, že nedokážeš připustit, jak krátkou životnost tenhle vztah měl. Jsi jako čokl na smetišti, zlato – olizuješ prázdnou konzervu a snažíš se z ní získatdalší jídlo. A jestli si nedáš majzla, ta konzerva se ti zasekne na čumáku a ty se budeš až do smrti cejtit mizerně. Tak ji koukej včas zahodit.“
„Ale já ho miluju.“
„Tak si ho miluj.“
„Ale on mi chybí.“
„Tak ho nech chybět. Pošli mu nějakou lásku a světlo pokaždý, když si na něj vzpomeneš, a pak toho nech. Ty se prostě bojíš nechat odejít poslední kousky Davida, protože pak budeš doopravdy sama, a Liz Gilbertova se ukrutně bojí toho, co se stane, když bude úplně sama. Ale ty musíš pochopit jednu věc, Potravinářko. Až vyčistíš ten prostor v mysli, kterej právě teď využíváš k posedlosti tím chlápkem, objeví se tam vakuum, otevřený místo – dveře. A hádej, co s těma dveřma udělá vesmír? Nahrne se dovnitř – Bůh se nahrne dovnitř – a naplní tě větší láskou, nez o jaký jsi kdy snila. Takže si přestaň tím Davidem blokovat dveře. Nech ho plavat.“
„Ale já bych si přála, abych já a David…“
Přeruší mě. „Vidíš, v tom to právě je. Ty si moc přeješ, ztet°-Je v tom jen jeden malinkej háček. Měla bys sis přestat přát, když se máš místo toho prát.“
Po tomhle bonmotu se dnes poprvé dávám do smíchu.
Pak se ptám Richarda: „Jak dlouho bude trvat, než se všechen ten smutek přežene?“
"Ty chceš konkrétní datum?“
"Jo"
„Aby sis ho mohla zakroužkovat v kalendáři?“
"Jo."
„Já ti něco povím, Potravinářko – ty máš vážný problémy s ovládáním.“
Po tomto jeho prohlášení mě okamžitě pohltily plameny vzteku. Problémy s ovládáním? JA? Dokonce mě napadlo, jestli bych Richardovi neměla za tuhle urážku vlepit facku. A pak, přímo z nitra mé uražené zlosti, vyplula na povrch pravda. Okamžitá, zjevná, směšná pravda.
Richard to vystihl naprosto přesně. Vztek mizí právě tak rychle, jako se objevil. „Máš úplnou pravdu,“ říkám.
Já vím, že ji mám. Poslyš, jseš silná žena, jseš zvyklá na to, že dostáváš to, co si od života přeješ, a v posledníchněkolika vztazích jsi nedostávala to, cos chtěla, takže se všechno zvrtlo. Tvůj manžel se nechoval tak, jak jsi chtěla, a to samý platilo i otom Davidovi. Život jednou neskákal podle toho, jak pískáš. A takový-ho problémovýho tvora nic nedožere víc, než když život nejede podle jeho představ.“
„Neříkej mi problémový tvor, prosím.“
„Ale ty máš problémy s ovládáním, Potravinářko. No tak. To ti ještě nikdo nikdy neřek?“
(No… ano. Ale když se s někým rozvádíte, po chvíli tak nějak přestanete vnímat všechny ty ošklivé věci, které o vás říká.)
Takže se seberu a připustím to. „Dobrá, myslím, že máš asi pravdu. Možná mám problémy s ovládáním. Jen je divné, že sis toho všiml. Protože bych neřekla, že to je zvenku tak vidět. Chci nct – vsadím se, že většina lidí si toho na první pohled nevšimne.“
Richarda z Texasu to tak rozesmálo, až mu málem vypadlo Párátko z pusy.
»Ze si toho nevšimnou? Zlato – i Ray Charles by viděl, že se Potýkáš se sebeovládáním!“
»Fajn, myslím, že už mi naše konverzace zatím stačila, děkuji.“
„Musíš se naučit, kdy máš nechat lidi odejít, Potravinářko. Jinak ti bude věčně nanic. Už nikdy se pořádně nevyspíš. Budeš se pořád převracet a vyčítat si, že je tvůj život takový fiasko. Co to se mnou je? Jak to, že pokazím všechny svoje vztahy? Proč jsem takovej ztroskotanec? Nech mě hádat – dneska v noci jsi pravděpodobně celý hodiny dělala zrovna tohle.“
„No dobře, Richarde, to už by stačilo,“ říkám mu. „Nechci, abys mi takhle koukal do hlavy.“
„No tak si zavři dveře,“ odpoví můj velký texaský jogín.

49

Když mi bylo devět a táhlo mi na desátý, prožila jsem skutečnou metafyzickou krizi. Možná vám připadá, že jsem na něco takového byla ještě moc mladá, ale já byla vždycky předčasně vyspělé dítě. Všechno se to přihodilo v létě mezi čtvrtou a pátou třídou. V červenci mi mělo být deset let a na tom přechodu od devítky k desítce – z jednociferného čísla na dvouciferné – bylo něco, co mě uvedlo do nefalšovaného stavu existenciální paniky, která bývá obvykle rezervována až pro padesáté narozeniny. Vzpomínám si, že jsem si tenkrát říkala, jak to všechno strašně rychle utíká. Připadalo mi jako včera, když jsem ještě chodila do školky, a najednou už mi bylo skoro deset. Zanedlouho budu teenager, pak dospěju ke střednímu věku, pak ke stáří a pak budu mrtvá. A všichni ostatní taky stárnou kosmickou rychlostí. Moji rodiče umřou. Moji přátelé také. Moje kočka jakbysmet. Starší sestra už je skoro na střední. Pamatuju si, jak chodila na základku. Zdálo se to být před chvílí – pořád ji vidím v těch malých podko-lenkách, a teď půjde na střední?. Evidentně to nebude trvat dlouho a umře. Jaký to má všechno smysl?

Nejdivnější na mé krizi bylo, že ji nespustil žádný konkrétní podnět. Žádný kamarád ani příbuzný mi nezemřel, takže jsem po“ prvé na vlastní kůži neokusila lidskou smrtelnost, ani jsem nečetla či neviděla nic konkrétního o smrti. Dokonce jsem ještě nečetla ani Charlottinu pavučinu. Panika, kterou jsem pocítila ve věku deseti let, nebyla ničím jiným než spontánním a totálním uvědoměním si nevyhnutelnosti smrti, a neměla jsem žádný spirituální slovník, který by mi je pomohl překonat. Byli jsme protestanti, a to ještě nepříliš horliví. Před jídlem jsme se modlili jen u vánoční večeře a na Den díkůvzdání a do kostela jsme chodili velice sporadicky. Táta v neděli ráno raději zůstával doma a uctíval Boha farmařením. Zpívala jsem ve sboru, protože mě zpěv bavil a moje hezká sestra hrála při vánočním představení anděla. Matka využívala kostel jako ústředí, odkud organizovala prospěšné práce dobrovolníků pro komunitu. Ale nevzpomínám si, že by se nějak moc mluvilo o Bohu – dokonce ani v tom kostele. Koneckonců šlo o Novou Anglii a ze slova Bůh bývají Yankeeové nervózní.

Zavalil mě pocit bezmoci. Chtěla jsem zatáhnout za nějakou obrovskou nouzovou brzdu vesmíru, jako byly ty brzdy, která jsem při školním výletu do New Yorku viděla v soupravách metra. Chtěla jsem požádat o přestávku, o to, aby se všichni ZASTAVILI, dokud všemu neporozumím. Předpokládám, že toto nutkání přimět celý vesmír, aby se zastavil, dokud se nedám dohromady, mohlo představovat počátky toho, co u mě můj drahý přítel Richard z Texasu nazývá „problémy s ovládáním“. Moje snaha byla samozřejmě zcela zbytečná. Cím usilovněji jsem sledovala čas, tím rychleji běžel, a celé léto tehdy uteklo tak rychle, až mě z toho rozbolela hlava. Pamatuju si, jak jsem si na konci každého dne říkala „další je pryč“ a propukala v zoufalý pláč.

Mám jednoho kamaráda ze střední školy, který nyní pracuje s mentálně postiženými lidmi, a ten říká, že zejména jeho autis-tičtí pacienti si s bolestnou naléhavostí uvědomují běh času, jako kdyby jim chyběl filtr, který nám ostatním dovoluje, abychom aspoň někdy zapomněli na vlastní smrtelnost a jednoduše žili. Jeden z pacientů se Roba každé ráno ptá na datum, a na konci dne se otáže: „Robe – kdy bude zase čtvrtého února?“ A než Rob stačí odpovědět, ten muž smutně potřese hlavou a řekne: „Já vím, ja vím, zapomeň na to… zase až příští rok, že?“

Tenhle pocit znám až příliš dobře. Znám tu žalostnou touhu oddálit konec dalšího čtvrtého února. Takový smutek je jednou z největších zkoušek lidského života. Pokud víme, jsme jediným druhem na planetě, který má tento dar – nebo snad prokletí – jenž spočívá v tom, že si uvědomujeme vlastní smrtelnost. Všechno tu nakonec umírá. Jenže my jsme ti jediní šťastlivci, kteří na to musej denně myslet. Jak se s takovým vědomím vyrovnat? Když mi byle devět, nedokázala jsem udělat nic jiného než brečet. Později během let, mě moje hypercitlivost na běh času přiměla k tomu abych užívala života co možná nejvyšší rychlostí. Pokud tu na Zemi hostuji jen na tak krátkou dobu, musím dělat vše, co je v mých silách, abych žila naplno. Z toho vyplývalo všechno to cestování, všechny milostné románky, všechny ambice i všechny těstoviny. Jednakamarádka mé sestry se kdysi domnívala, že Catherine má přinejmenším dvě nebo tři mladší sestry, protože pořád slýchala historky o sestře, která byla v Africe, o sestře, která pracuje na ranči ve Wyomingu, o sestře, která dělá barmanku v New Yorku, o sestře, která píše knihu, o sestře, která bude mít svatbu – tohle všechno přece nemohla být jedna a táž sestra. Vskutku, kdybych se mohla rozdělit na mnoho Liz Gilbertových, ochotně bych tak učinila, aby mi neutekl jediný okamžik života. Co to povídám? Já jsem se přece rozdělila na mnoho Liz Gilbertových, a všechny se jedné noci naráz zhroutily na podlahu koupelny, když jim bylo kolem třicítky.

Měla bych tu říct, že si uvědomuju, že ne každý prochází takovou metafyzickou krizí. Někteří z nás v sobě mají napevno zabudovaný strach ze smrti, zatímco jiní vypadají s tím vším daleko více smířeni. Na tomto světě potkáváte plno apatických lidí, ale také těch, kteří jsou schopni s grácií přijmout podmínky, podle nichž vesmír funguje, a kteří se opravdu netrápí jeho paradoxy a nespravedlnostmi. Mám jednu kamarádku, které její babička vždycky říkala: „Na tomhle světě neexistuje tak vážný problém, aby ho nedokázala vyléčit horká koupel, sklenka whisky a modlitební knížka.“ Některým lidem to skutečně stačí. Jiní potřebují drastičtější přístup.

A nyní se zmíním o svém příteli, o tom mlékaři z Irska – na první pohled jde o jednoho z nejnepravděpodobnějších obyvatelů indického ášramu. Ale Sean patří, stejně jako já, k lidem, kteří se narodili se svrběním, s posedlým a houževnatým nutkáním pochopit chod bytí. Připadalo mu, že ve své farnosti v County Corku nenachází odpovědi, a tak v osmdesátých letech opustil farmu a vydal se na pouť po Indii, kde se pomocí jógy snažil nalézt vnitřní klid. O pár let později se vrátil domů do Irska. Seděl v kuchyni starého kamenného domu se svým otcem – celoživotním, málomluvným farmářem – a vyprávěl mu o svých spirituálních objevech na exotickém Východě. Seanův otec poslouchal s mírným zájmem, hleděl do ohně v krbu a kouřil dýmku. Vůbec nepromluvil, dokud Sean neřekl: „Tati – tyhle meditace jsou strašně důležité pro dosažení vnitřní vyrovnanosti. Můžou ti zachránit život. Naučí tě, jak si máš zklidnit mysl.“

Jeho otec se k němu otočil, laskavě mu odpověděl: „Já mám klidnou mysl, synu,“ a opět se zahleděl do plamenů.
Ale já ne. A Sean taky ne. Mnoho z nás ji nemá. Rada z nás se podívá do ohně a uvidí jen inferno. Já se potřebuji aktivně učit to, co Seanův otec zřejmě umí od narození – jak, slovy Walta Whit-mana, stát „stranou od všeho plahočení a lopoty… pobavený, spokojený, soucitný, nečinný a plný jednoty… současně ve hře imimo hru si stát, vše pozorovat a o všem přemítat“. Místo pobavení cítím úzkost. Místo pozorování všechno sonduju a do všeho se pletu. Nedávno jsem při modlitbě oslovila Boha takto: „Podívej –já chápu, že neprozkoumaný život nestojí za to žít, ale myslíš, že bych si někdy mohla dát neprozkoumaný oběd}“
Buddhisté mají příběh o chvílích, jež následovaly po Buddhové osvícení. Když – po devětatřiceti dnech meditací – konečně spadl závoj iluzí a velkému učiteli se naskytl pohled na skutečné fungování vesmíru, prý otevřel oči a ihned řekl: „Tohle nemohu učit.“ Pak ale změnil názor, rozhodl se, že přece jen vyrazí do světa a naučí malou skupinku studentů umění meditovat. Věděl, že o jeho učení bude mít zájem jen skrovné procento lidí. Většina lidstva, jak říkal, má oči pokryté tak tlustou prachovou vrstvou klamu, že nikdy nespatří pravdu, bez ohledu na to, kdo se jim pokusí pomáhat. Pár dalších (možná jako Seanův táta) má od přírody tak jasný zrak, a jsou tak klidní, že vůbec žádné instrukce ani učení nepotřebují. Ale pak existují lidé, jejichž oči pokrývá prach jen částečně, a ti mohou s pomocí správného mistra jednoho dne prohlédnout. Buddha se rozhodl, že se stane učitelem pro blaho této menšiny – „pro ty s tenkou vrstvou prachu na očích“.
Vroucně doufám, že jsem jedním z těch šťastlivců s nepříliš tlustou vrstvou prachu, ale jistě to nevím. Vím jen to, že jsem se rozhodla hledat vnitřní klid metodami, jež většině lidí mohou připadat poněkud drastické. (Tak například, když jsem jednomu kamarádovi ještě v New Yorku řekla, že se chystám do Indie, kde budu nějakou dobu žít v ášramu a hledat Boha, povzdychl si a pravil: „Část mé osobnosti si strašně přeje, abych to taky chtěl udělat.. ale ve skutečnosti k tomu nemám sebemenší chuť.“) Já se ale domnívám, že jsem neměla moc na vybranou. Tolik let jsem tolika způsoby horečnatě hledala spokojenost, ale všechny úspěchy a zisky mi nakonec nijak nepomohly. Pokud honíte svůj život příliš náruživě, nakonec se uštvete k smrti. Pokud budete k času přistupovat jako k banditovi, bude se tak taky chovat – pořád bude jednu zemi nebo jednu místnost před vámi, bude měnit jméno a barvu vlasů, aby vás zmátl, bude utíkat zadními dveřmi z motelu, do kterého se právě dobýváte předem s nejnovějším příkazem k domovní prohlídce, a nechá za sebou jen hořící cigaretu v popelníku jako výsměch. V určitém bodě se musíte zastavit, protože on se nezastaví. Musíte si přiznat, že ho nedohoníte. Že ho ani nemáte chytat. V určitém okamžiku, jak mi pořád říká Richard, musíte přestat, tiše si sednout a nechat spokojenost, aby přišla ona k vám.
Jenže to je dost děsivá představa pro ty z nás, kteří věří, že svět se otáčí jen díky tomu, že má navrchu držadlo, kterýmhýbáme, a jestli je jen na okamžik pustíme, inu – pak nastane konec všeho-míra. Zkus to nechat plavat, Potravinářko. Tak zní zpráva, kterou dostávám. Teď jenom tiše sed a přestaň s tím neustálým vměšováním. Sleduj, co se stane. Ptáci rozhodně nepopadají uprostřed letu k zemi. Stromy neuschnou a nezahynou, řeky nezrudnou krví. Život bude pokračovat dál. Dokonce i italská pošta se bude nadále belhat světem bez tebe – proč jsi vlastně tak přesvědčená, že je pro chod světa nezbytné, abys nějak řídila každičký okamžik? Proč to prostě nenecháš plavat?
Poslouchám ten argument a líbí se mi. Na rozumové úrovni mu věřím. Opravdu. Ale pak mě napadne, co mám při své neklidně toužebné, opojně horlivé a hloupě hladové povaze dělat se vší svou energií?
A přichází tato odpověď:
Hledej Boha, doporučuje má guru. Hledej Boha, jako člověk s hořícími vlasy hledá vodu.

50

Následujícího rána během meditace vyplouvají znovu na povrch všechny mé jízlivé, nenávistné myšlenky. Začínám se na ně dívat jako na rozčilující televizní reklamy, které se objevují v těch nejméně vhodných okamžicích. Docela mě leká zjištění, že má mysl není nakonec zase tak moc zajímavé místo. Ve skutečnosti myslím jen na pár věcí, ale zato neustále. Možná by se dalo říct, že se v nich „nimrám“. Nimrám se v rozvodu, v jizvách, které ve mně zbyly po manželství, ve všech chybách, které jsem činila já, v chybách, kterých se dopustil můj manžel, a pak (tomuto temnému tématu se nemohu nijak vyhnout) se začnu nimrat v Davidovi…

Což je, abych byla upřímná, dost zahanbující. Chci říct – jsem tady, na tomhle posvátném místě uprostřed Indie, a jediné, na co dokážu myslet, je můj bývalý přítel} Copakje mi čtrnáct?

A pak si vzpomínám na jeden příběh, který mi kdysi vyprávěla kamarádka Deborah. Ještě v osmdesátých letech minulého století ji město Filadelfie požádalo, jestli by byla ochotna nabídnout psychologickou pomoc skupině uprchlíků z Kambodže, kteří sem nedávno připluli. Deborah je výborná psycholožka, ale z tohoto úkolu dostala ohromný strach. Tito Kambodžané utrpěli ty nej-horší rány, jaké jsou schopni uštědřit jedni lidé druhým – genocidu, znásilnění, mučení, hladovění, vraždy příbuzných před jejich očima, dlouhé roky v uprchlických táborech a nebezpečné plavby na Západ, při kterých umírali lidé a jejich těla byla házena žralokům – jakou pomoc jim mohla Deborah nabídnout? Jak mohla vůbec pochopit hloubku jejich utrpení?

„Ale víš,“ vyprávěla mi Deborah, „o čem všichni tihle lidé chtěli mluvit, jakmile se dostali k psychologovi?“
Teď je s ní ženatý, ale ze mil
Šlo vždycky o tohle: V uprchlickém táboře jsem poznala jednoho muže a zamilovali jsme se do sebe. Myslela jsem si, že mé opravdu mduje, ale pak nás rozdělili na různé lodě a on si začal s mou sestřenicí.
mě, pořád mi volá a já vím, že bych mu měla říct, aby mě nechal na pokoji, ale já ho mám pořád ráda a nedokážu na něj přestat myslet. A nevím, co mám dělat…
Takoví zkrátka jsme. My všichni, náš druh – tohle je krajina našich emocí. Kdysi jsem se setkala s jednou starou dámou, téměř stoletou, která mi řekla: „Lidé spolu v celých dějinách bojovali jenom kvůli dvěma otázkám: Jak moc mě miluješ? a Kdo je tu šéfenf Všechno ostatní se dá nějak zvládnout. Ale tyhle dvě otázky, jedna o lásce, druhá o moci, nás ničí, vyvolávají války, zármuteka utrpení. Bohužel (a možná bych taky měla napsat očividně) se tu v ášramu potýkám s oběma. Když tiše sedím a hledím na svou mysl, rozrušují mě jen otázky touhy a ovládání, a toto rozrušení pak brání tomu, abych se pohnula kupředu.
Když jsem se dnes ráno, asi po hodině nešťastných myšlenek, zkoušela opět ponořit do meditace, vzala jsem si s sebou něco nového: soucit. Požádala jsem srdce, jestli by mi, prosím, nenaplnilo duši velkorysejším pohledem na činnost mé mysli. Místo toho, abych si říkala, jak jsem ve všem selhala, bych se mohla pokusit přijmout fakt, že jsem jen lidská bytost – normální a omylná. Vzedmuly se ve mně obvyklé myšlenky – dobrá, tak ať – a vzápětí je následovaly i emoce. Zmocnil se mě pocit frustrace, kritizovala jsem se a cítila jsem se osamělá a vzteklá. Pak ale odněkud z nejhlubších prostor mého srdce vybublala bouřlivá odpověď a řekla jsem si: „Nebudu tě za tyhle myšlenky odsuzovat.“
Má mysl se pokoušela protestovat: „Jo, ale vždyť jsi vážně ve všem selhala, jsi ztroskotanec, nikdy se ti nic nepodaří a –“
Jenže náhle jako by se v mé hrudi rozeřval lev, který to žvanění zarazil v půlce věty. Ozval se ve mně hlas, jaký jsem nikdy neslyšela. Byl tak ohlušující, že jsem si přitiskla dlaň na ústa, protože jsem se obávala, že kdyby se ten zvuk dostal ven, otřásl by základy budov až v dalekém Detroitu.
A zaburácel tato slova:

NEMÁŠ TUŠENÍ, JAK SILNÁ JE MÁ LÁSKA!!!!!!!!! Po této větě se brebentící, negativní myšlenky v mé mysli rozletěly a rozutekly jako vrabci, zajíci a antilopy – vyděšeně vzaly roha. Rozprostřelo se ticho. Intenzivní, vibrující, užaslé ticho.
Na rozlehlé savaně mého srdce se lev spokojeně rozhlédl po svém právě ztichlém království. Mohutně zívl, zavřel své žluté oči a opět usnul.

A pak, v tomto královském tichu, jsem konečně začala meditovat o Bohu i s Bohem.

51

Richard z Texasu má některé rozkošné návyky. Kdykoli mě v ášramu míjí a na mé nepřítomné tváři pozná, že moje myšlenky se právě toulají tisíce mil odtud, zeptá se mě: „Jakpak se vede Davidovi?“

„Starejte se o sebe, pane,“ odpovídám mu pokaždé. „Nemůžete vědět, na co zrovna myslím.“
Samozřejmě má vždycky pravdu.
Jeho další zvyk spočívá v tom, že na mě čeká, když vycházím z meditační síně, protože se mu líbí, jak vyplivnuté a ztrhaně vypadám
– jako kdybych zápasila s aligátory a duchy. Říká, že ještě nikdy neviděl nikoho, kdo tak tvrdě bojuje sám proti sobě. O tom nic nevím, ale pravdou je, že v té tmavé meditační místnosti někdy prožívám perné chvíle. Ty nejbouřlivější prožitky se dostavují, když uvolňuju nějakou poslední překážku a dovoluju, aby se vzhůru po mé páteři roztočila opravdová turbína energie. Rozveseluje mě, jak jsem dřív všechno o kundalini šaktí odmítala jako pouhé mýty. Když mnou proudí ona energie, hučí ve mně jako dieselový motor při nízkých otáčkách a vznáší ke mně jedinou prosbu: Nemohla by ses obrátit naruby, aby se plíce, srdce i ostatní vnitřnosti ocitly venku a celý vesmír naopak zase uvnitř? A nemohla bys totéž udělat i se svými emocemi? Na tomto hromovém místě čas plyne nějak podivně, já jsem unášena – strnulá, oněmělá a ohromená –na všechny druhy světů a zakouším všechny možné pocity: oheň, chlad, nenávist, chtíč, strach… Když je po všem, vyhrabu se na nohy a vypotácím se ven na denní světlo v hrozném stavu – mám hlad jako vlk, žízním jako velbloud a jsem poživačnější než námořník při třídenní dovolence v přístavu. Obvykle tam na mne čekává
Richard, připravený se rozesmát. Vždycky, když vidí mou zmatenou a vyčerpanou tvář, mě škádlí touž větou: „Fakt věříš, že se ti to někdy podaří, Potravinářko?“
Ale dnes ráno jsem po tom lvím zařvání NEMÁŠ TUŠENÍ, JAK SILNÁ JE MÁ LÁSKA vyšla z meditační místnosti jako královna válečnice. Ani jsem nedopřála Richardovi dost času na to, aby se mě zeptal, jestli si myslím, že se mi to někdy podaří.Podívala jsem se mu do očí a řekla: „Už se mi to podařilo.“
„No to se podívejme,“ odpověděl Richard. „To je důvod k oslavě. Tak pojď, dítě – vezmu tě do města a koupím ti Palce vzhůru.“
Palce vzhůru je indický nealkoholický nápoj, něco jako Coca-Cola, ale s asi devítinásobkem sirupu a trojnásobkem kofeinu. Mám dojem, že obsahuje i nějaké metamfetaminy. Vidím poněm dvojitě. Několikrát do týdne zajdeme s Richardem do města a podělíme se o jednu malou láhev palců – radikální prožitek po čistotě vegetariánské stravy v ášramu – přičemž si vždycky dáváme pozor, abychom se láhve nedotkli rty. Richard má ohledně cestování po Indii jedno rozumné pravidlo: „Nedotýkej se ničeho kromě sebe.“ (A ano, zároveň se jedná o pracovní název jeho knihy.)
Máme ve městě svá oblíbená místa, kde se vždycky zastavíme – navštívíme chrám a pozdravíme pana Panicara, krejčího, který si s námi potřese rukou a pokaždé řekne „Gratuluji, že vás potkávám.“ Díváme se, jak se kolem potloukají krávy a užívají si svůj statut posvátného zvířete (myslím, že toho privilegia ve skutečnosti přímo zneužívají, když se válejí uprostřed silnice, jen aby všem ukázaly, že o své posvátnosti dobře vědí) i jak se místní psi usilovně drbou, jako kdyby přemítali, kde se tady u všech všudy vzali. Sledujeme, jak ženy pracují na silnici, kde pod parným sluncem rozbíjejí kameny a mávají perlíky. Jsou bosé a zvláštním způsobem krásné, ve svých sárí v barvách drahokamů, s náhrdelníky a náramky. Věnují nám zářivé úsměvy, které vůbec nechápu – jak mohou být šťastné při tak těžké práci za tak strašných podmínek? Jak to, že všechny neomdlí a nezemřou po patnácti minutách v takovém vedru s palicí v ruce? Ptám se na to krejčího, pana Panicara, a on odpovídá, že venkovští lidé jsou takoví – v téhle části světa se zrodili k tvrdé práci a práce je jediné, nač jsou zvyklí.
„A kromě toho,“ dodává bezstarostně, „se tu nedožíváme moc vysokého věku.1
e to samozřejmě chudá vesnice, ale na Indii nikoli zoufale, přítomnost (a dobročinnost) ášramu a příliv nějakých těch peněz ze Západu významně pomáhají. Ne že by se tu toho dalo nějak moc koupit, i když se s Richardem rádi rozhlížíme po všech těch obchůdcích, kde prodávají korále a malé sošky. Také tu jsou nějací Kašmířané – vskutku mazaní obchodníci – kteří se nám neustále snaží prodat svoje zboží. Jeden z nich dokonce za mnou dnes přišel a zeptal se mě, jestli by si madam nechtěla domů koupit krásný kašmírský koberec.
To Richarda rozesmálo. Kromě jiných sportů ho takébaví, když si může utahovat z toho, že nemám domov.
„Šetři si dech, brachu,“ povídá prodavači koberců. „Tahle velká holka nemá žádnou podlahu, na kterou by si mohla položit tvůj koberec.“
Kašmírský prodavač ale nezlomené pokračoval: „Tak by si madam třeba ráda pověsila koberec na zeď?“
„V tom to právě vězí,“ kontroval Richard. „Ona nemá ani stěn zrovna na rozdávání.“
„Ale zato mám chrabré srdce!“ ozvala jsem se na svou obranu.
„A další prvotřídní kvality,“ dodal Richard, a výjimečně mi tak sdělil něco hezkého.

52

Největší potíží při mém pobytu v ášramu vlastně není meditace. Taje obtížná, to samozřejmě, ale ne zrovna na zabití. Je tu pro mě něco ještě podstatně těžšího. Tou vražednou věcí je to, co děláme každé ráno po meditaci a před snídaní (můj Bože, ta rána jsou ale dlouhá) – totiž zpěv písně jménem Gurugíta. Richard jí říká krátce Gita. Gita mi působí moře problémů. Nelíbí se mi a nikdy se mi nelíbila, už od prvního okamžiku, kdy jsem ji slyšela ještě v newyorském ášramu. Ostatní jogínské chvalozpěvy a písně miluji) ale Gurugíta mi připadá dlouhá, nudná, únavná a nesnesitelná. Jistě, je to jen můj názor – jiní lidé tvrdí, že ji zbožňují, ačkoli nedokážu pochopit proč.

Gurugíta má 182 slok, které se mají odzpívat nahlas, a každá sloka představuje odstavec neproniknutelného sanskrtu. Spolu s úvodním zpěvem a závěrečným sborem trvá celý rituál přibližně hodinu a půl. Nezapomeňte, že se odehrává ještě před snídaní a poté, co máme za sebou hodinovou meditaci a dvacetiminutové zpívání prvního ranního hymnu. Gurugíta je v podstatě důvod, proč tu musíte vstávat ve tři ráno.

Nelíbí se mi její melodie a nelíbí se mi ani slova. Kdykoli se s tím někomu v ášramu svěřím, odpoví mi: „Ach, ale vždyťje tak posvátná!“ Ano, ale to je kniha Jób taky, a přitom ji nezpívám každé ráno před snídaní.

Gurugíta vskutku pochází z působivého spirituálního rodokmenu
–jde o výňatek z posvátného starého jogínského textu s názvem Skanda Purána, z něhož se většina nedochovala a jehož část byla přeložena ze sanskrtu. Jako řada jogínských textů je i tento sepsán formou rozhovoru, téměř sokratovského dialogu. Rozhovor probíhá mezi bohyní Párvatí a všemohoucím, všezahrnujícím Sivou. Párvatí a Siva představují božské ztělesnění tvořivosti (ženské) a vědomí (mužského). Ona je plodnou energií vesmíru, on zase neohraničenou moudrostí. Cokoli si Siva představí, Párvatí uvede v život. On sní, ona jeho sny zhmotňuje. Jejich tanec, jejich jednota (jejich jóga) je současně příčinou i projevem vesmíru.

V Gurugítě se bohyně ptá boha na tajemství světského naplnění a on jí odpovídá. Ten hymnus mi jde na nervy. Doufala jsem, že se mé pocity ohledně Gurugíty během pobytu v ášramu změní, že se v indickém kontextu naučím, jak ji mám milovat. Ve skutečnosti se ale stal pravý opak. Po těch několik týdnů mého zdejšího pobytu se z mé nechuti ke Gurugítě stala čirá hrůza. Začala jsem se jí vyhýbat a místo ní jsem se ráno zabývala jinými věcmi, které jsem považovala za přínosnější svému spirituálnímu růstu, jako je psaní do deníku, sprchování nebo telefonování sestře do Pensylvánie, abych se jí zeptala, jak se daří dětem.

Richard z Texasu mě za mou absenci vždycky kárá. „Všiml jsem si, žes dneska ráno nebyla na Gitě,“ říká a já odpovídám: „Komunikuji s Bohem jinými cestami,“ a on se ptá: „Jako třeba spaním?

Ale když na ten zpěv jdu, jediné, co se stane, je, že mě vyvede z míry. Fyzicky. Nemám ani tak pocit, že ho zpívám, jako spíš ze jsem za ním vlečena. Vždycky se celá zpotím. To je hodnězvláštní,

že patřím mezi lidi, kterým je chronicky zima, a v téhle části Indie je v lednu před východem slunce chladno. Všichni ostatní sedí při chvalozpěvu zabalení do vlněných pokrývek a s klobouky na hlavách, aby se zahřáli, a já ze sebe postupně svlékám jednotlivé vrstvy, jak zpěv pokračuje, a jsem zpěněná jako přepracovaný farmářský kůň. Po Gurugítě vycházím z chrámu a ve studeném ranním vzduchu se ze mě odpařuje pot ve formě mlhy – hrozné, zelené, páchnoucí mlhy. A to fyzická reakce ještě není nic ve srovnání s vroucími vlnami emocí, které mnou cloumají, když se pokouším zpívat. Dokonce ji nemohu ani zpívat. Dokážu ji jen krákat. Rozzlobeně.

Zmínila jsem se o tom, že má 182 slok?
A tak jsem se před pár dny, po obzvláště odporném prožitku, rozhodla, že požádám o radu svého zdejšího oblíbeného učitele – mnicha s nádherně dlouhým jménem v sanskrtu, které se překládá jako „Ten, kdo dlí v srdci Pána, jenž dlí ve svém vlastním srdci“. Je to Američan, šedesátník, chytrý a vzdělaný. Býval profesorem klasického divadla na Newyorské univerzitě a pořád z něj vyzařuje ctihodná důstojnost. Mnišský slib složil asi před třiceti lety. Mám ho ráda, protože je seriózní a zábavný. V temném okamžiku zmatku ohledně Davida jsem se mu jednou svěřila se svou bolestí. Uctivě naslouchal, poskytl mi tu nejsoucitnější radu, jaká ho napadla, a pak řekl: „A nyní líbám své roucho.“ Pozvedl cíp šafránového hábitu a vlepil mu mlaskavý polibek. V domnění, ze se jedná o nějaký extratajemný náboženský rituál, jsem se ho zeptala, co to dělá. Odpověděl: „Totéž, co dělám pokaždé, když za mnou někdo přijde pro radu ohledně vztahů. Jen děkuji Bohu, ze jsem mnich a že už se sám nemusím těmihle záležitostmi zabývat.“
Takže jsem věděla, že mu mohu důvěřovat a otevřeně si s ním ‚romluvit o svých problémech s Gurugítou. Jednou v noci po ve-cen jsme se šli spolu projít do zahrad a já se mu svěřila, jak strašlivě Gitu nesnáším, a požádala jsem ho, jestli by mě, prosím, nemohl °mluvit z dalšího zpívání. Okamžitě se dal do smíchu. Řekl: „Nemusíš ji zpívat, když nechceš. Tady tě nikdo nebude nutit, abys dělala něco, co nechceš dělat.“
Jenže všichni říkají, že to je životně důležité spirituální cvičení.“
„To je. Ale já ti nebudu tvrdit, že skončíš v pekle, když ji nebudeš zpívat. Jediné, co ti povím, je, že tvá guru to vždycky říkala naprosto jasně: Gurugíta je základním textem této jógy a možná tím nejdůležitějším cvičením vedle meditací. Očekává od tebe, že během pobytu v ášramu každé ráno vstaneš a zúčastníš se.“
„Nejde o to, že by mi vadilo ranní vstávání…“
„Tak oč se jedná?“
Vysvětlila jsem mu, proč jsem se Gurugíty postupně začala bát a jaké trýznivé pocity ve mně vyvolává.
Řekl: „Páni – podívej se na sebe. Už když o tom mluvíš, celá se svíjíš.“
Měl pravdu. Cítila jsem, jak se mi v podpaží hromadí studený, lepkavý pot. Zeptala jsem se: „Nemohla bych místo toho v tom čase dělat nějaká jiná cvičení? Zjistila jsem, že když jdu během Gurugíty do meditační jeskyně, medituje se mi daleko líp.“
„Ach… Svámidží by tě za to seřval. Nazval by tě zlodějkou, protože využíváš energii tvrdé dřiny ostatních. Podívej, Gurugíta nemá být nějakou zábavnou písničkou. Má úplně jinou funkci. Je to text nepředstavitelné síly. Jedná se o mocné, očišťující cvičení. Spaluje všechny negativní emoce, všechny staré krámy v tvé mysli. A myslím, že na tebe nejspíš má pozitivní vliv, když při ní pociťuješ tak silné emoce a dokonce na ni fyzicky reaguješ. Gurugíta může být bolestivá, ale rozhodně je ohromně prospěšná.“
„Kde bereš motivaci, abys pokračoval a dál ji zpíval?“
„Jaká je jiná možnost? Nechat toho, kdykoli jde něco obtížně? Celý život vysilovat a cítit se mizerně a neúplně?“
„Opravdu jsi právě použil slovo ‚vysilovat‘?“
„Ano, použil.“
„Co mám dělat?“
„Musíš se rozhodnout sama za sebe. Ale moje rada – když uz ses zeptala – zní, abys během zdejšího pobytu i nadále zpívala Gurugítu, zejména proto, že na ni tak extrémně reaguješ. Jestli na tebe něco takhle působí, můžeš si být jista, že to funguje. K tomu Gurugíta slouží. Spaluje tvoje ego a mění tě na čistý popel-Očekává se, že to bude náročné, Liz. V té písni je ukrytá síla, kterou nelze rozumem uchopit. Budeš v ášramu už jenom týden, že ano? Pak si můžeš odjet, cestovat a bavit se. Takže ten chvalozpěv odzpívejještě sedmkrát a pak už se k němu nikdy nevracej.
Pamatuj, co říká naše guru – buď průzkumníkem své vlastní spirituální zkušenosti. Nejsi tu jako turistka aninovinářka, jsi tu jako hledačka. Tak zkoumej samu sebe.“
„Takže mě nesundáš z háčku?“
„Můžeš z toho háčku seskočit, kdykoli budeš chtít, Liz. Tak zní božská smlouva na to, co nazýváme svobodnou vůlí.“

53

A tak jsem následujícího rána opět odkráčela na chvalozpěv s tím nejpevnějším předsevzetím a Gurugíta mě skopla ze sedmimetro-vého betonového schodiště – nebo mi to tak aspoň připadalo. Další den to bylo ještě horší. Probudila jsem se vzteklá, a než jsem se vůbec dostala do chrámu, už jsem byla zpocená a všechno ve mně vřelo. Pořád jsem si v duchu opakovala: Je to jenom hodina a půl –hodinu a půl vydržíš všechno. Pro Kristovy drahé rány, některé tvoje kamarádky čtrnáct hodin rodily…“ Ale i tak jsem se nemohla na svém místě cítit méně pohodlně, ani kdyby mě k němu přibili. Neustále jsem cítila, jak mnou probíhají ohnivé koule návalů, jaké zažívají ženy při menopauze, a říkala jsem si, že bud omdlím, nebo někoho vzteky pokoušu.

Můj vztek byl vskutku obrovský. Zahrnoval všechny lidi na celém světě, ale zejména byl namířen na Svámidžího – učitele mé guru, který ustavil tento rituál ranního zpívání Gurugíty Nejednalo se o mé první obtížné setkání s tímto velkým a nyní již zesnulým jogínem. Byl to on, kdo za mnou přišel do mého snu na pobřeží a chtěl po mně, abych věděla, jak mám zarazit příboj. Vždycky jsem měla pocit, že si na mě zasedl.

Svámidží byl po celý svůj život nesmiřitelný a vytrvalý, pravý spirituální buřič. Podobně jako svatý František z Assisi se Svá-midží narodil v bohaté rodině a čekalo se od něj, že bude pokračovat v rodinném podnikání. Už jako malý chlapec se ale v nedaleké vesnici setkal se svatým mužem a tato zkušenost ho hlubocezasáhla. Ještě jako teenager odešel z domova v bederní zástěrce a strávil několik let poutěmi na všechna posvátná místa v Indii, kde hledal skutečného duchovního učitele. Říká se, že se setkal s více než šedesáti světci a guru, ale učitele, jehož hledal, mezi nimi nenašel. Hladověl, chodil bos, spal venku v himalájských sněhových bouřích, trpěl malárií a úplavicí – a nazýval to nejšťastnějšími lety svéhoživota, kdy pátral po někom, kdo by mu ukázal boha. Během těch let se Svámidží stal hathajogínem, odborníkem na ajurvédskou medicínu a kuchařství, architektem, zahradníkem, hudebníkem a šermířem (to se mi líbí nejvíc). Už byl ve středním věku, ale stále nenacházel svého guru, dokud se jednoho dne nesetkal s nahým, šíleným mudrcem, který mu řekl, aby se vrátil domů do vesnice, kde jako malý chlapec potkal onoho svatého muže, a učil se u tohoto velkého světce.

Svámidží poslechl, vrátil se domů, stal se nejoddanějším žákem svého mistra a pod jeho vedením konečně dosáhl stavu osvícení. Nakonec se Svámidží sám stal mistrem. Za krátký čas se jeho ášram v Indii rozrostl ze tří místností v neúrodné zemědělské usedlosti v dnešní svěží zahradu. Pak byl inspirován k tomu, aby se vydal na cesty a podněcoval celosvětovou meditační revoluci. V roce 1970 se dostal do Ameriky a všem hned učaroval. Předával božské zasvěcení – šaktípat – stovkám a tisícům lidí denně. Disponoval mocí dosahovat okamžité proměny. Reverend Eugene Callender (vážený bojovník za občanská práva, kolega Martina Luthera Kinga Jr, a stále pastor baptistického kostela v Harlemu) vzpomíná, jak se v sedmdesátých letech setkal se Svámidžím, padl před tímto Indem v úžasu na kolena a v duchu si pomyslel: „Teď není čas na nějaké nesmysly, tohle je ono… Tenhle člověk o tobě ví úplně všechno, co se dá vědět.“

Svámidží požadoval nadšení, oddanost a sebeovládání. Neustále všechny plísnil za to, že jsou džad, hindské slovo pro „netečný • Přinesl do životů svých často vzdorovitých mladých žáků ze Západu dávné pojetí kázně a přikázal jim, aby přestali mrhat časem (svým i všech ostatních) a energií na celý ten nesmysl s hnutím hip-pies. Jednu minutu po vás mrštil svou holí, v další vás objal. Byl to komplikovaný člověk, často kontroverzní, ale se schopností menrt svět. Důvod, proč máme na Západě nyní přístup k tolika starým jogínským textům, spočívá v tom, že Svámidží dohlížel na překlady a oživení filozofických textů, na něž se dávno zapomnělo dokonce i v podstatné části Indie.

Má guru byla nejoddanější Svámidžího žákyní. Doslova byla zrozená k tomu, aby se stala jeho studentkou – jejírodiče patřili mezi jeho nejranější stoupence. Už jako dítě často neúnavně zpívávala hymny osmnáct hodin denně. Svámidží rozpoznal její schopnosti a ještě jako nedospělé děvče si ji vzal s sebou na cesty, aby pro něho tlumočila. Projela s ním celý svět a věnovala svému guru takovou pozornost, že – jak později řekla – cítila, jak k ní promlouvá svými koleny. Stala se jeho nástupkyní v roce 1982, kdy jí ještě nebylo ani třicet.

Všichni skuteční guru jsou stejní v tom smyslu, že existují v neustálém stavu sebeuvědomění, ale jejich vnější projevy se liší. Zjevné rozdíly mezi mou guru a jejím mistrem jsou ohromné –ona je důvtipná pracující žena, mluví mnoha jazyky a má univerzitní vzdělání. On byl někdy vrtošivý a občas majestátní starý lev z jižní Indie. Pro milou novoanglickou dívku, jako jsem já, je jednoduché následovat živoucí učitelku, která je právě tím typem vychovatele, kterého si můžete přivést domů a představit mamince a tatínkovi. Ale Svámidží… byl něco jako divoká karta. A od prvního okamžiku, kdy jsem se vydala na jogínskou cestu, spatřila jeho fotografie a slyšela o něm vyprávět, jsem si myslela: „Od téhle postavy se budu držet dál. Je na mě moc velký. Znervózňuje mě.“

Ale když jsem nyní v Indii, v ášramu, který býval jeho domovem, zjišťuji, že nechci nic jiného než Svámidžího. Vnímám jen jeho. Jediná osoba, k níž mluvím při svých modlitbách a meditacích, je Svámidží. Jako kdybych vysílala na kanálu Svámidží, dvacet čtyři hodin denně. Jsem v jeho výhni a cítím, jak na mně pracuje. I po smrti je na něm něco tak pozemského a přítomného. Je to právě ten učitel, jakého potřebuji, když s něčím zápolím, protože ho mohu proklínat a předvádět mu všechny svoje nedostatky a chyby a on se tomu všemu jenom směje. Směje se a miluje mě. Jeho smích mě štve a zlost mě motivuje k činům. A nikdy mu nejsem blíž, než když zápasím s Gurugítou a jejími neproniknutelnými slokami v sanskrtu. Po celou dobu se v duchu dohaduju se Svámidžím a zasypávám ho velkohubými prohlášeními typu: „Radši bys měl pro mě taky něco udělat, protože já tohle dělám pro tebe! Chci vidětvýsledky! Radím ti, aby mě to ‚Pravdu očistilo!“ Včera jsem se tak rozzuřila, když jsem sklopila oči ke svému zpěvníku a zjistila, že jsme teprve u dvacáté páté sloky, přičemž já už jsem celá zpocená a cítím palčivé nepohodlí že jsem nahlas vyhrkla: „Ty si ze mě snad děláš srandu“ a několik žen se na mě polekaně otočilo. Bezpochyby očekávaly, že uvidí, jak se mi začíná démonicky protáčet hlava kolem dokola o tři sta šedesát stupňů.

Tu a tam si vzpomenu na to, že jsem kdysi žila v Římě a trávila volná rána tím, že jsem jedla lístkové pečivo, popíjela cappuccino a četla noviny.

To bylo moc příjemné.

Jenže teď se to zdá být tak dávno.

54

Dnes ráno jsem zaspala. Čímž chci říct, že – takový já jsem pecivál – jsem dřímala až do hříšných čtvrt na pět. Vzbudila jsem se jen několik minut předtím, než měla začít Gurugíta, neochotně jsem se přiměla vstát z postele, pocákat si obličej vodou, obléknout se a – nevrle, rozmrzele a nakvašeně – se vydat ke dveřím… jen abych zjistila, že má spolubydlící odešla přede mnou a zamkla mě tam.

To pro ni rozhodně nepředstavovalo jednoduchý úkol. Nejde o velkou místnost a je velice obtížné přehlédnout spící osobu na vedlejší posteli. Přitom to je opravdu zodpovědná a praktická žena – matka pěti dětí z Austrálie. Tohle není její styl. Ale udělala to. Doopravdy mě v tom pokoji zamkla.

Nejdřív mě napadlo: Jestli existuje nějaká dobrá výmluva, proč nechodit na Gurugítu, tohle je ono. Hned následující myšlenka ale. • • tedy, vlastně se nejednalo ani tak o myšlenku jako o čin.

Vyskočila jsem z okna.
Přesněji řečeno, vylezla jsem ven přes zábradlí, držela se ho zpocenými dlaněmi a na okamžik se houpala dvě patranad temnotou. Přitom jsem si kladla rozumnou otázku: „Proč skácesz toho domu?“ Odpověď se zjevila jako zuřivé, neosobní odhodlání: Musím se dostat na Gurugítu. Pak jsem se pustila a proletěla ty čtyři nebo pět metrů vzduchem na betonový chodníček. Cestou dolů jsem na něco narazila a sedřela jsem si z pravé holeně dlouhý pruh kůže,ale nedbala jsem na to. Zvedla jsem se. V uších mi bu-’1a krev. Vyběhla jsem bosa k chrámu, našla jsem si místo a otevřela modlitební knížku zrovna v okamžiku, kdy chvalozpěv začínal. Otevřela jsem ústa a s krvácející nohou jsem se dala do zpívání Gurugíty.

Teprve po několika slokách jsem popadla dech a byla jsem schopna si pomyslet to, co si instinktivně myslívám každé ráno: Nechci tu být. Načež jsem slyšela, jak se mi v hlavě rozesmál Svámidží a řekl: To je legrační– rozhodně se chováš jako člověk, který tu být chce.

A já mu odpověděla: Tak dobré. Vyhráls.
Sedím tu, zpívám, krvácím a přemítám o tom, že je možná načase, abych změnila svůj přístup k tomuto duchovnímu cvičení. Gurugíta je myšlena jako hymnus lásky, ale něco mi bránilo, abych ve vší vážnosti nabídla tak čistý cit. A tak jsem si při zpěvu jedné sloky po druhé uvědomila, že potřebuju najít něco – nebo někoho –komu bych tento chvalozpěv mohla věnovat, abych v sobě objevila zdroj čisté lásky. U dvacáté sloky jsem na to přišla: Nickovi.
Můj synovec Nick je osmiletý chlapec, na svůj věk hubený, děsivě chytrý, hrozivě prohnaný a citlivý. Už několik minut po porodu mezi všemi těmi vřeštícími novorozenci jako jediný neplakal, rozhlížel se kolem sebe dospělýma, zkoumavýma a ustaranýma očima, jako kdyby to už předtím dělal tolikrát, že si teď není jistý, má-li ho vůbec vzrušovat, že to všechno vidí znovu. Jde o dítě, pro které život nikdy není jednoduchý, o dítě, které slyší, vidí a cítí všechno velice pronikavě, o dítě, které je někdy tak náhle přemoženo emocemi, až nás to všechny vyplaší. Miluji toho chlapce hluboce a ochranitelsky. Uvědomila jsem si – po spočítání časového rozdílu mezi Indií a Pensylvánií – že se právě pomalu chystá do postele. Zpívala jsem tedy Gurugítu pro svého synovce Nicka, abych mu pomohla usnout. Občas má problémy se spaním, protože nedokáže zklidnit svou mysl. A tak jsem každé zbožné slovo tohoto hymnu věnovala právě jemu. Vložila jsem do té písně vše, co bych ho ráda naučila o životě. Každým řádkem jsem se ho pokoušela uklidňovat, že svět jesice tvrdý a někdy i nefér, ale to je všechno v pořádku, protože on je tak milován. Obklopují ho lidé, kteří by pro něj udělali cokoli. A nejen to – má svou vlastní moudrost a trpělivost, ukrytou hluboko ve svém nitru, která se objeví teprve časem a provede ho každou zkouškou. Je Božím darem pro nás pro všechny. To jsem mu říkala prostřednictvím tohoto starého textu v sanskrtu a brzy jsem si uvědomila,že mi z očí kanou chladné slzy. Než jsem si je však stačila otřít, Gurugřta skončila. Uběhla hodina a půl. Připadalo mi to jako deset minut. Došlo mi, co se stalo – že Nicky tím vším provedl mě. Ten človíček, jemuž jsem chtěla pomoct, ve skutečnosti pomáhal mně.
Přešla jsem do přední části chrámu a hluboce jsem se sklonila, vděčna svému Bohu, převratné moci lásky, sama sobě, své guru i svému synovci. Krátce jsem porozuměla na úrovni jednotlivých molekul svého těla (ne na úrovni rozumové), že mezi těmi slovy, myšlenkami nebo lidmi neexistuje vůbec žádný rozdíl. Pak jsem vklouzla do meditační jeskyně, seděla jsem tam téměř dvě hodiny (vynechala jsem snídani) a hučela jsem tichem.
Není třeba dodávat, že už nikdy jsem Gurugítu nevynechala a že se z ní stalo nejsvětější cvičení v ášramu. Richard zTexasu si ze mě samozřejmě utahoval kvůli tomu, jak jsem vyskočila z ložnice, a každý večer se se mnou po večeři loučil slovy: „Uvidíme se zejtra na Gitě, Potravinářko. A poslyš – zkus tentokrát použít schody, jo?“ Samozřejmě jsem také příští týden volala sestře a ona mi řekla, že – z důvodů, které nikdo nechápe – najednou Nick přestal mít problémy s usínáním. A přirozeně jsem si o několik dní později četla v knihovně o indickém světci Srí Rámakrišnovi a narazila jsem na příběh o žákyni, která jednou přišla za tímto velkým mistrem a přiznala mu své obavy, že není dost dobrou žákyní a že nemiluje boha dostatečně. Světec jí řekl: „Copak nic nemiluješ? Žena připustila, že zbožňuje svého malého synovce, víc než cokoli na světě. A světec odpověděl: „Pak je tedy on tvým Krišnou, tvým milovaným. Při službě svému synovci sloužíš bohu.“
Ale nic z toho není podstatné. Skutečně úžasná věc se přihodila téhož dne, kdy jsem vyskočila z okna. Odpoledne jsem narazila na Delii, svou spolubydlící. Řekla jsem jí, že mě zamkla v pokoji. Byla ohromená. Odpověděla: „Nedovedu si představit, jakbych to mohla udělat! Zvlášť proto, že jsem na tebe celé ráno myslela. V noci se mi totiž o tobě zdál strašně živý sen. Celý den jsem na něj nedokázala přestat myslet.“
„Jaký sen?“ chtěla jsem vědět.
„Zdálo se mi, že hoříš,“ vyprávěla Delia. „A tvojepostel taky stála v plamenech. Přiskočila jsem, abych ti pomohla, ale než jsem se k tobě dostala, zbyl z tebe jenom bílý popel.“

55

Tehdy jsem se rozhodla, že zůstanu zde v ášramu. Původně jsem to vůbec neměla v plánu. Chtěla jsem tu strávit jenom šest týdnů, získat nějaké zkušenosti s transcendencí a pak pokračovat v cestování po celé Indii… hm… a hledat Boha. Měla jsem mapy, průvodce, boty na pěší turistiku, všechno! Chystala jsem se navštívit konkrétní chrámy, mešity a světce. Chci říct – jsem v Indii! Je toho tu tolik k vidění a prožití. Je přede mnou tolik mil, které bych měla ujít, tolik chrámů, které jsem hodlala navštívit, tolik slonů a velbloudů, na nichž jsem chtěla jet. A nesměla jsem si nechat ujít Gangu, velkou poušť Rádžastání, chaotická kina v Bombaji, Himálaj, staré čajové plantáže či kalkatské rikši, kteří spolu závodí jako v té scéně s válečnými vozy v Ben Hurovi. Dokonce jsem si i plánovala, že se v březnu setkám s dalajlámou, nahoře v Dha-ramsale. Doufala jsem, že by mě mohl něco naučit o Bohu.

Zůstat na místě, v malém ášramu v nevelké vesničce uprostřed ničeho – ne, to jsem rozhodně původně neměla v úmyslu.
Na druhou stranu, zenoví mistři vždycky říkají, že svůj odraz vidíte jen na klidné hladině, nikoli na hladině tekoucí vody. Něco mi našeptávalo, že by bylo duchovní nedbalostí odjet odsud teď, když se tu odehrává tolik věcí, zde na tomto odloučeném místě, kde je každá minuta dne organizována tak, aby usnadnila sebe-zkoumání a spirituální cvičení. Opravdu potřebuju jezdit hromadou vlaků, střádat si střevní parazity a potloukat se kolem turistů sbatohy? Nemohu se k tomu vrátit někdy později? Nemohla bych se s dalajlámou setkat jindy? Copak tu nebude napořád? (I kdyby snad, nedejBože, zemřel, nenajdou nějakého dalšího?) Nevlastním už teď pas, který připomíná potetovanou cirkusovou dámu? Může mě další cestování opravdu přivést blíž k Bohu?
Nevěděla jsem, co mám dělat. Celý den jsem váhala s rozhodnutím. Jako obvykle měl poslední slovo Richard z Texasu.
„Zůstaň tady, Potravinářko,“ řekl mi. „Zapomeň na prohlížení památek – na to máš zbytek života. Teď jsi na duchovní cestě zlato. Nezastavuj se v půlce. Máš osobní pozvání od Boha – opravdu ho chceš odmítnout?“
„Ale co všechny ty krásné věci, které jsou v Indii k vidění?“ zeptala jsem se. „Není trochu škoda odcestovat přes polovinu světa jen proto, aby člověk celou dobu trčel v jednom malinkém ášramu?“
„Potravinářko, poslechni svýho kámoše Richarda. Když si budeš příští tři měsíce chodit každej den sedat na tu svoji bílou prdelku do meditační jeskyně, slibuju ti, že uvidíš tak nádherný věci, že se ti bude chtít hodit po Tádž Mahálu šutrem.“

56

Dnes ráno jsem se během meditace přistihla při těchto myšlenkách.

Přemítala jsem, kde bych měla žít, až skončí můj cestovní rok. Nechci se vrátit zpátky do New Yorku. Možná se místo toho usadím v nějakém jiném městě. Austin je prý příjemný. A v Chicagu je zase údajně krásná architektura. Ale zase hrozné zimy. Nebo bych mohla bydlet někde v zahraničí. O Sydney jsem slyšela samé hezké věci… Kdybych se usídlila na nějakém levnějším místě, než je New York, mohla bych si třeba dovolit pokoj navíc, a tím pádem bych získala zvláštní meditační místnost! To by bylo fajn. Mohlabych ji vymalovat zlatou barvou. Nebo možná sytě modrou. Ne, zlatou.Ne, modrou…

Když jsem si konečně uvědomila, o čem to dumám, ohromilo mě to. Pomyslela jsem si: Tak ty jsi právěv Indii, v ášramu, na jednom z nejposvátnějších poutních míst na světě. A místo toho, abys komunikovala s Bohem, snažíš se naplánovat, kde budeš meditovat za rok v domě, který ještě neexistuje, ve městě, pro které ses ještě nerozhodla. Což takhle, ty pošetilý blázne, kdybyszačala meditovat přímo teď a tady, kde právě jsi?

Obrátila jsem svou pozornost opět k tichému opakování mantry. O několik okamžiků později jsem se odmlčela, abych odvolala ošklivé oslovení sebe samé coby pošetilého blázna. Usnesla jsem se, že to nebyl zrovna láskyplný komentář.

Ale stejně, napadlo mě v příští chvíli, zlatý meditační pokoj by byl moc hezký.
Otevřela jsem oči a povzdychla si. Opravdu to líp neumím?
A tak jsem toho večera vyzkoušela něco nového. Nedávno jsem se zde v ášramu setkala se ženou, která studovala vipásánu. Vipásána je ultraortodoxní základní a velice intenzivní buddhistická meditační technika. V zásadě prostě jen sedíte. Úvodní kurz vipá-sány trvá deset dnů, během nichž celkem deset hodin denně sedíte a vždycky dvě až tři hodiny zachováváte naprosté ticho. Jde o jakýsi extrémní sport v dosahování transcendence. Mistr vám nedá ani žádnou mantru – ta je považována za podvod. Meditace vipásána je cvičením čistého pozorování, sledování své mysli, které vám umožní, abyste se zahloubali nad svými myšlenkovými vzorci, ale za žádných okolností vám nedovolí, abyste se pohnuli ze svého místa.
Taková meditace je fyzicky vyčerpávající. Jakmile se jednou usadíte, je zakázáno jakkoli měnit polohu těla, bez ohledu na to, jak nepohodlně se cítíte. Jednoduše sedíte a říkáte si: „Neexistuje žádný důvod, proč bych se během dalších dvou hodin měl pohnout.“ Vnímáte-li nějaké nepohodlí, měli byste o něm začít meditovat a pozorovat, jaké účinky na vás fyzická bolest bude mít. V reálném světě se neustále vrtíme, abychom se vyhnuli nepohodlí – fyzickému, emocionálnímu i psychickému – a tím i smutku a mrzutostem. Meditace vipásána učí, že smutek a mrzutosti jsou v tomto životě nevyhnutelné, ale pokud se dokážete přimět po dostatečně dlouhou dobu k nehybnosti, časem poznáte pravdu, ze všechno(nepříjemné i krásné) nakonec pomine.
„Svět postihuje smrt a rozklad, a proto moudří lidé, znalí běhu světa, netruchlí,“ říká jedno staré buddhistické učení. Jinými slovy: Zvykněte si na to.
Myslím, že vipásána nemusí být nutně vhodnou cestoupro mě. Na mou představu zbožných praktik, která se obecně otáčí kolem soucitu, lásky, motýlů, blaženství a přátelského Boha (moje kamarádka Darcey to shrnuje do termínu „teologie pro dorostenky“), je až příliš asketická. Ve vipásáně se dokonce ani vůbec nemluví o bohu, protože zmínku o bohu považují někteří buddhisté za projev závislosti, za ochranný závoj a za poslední překážku, kterou je třeba na cestě k čistému odtržení od světa překonat. Já mám svoje osobní problémy se slovem odtržení. Setkala jsem se s duchovními žáky, kteří už zdánlivě dosáhli stavu naprostého emocionálního odloučení od ostatních lidských bytostí a kteří, když hovoří o posvátné pouti k odtržení, nelpění na světě, ve mně vyvolávají touhu vyskočit, zatřást jimi a zakřičet na ně: „Kámo, tohle je to poslední, co potřebuješ cvičit!“
Uvědomuji si ovšem, že kultivace jisté míry inteligentní nestrannosti a odstupu může být cenným nástrojem míru. A poté, co jsem si jedno odpoledne v knihovně přečetla o vipásáně, zamyslela jsem se nad tím, kolik času jsem životě strávila tím, že jsem sebou mrskala jako ryba, která na suchu lapá po dechu, když jsem se cukala před nepříjemným utrpením nebo se naopak hladově vrhala po hlavě po dalších potěšení. A přemítala jsem, jestli by mi neprospělo (stejně jako těm, kdo nesou břímě úlohy mne milovat), kdybych se naučila zůstat v klidu a vydržet trochu nepohodlí, aniž bych se nechala vláčet po rozbité silnici okolností.
Všechny tyto otázky se ke mně vrátily večer, když jsem si vybrala klidnou lavičku v zahradě a rozhodla se, že si zkusím hodinovou meditaci ve stylu vipásány. Žádný pohyb, žádné vrtění, dokonce ani žádná mantra – jen čisté sebepozorování. Uvidíme, co se objeví. Bohužel jsem zapomněla na to, co se při setmění v Indii objevuje vždycky: komáři. Jakmile jsem za krásného soumraku usedla na lavičku, slyšela jsem, jak ke mně létají, otírají se mi o tvář a přistávají mi – skupinovým náletem – na hlavu, na kotníky a napaže. A pak jejich kruté palčivé štípance. To se mi nelíbilo. Pomyslela jsem si: „Tohle je hodně špatná denní doba na cvičení vipásány.“
Na druhou stranu – kdy je vhodná doba na to, aby člověk seděl v naprosté nehybnosti, odtržený od okolního světa? Kdy kolem vas něco nebzučí, nepokouší se vás to rozptýlit a vyprovokovat nějakou vaši reakci? Proto jsem se rozhodla (znovu inspirována instrukcemi své guru), že se stanu odbornicí na vlastní niternéprožitky Předložila jsem si následující experiment: Co kdybych aspoň jednou klidné seděla i přes veškeré nepohodlí? Co kdybych zůstalanehybná jednu hodinu svého dlouhého života, místo abych plácala dlaní po komárech?
A tak jsem to udělala. V naprosté nehybnosti jsem přihlížela, jak mě postupně žerou komáři. Abych byla upřímná, část mého já rozjímala nad tím, co si chci tímhle chlapským pokusem dokázat, ale druhá část dobře věděla, že jde o začátečnickou snahu o ovládnutí sebe samé. Pokud dokážu vydržet toto fyzické nepohodlí, na které rozhodně neumřu, jaká příkoří budu jednoho dne schopna přetrpět? A co emocionální bolest, která je pro mne ještě trýznivější? Co žárlivost, zlost, strach, zklamání, osamělost, hanba nebo nuda?
Svědění mě zpočátku přivádělo k šílenství, ale posléze se slilo v obecný pálivý pocit, na jehož hřbetě jsem se uvedla do mírné euforie. Dovolila jsem bolesti, aby ztratila konkrétní asociace a stala se čirým pocitem – ani dobrým, ani špatným, jen silným. A síla tohoto pocitu mě vyzvedla z mého těla do stavu meditace. Seděla jsem tam dvě hodiny. Klidně mi mohl na hlavě přistát pták – nevšimla bych si toho.
Dovolte, abych to uvedla na pravou míru. Jsem si vědoma, že tento experiment nepředstavoval nejstoičtější akt v dějinách lidstva, a nežádám Kongres o čestnou medaili za zásluhy. Ale přece jen bylo něco vzrušujícího na tom, když jsem si uvědomila, že během těch čtyřiatřiceti let, co jsem na této planetě, jsem ještě ani jednou nenechala žádného komára, aby mě štípl, aniž bych se po něm okamžitě neohnala. Vždycky jsem byla jako loutka v rukou tohoto a milionů dalších slabých i silných signálů bolesti či rozkoše. Kdykoli se něco stalo, vždycky jsem zareagovala. Ale teď jsem na to vůbec nedbala – nevšímala jsem si svých reflexů. Nic takového jsem nikdy předtím nedokázala. Jistě, jednalo se o nicotnou nialičkost, ale kolikrát si můžu říct něco takového? A co budu schopna udělat zítra?
Když bylo po všem, vstala jsem, odešla do svého pokoje a udělala revizi škod. Napočítala jsem přibližně dvacet komářích štípan-ců, ale během půl hodiny všechny zmizely. Ztratily se. Nakonec všechno zmizí.

57

Pátrání po Bohu je opakem normálního, světského pořádku. Při hledání Boha se odvracíte od toho, co vás přitahuje, a vyrážíte za tím, co je obtížné. Zbavujete se svých uklidňujících a známých zvyků s nadějí (pouhou nadějí!), že vám na oplátku za to, čeho jste se vzdali, bude nabídnuto něco většího. Všechna náboženství na světě fungují na základě stejného všeobecného chápání, co to znamená být dobrým učedníkem – vstávat časně ráno a modlit se k svému Bohu, zdokonalovat svoje ctnosti, být dobrý soused, respektovat sebe i ostatní a ovládat svoje touhy. Všichni se shodneme na tom, že by bylo jednodušší si přispat, a řada z nás to taky dělá, ale po celá tisíciletí tu byli i jiní, kteří si dobrovolně vybrali vstávání před východem slunce, kdy si opláchnou obličej a jdou se modlit. A potom se ze všech sil snaží držet svých zbožných předsevzetí i ve shonu dalšího dne.

Věřící celého světa provozují své rituály bez záruky, že z toho někdy vzejde něco dobrého. Samozřejmě existuje spousta posvátných textů, kde najdete spoustu slibů o tom, jakou sklizeň přinesou vaše dobré skutky (a hrozeb, jaké tresty na vás čekají, pokud selžete), ale i věřit tomu všemu je aktem víry, protože nikdo z nás neví, jak bude konečná tohohle života vypadat. Zbožnost je píle bez jistoty. Svou vírou člověk říká: „Ano, předběžně akceptuji podmínky vesmíru a předem přijímám to, co zatím nedokážu pochopit.“ Existuje dobrý důvod, proč se přijetí víry v angličtině říká doslova „skok víry“ – rozhodnutí souhlasit s nějakou představou Boha je obrovským skokem od racionálního k neznámému, a nezáleží na tom, jak horlivě se vás učenci každého náboženství snaží usadit hromadou knih a pokusy o důkaz, že posvátné písmo právě té jejich víry je vlastně racionální. Není. Kdyby byla víra racionální, nebyla by – už ze samé definice – vírou. Věřit znamená přijmout to, co nemůžete vidět, dokázat nebo čeho se nemůžete dotknout. Věřit znamená vydat se plnou rychlostí do tmy. Kdybychom skutečně předem znali všechny odpovědi na otázky o zmyslu života, povaze Boha a osudu našich duší, nešlo by o žádný skok víry“ ani o odvážný činlidskosti. Jednalo by se pouze o… prozíravou pojišťovací politiku.

Pojišťovací průmysl mě nezajímá. Unavuje mě být skeptikem, štve mě spirituální obezřetnost a nudí debata o experimentálních dokladech. Už je nechci poslouchat. Na důkazech, logických argumentech a jistotách mi nezáleží ani za mák. Chci jen Boha. Chci ho mít ve svém nitru. Chci, aby si Bůh hrál v mém krevním oběhu, jako si sluneční světlo pohrává na vodní hladině.

58

Modlitby se postupně stávají rozvážnějšími a konkrétnějším. Došlo mi, že nemá moc velkou cenu vysílat k vesmíru jalové prosby. Každé ráno před meditací poklekám v chrámu a několik minut hovořím k Bohu. Během svého pobytu v ášramu jsem zjistila, že při mých rozhovorech s Bohem mě často nic chytrého nenapadá. Modlím-li se unavená, zmatená nebo znuděná, modlitby toto mé rozpoložení přesně odrážejí. Vzpomínám si, jak jsem si jednoho rána klekla, dotkla se čelem podlahy a zamumlala k své –“u stvořiteli: „Ach, já vůbec nevím, co potřebuju… ale tebe určitě něco napadne… tak s tím něco udělej, ano?“

Podobným způsobem jsem často oslovovala svou kadeřnici. A to je hodně chabá modlitba. Úplně vidím, jak Bůh nad takovou žádostí povytáhne obočí a vyšle ke mně tento vzkaz: „Zavolej mi znovu, až to budeš brát vážně.“

Jistěže Bůh ví, co potřebuji. Otázkou ovšem je – vím to já? Vrhnout se Bohu k nohám v bezmocném zoufalství je jistě dobré –a nebesa vědí, že jsem tak sama mnohokrát učinila – ale nakonec máte větší pravděpodobnost, že z této zkušenosti získátevíc, pokud se sami odhodláte k nějakému činu. Existuje jeden nádherný starý italský vtip o chudákovi, který každý den chodí do kostela a modlí se před sochou velkého světce: „Prosím, prosím, prosím… dej, ať vyhraju v loterii.“ Tu prosbu opakuje řadu měsíců. Nakonec socha vyčerpaně obživne, shlédne na prosebníka a s krajním znechucením odpoví: „Synu… prosím, prosím, prosím… kup si los.“

Modlitba je jako vztah – polovina práce je na mně. Pokud chci nějakou změnu, ale nejsem ani schopna vyjádřit, jakou přesně mám na mysli, jak k ní vůbec může dojít? Podstatná část prospěšnosti modlitby spočívá v tom, že se zeptáte sami sebe a pak předložíte jasně zformulované a pečlivě uvážené záměry. Jinak budou vaše prosby bezzubé, beztvaré a bez života – budou vám vířit v mlze kolem kotníků, ale nikdy se z ní nevynoří. Proto se nyní každé ráno zamýšlím nad konkrétním přáním. Klekám v chrámu s tváří na studeném mramoru na tak dlouhou dobu, dokud nevytvořím smysluplnou modlitbu. Pokud nemám pocit, že je má žádost dostatečně upřímná, zůstávám v téže poloze do té doby, než dosáhnu upřímnosti. To, co platilo dříve, nemusí nutně platit i dnes. Modlitby se mohou opotřebovat a rozplynout v monotónní šedi, dopustíte-li, aby vaše pozornost stagnovala. Tím, že usiluji o to, abych zůstala bdělá, přebírám opatrovnickou zodpovědnost za údržbu vlastní duše.

Myslím, že i osud je jako vztah – je hrou mezi Boží milostí a záměrným úsilím člověka. Polovinu nemůžete nijak ovlivnit, ale nad druhou polovinou máte absolutní kontrolu vy sami a svými činy můžete dosáhnout znatelných důsledků. Člověk není ani bezmocnou loutkou v Božích rukou, ani naprostým pánem vlastního osudu – je tak trochu obojí. Probíháme životem jako cirkusoví akrobati, kteří balancují na hřbetech dvou koní vedle sebe – jednou nohou stojíme na koni s názvem „osud“, druhou na koni jménem „svobodná vůle“. A otázka, kterou si musíte klást každý den, zní – který kůň je který? O kterého koně se mohu přestat starat, protože na něj nemám žádný vliv, a kterého potřebuji ovládat se soustředěným úsilím?

V mém osudu je zapsána spousta věcí, s nimiž nemohu nic udělat, ale jiné věci spadají do mé jurisdikce. Mohu si koupit losy do některých loterií, a tím zvýšit šance, že dosáhnu spokojenosti. Mohu se rozhodnout, jak strávím svůj čas, s kým se budu stýkat a s kým budu sdílet své tělo, život, peníze a energii. Mohusi zvolit) co budu jíst, číst a studovat. Mohu si vybrat, jak budu nahlížet na nešťastné události ve svém životě –jestli je budu brát jako prokleti nebo výzvy (i za situace, kdy se nedokážu přimět k optimistickému pohledu na svět, protože se zrovna zatraceně lituju, se mohu nadále snažit změnit životní postoj k lepšímu). Mohu volit slova i tón hlasu, jímž promlouvám k ostatním. A především mohu změnit vlastní myšlenky.

To poslední je pro mne naprostou novinkou. Nedávno mě na ni upozornil Richard z Texasu, když jsem si stěžovala na svou neschopnost přestat se šťourat v negativních myšlenkách. Řekl: „Potravinářko, musíš se naučit, jak si vybírat myšlenky úplně stejně jako šaty, který si hodláš oblíknout. Tuhle schopnost můžeš rozvíjet. Když tak strašně chceš mít věci ve svým životě pod kontrolou, věnuj se svý mysli. To je to, co by ses měla snažit ovládat. Na všechno ostatní se vykašli. Protože jestli se nenaučíš, jak ovládat myšlenky, jakživa se z problémů nevyhrabeš.“

Na první pohled to vypadá jako téměř nesplnitelný úkol. Ovládat svoje myšlenky} Není to spíš naopak? Ale co kdyby se vám to opravdu podařilo? Tady nejde o jejich potlačení nebo popření, kdy člověk složitě předstírá, že negativní myšlenky a pocity prostě neexistují. Richard místo toho hovořil o tom, abych si existenci negativních myšlenek přiznala, porozuměla tomu, odkud a proč přicházejí, a pakje – shovívavě a statečně – odmítla. V tom spočívá terapie. Můžete využít psychologovu pracovnu k tomu, abyste pochopili, proč chováte takové destruktivní myšlenky, a pak se jich za pomoci duchovního cvičení zbavit. To pochopitelně vyžaduje oběti. Znamená to ztrátu starých zvyků, konejšivých starých záští a důvěrně známých názorů, a k tomu je samozřejmě třeba zkušeností a úsilí. Nejde o učení, které si můžete vyslechnout jednou a očekávat, že je okamžitě zvládnete. Nezbytně potřebujete neustálou bdělost a já jí hodlám dosáhnout. Musím jí dosáhnout, abych si uchovala sílu. Devofarmi le ossa, jak říkají Italové. „Musím si udělat kosti.“

A tak jsem si začala po celý den bedlivě všímat svých myšlenek a monitorovat je. Sedmsetkrát denně jsem si opakovala tento slib: »Už se nebudu obírat nezdravými myšlenkami.“ Pokaždé, když se taková myšlenka objevila, zopakovala jsem jej. Už se nebudu obírat nezdravými myšlenkami. Když jsem jej vyřkla poprvé, vytanula mi Představa mé mysli jakožto přístavu – možná trochu oprýskaného, Poněkud ošlehaného bouřemi, ale dobře situovaného a s dostatečnou hloubkou. Přístav mé mysli je otevřeným zálivem, k němuž vede jediná přístupová cesta – přes moje Já (což je, pravda, mladý sopečný ostrůvek, ale zároveň úrodný a slibný). Ostrůvek sice prošel několika válkami, ale nyní na něm vládne mír pod novým vůdcem (mnou), který na ochranu tohoto místa vyhlásil jinou politiku a rozhlásil po všech koutech světa, že platí mnohem, mnohem přísnější pravidla ohledně toho, kdo smí do přístavu vstoupit.

Už se sem víckrát nedostanete se svými nepříjemnými a hanlivými myšlenkami, se svými morovými, otrokářskými a válečnými loděmi myšlenek – těm bude vstup radikálně odepřen. Podobně i všechna plavidla, která překypují rozzlobenými nebo vyhladovělými vyhnaná, rebely a pamfletisty, povstalci a násilnými zločinci, zoufalými prostitutkami, pasáky a štvavými černými pasažéry –ani ta už se sem nedostanou. Ani kanibalské myšlenky už ze zjevných důvodů nepřijímáme. Dokonce i misionáře si nejprve řádně prověříme, zdali jsou upřímní. Tohle je mírumilovný přístav, brána k hezkému a hrdému ostrovu, který právě začal pracovat na svém klidu. Pokud jste ochotny řídit se těmito novými zákony, pak jste, mé drahé myšlenky, vítány-jinak se vraťte zpátky na moře, odkud jste připluly.

Takové je mé poslání, které nikdy neskončí.

59

Opřátelila jsem se se sedmnáctiletou indickou dívkou Tulsi. Každý den se mnou drhne podlahu chrámu. Každý večer se spolu jdeme projít po zahradách ášramu a hovoříme o Bohu a hiphopové muzice, tedy o dvou věcech, které Tulsi miluje se stejnou oddanosti. Tulsi je asi ta nejhezčí indická knihomolka, jakou jste kdy viděli, kterou ještě zkrášluje skutečnost, že jedna z čoček jejích brýlí se minulý týden rozbila a rozpraskala do pavučinovité sítě puklin, což Tulsi nijak nezabránilo v tom, aby je nadále nosila. Tulsi představuje tolik zajímavých cizích věcí naráz – je to teenagerka, divos-ka, Indka, rodinná rebelka i dívka, která je tak poblázněná doboha, jako kdyby se do něj prostě zabouchla. Také hovoří nádhernou, zpěvavou angličtinou – jakou můžete uslyšet jedině v Indii –do niz patří takové koloniální výrazy jako „Výtečně!“, a občas produkuje výmluvné věty jako „Je blahodárné procházet se ranní trávou, kdy se nahromadila rosa, která přirozeně a příjemně snižuje tělesnou teplotu.“ Když jsem jí jednou řekla, že se chystám na den do Bombaje, zareagovala: „Prosím, zachovej opatrnost, protože, jak zjistíš, Bombaj je plná pospíchajících autobusů.“

Je přesně o polovinu mladší a prakticky o polovinu menší než já. V poslední době jsme se s Tulsi na našich procházkách dost často bavily o manželství. Zanedlouho jí bude osmnáct, což je právě ten věk, kdy začne být považována za vhodnou partii na vdávání. Proběhne to takto: Po osmnáctých narozeninách se od ní bude vyžadovat, aby se účastnila rodinných svateb oblečená do sárí, které signalizuje její plnoletost. Přisedne k ní nějaká milá amma („tetička“) začne se jí vyptávat a trochu ji poznávat: „Kolik ti je? Z jaké rodiny pocházíš? Co dělá tvůj otec? Na jaké univerzity se hlásíš? Jaké máš zájmy? Kdy máš narozeniny?“ Než se naděje, její otec obdrží poštou velkou obálku s fotografií vnuka té ženy, který vystudoval počítačové vědy v Dillí, s jeho astrologickými tabulkami, univerzitními tituly a nevyhnutelnou otázkou: „Byla by vaše dcera ochotna si ho vzít?“ Tulsi říká: „Stojí to za houby.“
Ale pro rodiny tu znamená strašně moc, aby se jejich děti úspěšně vdaly a oženily. Tulsi má tetu, která si právě oholila hlavu na znamení díků bohu, protože se její nejstarší dcera – v nemožně staropanenském věku dvaceti osmi let – konečně provdala. Nebylo lehké ji vdát, protože proti ní mluvila řada nedostatků. Zeptala jsem se Tulsi, co to znamená, a ona mi vysvětlila, že existuje plno důvodů, proč může mít dívka obtíže s nalezením ženicha.
„Když má špatný horoskop. Když je moc stará. Když má moc tmavou pleť. Když je příliš vzdělaná a nemůže najít muže, který by měl vyšší pozici než ona. To je dnes hodně rozšířený problém, protože žena nesmí být vzdělanější než její manžel. Nebo když s někým něco měla a všichni o tom vědí, ach, pak by pro ni bylomoc těžké najít manžela.
Rychle jsem si prošla ten seznam, abych odhadla, jak vhodnou nevěstou bych v indické společnosti byla. Nevím, jak vypadá můj horoskop, ale rozhodně jsem moc stará, příliš vzdělaná a bylo veřejně demonstrováno, že má morálka je dosti pošpiněná…
Nepředstavuji zrovna partii snů. Aspoň že mám světlou pleť. To je má jediná přednost.
Tulsi musela minulý týden jít na svatbu další sestřenice a svěřila se mi (velice neindicky), jak hrozně nesnáší svatby. Samé tancování a drby. Samé parádění. Radši by drhla podlahu v ášramu a meditovala. Nikdo jiný z její rodiny to nechápe – její oddanost bohu daleko přesahuje úroveň, kterou by považovali za normální. Tulsi pokračovala: „V mojí rodině už nade mnou zlomili hůl. Že prý jsem příliš jiná. Získala jsem si pověst osoby, které když něco praví, ona téměř určitě udělá pravý opak. Taky jsem dost temperamentní. A nevěnuji potřebné úsilí svým studiím, až na to, že teď budu, protože nastupuji na vysokou školu a můžu se sama rozhodnout, co mě zajímá. Chci studovat psychologii, jako naše guru, když chodila do školy. Považují mě za obtížně zvládnutelnou. Mám reputaci dívky, které musí nejdřív říct dobrý důvod, proč má něco udělat, než se do toho pustí. Matka to chápe a pokaždé se mi snaží všechno dobře zdůvodnit, ale otec ne. Předestírá mi důvody, ale já je nepovažuji za dobré. Někdy si říkám, co vlastně ve své rodině dělám, protože se jim ani trochu nepodobám.“
Tulsině sestřenici, která se minulý týden vdávala, je jedenadvacet a Tulsině starší sestře, která je další na svatebním seznamu, bylo dvacet, což znamená, že pak se Tulsi ocitne pod velkým tlakem, aby si našla manžela. Zeptala jsem se jí, jestli se chce někdy vdát, a ona odpověděla:
„Neeeeeeeeeeeeeeee…“
… a to slovo se táhlo déle než západ slunce, který jsme sledovaly nad stromy zahrady.
„Chci se toulat!“ prohlásila. „Jako ty.“
„Víš, Tulsi, já jsem se taky vždycky nemohla takhle toulat. Byla jsem vdaná.“
Zamračila se na mě přes své popraskané brýle a tázavě si me prohlížela, jako kdybych jí řekla, že jsem bývala bruneta, a ona se teď snažila si to představovat. Nakonec se ujistila: „Ty, a vdaná? To si neumím představit.“
„Aleje to pravda – byla jsem vdaná.“
„To manželství jsi ukončila ty?“
„Ano.“
Řekla: „Myslím, že je nanejvýš chvályhodné, žes to udělala. Vypadáš dokonale šťastná. Ale pokud jde o mě – jak jsem se sem dostala? Proč jsem se narodila jako Indka? Je to odporné! Proč jsem přišla do téhle rodiny? Proč musím chodit na tolik svateb?“
Pak se Tulsi frustrovaně otočila kolem své osy a vykřikla (na nístní poměry poměrně hlasitě): „Já chci žít na Havaji!!!“

60

Richard z Texasu byl také jednou ženatý. Má dva syny, oba jsou už velcí a oba jsou si s otcem blízcí. Občas se Richard v žertu zmiňuje o bývalé manželce a zdá se, že o ní pokaždé hovoří přívětivě. Vždycky, když ho poslouchám, trochu mu závidím, jaké má štěstí, když s manželkou i po rozvodu zůstali přáteli. Je to podivný vedlejší efekt mého hrozného rozvodu: kdykoli slyším o přátelských rozchodech, začínám žárlit. Ještě hůř než to – dokonce si říkám, jak je to romantické, když manželství končí ve vzájemné úctě. „Páni… jak roztomilé… ti se museli opravdu milovat…“

A tak jsem se na to Richarda jednoho dne zeptala. Řekla jsem: „Zdá se, že se ženou vycházíte dobře. Jste si pořád blízcí?“
„Ne,“ odvětil bezstarostně. „Ona si myslí, že jsem si změnil jméno na Zkurvysyn.“
To, jak málo starostí si s tím Richard dělá, na měudělalo dojem. Můj bývalý manžel si taky myslí, že jsem si změnila jméno, a to mi láme srdce. Jednou z nejtěžších věcí na našem rozvodu je skutečnost, že mi manžel nikdy neodpustil, že jsem ho opustila, takže bylo jedno, kolik tun omluv nebo vysvětlení jsem mu složila k nohám, kolik viny jsem na sebe vzala nebo jakou část jmění jsem byla ochotna mu nabídnout výměnou za svůj odchod – rozhodně se mi nikdy nechystal pogratulovat a říct: „Poslyš, vážím si tvé velkorysosti a čestnosti a chci jen, abys věděla, že mi bylo potěšením se s tebou rozvést.“ Ne. Mé provinění bylo neodčinitelné. A tato neodčinitelná černá díra stále dlela v mém nitru. Dokonce ani v okamžicích štěstí a vzrušení (zejména v okamžicích štěstí a vzru-Sení) jsem na ni nedokázala nadlouho zapomenout. Pořád mě nenávidí. A měla jsem dojem, že se tento pocit nikdy nezmění a nezmizí.
Jednoho dne jsem o tom hovořila s přáteli v ášramu – s nejnovějším členem, který pracuje jako instalatér a pochází z Nového Zélandu, s chlapíkem, který se se mnou seznámil, protože se doslechl že jsem spisovatelka, a vyhledal mě, aby mi řekl, že taky píše knihy Je to básník, který nedávno na Novém Zélandu vydal úžasné paměti o své vlastní duchovní pouti s názvem Instalatérův pokrok. Instalatér/básník z Nového Zélandu, Richard z Texasu, ten irský mlékař, indické děvče Tulsi a Vivian, starší žena s bílými vlasy, které v očích neustále planou veselé ohníčky (bývala jeptiškou v Jižní Africe)
– to byl můj okruh blízkých přátel, ta nejpestřejší kombinace postav, o jakých bych nikdy nečekala, že je potkám v indickém ášramu.
Jednoho dne po obědě jsme si tedy všichni povídali o manželství a instalatér/básník z Nového Zélandu řekl: „Já vidím manželství jako operaci, která sešije dva lidi dohromady, a rozvod je tak trochu jako amputace, která potřebuje dlouhý čas, aby se zhojila. Čím déle je člověk sezdaný nebo čím drsnější je amputace, tím těžší je proces uzdravování.“
To by vysvětlovalo porozvodové, poamputační pocity, které mám již několik let – pocity, že kolem sebe neustále mávám fantomovou končetinou a shazuju věci z polic.
Richard z Texasu se zahloubal nad tím, jestli mám v úmyslu dovolit svému bývalému, aby mi po celý zbytek života diktoval, jak se mám cítit, a já jsem odpověděla, že si tím nejsem úplně jista –zatím má můj bývalý pěkně silné hlasovací právo, a abych byla upřímná, pořád tak napůl očekávám, že mi odpustí a že mě nechá jít v klidu vlastní cestou.
Mlékař z Irska poznamenal: „Čekání na ten den nepředstavuje zrovna rozumné využití času.“
„Co můžu říct, lidi? Já hodně pracuju s pocitem viny. Asi jako jiné ženy pracujou hodně s bezovou barvou.“
Bývalá katolická řádová sestra (která by toho měla o vině vědět dost) namítla: „Pocit viny je jenom způsob, jak tětvoje ego klame, aby sis myslela, že děláš morální pokrok. Nenaleť mu, drahoušku.
„Na konci mého manželství mi vadí hlavně to,“ mínila jsem, „že je všechno tak nedořešené. Je to jako otevřená rána, která se nechce zahojit.“
„Když na tom trváš,“ pokrčil rameny Richard. „Jestli ses rozhodla, že se na svůj rozvod budeš dívat právě takhle, tak si to ode mě nenech zkazit.“
„Jednou to skončit musí,“ povzdechla jsem si. „Jen bych ráda věděla jak.“
Po obědě mi instalatér/básník z Nového Zélandu podal nějaký apírek. Měla jsem se s ním setkat po večeři – chtěl mi něco ukázat. A tak jsem se s ním po večeři sešla u meditačních jeskyní. Řekl mi, abych ho následovala, že pro mne má dárek. Odvedl mě přes ášram do budovy, v níž jsem ještě nikdy nebyla, odemkl dveře a přešli jsme kzadnímu schodišti. Odhadla jsem, že tohle místo dobře zná, protože opravuje všechny klimatizační jednotky a některé jsou umístěny právě tady nahoře. Nad schody byly dveře, které musel odemknout kombinací čísel – učinil tak rychle a popaměti. V následující chvíli jsme se ocitli na nádherné střeše, pokryté keramickými taškami, které se leskly ve večerním slunci jako dno bazénu. Zavedl mě přes střechu k věžičce a ukázal mi další schodiště, které vedlo až na sám její vrchol. Ukázal vzhůru a řekl: „Tady tě nechám. Vystoupej nahoru. Zůstaň tam, dokud to neskončí.“
„Dokud neskončí co?“ zeptala jsem se.
Instalatér se jen usmál a podal mi baterku, „abych se dostala bezpečně dolů, až bude po všem“, a také přeložený list papíru. Pak odešel.
Vylezla jsem na vrchol věže. Nyní jsem stála na nejvyšším místě ášramu s výhledem na celé zdejší říční údolí. Až kobzoru se do všech směrů rozkládaly hory a zemědělská půda. Měla jsem dojem, že tohle není místo, kam žáci smějí normálně chodit, ale bylo tu krásně. Možná právě odsud sleduje moje guru západ slunce, je-li zrovna přítomna. A slunce vskutku právě zapadalo. Vál teplý větřík. Rozložila jsem papír, který jsem dostala.
Instalatér/básník na něj napsal:

INSTRUKCE K DOSAŽENI SVOBODY

1. Životní metafory jsou božími instrukcemi.

2. Právě jsi vystoupala vzhůru nad střechu. Mezi tebou a Nekonečnem nenínic. Nyní ho nech odejít.

3. Den konci. Je čas, aby se to, co bylo krásné, změnilo v něco jiného co je také krásné. Nyní ho nech odejít.

4. Tvé přání všechno to vyřešit bylo modlitbou. To, že jsi zde, je boží odpověď. Nech ho odejít a sleduj, jak vycházejí hvězdy –venku i uvnitř.

5. Požádej celým srdcem o milost a nech ho odejít.

6. Celým srdcem odpusť jemu, ODPUSŤ SOBĚ a nech ho odejít.

7. Nechť tě tvé úmysly osvobodí od zbytečného soužení. Nech ho odejít.
8. Pozoruj, jak denní horko přechází v noční chlad. Nech ho odejít.

9. Když končí karma vztahu, zbývá pouze láska. Jsi v bezpečí. Nech ho odejít.

10. Když od tebe konečně odstoupila minulost, nech ji odejít. Pak sestup dolů a zahaj zbytek života. S velkou radostí.

Několik prvních minut jsem se nedokázala přestat smát. Viděla jsem po celém údolí, nad deštík mangových stromů, a vlasy mi vlály ve větru jako vlajka. Dívala jsem se, jak zapadá slunce, a pak jsem si lehla na záda a hleděla jsem na vycházející hvězdy. Zpívala jsem modlitbičku v sanskrtu a zopakovala ji pokaždé, když se objevila nějaká další hvězda na stmívajícím se nebi, skoro jako bych je vyvolávala. Pak se ale začaly objevovat příliš rychle a já jim nemohla stačit. Zanedlouho byla celá obloha posetá třpytivými hvězdami. Mezi mnou a Bohem už nestálo nic.

Pak jsem zavřela oči a promluvila: „Drahý Pane, prosím, ukaz mi všechno, co potřebuji znát o odpuštění a odevzdání.“
Strašně dlouho jsem si chtěla o všem popovídat se svým bývalým manželem, ale k tomu zjevně nemělo nikdy dojít. Toužila jsem po dořešení, po mírovém summitu, z něhož oba odejdeme se společným porozuměním tomu, co se v našem manželství odehrálo, i se vzájemným odpuštěním za škaredou tvář našeho rozvodu. Jvlěsíce právních tahanic a vyjednávání přes prostředníky nás ale ještě víc rozdělily a oba jsme se zakopali na svých pozicích, takže jsme nebyli ničeho takového schopni. A přece právě to jsme oba potřebovali, tím jsem si byla jista. A také jsem věděla určitě tohle: Pravidla transcendence trvají na tom, že člověk nepostoupí ani o krůček blíž k Bohu, dokud se nezbaví i posledního vlákna provinění. Zášť je pro duši tím, čím je plicím cigaretový kouř – i jediný nádech je špatný. Chci říct, co je to za modlitbu – „Dej nám náš denní příděl nevraživosti“? To můžete rovnou všechno zabalit a poslat Bohu vzdušný polibek na rozloučenou, musíte-li z omezení ve svém životě nadále vinit druhé. Té noci jsem se tedy ze střechy ášramu zeptala Boha, jestli – vzhledem ke skutečnosti, že už pravděpodobně nikdy nebudu mluvit se svým bývalým manželem – neexistuje nějaký způsob, jakým bychom spolu mohli komunikovat. Nějaká úroveň, na níž bychom si mohli odpustit.
Ležela jsem vysoko nad okolním světem a byla úplně sama. Zahájila jsem meditaci a čekala jsem, až mi bude řečeno, co mám dělat. Nevím, kolik minut nebo hodin uplynulo, než se mi zjevila odpověď. Uvědomila jsem si, že všechno beru příliš doslova. Chceš hovořit se svým bývalým manželem? Tak s ním hovoř. Promluv si s ním právě teď. Cekáš, až ti bude nabídnuto odpuštění? Nabídni si je osobně. Hned teď. Pomyslela jsem na to, kolik lidízemře, aniž by jim bylo odpuštěno a aniž by sami odpustili. Pomyslela jsem na to, kolika lidem zmizeli ze života jejich sourozenci, přátelé,děti nebo milenci, aniž si s nimi mohli vyměnit vzácná slova shovívavosti a rozhřešení. Jak lidé, kteří přežijí ukončené vztahy, mohou vydržet bolest nedořešeného konce? Ve své meditaci jsem našla odpověď – všechno můžeš uzavřít sama, ve svém nitru. Není to jen ložné – je to nezbytné. A pak jsem, stále v meditaci, k svému překvapení učinila zvláštní věc. Pozvala jsem svého bývalého manžela, aby se ke mně,prosím, přidal – zde na střeše ášramu v Indii. Požádala jsem ho, jestli by nebyl tak laskavý a nesetkal se se mnou na rozloučenou. Pak jsem počkala, dokud jsem necítila, že se dostavil. A on opravdu přišel. Náhle jsem vnímala jeho hmatatelnou přítomnost. Prakticky jsem ho cítila.
Řekla jsem: „Ahoj, miláčku.“
Málem jsem se dala pláče, ale došlo mi, že nemusím. Slzy jsou součástí tělesného života a místo, na němž se naše duše té noci v Indii setkaly, nemělo s tělem nic společného. Ti dva lidé na střeše, kteří si potřebovali promluvit, už nebyli lidmi. Dokonce ani nebudou hovořit. Nešlo už o bývalé manžele, o tvrdohlavého středo-zápaďana a přecitlivělou yankeejku, o muže po čtyřicítce a ženu po třicítce, o dva lidi, kteří se léta dohadovali o sexu, penězích a nábytku – na ničem z toho už nezáleželo. Pro účel této schůzky, na úrovni tohoto setkání, se jednalo pouze o dvě chladné, modré duše, které už všechno pochopily. Bez omezení svých těl a bez omezení složitou historií svého vztahu se sešly nad touto střechou (dokonce nade mnou) plné nekonečné moudrosti. Stále v meditaci jsem sledovala, jak modré duše kolem sebe krouží, jak splývají a opět se oddělují, jak hledí na svoji dokonalost a podobnost. Vědí vše. Už dávno věděly vše a takto i navždy zůstane. Nepotřebovaly jedna druhé odpouštět – zrodily se ze vzájemného odpuštění.
Lekce, kterou mě svým nádherným tancem učily, zněla: „Drž se mimo, Liz. Tvoje část vztahu skončila. Odteďka nech všechno na nás. Pokračuj ve svém životě.“
O hodně později jsem otevřela oči a věděla jsem, xtjepo všem. Nejen po manželství a po rozvodu, ale i po té nedořešené bez-útěšné díře plné smutku… skončilo to. Cítila jsem, že jsemvolná. Abych to vysvětlila – nejde o to, že už bych na svého exmanžela nikdy v životě nepomyslela nebo při vzpomínce na něj už nikdy nepocítila žádnou emoci. Ten obřad na střeše mi jednoduše poskytl místo, kam mohu všechny tyto myšlenky a pocity ukládat, kdykoli se v budoucnosti objeví – jako že se objeví. Až se ale příště ukážou, mohu je poslat zpátky sem, zpátky na střechu paměti, zpátky do péče těch dvou chladných, modrých duší, které už napořád všechno chápou.
Od toho obřady jsou. Provádíme duchovní rituály proto, abychom si jako lidské bytosti vytvořili nějaké bezpečné útočiště pro svoje nejsložitější pocity radosti nebo traumata a nemuseli se s nimi vláčet životem jako s těžkým břemenem. Všichni potřebujeme taková místa rituální úschovy. A věřím, že pokud vaše kultura nebo tradice nezahrnují konkrétní obřad, po němž toužíte, rozhodně si smíte vytvořit rituál podle svých potřeb a spravit svůj polámaný emocionální systém s kutilskou vynalézavostí šlechetného instalatéra/básníka. Dodáte-li svému obřadu dostatek vážnosti, Bůh vás omilostní. A k tomu Boha potřebujeme.
A tak jsem se zvedla a udělala na střeše své guru stojku na rukou, abych oslavila nově nabytou volnost. Pod dlaněmi jsem cítila zaprášené tašky. Vnímala jsem vlastní sílu a rovnováhu. Bosá chodidla mi ovíval chladný noční vánek. Takovou věc – spontánní stoj na rukou – netělesná modrá duše nedovede, ale lidská bytost ano. Máme ruce a můžeme se na ně postavit, pokud chceme. To je naše privilegium. V tom spočívá radost smrtelného těla. A proto nás Bůh potřebuje. Protože Bůh rád vnímá věci prostřednictvím našich rukou.

61

Unes odjel Richard z Texasu. Odletěl zpátky do Austinu. Jela jsem s ním na letiště a oba jsme byli smutní. Dlouhou chvíli jsme stáli na chodníku, než jsme vstoupili dovnitř.

„Co si počnu, když si nebudu moct dobírat Liz Gilbertovou?“ Povzdychl si. Pak dodal: „Ten pobyt v ášramu ti pomáhá, vid? Vypadáš jinak než před pár měsícema, jako kdybys z toho smutku, cos ho vláčela s sebou, něco vyrazila.“

„Cítím se opravdu šťastná, Richarde.“
„Hlavně nezapomeň, že všechno to trápení na tebe bude čekat hned za dveřma, až budeš odjíždět, aby sis ho zasevyzvedla.“ Já si ho ale nevyzvednu.“
„Hodná holka.“
„Moc jsi mi pomohl,“ řekla jsem mu. „Beru tě jako anděla s chlupatýma rukama a pokroucenými nehty na nohou.“
„Jo, ty nehty se nikdy nevzpamatovaly z Vietnamu, chudáčkové malí.“
„Mohlo to být horší.“
„Pro řadu kluků to taky bylo horší. Já mám aspoň pořád nohy. Kdepak, tenhle reinkarnovanej život je docela pohodlnej, dítě. A. tvůj taky – na to nikdy nezapomínej. V příštím životě se můžeš vrátit jako jedna z těch ubohejch Indek, co drtěj šutry u silnice, a pak teprve zjistíš, že život není peříčko. Takže si važ toho, co máš teď, jasný? Rozvíjej svou vděčnost. Budeš žít o to dýl. A Potravinářko, udělej mi laskavost, jo? Pokračuj ve svým životě.“
„Já už pokračuju.“
„Tím chci říct – najdi si časem někoho, koho budeš milovat. Počkej tak dlouho, jak budeš potřebovat na zhojení, ale nakonec se s někým poděl o svý srdce. Neudělej ze svýho života pomník Davidovi nebo svýmu bejvalýmu.“
„Neudělám,“ odvětila jsem. A najednou jsem věděla, že říkám pravdu. Cítila jsem, jak se všechna ta stará bolest ze ztracené lásky a minulých omylů před mýma očima rozplývá a jak konečně slábne díky slavným léčivým schopnostem času, trpělivosti a milosrdenství.
Pak Richard opět promluvil a obrátil mou pozornost k základnějším pozemským skutečnostem: „Koneckonců, zlato, nezapomeň, co se říká – někdy je nejlíp vypotit starý vzpomínky na novým těle.“
Zasmála jsem se. „Dobře, Richarde, to už stačí. Teď už se můžeš vrátit do Texasu.“
„Jo, to bych moh,“ přikývl a rozhlédl se po pustém parkovišti u letiště. „Protože nejspíš nijak nezkrásním, když budu jen tak okounět zrovna tady.“

62

Když jsem vyprovodila Richarda na letiště, cestou zpátky do ášramu jsem usoudila, že příliš mnoho mluvím. Abych byla upřímná, příliš mnoho mluvím celý svůj život, ale tady v ášramu to bylo ještě horší. Mám před sebou další dva měsíce zde a nechci promrhat největší duchovní příležitost svého života tím, že budu po celou dobu společenská a upovídaná. Zašla jsem nad tím, že dokonce i tady, v posvátném prostředí spirituálního útočiště na opačném konci světa se mi podařilo kolem sebe vytvořit atmosféru koktejlového večírku. Nejde jen o Richarda, s nímž jsem neustále drmolila (měli jsme prostě nejlepší vyřídilky): pořád zkrátka s ne –

ni žvaním. Dokonce jsem se přistihla, jak si – tady v ášramu, představte si to! – domlouvám schůzky se známými, takže občas musím někomu říkat: „Omlouvám se, ale dnes s tebou nemohu poobědvat, protože jsem slíbila Sakši, že budu jíst s ní… možná bychom to mohli uskutečnit příští úterý.“

Tak to chodí po celý můj život. Taková prostě jsem. Ale v poslední době mě napadlo, jestli to není na škodu mému duchovnímu objevování. Ticho a samota patří mezi všeobecně uznávané spirituální praktiky, a z dobrých důvodů. Ovládnout umění šetřit řečí je způsob jak zařídit, aby z vás neustále neunikala energie ústním otvorem, abyste se neustále nevyčerpávali a neplnili svět slovy, slovy a slovy místo vyrovnaností, klidem a bla-ženstvím. Svámidží, učitel mé guru, byl ohledně ticha v ášramu puntičkář – silně je podporoval jakožto jedno z cvičení. Nazýval ticho jediným pravým náboženstvím. Je šílené, jak moc jsem tu mluvila, na jediném místě na světě, kde by mělo – a mohlo – kralovat mlčení.

A tak jsem se rozhodla, že už nebudu zdejší společenská drbna. Konec se žvatláním, klábosením a žertováním. Už žádné cpaní se do světel reflektorů a snahy o ovládnutí konverzace. Pryč s verbálním stepováním za drobné mince souhlasu s mými názory. Nastal čas změny. Když teď Richard odjel, změním zbytek svého pobytu v mlčenlivou zkušenost. Bude to obtížné, ale nikoli nemožné, protože ticho je v ášramu obecně ctěno a uznáváno. Celá komunita bude moje rozhodnutí podporovat, protože je pochopí jako ukázněný akt zbožnosti. V knihkupectví dokonce prodávají malé placky s nápisem MLČÍM, které si můžete připnout

Koupím si hned čtyři.
Cestou zpátky do ášramu jsem se opravdu ponořila do snění o tom, jak tichá osoba se ze mne stane. Budu tak mlčenlivá, až se tím stanu slavná. Představovala jsem si, jak o mně začínají mluvit jako o Té tiché dívce. Budu dodržovat rozvrh ášramu, jíst své pokrmy o samotě, každodenně trávit dlouhé hodiny na meditacích a drhnout podlahu v chrámu bez jediného pípnutí. Jediná interakce s ostatními bude spočívat v tom, že se na ně budu blaženě usmívat ze svého světa ticha a zbožnosti. Lidé se o mně budou bavit. Budou se ptát: „Kdo je ta tichá dívka vzadu v chrámu, která neustále klečí a drhne podlahy? Nikdy nemluví. Straní se ostatních. Je tak tajemná. Ani si neumím představit, jak asi zní její hlas. Nikdy neslyšíte, když se k vám blíží při svých procházkách po zahradě., pohybuje se tiše jako vánek. Musí být v neustálém meditativním spojenís bohem. Je to ta nejtišší dívka, jakou jsem kdy viděl.“

63

Príštího rána jsem klečela v chrámu, opět jsem drhla mramorovou podlahu a představovala si, jak ze mě vyzařují vlny posvátného ticha, když za mnou přišel mladý indický chlapec se vzkazem, že se mám okamžitě hlásit v kanceláři sevy. Sevaje sanskrtský termín pro spirituální cvičení ve formě nezištné služby (například drhnutí chrámové podlahy). Kancelář sevy řídí všechny pracovní úkoly v ášramu. Přišla jsem tam, velice zvědavá na to, proč si mě zavolali, a příjemná dáma za stolem se mě zeptala: „Jste Elizabeth Gilbertova?“

Usmála jsem se na ni s tou nejhřejivější zbožností a přikývla jsem. Beze slova.
Pak mi oznámila, že došlo ke změně mé pracovní náplně. Podle zvláštní žádosti vedení jsem už neměla být součástí skupiny drhnoucí podlahu. V ášramu se mnou měli jiné úmysly.
A název mé nové profese – to se vám bude moc líbit – zní Hlavní hostitelka.

64

Tohle byl zjevně další ze Svámidžího žertíků. Tak ty jsi chtěla být Ta tichá dívka vzadu v chrámu? Tak sleduj. Ale tohle se v ášramu stává pokaždé. Dospějete k nějakému obrovskému, grandióznímu rozhodnutí ohledně toho, co chcete dělat nebo kým chcete být, a okamžitě nastanou přesně takové
okolnosti, které vám odhalí, jak málo rozumíte sami sobě. Nevím, kolikrát to Svámidží během života řekl, a nevím, kolikrát to zopakuje má guru předtím, než zemře, ale vypadá to, že jsem zatím pořád tak docela nevstřebala pravdivost jejich nejnaléhavějšího prohlášení:

„Bůh dlí v tvém nitru, jako ty.“
JAKO ty.
Je-li v této józe nějaká pravda, tato věta ji shrnuje. Bůh dlí ve

vašem nitru jako vy sami, právě takový, jací jste.Boha nezajímá, že se snažíte zahrát někoho jiného, abyste vyhověli jakési pomatené představě o tom, jak má vypadat a jak se chovat spirituální osoba. Všichni zřejmě máme stejný dojem, že ke svatosti jetřeba masivně, dramaticky změnit charakter a vzdát se vlastní individuality. To je klasický příklad toho, co na Východě nazývají „špatným myšlením“. Svámidží říkal, že takový sebezapírač nachází každodenně nové věci, které by měl odmítnout, a proto obvykle nedosáhne ničeho jiného než deprese. Neustále učil, že strádání a potlačování sebe sama – jen pro ně samé – není to, co je třeba. Abyste poznali Boha, stačí odmítnout jediné – pocit oddělení od Boha. Jinak zůstaňte, jak jste byli stvořeni, ve svém přirozeném charakteru.

Jaký je tedy můj přirozený charakter? Miluji studium v tomto ášramu, ale pokud jde o můj sen nalézt božskou podstatu tím, že se budu mlčky vznášet po tomto místě s jemným, nadpozemským úsměvem na tváři – co je to za osobu? Asi půjde o někoho, koho jsem viděla v televizním seriálu. Skutečností je, a přiznávám to s jistou dávkou smutku, že takovou postavou nikdy nebudu. Vždycky mě fascinovaly přízračné, křehké duše. Vždycky jsem chtěla být tichou dívkou. Pravděpodobně právě proto, že jí nejsem. Ze stejného důvodu považuji husté černé vlasy za tak krásné – protože je sama nemám a ani mít nemohu. Ale v určitém okamžiku musíte přijmout to, co jste dostali do vínku. Kdyby mě Bůh chtěl mít jako ostýchavou brunetku, učinil by mě takovou. Jenže on mě udělal jinak. Možná by se tudíž hodilo, kdybych přijala, jaká jsem, se vším všudy.

Nebo, jak řekl Sextus, dávný pythagorejský filozof: „Moudrý člověk se vždycky podobá sám sobě.“
To neznamená, že nemohu byt zbozna. To neznamená, že se nemohu pokorně uchýlit do Boží lásky. To neznamená, že nemohu sloužit lidstvu. To neznamená, že se nemohu vylepšovat, vybrušovat své klady a denně pracovat na umenšení záporů. Tak například ze mě nikdy nebude mlčenlivě děvče, ale z toho ještě nutně neplyne, že bych se nemohla zamyslet nad svými konverzačními návyky a některé aspekty zlepšit – v rámci své osobnosti. Ano, ráda mluvím, ale třeba bych nemusela tak klít, třeba bych si mohla občas odpustit laciné vtípky a možná taky není nutné, abych neustále vykládala jen o sobě. Nebo něco ještě radikálnějšího – třeba bych mohla přestat skákat do řeči ostatním. Protože bez ohledu na to jak kreativně se snažím nahlížet na zvyk skákání do řeči, nevidím, jak jinak bych ho mohla chápat než takhle: „Domnívám se, že to, co říkám, je důležitější než to, co říkáš ty.“ A z toho zase okamžitě vyplývá: „Domnívám se, že já jsem důležitější než ty.“ A to musí přestat.
Všechny tyto změny by byly užitečné. Ale i tak, s rozumnými modifikacemi konverzačních zlozvyků, pravděpodobně nikdy nebudu známa jako Ta tichá dívka. Bez ohledu na to, jak hezká představa to je, a bez ohledu na to, jak usilovně se budu snažit o její naplnění. Řekněme si zcela na rovinu, s kým zde máme tu čest.Když mi ta žena v ášramské kanceláři sevy řekla o mé nové úloze „hlavní hostitelky“, dodala: „Pro tohle místo máme speciální přezdívku ‚Slečinka Sýyýr‘, protože ať už tu práci dělá kdokoli, musí být společenský, energický a pořád usměvavý.“
Co jsem na to mohla říct?
Jen jsem té ženě podala ruku, v duchu se rozloučila se všemi toužebnými přeludy a prohlásila: „Madam – jsem váš člověk.“

65

Pokud jde o to, kdy konkrétně budu vystupovat jako hostitelka, půjde o sérii krátkých pobytů, které v ášramu proběhnou na jare. Při každém sem na týden až deset dní přijede asi tak stovka vericích z celého světa, aby si tu prohloubili meditační praktiky. Mým úkolem bude se o tyto lidi během jejich návštěvy postarat. Po vět –“inu pobytu budou účastníci mlčet. Pro většinu z nich to bude poprvé, co si vyzkoušejí mlčení jako cestu ke zbožnosti, a tento zážitek může být velice silný. Já budu jedinou osobou v ášramu, se kterou budou moci promluvit, pokud něco nebude fungovat.

Správně – má práce oficiálně spočívá v tom, že budu figurovat jako konverzační magnet.
Budu naslouchat problémům účastníků oněch pobytů a pak se pokusím najít nějaké řešení. Možná budou potřebovat jiného spolubydlícího, protože ten stávající chrápe, nebo si třeba budou potřebovat promluvit s lékařem kvůli zažívacím potížím v souvis-sti s indickou stravou. Budu se muset naučit všechna jejich jména i to, odkud pocházejí. Budu chodit po ášramu s psací deskou, dělat si poznámky a sledovat je. Jsem Julia McCoyová, vaše průvodkyně na jogínské výletní plavbě.
A ano, k výkonu této práce dostanu operátor. Jen co se zmíněné pobyty rozběhnou, rychle se ukáže, jak dokonale mi tahle práce padne. Sedím tady za Uvítacím stolem s odznáčkem Ahoj, moje jméno je… a přijíždějí sem lidé z třiceti různých zemí – někteří jsou staří veteráni, ale mnozí z nich v Indii ještě nikdy nebyli. V deset hodin dopoledne už teploty dosahují 38 stupňů Celsia a většina Udí má za sebou celonoční cestování. Někteří při příchodu do ášramu vypadají, jako kdyby se právě vzbudili v kufru auta a neměli sebemenší tušení, co tu vlastně pohledávají. Ať už je k návštěvě tohoto duchovního útočiště pohnula jakákoli touha, už na ni dávno zapomněli, pravděpodobně zhruba ve stejné chvíli, kdy se jim v Kuala Lumpuru ztratila zavazadla. Mají žízeň, ale ještě nevědí, jestli mohou pít zdejší vodu. Mají hlad, ale nevědí, v kolik hodin je oběd nebo kde se nachází jídelna. Mají na sobě úplně nemožné oblečení – umělá vlákna a těžké boty v tropickém vedru. Nevědí, jestli tu někdo bude umět rusky. Já trošičku rusky umím…
Mohu jim pomoct. Jsem jim připravena pomoct. Všechny antény, které jsem si během života vypěstovala, jež mě informují o tom, jak číst pocity druhých lidí, veškerá intuice, která se u mě vyvinula jako u supercitlivého mladšího sourozence, všechna dovednost naslouchat, kterou jsem si vytříbila jako chápající barmanka i všetečná novinářka, veškerá starostlivost, kterou jsem si osvojřia během let, kdy jsem byla něčí manželka nebo přítelkyně – to vše se ve mně zkombinovalo proto, abych mohla pomoci těmto dobrým lidem v nelehkém úkolu, jejž přijali na svá bedra. Přicházejí sem lidé z Mexika, z Filipín, z Afriky, z Dánska, z Detroitu a připadá mi to jako scéna z Blízkých setkání’třetího druhu, v níž jsou Richard Dreyfuss a mnozí další lidé přilákáni doprostřed Wyomingu z důvodů, které absolutně nechápou
– aby se posléze stali svědky příletu mimozemské kosmické lodi. Stravuje mne úžas nad jejich statečností. Tihle lidé na pár týdnů opustili své rodiny a životy, aby se odebrali do tichého útočiště někde v Indii mezi naprosté cizince. To neudělá každý.
Všechny ty lidi miluju, automaticky a bezpodmínečně. Dokonce miluju i ty co si pořád na něco stěžují. Vidím za jejich neurózy a poznávám, že se jen hrozně bojí toho, co je v podobě sedmiden-ního ticha a meditace čeká. Miluju toho indického muže, který ke mně vztekle rázuje a oznamuje mi, že v jejich pokoji se nachází deseticentimetrová soška indického boha Ganéši, které chybí jedno chodidlo. Zuří, je přesvědčen, že se jedná o strašlivé znamení, a chce sošku odstranit – pokud možno bráhmanským knězem při „tradičním a patřičném“ očistném rituálu. Chlácholím ho, vyslechnu jeho zlost a pak pošlu svou mladou přítelkyni Tulsi, ať zajde do jeho pokoje a sošky ho zbaví, zatímco dotyčný bude na obědě. Dalšího dne přednesu tomu muži krátké sdělení, vyjádřím naději, že už se cítí lépe, když je ta rozbitá soška pryč, a připomenu mu, aby se na mě opět s důvěrou obrátil, kdyby potřeboval cokoli dalšího. Odmění mne širokým, ulehčeným úsměvem. Má prostě jenom strach. I ta Francouzka, která měla málem panický záchvat ohledně své alergie na pšenici, se bojí. Argentinec, který požaduje zvláštní schůzku s celým oddělením hathajógy, aby mu poradili, jak má při meditaci správně sedět, aby ho nebolel kotník, má taky pouze strach. Všichni se bojí. Odebírají se do naprostého ticha, hluboko do svých myslí a duší. Ani pro člověka s bohatými zkušenostmi s meditacemi neexistuje neznámější teritorium. Může se stát úplné cokoli. Během jejich pobytu je povede úžasná žena, mniška po padesátce, jejíž gesta i slova jsou ztělesněním slitování, ale oni se přesto bojí, protože bez ohledu na to, jak láskyplnou průvodkyni mají, s nimi nemůže jít tam, kam mají namířeno oni. Nikdo nemůže.
Ve stejné době, kdy v ústraní ášramu začínají tyto krátkodobé pobyty, dostávám dopis od jednoho svého kamaráda v Americe, který pracuje jako kameraman, natáčí a fotí divokou přírodu pro National Geographic. Píše mi, že právě byl na vybrané večeři v newyorském hotelu Waldorf-Astoria, pořádané na počest Klubu cestovatelů. Prý bylo úžasné sedět v přítomnosti tak neuvěřitelně odvážných lidí, kteří riskovali životy, aby prozkoumali nejodleh-lejší a nejnebezpečnější horské hřbety, kaňony, řeky, hlubiny oceánů, ledová pole a sopky. Tolik jich při svých průzkumných výpravách přišlo onějaký kousek těla – prsty na rukou i na nohou, nosy a podobně padly za oběť žralokům, omrzlinám a dalším nebezpečím.
Píše: „Nikdy jsi neviděla tolik statečných lidí ve stejnou dobu na stejném místě.“
V duchu si říkám: Tos ještě nic neviděl, Miku.

66

Námětem a cílem jejich pobytu je dosažení stavu turíja – těžko postižitelné čtvrté roviny lidského vědomí. Při většině typických zážitků se podle jogínů Udě pohybují mezi třemi stavy vědomí – bděním, sněním nebo hlubokým, bezesným spánkem. Existuje ovšem i čtvrtá úroveň. Jedná se o dějiště všech ostatních stavů, o integrální uvědomění, které svazuje ostatní tři roviny dohromady. Jde o čisté vědomí, inteligentní vnímavost, která vás dokáže –například – ráno informovat o snech, jež se vám zdály během noci. Nebyli jste tu, spali jste, ale někdo pořád dohlížel, bděl nad vašimi sny – kdo onen svědek byl? A kdo je tím, který neustále stojí vně, mimo aktivitu mysli a pozoruje její myšlenky? To je zkrátka bůh, říkají jogíni. A dokážete-li se uvést do tohoto stavu naprostého Uvědomění, dostanete se do neustálé přítomnosti boha. Toto neustálé uvědomění a prožitek boží přítomnosti ve vlastním nitru se objevuje jedině na čtvrté úrovni lidského vědomí, která se nazývá turíja.

Jak poznáte, že jste dosáhli stavu turíja! Tak, že jste v neustálém stavu blaženosti. Člověk, který žije v turíje, není ovlivňován měnícími se náladami mysli, nebojí se času a nezraní ho ztráta. „Čistý, ryzí, prázdný, klidný bezdechý, nesobecký, nekonečný, nezkažený, neochvějný, věčný, nezrozený, nezávislý, setrvává ve své vlastní velikosti,“ uvádějí Upanišády, dávné jogínské texty, o člověku, jenž dosáhl stavu turíja. Velcí světci, velcí guru, velcí proroci v dějinách – ti všichni žili po celý život ve stavu turíja. Pokud jde o nás ostatní, většina z nás se do něj také podívala, i když jen na prchavé chvilky. Většina z nás už někdy, byť třeba jen na dvě minuty, zažila nevysvětlitelnou a náhodnou blaženost, nesouvisející nijak s tím, co se právě dělo v okolním světě. V jedné chvíli jste obyčejný člověk, kráčíte si po svých pozemských záležitostech a paknáhle – co to je? – nic se nezměnilo, a přece cítíte, jak vás žahla milost, překypuje ve vás úžas a přetékáte blahem. Všechno je –bez jakéhokoli důvodu – dokonalé.

Jistě, většinu z nás tento pocit přejde právě tak rychle, jako se objeví. Skoro jako kdyby vám někdo nakrátko ukázal vaši niternou dokonalost a pak jste se zase hbitě propadli zpátky do „reality“, do svých známých starostí a tužeb. Po staletí se lidé snažili udržet si tento stav niterného blaha nejrůznějšími vnějšími prostředky – drogami, sexem, mocí, adrenalinem nebo hromaděním hezkých věcí – ale neuspěli. Všude hledáme štěstí, ale jsme jako ten Tolstého legendární žebrák, který strávil celý život sezením na hrnci zlata a škemráním o drobné mince u všech kolemjdoucích, aniž by si uvědomoval, že po celou dobu má pod sebou nezměrné bohatství. Poklad – vaše dokonalost – se skrývá ve vašem nitru. Ale abyste jej nalezli, musíte opustit horečný shon své mysli, zanechat tužeb ega a vstoupit do ticha svého srdce. Kundalini šaktí - vrcholná energie božství – vás tam dopraví.

A kvůli tomu sem všichni přijeli.
Když jsem tuto větu napsala poprvé, chtěla jsem jí říct toto: „A kvůli tomu sem, do tohoto indického ášramu, z celého světa přijela ta stovka účastníků krátkodobého pobytu.“ Ve skutečnosti by se ale jogínští světci a filozofové shodli na široce pojatém významu mého původního tvrzení. „Kvůli tomu sem všichni přijeli podle mystiků je toto pátrání po božské blaženosti jediným účelem lidského života. Proto jsme si všichni zvolili narození a proto také veškeré trápení a bolest života na zemi stojí za to – stojí za tu šanci zažít nekonečnou lásku. Jakmile najdete ve svém nitru tuto božskou podstatu, dokážete si ji udržet? Protože pokud ano… čeká vás blaženost.
Celou dobu jsem strávila v zadní části chrámu a sledovala účastníky, jak v polotmě a naprostém tichu meditují. Mým úkolem je starat se o jejich pohodlí a dávat pozor, jestli někdo nemá nějaké potíže nebo něco nepotřebuje. Po dobu pobytu všichni složili slib mlčení a já cítím, jak se každý den noří hlouběji do ticha, dokud jejich mlčenlivost nevyplní celý ášram. Z úcty k nim všichni, obrazně řečeno, chodíme po špičkách, a dokonce i jíme v naprostém tichu. Ustalo veškeré klábosení. Dokonce i já jsem zticha. Na celé místo padlo půlnoční ticho, ona poklidná nadčasovost, kterou obvykle zažijete jen ve tři ráno, když jste naprosto sami – a teď je tu uprostřed dne, v celém ášramu.
Když těchto tisíc duší medituje, nemám sebemenší tušení, co si myslí nebo co cítí, ale vím, co chtějí zažít, a zjišťuji, že se za ně neustále modlím k Bohu a navrhuji v jejich prospěch podivné výměnné obchody jako: Prosím, věnuj těmto skvělým lidem požehnání, které jsi třeba měl původně odložené stranou pro mě. Nemám v úmyslu meditovat ve stejné chvíli jako oni – čeká se ode mne, že se budu starat o ně, ne o svou duchovní cestu. Ale uvědomuji si, že mě každý den povznáší jejich kolektivní vytržení, podobně jako některé mrchožravé ptáky nadnáší teplý vzduch, jenž stoupá vzhůru od země a dopravuje je do větších výšek, než jakých by dosáhli pouhou silou vlastních křídel. Pravděpodobně tedy není nijak překvapivé, že k tomu došlo právě teď. Jednoho čtvrtečního odpoledne, vzadu v chrámu, přímo uprostřed mých povinností hlavní hostitelky, kdy jsem na sobě měla svou jmenovku a všechno, co k tomu patří, jsem byla vesmírnou bránou přenesena do středu Boží dlaně.

67

Jako čtenářku a člověka, který hledá, mě vždycky frustruje, když dojdu v něčích duchovních pamětech k tomuto místu – k okamžiku, kdy se duše omluví z času a prostoru a splyne s nekonečnem. Od Buddhy přes svatou Terezii a súfistické mystiky až po mou guru – tolik velkých lidí se po celá staletí pokoušelo vysvětlit tolika slovy, jaké to je, když se člověk setká se svou božskou podstatou, ale já s jejich popisy nejsem spokojena. Často se v nich objevuje nesnesitelný výraz nepopsatelný. Dokonce i ti nejvýřečnější vypravěči

0 náboženských prožitcích, jako třeba Rúmí, který psal o tom, jak zavrhl veškerou námahu a připoutal se k božímu rukávu, nebo Háfiz, podle něhož se z něj a z boha stalo něco jako dva tlouštíci žijící na malé loďce – „pořád jsme do sebe vráželi a smálijsme se“ –tedy i tito básníci mě nechali na holičkách. Nechci o tom číst, chci to sama vnímat. Milovaný indický guru Srí Ramana Maharší dělal pro své žáky dlouhé přednášky o zkušenostech s transcendencí a vždy je uzavíral pobídkou: „Teď si to jděte prožít sami.“

Takže nyní jsem se dočkala i já. A nechci říkat, že můj prožitek z onoho čtvrtečního odpoledne v Indii byl nepopsatelný, přestože byl. Pokusím se ho nějak přiblížit. Jednoduše řečeno jsem byla protažena červí dírou Absolutna a v tom shonu jsem náhle zcela pochopila běh vesmíru. Opustila jsem své tělo, opustila jsem místnost, opustila jsem planetu, vykročila jsem napříč časem a vstoupila do prázdnoty. Byla jsem uvnitř prázdnoty, ale zároveň jsem

1 byla prázdnotou a dívala jsem se na ni. Prázdnota byla místem neomezeného klidu a moudrosti. Prázdnota byla vědomím a inteligencí. Prázdnota byla Bohem, což znamená, že jsem se ocitla v Božím nitru. Ale ne v nějakém nechutném fyzickém smyslu – ne že bych jako Liz Gilbertova uvízla ve flákotě masa z Božího stehna. Stala jsem se prostě součástí Boha. Kromě toho, že jsem byla Bohem. Představovala jsem nepatrný kousíček vesmíru i celý vesmír současně. („Všichni vědí, že kapka splývá s oceánem, ale jen

álokdo ví, že oceán splývá s kapkou,“ napsal mudrc Kabir – a já mohu osobně dosvědčit, že má pravdu.)
Neměla jsem pocit halucinací. Jednalo se o ty nejskutečnější události. Bylo to nebe, ano. Byla to ta nejhlubší láska, jakou jsem kdy prožila, překonávající vše, co jsem si předtím dokázala představit, ale nešlo o žádnou euforii. O nic vzrušujícího. Nezůstal ve mně dostatek ega nebo vášně, které by k pocitu euforie či vzrušení mohly vést. Všechno bylo jednoduše zřejmé. Jako když se dlouhou dobu díváte na nějakou optickou iluzi, namáháte si oči, abyste jirozluštili, a náhle se něco změní a ty dvě vázy – vidíte to naprosto jasně! – jsou ve skutečnosti dva obličeje. A jakmile optický klam jednou prohlédnete, víckrát už ho nemůžete uvidět.
„Tak tohle je Bůh,“ pomyslela jsem si. „Gratuluji,že tě potkávám.“
Místo, na kterém jsem stála, nelze popsat jako nějaké místo na Zemi. Nebyla tu ani tma, ani světlo, nebylo ani velké, ani malé. Vlastně se ani nejednalo o žádné místo a přesně řečeno jsem ani nestála. Úplně přesně řečeno neexistovalo ani žádné „já“. Uchovala jsem si myšlenky, ale jen skromné, tiché a popisné. Nejenže jsem cítila bezpodmínečný soucit a jednotu se vším a se všemi, dokonce jsem se zvláštním pobavením přemítala, jak to, že se někdy někdo může cítit jinak. Také mě mírně pobavily mé staré myšlenky na to, co jsem a jaká jsem. Jsem žena, pocházím z Ameriky, jsem upovídaná, jsem spisovatelka – to všechno mi připadalo tak rozkošné a překonané. Představte si, že se záměrně vměstnáte do titěrné krabice totožnosti, když si místo toho můžete uvědomit svou nekonečnost.
Přemýšlela jsem: „Proč jsem se po celý život pachtila za štěstím, když ve mně celou tu dobu byla naprostá blaženost?“
Nevím, jak dlouho jsem se vznášela v tomto nádherném éteru sjednocení, než mě přepadla náhlá a naléhavá myšlenka: „Tuhle zkušenost chci prožívat pořád!“ A v tom okamžiku jsem se od ní začala vzdalovat. Jediné drobné slůvko – chci! – a zahájila jsem sestup na Zemi. V tu chvíli se má mysl jala teprve protestovat –Ne! Já odsud nechci! – a propadla se ještě víc.
Chci!
Nechci!
Chci!
Nechci!
S každým zopakováním těchto zoufalých myšlenek jsem cítila jak propadám jednou vrstvou iluzí po druhé, jako hrdina akční komedie, který při pádu z budovy protrhne postupně tucet stínících plachet nad okny. Zbytečná touha mě vracela zpátky do mého malého světa, do hranic smrtelnosti a života omezeného na úroveň komiksového příběhu. Sledovala jsem, jak se mi vrací ego, podobně jako přihlížíte, jak se vyvolává polaroidový snímek, který je vteřinu po vteřině stále jasnější a zřetelnější – tady je tvář, vrásky kolem úst, teď už vidíme i obočí, a ano, už je to všechno: máme tu obrázek mého starého já. Cítila jsem panické chvění a smutek z toho, že jsem přišla o svůj božský prožitek. Zároveň s tou panikou jsem ale vnímala i dojem moudřejšího a staršího já, které jen potřáslo hlavou a usmálo se, vědouc toto: Jestli si myslím, že stav blaženství je něco, co mi může být odebráno, pak mu zjevně ještě nerozumím. A proto ještě nejsem připravena na to, abych se v něm usídlila natrvalo.Budu muset více cvičit. V tom okamžiku uvědomění, kdy mě Bůh nechal odejít, mi ještě mezi prsty poslal poslední soucitný, nevyslovený vzkaz:
Smíš se sem vrátit, jakmile plni pochopíš, že jsi pořád tady.

68

Odva dny později skončilo cvičení mlčenlivosti a všichni mohli promluvit. Objímali mě a děkovali mi, jak jsem jim pomáhala.
„Ach ne! To já děkuji vám,“ opakovala jsem stále, frustrovaná tím, jak neadekvátně ta slova znějí a jak nemožné je vyjádřit plnou vděčnost, kterou k nim cítím za to, že mě vyzvedli do tak nebetyčných výšin.
Další stovka lidí dorazila týden nato a všechno učení, statečná snaha poznat vlastní nitro a vše zahalující ticho začalo znovu, s novými dušemi. Opět jsem dohlížela na účastníky, snažila se Jim pomáhat, jak jen jsem dokázala, a i s nimi jsem se několikrat dostala do stavu turíja. Později jsem se mohla jen smát, když se mnozí z nich vynořili ze své meditace a říkali mi, že jsem se Jim zjevila jako „tichá, vznášející se nehmotná postava“. Takže tohle byl poslední šprým ášramu? Teprve když jsem se naučila akceptovat svou hlučnou, upovídanou, společenskou povahu a plně jsem přijala niternou Hlavní hostitelku, směla jsem se stát Tichou dívkou vzaduv chrámu?
Během posledních týdnů mého pobytu byl ášram plný melancholie, asi jako poslední dny na letním táboře. Zdálo se, že každé ráno nastupují do autobusu další lidé se zavazadly a odjíždějí. Nikdo nový nepřijížděl. Byl už skoro květen, začátek nejteplejšího ročního období, a ášram na nějaký čas omezí svůj provoz. Přeřadili mě opět na jinou práci: do registrační kanceláře, kde jsem měla sladkohořkou povinnost oficiálně „vyřazovat“ všechny své přátele z počítače, jakmile opustili ášram.
Dělila jsem se o kancelář se zábavnou bývalou kadeřnicí, která dřív pracovala na Madison Avenue. Ráno jsme se společně modlily a o samotě zpívaly své chvalozpěvy na Boha.
„Myslíš, že bychom tenhle hymnus mohly dneska zpívat rychleji?“ zeptala se kadeřnice jednoho rána. „A možná bychom tu melodii mohly posunout o trochu výš? Abych nemusela basovat, jako kdybych byla nastydlá?“
Trávím teď hodně času sama. Každý den jsem čtyři až pět hodin v meditační jeskyni. Nyní dokážu sedět jen sama se sebou po celé hodiny, spokojena se svou přítomností a nerušena svou existencí na této planetě. Někdy jsou mé meditace surrealistické a fyzicky prožívám šaktí– divoký vír kolem celé páteře, při němž se mi doslova pění krev. Snažím se tomu poddávat a nebránit se. Jindy zase prožívám sladkou, tichou spokojenost, a to je také hezké. V mé mysli se pořád formulují věty a stále kolem mě tančí různé myšlenky, ale teď už znám své myšlení tak dobře, že mi to nedělá starosti. Z myšlenek se stali staří sousedé, trochu obtížní, ale v posledku docela milí – pan a paní Klábosilovi a jejich tři hloupé děti Treperenda, Zvanílek a Tlacháček. Už mě nevyvádějí z míry. V tomhle sousedství je dost místa pro nás pro všechny.
Pokud jde o nějaké další změny, ke kterým v mém nitru mohlo během posledních několika měsíců dojít, asi je ještě nevnímám. Přátelé, kteří studovali jógu opravdu dlouho, říkají, že účinek pobytu v ášramu na sobě nepozorujete, dokud neodjedete a nevrátíte se k normálnímu životu. „Teprve potom,“ upozornila mne bývalá jeptiška z Jižní Afriky, „si začneš všímat, jak se přestavěly skříně v tvé duši.“ Momentálně si samozřejmě nejsem tak úplně jista, co vlastně je můj normální život. Chci říct, možná se právě chystám nastěhovat k postaršímu šamanovi v Indonésii – počítá se tohle za normální? Snad ano, kdo ví? V každém případě přátelé říkají, že změny se projeví až později. Třeba zjistíte, že zmizely vaše celoživotní posedlosti nebo se konečně změnily ty ošklivé, nerozborné vzorce myšlení. Drobnosti, které vás dřív doháněly k šílenství, už nepředstavují problém, zatímco otřesná muka, jimiž jste kdysi ze zvyku procházeli, nyní nejste ochotni tolerovat už ani na pět minut. Zbavíte se vztahů, které vám otravují život, a do vašeho světa se přistěhují nadějnější, prospěšnější lidé.
Minulou noc jsem nemohla spát. Ne snad z úzkosti, ale vzrušeným očekáváním. Oblékla jsem se a vyšla si na procházku zahradami. Přímo nade mnou se vznášel obrovský plný měsíc a zaléval okolí cínovým světlem. Vzduch voněl jasmínem a také omamnou vůní opojného kvetoucího keře, jehož květy se otevírají výhradně v noci. Den byl horký a vlhký a nyní teplota i vlhkost poklesly jen mírně. Ovíval mě teplý vzduch a já jsem si uvědomila: „Jsem v Indii!“
Stojím ve svých sandálech a jsem v Indii!
Dala jsem se do běhu, opustila cestičku a utíkala dolů loukou, přímo přes měsícem osvětlenou koupel z trávy. Po měsících jógy, vegetariánské stravy a časného uléhání do postele jsem si připadala tak živá a zdravá. Moje sandály vydávaly na měkké orosené trávě tento zvuk: šipa-šipa-šipa-šipa a byl to jediný zvuk v celém údolí. Zmocnilo se mě takové nadšení, že jsem vběhla do eukalyptového hájku uprostřed parku (kde prý stával dávný chrám k poctě boha Ganéši – Toho, jenž odstraňuje překážky), objala jsem pažemi strom, který byl stále ještě teplý od denního horka, a vášnivě jsem ho políbila. Chci říct, že jsem ten strom políbila srdcem a vůbec jsem nemyslela na to, že jde o jednu z nejhorších nočních můr každého rodiče v Americe, jehož dítě uteklo do Indie, aby našlo samo sebe – totiž že skončí u orgií se stromy v měsíčním světle.
Ale láska, již jsem cítila, byla čistá. Zbožná. Rozhlédla jsem se po ztemnělém údolí a neviděla v něm nic, co by nebylo Bohem. Cítila jsem se tak hluboce, nesmírně šťastná. Pomyslela jsem si:
Ať už je ten pocit čímkoli – právě o tohle jsem se modlila. A nejen o tohle, ale i k tomu.

69

Našla jsem ho pochopitelně, jako správný knihomol, v knihovně. Přemítala jsem o svém slově od toho odpoledne v Římě, kdy mi můj italský přítel Giulio řekl, že slovo města Říma zní SEX, a zeptal se mě, jak zní to moje. Tehdy jsem neznala odpověď, ale tak nějak jsem došla k závěru, že moje slovo se nakonec objeví a že ho poznám, až ho uvidím.

A tak jsem ho spatřila poslední týden mého zdejšího pobytu. Četla jsem si jeden starý text o józe, kde jsem nalezla popis dávných spirituálních hledačů. V tom odstavci se objevovalo sanskrtské slovo ANTEVASIN. Znamená „ten, kdo žije na hranici“. Ve starých dobách se jednalo o doslovný popis. Označoval osobu, která opustila shon v centru pozemského života a odebrala se žít na okraj lesa, kde dlí duchovní mistři. Antevasin už nepatří mezi venkovany –není to zemědělec vedoucí konvenční život. Ale také ještě nedosáhl stavu transcendence – není ani jedním z mudrců, kteří žijí hluboko v neprozkoumaných hvozdech, naplněni naprostým uvědoměním. Antevasin je někdo na pomezí. Obyvatel pohraničí. Žije mezi oběma světy, vidí oba, ale hledí k neznámému. A je to učenec.

Když jsem si přečetla tento popis antevasina, překvapilo mě to natolik, až jsem tiše vyjekla prozřením. To je moje slovo! V moderním světě je třeba tu představu neprozkoumaného lesa brát jako metaforu a to samé platí o hranici. Ale i tak na ní můžete žít. Pořád můžete žít na té mihotavé hranici mezi starým myšlením a novým pochopením, v neustálém stavu učení. V přeneseném smyslu se tato dělicí čára neustále pohybuje – jak postupujete ve svých studiích, tajemný les neznáma zůstává pořád pár kroků před vámi, takže musíte cestovat nalehko, abyste ho mohli sledovat. Musíte být ohební, pohybliví, pružní. Dokonce kluzcí. Což je legrační, protože Pouhý den předtím opustil ášram můj přítel instalatér/básník z Nového Zélandu a cestou ze dveří mi podal na rozloučenou krátkou báseň o mépouti. Vybavuji si tento verš:

Elizabeth, chycená mezi italské věty a balijská „kdyby „ Elizabeth, chycená na pomezí, někdy je kluzcí než všechny ryby…

V posledních letech jsem strávila moře času přemítáním o tom, kým bych měla být. Manželkou? Matkou? Milenkou? Osoboužijící v celibátu? Italkou? Jedlíkem? Cestovatelkou? Umělkyní? Jogínkou? Ale já nejsem ani jedním z toho, přinejmenším ne beze zbytku. A taky nejsem bláznivá teta Liz. Jsem prostě kluzký antevasin – mezi a na pomezí – žákyně na neustále se posunující hranici v blízkosti nádherného, zneklidňujícího lesa nového poznání.

70

Věřím, že všechna světová náboženství ve svém jádru sdílejí touhu nalézt nějakou „metaforu transportu“. Když chcete dosíci jednoty s Bohem, ve skutečnosti se pokoušíte odpoutat od pozemského a přiblížit věčnému (z vesnice do lesa, chcete-li, abychom se přidrželi terminologie antevasind) a potřebujete nějakou velkolepou myšlenku, která by vás tam dopravila. Tato metafora musí být opravdu pořádná – velká, kouzelná a mocná, protože vás musí přenést přes značnou vzdálenost. Musí se jednat o tu nej-větší loď, jakou si lze představit.

Náboženské rituály se často vyvíjejí z mystického experimentování. Nějaký statečný průzkumník se vydá hledat novou cestu k božské podstatě, prožije zkušenost s transcendencí a vrátí se domů jako prorok. Přinese nazpět do své komunity vyprávěni o nebi a mapy, jak se tam dostat. Pak ostatní zopakují slova, gesta, modlitby nebo činy onoho proroka, aby také dospěli na druhoustranu. Někdy uspějí – někdy táž známá kombinace slabik a zboz –
postupů pomůže v nalezení Boha řadě lidí. Jindy ovšem nefunguje. I ty nejoriginálnější nové myšlenky se časem změní v dogma a přestanou účinkovat.

Zdejší Indové vypravují varovný příběh velkého světce, kterého v jeho ášramu neustále obklopovali jeho následovníci. Každý den po celé hodiny tento světec i jeho věrní meditovali o Bohu. Jediným problémem bylo, že onen světec měl mladou kočku, otravné stvoření, které se rádo procházelo po chrámu s hlasitým mňoukáním, předlo a všechny rušilo z meditace. A tak světec dospěl k praktickému rozhodnutí a přikázal, aby kočku na pár hodin denně přivazovali venku k tyči, a ona tak nemohla nikoho obtěžovat. Nakonec se z toho
– přivázat kočku k tyči a pak meditovat o Bohu – stal zvyk, jenž během let zatuhl do podoby náboženského rituálu. Nikdo nemohl meditovat, dokud nejdřív nepřivázali kočku. Pak jednoho dne kočka zemřela. Světcovy následovníky zachvátila panika. Jednalo se o zásadní náboženskou krizi – jak mohou teď meditovat, když nemají kočku, kterou by přivázali k tyči? Jak mohou dosáhnout k Bohu? V jejich myslích se z kočky stal prostředek.

Tento příběh varuje, aby se lidé měli velice na pozoru před nadměrnou posedlostí nějakým obřadem jen pro obřad sám. Zejména v tomto světě, kde Taliban a křesťanská koalice pokračují ve válce o mezinárodní obchodní značku, totiž o to, kdo z nich vlastní práva na slovo Bůh a kdo praktikuje ty správné rituály k Jeho dosažení, stojí za to si připomínat, že lidi neuvádí do transcendence kočka přivázaná k tyči, ale neustálá touha jednotlivého hledače zažít věčný Boží soucit. Pružnost je při cestě k Bohu stejně důle-žitájako kázeň.

Vaším úkolem, pokud jej přijmete, tedy je pokračovat v hledání metafor, obřadů a učitelů, kteří vám pomohou ve vaší pouti za dosažením božské podstaty. Jogínské texty uvádějí, že bůh odpovídá na posvátné modlitby a veškerou snahu lidských bytostí, kterou se rozhodnou jej uctívat – hlavní je, aby modlitby byly myšleny vážně. Jak to formuluje jedna věta z Upanišád: „Lidé kráčejí po různých cestách, rovných i klikatých, podle svého temperamentu, v závislosti na tom, co považují za nejlepší nebo nejvhodnější –a všichni dospějí kTobě, jako řeky dospívají k oceánu.“

Dalším úkolem náboženství je samozřejmě snaha o hledání smyslu našeho chaotického světa a vysvětlení nevysvětlitelných věcí, jichž jsme zde na zemi každodenními svědky: utrpení nevinných, odměňování špatných – co si o tom máme myslet? Západní tradice uvádí: „Po naší smrti se to všechno rozřeší v nebi a v pekle.“ (Všechno spravedlivě roztřídí ten, koho James Joyce nazval „Božím Katem“ – otcovská postava, která sedí na svém soudcovském místě, trestá zlé a odměňuje dobré.) Na Východě ale Upanišády nad pokusy o vyjasnění pozemského chaosu krčí rameny. Dokonce si ani nejsou jisté, že svět vskutku chaotický je, a naznačují, že ho tak možnájen vidíme vinou našeho omezeného vnímání. Tyto texty neslibují nikomu spravedlnost ani pomstu, ačkoli tvrdí, že každý čin nese následky – proto volte přiměřené skutky. Důsledky svého jednání ovšem nemusíte spatřit nijak brzy. Jóga se vždy na všechno dívá v dlouhodobé perspektivě. Upanišády navíc předkládají možnost, že ten takzvaný chaos třeba má svoji důležitou, božskou roli, i když jedinec si ji často není schopen uvědomit: „Bohové mají rádi vše záhadné a neradi vše zřejmé.“ Nejlepší, co tedy můžeme tváří v tvář nepochopitelnému a nebezpečnému světu učinit, je cvičit se v udržení niterné rovnováhy – bez ohledu na šílenosti, které se odehrávají kolem.

Sean, jogínský mlékař z Irska, mi to vysvětloval takto. „Představ si vesmír jako velké otáčející se kolo,“ řekl mi. „Chceš se držet co nejblíž osy otáčení ve středu kola, a ne na okrajích, kde je nejvyšší odstředivá rychlost, kde nejvíc fouká vítr a kde se můžeš snadno odřít. Střed klidu – to je tvoje srdce. To je místo, kde v tobě sídlí Bůh. Proto přestaň s hledáním odpovědí ve světě, vracej se k tomuto středu a vždycky tu najdeš klid.“

Nic mi nedává ve spirituální oblasti větší smysl než tato myšlenka. Na mě účinkuje. A jestli někdy najdu něco, co bude fungovat ještě líp, ujišťuju vás, že to použiju.

V New Yorku mám mnoho přátel, kteří nejsou nijak zbožni. Řekla bych, že většinu. Buď odpadli od duchovních nauk svého dětství, nebo nikdy s Bohem ani nevyrůstali. Některé přirozené trochu vyděsilo mé nově nalezené úsilí dosáhnout svatosti. Samozřejmě si ze mě dělají srandu. Jak poznamenal kamarád Bobby, když se mi jednou snažil spravit počítač: „Nic proti tvy auře, ale o nahrávání softwaru víš stejně úplný kulový.“ Já ty vtipy beru. Taky si myslím, že je to všechno legrační. Samozřejmě že je.

U některých přátel ale vidím něco jiného: jak stárnou, začínají toužit po něčem, v co by mohli věřit. Tato tužba ovšem naráží na řadu překážek, včetně jejich intelektu a zdravého rozumu. I přes svůj intelekt ale tito lidé pořád žijí ve světě, který se řítí vesmírem divokými, ničivými a naprosto nesmyslnými skoky. V životě těchto lidí se objevují báječné i strašné okamžiky utrpení i radosti, stejně jako u všech ostatních, a tyto drtivé zkušenosti vnás vyvolávají touhu po duchovním kontextu, v němž bychom mohli vyjádřit svou stížnost nebo vděčnost, případně hledat porozumění. Problémje: co uctívat a ke komu se modlit?

Mám jednoho přítele, jemuž se narodilo první dítě bezprostředně poté, co mu zemřela milovaná matka. Po této kombinaci radosti a ztráty přítel pocítil nutkání mít nějaké posvátné místo, kam by mohl zajít, nebo nějaký obřad, jejž by mohl vykonat, aby se vyrovnal se svými smíšenými emocemi. Vyrostl jako katolík, ale nedokázal se odhodlat k tomu, aby se jako dospělý vrátil do kostela. („Už tomu nemůžu věřit,“ řekl mi, „když vím to, co vím.“) Připadal by si samozřejmě trapně, kdyby se měl stát buddhistou, hinduistou nebo něčím podobně potrhlým. Co tedy mohl dělat? Jak to formuloval: „Nemůžeš si vybírat to, co se ti hodí.“

Což je pocit, který absolutně respektuji, až na to, že s ním naprosto nesouhlasím. Myslím, že máte plné právo vybrat si to nejvhodnější, pokud jde o vaši duši a nalezení míru v Bohu. Domnívám se, že klidně smíte hledat jakoukoli metaforu či představu, která vás dopraví přes pozemský předěl, kamkoli se potřebujete dostat. Není za co se stydět. Takové jsou dějiny lidského hledání svatosti. Kdyby lidstvo nepokračovalo ve zkoumání božské podstaty, kdekdo by dosud uctíval zlaté egyptské sochy koček. A k vývoji náboženských myšlenek patří i výběr toho, co se hodí. Vezměte to, co na vás funguje, ať už to objevíte kdekoli, a pokračujte ve své pouti ke světlu.

Indiáni kmene Hopi se domnívají, že každé náboženství na světě obsahuje duchovní vlákno a tato vlákna že neustále hledají jedno druhé a chtějí se spojit. Až se všechna nakonec spletou, vytvoří provaz, který nás vytáhne z temného koloběhu dějin do dalšího království. Dalajláma nedávno zopakoval stejnou myšlenku, když opětovně ujišťoval své západní následovníky, že se nemusejí stávat tibetskými buddhisty, chtějí-li být jeho žáky. Učí je, aby si z tibetského buddhizmu vzali, cokoli se jim bude líbit, a začlenili tyto ideje do svých vlastních náboženských praktik. I na tom nejnepravděpodobnějším a nejkonzervativnějším místě občas můžete narazit na odlesk pravdy, že Bůh je větší, než nás učí omezené náboženské doktríny. V roce 1954 papež Pius XII. vyslal vatikánské zástupce do Libye s těmito psanými instrukcemi: „Nemyslete si, že míříte mezi nevěřící. Muslimové také dosahují spásy. Cesty Prozřetelnosti jsou nekonečné.“

Copak to nedává smysl? Ze cest, jak dosáhnout nekonečného Boha, bude vskutku… nekonečně mnoho? Ze i ti nejsvatější z nás jsou schopni najednou zahlédnout pouhé střípky věčného obrazu? A že kdybychom tyto střípky dokázali sesbírat a poskládat, vynořil by se z nich takový příběh o Bohu, který se podobá všem a zahrnuje všechny? A není touha jednodivců po transcendenci součástí většího lidského pátrání po božské podstatě? Nemáme všichni právo neustávat v hledání, dokud se nedostaneme tak blízko ke zdroji zázraků, jak jen to bude možné? I kdyby to znamenalo odjet do Indie a o půlnoci tam líbat stromy?

To všechno jsem jinými slovy také já. Vybírám si svoje náboženství.

71

Moje letadlo startuje ve čtyři hodiny ráno, což je typická ukázka toho, jak funguje Indie. Rozhodnu se, že té noci nepůjdu ani spat a místo toho strávím celý večer modlitbami v jedné z meditačních jeskyní. Nejsem od přírody noční pták, ale něco ve mně chce těch posledních několik hodin v ášramu zůstat vzhůru. Už jsem v živote zůstala celou noc vzhůru kvůli řadě věcí – abych se milovala, abych se s někým hádala, abych cestovala na velké vzdálenosti, abych tancovala, plakala, dělala si starosti (a vlastně občas tohle všechno během jediné noci) – ale nikdy jsem ještě neobětovala spánek kvůli noci zvláštních modliteb. Tak proč ne teď?

Balím si zavazadlo a nechávám ho u brány chrámu, abych ho mohla před svítáním jenom rychle popadnout, jakmile dorazí taxi– Pak odcházím nahoru do kopce, jdu do meditační jeskyně a sedám si. Jsem tu sama, ale sedám si na místo, odkud vidím na velkou fotografii Svámidžího, mistra mé guru, zakladatele tohoto ášramu, dávno zesnulého lva, který je nějak stále přítomen. Zavírám oči a nechávám přicházet mantru. Slézám po žebříku do vlastního centra klidu. Jakmile se tam dostávám, cítím, jak se zastavuje svět – právě tak, jak jsem ho chtěla zastavit, když mi bylo devět a panikařila jsem nad během času. V mém srdci stojí hodiny a od stěny neodletují stránky kalendáře. Sedím v tichém úžasu nad vším, čemu rozumím. Nemodlím se. Já jsem se stala modlitbou.

Mohu tu sedět celou noc.
Vlastně právě to také dělám.
Nevím, co mě upozornilo, že je načase jít, ale po několika

hodinách klidu mě něco popostrčí, a když se podívám na hodinky, vidím, že je právě čas, kdy mi měl přijet taxík. Musím letět do Indonésie. Jak legrační a zvláštní. A tak se zvedám a ukláním se fotografii Svámidžího – panovačného, zázračného, vášnivého. Pak zasunuji pod koberec přímo pod jeho snímek lístek papíru. Jsou na něm dvě básně, které jsem napsala během svého čtyřměsíčního pobytu v Indii. Jde o vůbec první básně, které jsem kdy napsala. Instalatér z Nového Zélandu mě jednou pobídl, abych zkusila psát poezii – a já jsem ho poslechla. Jednu z těch básní jsem napsala po prvním měsíci. Druhou dnes ráno.

Mezi těmi dvěma básněmi jsem nalezla rozlehlé lány Boží milosti.

72

Dvě básně z indického ášramu První

Všechny ty řeči o nektaru a blahu už mi lezou krkem.
Nevím, jak je to u tebe, příteli,
ale má pouť k Bohu není jako nasládlý závan kadidla.
Je spíš jako kočka v holubím hnízdě
a já jsem ta kočka, ale i holubi, co křičí, když je chytne.

Má pouť k Bohu je dělnická vzpoura,
dokud se nespojí, nebude klid,
jejich stávka nahání hrůzu
ani Národní garda se jim nechce postavit.

Má pouť byla přede mnou až k bezvědomí zbita malou hnědou postavou, co všem zrakům je skryta. Ten muž zde honí Boha, po kolena v bahně, bos, hladov a nemocen, pachtí se tu drahně. Pod mosty přespává po tuláckém vzoru nebo na mém prahu, kdepak do úmoru říká:,, Už to chápeš?“ a žene se za mnou Kde je JEHO DOMOV? Jde o vizi KLAMNOU?
Druhá

Avšak
kdyby mě nechali nosit kalhoty
utkané z čerstvě pokosené trávy na tomto místě
udělala bych to.
Kdyby mě nechali líbat
každičký eukalyptovy strom v Ganéšově hájku přísahám, že bych to

udělala.

Čistila jsem z duše kal a nečistotu, potila jsem rosu snad každého rána, lísala se tváří svou ke kůře stromu, který jsem si spletla s nohou svého pána.

Kdyby mě nechali jíst zdejší půdu, podanou na loži ze ptačích hnízd, snědla bych půlku a na druhou ulehla a celou noc spala – tím bud’si jist.

ČÁST TŘETÍ Indonézie

aneb
„I v kalhotkách se cítím jinak“
aneb
36 příběhů o hledání rovnováhy

73

Ještě nikdy jsem nikam nedorazila tak zcela nepřipravena a bez jakéhokoli plánu jako na Bali. V celé historii mého lehkovážného cestování jde o to nejlehkomyslnější přistání ze všech. Nevím, kde budu bydlet, nevím, co budu dělat, nevím, jaký je směnný kurz, nevím, jak si na letišti seženu taxík, a dokonce ani kam mám taxikáři říct, aby mě zavezl. Nikdo můj příjezd neočekává. V Indonésii nemám žádné přátele, ba ani přátele přátel. Je tu i problém se zastaralým průvodcem, který jsem navíc ani nečetla: neuvědomila jsem si, že v Indonésii vlastně nesmím zůstat čtyři měsíce, ani kdybych chtěla. To jsem zjistila až při vstupu do téhle země. Ukázalo se, že mohu dostat turistické vízum pouze na jeden měsíc. Vůbec mě nenapadlo, proč by indonéská vláda neměla být přímo nadšena z toho, že mě bude moci hostit ve své zemi tak dlouho, jak se mi zachce.

Zatímco mi příjemný imigrační úředník razítkuje pas s povolením k třicetidennímu pobytu na Bali, ptám se ho co nejpřátelštěji, jestli bych, prosím, nemohla zůstat o něco déle.

„Ne,“ odpovídá svým nejpřátelštějším způsobem. Balijci jsou známi svou přátelskou povahou.
„Víte, čeká se, že tu zůstanu tři nebo čtyři měsíce,“ říkám mu.
Nezmiňuji se o tom, že se jedná o proroctví – že mi tří– nebo čtyřměsíční pobyt předpověděl před dvěma lety starý a dost možná pomatený balijský šaman během desetiminutového čtení z ruky. Nevím, jak bych to měla tomu úředníkovi vysvětlit.
Ale co mi vlastně ten šaman opravdu řekl, když o tom teď tak přemýšlím? Vážně řekl, že se vrátím na Bali a strávím u něj tři nebo čtyři měsíce? Opravdu řekl, že u něho? Nebo jen chtěl, abych se u něj zastavila, jestli se ocitnu někde v sousedství, a dala mu dalších deset babek za nové čtení z ruky? Řekl, že se sem vrátím, nebo že bych se sem měla vrátit? Opravdu se se mnou rozloučil slovy „Měj se mile, krokodýle“?
Od toho večera jsem s oním šamanem nebyla v žádném kontaktu. Ani bych nevěděla, jak se s ním mám spojit. Jakou může mít adresu? „Starý šaman, Na verandě svého přístřešku, Bali, Indonésie“? Netuším, jestli mezitím nezemřel. Vzpomínám si, že před dvěma lety vypadal velice staře – od té doby se s ním mohlo stát cokoli. Jediné, co vím jistě, je jeho jméno – Ketut Lijer – a pama-tuju si, že žije v jedné vesnici hned za městem Ubud. Ale jméno vesnice už jsem taky zapomněla.
Možná jsem si to měla všechno trochu líp promyslet.

74

Na Bali se ovšem lze velice jednoduše navigovat. Nepřistála jsem uprostřed Súdánu bez sebemenší představy, co bych měla udělat v dalším okamžiku. Tohle je ostrov přibližně o velikosti Delawaru a jedná se o populární cíl turistů. Celé místo se upravilo do podoby, která nám, Zapadákům s kreditními kartami, usnadňuje pohyb. Skoro všichni tu uspokojivě mluví anglicky. (Což přijímám s provinilou úlevou. Moje mozkové synapse jsou tak přetíženy snahou posledních měsíců naučit se moderní italštině a starobylému sanskrtu, že už prostě nejsem schopna začít se studiem indonéštiny, nebo, což by bylo ještě obtížnější, balijštiny-jazyka, který je složitější než řeč Marťanů.) Zdejší pobyt opravdu nepřináší žádné velké potíže. Na letišti si můžete vyměnit peníze i najít taxi s příjemným řidičem, který vám doporučí krásný hotel – to všechno jde velmi lehce. Jelikož zdejší turistický průmysl zasáhl bombový útok před dvěma lety (několik týdnů poté, co jsem tehdy odsud odjela), je vše ještě jednodušší, protože se vám všichni snaží ze všech sil pomoct, aby měli nějakou práci.

A tak odjíždím taxíkem do města Ubud, které mi připadá jako dobré místo, kde bych měla začít svou cestu. Ubytuju se v malém a hezkém hotelu v pohádkově pojmenované ulici Opičího lesa. V hotelu mají i příjemný bazén a zahradu přecpanou tropickými rostlinami s květy většími než volejbalové míče (obhospodařovanými vysoce organizovanými týmy kolibříků a motýlů). Zaměstnanci jsou Balijci, což znamená, že vás automaticky začínají obskakovat a obdivovat vaši krásu, jakmile vkročíte do dveří. Z pokoje mám výhled na koruny tropických stromů a v ceně je zahrnuta i snídaně s hromadami čerstvého tropického ovoce. Zkrátka jde

0 jedno z nejpříjemnějších míst, kde jsem kdy bydlela, a stojí mě to méně než deset dolarů na den. Jsem ráda, že jsemse sem vrátila.
Ubud je centrem Bali, leží v horách obklopených terasovitými rýžovými poli a nespočetnými hinduistickými chrámy,řekami, jež se rychle prořezávají hlubokými kaňony džungle, a sopkami na obzoru. Ubud byl dlouho považován za kulturní středisko ostrova, kde rozkvétá tradiční balijské malířské umění, tanec, řezbářství i náboženské ceremoniály. Poblíž nenajdete žádné pláže, a tak sem jezdí jen takoví turisté, kteří raději zhlédnou obřad ve starobylém chrámu, než aby se nalévali rumovými koktejly v příboji. I bez ohledu na to, jak to dopadne s šamanovým proroctvím, jde o nádherné místo k pobytu. Město je něco jako malá tichomořská verzeSanta Fe, až na to, že se tu procházejí opice a balijské rodiny v tradičních oděvech. Jsou tu dobré restaurace a pěkná malá knihkupectví. Klidně bych mohla strávit celý pobyt v Ubudu a dělat to, co rozvedené Američanky dělají od založení YWCA (křesťanského sdružení mladých žen) – zapisují se do jednoho kurzu za druhým: batikování, bubnování, výroba šperků, hrnčířství, tradiční indonéské tance a kuchyně… Přímo naproti mému hotelu se přes ulici nachází něco s názvem „Meditační obchod“ a s cedulí, která upozorňuje na všem přístupná meditační sezení každý večer od šesti do sedmi hodin. Nechť na zemi zavládne mír, stojí pod nápisem. S tím plně souhlasím.
Po vypakování všech zavazadel je stále odpoledne, a tak se rozhodnu, že se trochu projdu a znovu se tu po dvou letech zorientuju. A pak zkusím přijít na to, jak mám začít hledat svého šamana. Dokážu si představit, že půjde o nelehký úkol, který mi zabere třeba i dny nebo týdny. Nevím úplně přesně, kde bych měla se svým pátráním začít, a tak se cestou ven zastavím u recepce a ptám se Maria, jestli by mi nemohl pomoct.
Mario je jedním ze zdejších hotelových zaměstnanců. Spřátelila jsem se s ním už při ubytování, především díky jeho jménu Není to tak dávno, co jsem cestovala po zemi, kde se mnoho mužů jmenovalo stejně jako on, ale ani jeden z nich nebyl malý, svalnatý a energický Balijec v hedvábném sarongu a květem za uchem. Musela jsem se ho zeptat: „Opravdu se jmenujete Mario? To nezní zrovna moc indonésky.“
„To ne moje skutečné jméno,“ odvětil. „Moje skutečné jméno je Nyoman.“
Ach – to mě mělo napadnout. Měla jsem pětadvacetiprocentní šanci, že uhodnu Mariovo skutečné jméno. Na Bali, mohu-li malinko odbočit, dává většina populace dětem jen čtyři jména, bez ohledu na to, jestli se narodí chlapec, nebo děvče. Jedná se o jména Wajan, Made (vysloveno Made nikoli Mejd), Nyoman a Ketut. Po přeložení neznamenají nic jiného, než První, Druhý, Třetí a Čtvrtý, což se vztahuje k pořadí narození. Máte-li pátého potomka, zahájíte celý cyklus znovu, takže páté dítě je pak známo jako „Wajan druhé mízy“. A tak dále. Máte-li dvojčata, pojmenujete je podle pořadí, v jakém se narodila. A protože na Bali existují v zásadě jen čtyři jména (jen elita z vyšších kast dává jiná), je klidně možné (vlastně docela běžné), že se vezmou dva lidé jménem Wajan. A jejich prvorozené děcko bude, pochopitelně, rovněž Wajan.
To je už slabý náznak toho, jak důležitá je na Bali rodina a jak důležité je vaše postavení v ní. Řekli byste, že do stejných jmen se můžete snadno zaplést, ale Balijci se v nich nějakým způsobem dokážou orientovat. Je pochopitelné a nezbytné, že jsou tu velice populární přezdívky. Tak například jeden z nejúspěšnějších obchodníků v Ubudu je dáma jménem Wajan, majitelka rušné restaurace Café Wajan, a tak se jí říká „Wajan Café“, tedy „Wajan, která vlastní Café Wajan“. Někdo jiný může být znám jako „Tlustý Made“ nebo „Nyoman-Půjčovna aut“, případně „Pitomý Ketut, který zapálil strýcův dům“. Můj nový balijský přítel Mario obešel celý problém tak, že si jednoduše začal říkat Mario.
„Proč Mario?“
„Protože já rád všechno italské,“ odpověděl. Když jsem mu prozradila, že jsem nedávno strávila čtyři měsíce v Itálii, považoval to za tak nesmírně úžasné, že vyšel zpoza recepce a požádal mě: „Pojďte, sedněte, mluvte.“ Šla jsem, sedla a mluvila. A tak jsme se spřátelili.
Odpoledne jsem se tedy rozhodla zahájit své pátrání po šamanovi tím, že jsem se zeptala svého nového přítele Maria, jestli náhodou nezná muže jménem Ketut Lijer.
Mario se zamyšleně mračí.
Čekám, že řekne něco jako: „Ach ano! Ketut Lijer! Ten šaman, terý zrovna minulý týden zemřel – je to tak smutné, kdyžnás opustí tak úctyhodný starý mudrc…“
Jenže Mario mě požádá, abych mu to jméno zopakovala, a tentokrát mu je i napíšu, protože předpokládám, žejsem něco špatně vyslovila. No ovšem, Mario se okamžitě rozzáří: „Ketut Lijer!“
Nyní očekávám, že bude pokračovat asi takhle: „No samozřejmě! Ketut Lijer! Ten šílenec! Zrovinka minulý týden ho zavřeli do blázince…“
Místo toho ale řekne: „Ketut Lijer to slavný léčitel.“
„Ano! To je on!“
„Znám ho. Chodím do jeho domu. Minulý týden k němu beru moje sestřenice, ona potřebuje lék pro dítě, které pláče celou noc. Ketut Lijer to spraví. Jednou jsem do jeho domu vzal americkou dívku jako vy. Dívka chtěla kouzla, aby ona krásnější pro muže. Ketut Lijer maluje kouzelný obraz, aby ona krásnější. Pak s ní každý den škádlím a říkám: ‚Obraz funguje! Podívej, jak ty krásná! Obraz funguje!‘“
Vzpomenu si na obrázek, který Ketut Lijer před pár lety nakreslil mně, a sdělím Mariovi, že jsem od šamana také kdysi dostala kouzelný obraz.
Mario se směje. „Obraz funguje i na vás!“
„Můj obraz mi měl pomoct najít Boha,“ vysvětluju.
„Vy nechcete být krásnější pro muže?“ ptá se s pochopitelným zmatkem.
Říkám: „Poslyš, Mario – myslíš, že bys mě mohl zavést na návštěvu ke Ketutu Lijerovi? Jestli nemáš moc práce?“
„Teď nejde,“ odpoví.
Už se mě začíná zmocňovat zklamání, když dodá: „Ale možný za pět minut.“

75

Tak se tedy stalo, že – téhož odpoledne, kdy jsem dorazila na Bali – se náhle ocitám na zadním sedadle motocyklu a držím se nového přítele Maria, onoho Italoindonésana, který mě rychle prováží rýžovými poli k domovu Ketuta Lijera. Přestože jsem na opětné setkání se starým šamanem v uplynulých dvou letech tak často myslela, nemám ani potuchy, co mu řeknu, až tam dorazíme. A samozřejmě nemáme ani domluvenou schůzku. A tak se objevujeme neohlášeni. Poznávám ten nápis na dveřích, stejný jako minule: „Ketut Lijer – malíř“. Jde o typický, tradiční příbytek balij-ské rodiny. Celý pozemek je obehnán vysokou kamennou zdí, uprostřed se nachází dvorek a vzadu svatyně. Uvnitř těchto zdí žije pohromadě několik generací v malých, navzájem propojených domcích. Vcházíme bez klepání (stejně tu chybějí dveře) doprostřed hlučného chumlu typicky balijských hlídacích psů (vychrtlých a zuřivých), a na nádvoří je Ketut Lijer, postarší šaman, ve svém sarongu a golfovém tričku a vypadá úplně stejně jako před dvěma lety, kdy jsem ho spatřila poprvé. Mario Ketutovi něco vykládá. Balijsky neumím zrovna plynně, ale zní to jako všeobecný úvod, něco ve smyslu: „Tady je holka z Ameriky – do toho.“

Ketut ke mně obrací svůj nanejvýš bezzubý úsměv a to mě uklidňuje: Pamatovala jsem si ho správně – on je výjimečný. Jeho tvář představuje vyčerpávající encyklopedii laskavosti. Pevně a radostně mi potřásá rukou.

„Moc rád se s tebou setkávám,“ řekne.
Netuší, kdo jsem.
„Pojď, pojď,“ pokračuje a uvádí mě přes práh do svého domku, kde

místo nábytku slouží několik bambusových matrací. Vypadá to tu přesně jako před dvěma lety. Oba si sedáme. Bez váhání bere moji dlaň do rukou – předpokládá, že jsem jako většina návštěvníků ze Západu přijela kvůli čtení z ruky. Rychle mi poví zkrácenou verzi toho, co mi říkal posledně. (Mou tvář si sice možná nepamatuje, ale aspoň mi svým zkušeným zrakem vyčetl stejný osud.) Mluví lépe anglicky, než si pamatuju, a také lépe než Mario. Ketut hovoří jako ti staří moudří Číňané ve filmech o kung řu –takovým tím typem angličtiny, kterou byste mohli nazvat „děvenkářskou“, protože doprostřed každé věty můžete vsunout laskavé oslovení „děvenko“ a zní to velice moudře. „Ach – čeká tě velice šťastný osud, děvenko…“

Počkám na odmlku v Ketutově předpovědi a přeruším ho, abych mu připomněla, že už jsem za ním před dvěma lety byla.
Vypadá zmateně. „Ne poprvé na Bali?“
„Ne, pane.“
Hluboce přemýšlí. „Ty dívka z Kalifornie?“
„Ne,“ odpovídám a klesám na mysli ještě hlouběji. „Já jsem z New Yorku.“
Ketut mi řekne (a nejsem si jista, s čím to souvisí): „Už nejsem tak pohledný. Přišel o hodně zubů. Možná jednoho dne zajdu k zubaři pro nové. Ale bojím zubařů.“
Otvírá svá vykácená ústa a ukazuje mi škodu. Vskutku, přišel o většinu zubů na levé straně úst, a napravo z nich zbývají jen ulámané, bolestně vypadající žluté pahýly. Svěřuje se mi, že upadl a zuby si vyrazil.
Odpovím mu, že je mi to líto, a zkouším to znovu. Pomalu říkám: „Myslím, že si na mě nepamatujete, Ketute. Byla jsem tu před dvěma lety s americkou učitelkou jógy, s ženou, která tu na Bali žije už mnoho let.“
Potěšené se usmál. „Znám Annu Barrosovou!“
„Správně. Tak se ta učitelka jógy jmenuje. Ale já jsem Liz. Přijela jsem tenkrát za vámi, abych vás požádala o pomoc, protože jsem se chtěla dostat blíž k Bohu. Nakreslil jste mi kouzelný obrázek.“
Přátelsky krčí rameny – nemohlo ho to zaujmout méně. „Nevzpomínám si.“
To je tak špatná zpráva, až je to téměř legrační. Co teď budu na Bali dělat? Nevím přesně, jak jsem si vlastně představovala opětné setkání s Ketutem, ale doufala jsem v nějaké superkarmické dojemné shledání. A i když jsem se obávala, že by třeba mohl být po smrti, vůbec mě nenapadlo, že – bude-li stále naživu – si mě nebude pamatovat. Ačkoli teď to vypadá jako pozoruhodná naivita a hloupost, domnívat se, že by naše první setkání mělo být pro něj stejně nezapomenutelné jako pro mne. Možná jsem si to opravdu měla všechno naplánovat o něco lépe.
A tak mu popisuju obrázek, který mi kdysi nakreslil, postavu se čtyřma nohama („pevně se opírajícíma o zem“), chybějící hlavou („nehledí na svět intelektem“) a obličejem na srdci („hledí svým srdcem“). Zdvořile a s mírným zájmem naslouchá, jako kdybychom hovořili o životě někoho jiného.
Nedělám to ráda, protože ho nechci uvádět do rozpaků, ale je třeba to vyslovit, a tak do toho skočím rovnýma nohama: „Řekl jste mi, že se mám vrátit na Bali. Říkal jste, abych tuzůstala tři nebo čtyři měsíce. Říkal jste, že vám můžu pomoct s angličtinou a vy mě naučíte věci, které znáte.“ Nelíbí se mi, jak to vyznívá –s nepatrnou příměsí zoufalství. O jeho pozvání, abych bydlela s jeho rodinou, se raději nezmiňuju. To za daných okolností vypadá úplně nedosažitelné.
Zdvořile mě poslouchá, usmívá se a vrtí hlavou, jako by dával najevo: Není to zvláštní, co nikdy lidi navykládají?
V tu chvíli to málem vzdám. Když už jsem ale jela takovou dálku, musím vyvinout ještě poslední úsilí. Pokračuju: „Já jsem ta spisovatelka, Ketute. Ta spisovatelka z New Yorku.“
A to z nějakého důvodu stačilo. Náhle se mu tvář rozzářila radostí. V mysli se mu rozžehla rachejtle poznání. „TY!“ zaječel. „TY! Tebe já pamatuju!“ Naklání se kupředu, pokládá mi ruce na ramena a šťastně mnou třese, asi jako když dítě třese zabaleným vánočním dárkem, aby odhadlo, co je uvnitř. „TY se vrátila! Ty sem VRÁTILA!“
„Já se vrátila! Já se vrátila!“ přitakám.
„Ty, ty, ty!“
„Já, já, já!“
Jde na mě dojetí, ale snažím se to nedávat najevo. Hloubku mého ulehčení lze jenom těžko popsat. Samu mě to překvapuje. Asi jako kdyby se mi stala automobilová nehoda, spadla jsem s vozem z mostu, ponořila se na dno řeky, nějak se mi podařilo vysvobodit z potopeného auta otevřeným okénkem, několika tempy a žabími kopy jsem se snažila proplout studenou, zelenou vodou az nahoru k hladině a dennímu svedu, už mi docházel kyslík, na krku mi vystupovaly tepny, tváře jsem měla naduté posledním nadechnutím a pak jsem náhle vylétla nad hladinu a začala lapat po dechu.
Přežila jsem. To zalapání po dechu, to vynoření nad hladinu – přesně tak jsem si připadala, když mi ten indonéský šaman řekl: „Ty se vrátila!“ Pociťovala jsem stejně velkou úlevu. Nemohu uvěřit, že to zabralo.
„Ano, vrátila jsem se,“ opakuju. „Jistěže jsem se vrátila.“
Já tak šťastný!“ odpoví. Držíme se za ruce a je na něm vidět bouřlivé nadšení. „Já nejdřív nepamatoval! My setkali tak dávno! Teď ty vypadáš jinak! Tak jinak než před dva roky! Minule ty velice smutná žena. A nyní tak šťastná! Jako jiný člověk!“
To pomyšlení – že se po pouhých dvou letech může někdo tak změnit – v něm vyvolalo výbuch smíchu.
Vzdala jsem svou snahu o zamaskování dojetí a nechala si slzy volně stékat po tvářích. „Ano, Ketute. Tehdy jsem byla velice smutná. Ale už je to o hodně lepší.“
„Minule ty v ošklivém rozvodu. Nic dobrého.“
„Nic dobrého,“ přikývla jsem.
„Minule ty měla moc starostí, moc smutku. Minule ty vypadala jako smutná stará žena. Teď jako mladá dívka. Minule ty škaredá! Teď hezká!“
Mario začal extaticky tleskat rukama a vítězně prohlásil: „Vidíte? Ten obraz funguje!“
Říkám: „Pořád chcete, abych vám pomohla s angličtinou, Ketute?“
Odpoví, že mu mohu začít pomáhat rovnou, a čiperně poskakuje jako skřítek. Odběhne do svého domku a vrací se s hromadou dopisů, kterou dostal během posledních několika let ze zahraničí (takže má nějakou adresu!). Žádá mě, abych mu ty dopisy nahlas přečetla – rozumí anglicky dobře, ale číst moc neumí. Vmžiku se stávám jeho sekretářkou. To je úžasné. Dopisy od zámořských sběratelů umění, od lidí, kteří nějakým způsobem získali jeho slavné magické kresby a obrazy. Jeden dopis je od australského sběratele, který oceňuje Ketutovo malířské umění a ptá se: „Jak můžete být tak obratný v malování takových detailů?“ Ketut odpovídá, jako kdyby mi diktoval: „Protože já maluji mnoho, mnoho let.“
Když skončíme s dopisy, seznámí mě s nedávnými událostmi svého života. Došlo k několika změnám. Tak například teď má manželku. Ukazuje přes dvorek na podsaditou ženu, která stojí ve stínu kuchyňských dveří a zírá na mě, jako kdyby si nebyla jista, jestli by mě měla hned teď zastřelit, nebo otrávit a zastřelit až potom. Při poslední návštěvě mně Ketut smutně ukazoval fotografie své ženy, která mu nedlouho předtím zemřela – byla to krásná stará Balijka, která i v pokročilém věku vypadala oslnivě a dětsky. Mávám přes dvorek na jeho novou manželku a ona se vrací do kuchyně.
„Dobrá žena,“ prohlásí Ketut směrem ke stínům u kuchyně. „Velice dobrá žena.“
Pokračuje ve vypravování o tom, jak má plno práce se svými balijskými pacienty, pořád je co dělat, musí dávathodně kouzel nově narozeným dětem, pořádá obřady za mrtvé, léčí nemocné, oddává manželské páry. Až prý zase půjde na nějakou balijskou svatbu, říká, „My můžeme jít spolu! Já tebe vezmu!“ Jediný problém je, že už za ním nechodí moc lidí ze Západu. Od toho teroristického bombového útoku už skoro nikdo na Bali nejezdí. Kvůli tomu se „cítí velice zmatený v hlavě“. A také si připadá „nesmírně prázdný v bance“. Ptá se: „Ty přijdeš do mého domu každý den na cvičení angličtiny?“ Šťastně přikyvuji a on řekne: „Já tě naučím balijskou meditaci, ano?“
„Ano,“ odpovím.
„Myslím, že tři měsíce dost času naučit balijskou meditaci a to, jak s ní najít boha,“ dodá. „Možná čtyři měsíce. Tobě líbí Bali?“
„Moc.“
„Ty vdáš na Bali?“
„Zatím ne.“
„Myslím, že možná brzy. Vrátíš zítra?“
Slibuji, že ano. Neříká nic o tom, abych se nastěhovala k jeho rodině, a já o tom sama nezačínám. Ještě jednou střelím pohledem po té strašidelné ženě v kuchyni. Možná místo toho celou dobu strávím ve svém příjemném hotelu. Stejně tam mám větší pohodlí-Kanalizaci a všechno ostatní. Ale budu potřebovat kolo, abych se sem každý den dostala…
Takže je načase odejít.
„Já velice šťastný, že tě poznávám,“ prohlásí a potřese mi rukou.
Dávám mu první jazykovou lekci. Učím ho rozdílu mezi „rád te vidím“ a „rád tě poznávám“. Vysvětluju mu, že druhou větu říkáme jen při prvním setkání. Pak už jsme jen rádi, že se vidíme. Protože člověka může poznat jen jednou, ale vídat se s ním může opakovaně, den co den.
To se mu líbí. Hned si nový poznatek procvičil: „Rád tě vidím! Jsem šťastný, že tě vidím! Já tě vidím! Nejsem hluchý!“
To nás všechny rozesmálo, dokonce i Maria. Znovu si potřásáme rukama a domlouváme se, že přijdu zítra odpoledne. Do té doby: „Měj se mile, krokodýle.“
„A tak dále, gaviále.“
„Ty nech vést svým přesvědčením. Jestli ti přijedou na Bali přátelé ze Západu, pošli je ke mně na čtení z ruky – jsem teď moc prázdný v bance od té bomby. Jsem samouk. Jsem moc šťastný, že tě vidím, Liss!“
Já vás taky moc ráda vidím, Ketute!“

76

Bali je nevelký hinduistický ostrov uprostřed dva tisíce mil dlouhého indonéského souostroví, které hostí nejpočetnější muslimský národ na světě. Bali je proto podivným a úžasným místem
– dokonce by ani nemělo existovat, a přece je. Hinduizmus byl na ostrov importován z Indie přes Jávu. Indičtí obchodníci začali šířit své náboženství na východ ve 4. století našeho letopočtu. Jávští králové založili mocnou hinduistickou dynastii, z níž dnes nezbývá skoro nic s výjimkou impozantních zřícenin chrámu v Borobuduru. V16. století se oblastí přehnalo násilné islámské povstání a hindu-istická královská rodina, uctívající Sivu, unikla z Jávy na Bali při takzvaném madžapahitském exodu. Vysoce postavení lidé z Jávy s sebou na Bali vzali jen královské rodiny, jejich umělce a kněze –a tak není příliš velkým přeháněním, když lidé říkají, že všichni Balijci jsou potomky nějakého krále, umělce nebo kněze a že proto jsou všichni Balijci tak hrdí a nedostižní.

Jávští osadníci s sebou na Bali přivezli i hinduistický kastovní systém, přestože toto rozdělení zde nebylo nikdy vynucováno s takovou brutalitou jako kdysi v Indii. I tak mají Balijci velice složitou společenskou hierarchii (jen bráhmanů je tu pět různých druhů) a já bych určitě měla daleko víc štěstí při dekódování lidského genomu než při pokusech pochopit spletitý systém klanů který tu stále vzkvétá. (Rada skvělých esejů spisovatele Freda B. Eisemana popisuje tyto jemnosti do daleko větších a fundovanějších podrobností a právě z jeho výzkumů čerpám většinu obecných informací – nejen na tomto místě, ale v celé knize.) Pro naše účely postačí, řekneme-li, že každý Balijec je členem nějakého klanu, že každý ví, do kterého klanu patří, a že všichni také vědí, do kterého klanu patří ostatní. A pokud vás vykopnou z vašeho klanu, protože jste se dopustili nějakého závažného prohřešku, můžete klidně rovnou skočit do jícnu sopky, protože, na rovinu, máte stejné šance, jako kdybyste byli mrtví.

Balijská kultura představuje jeden z nejmetodičtějších systémů sociálních a náboženských organizací na světě, jakýsi včelí úl rolí, úloh a obřadů. Balijci jsou doslova uvězněni za propracovaným mřížovím zvyků. Tuto mříž vytvořila kombinace řady faktorů, ale v zásadě můžeme prohlásit, že na Bali došlo k aplikování bohatých rituálů tradičního hinduizmu na širokou společnost, která je založená na pěstování rýže a z nutnosti musí rozvíjet detailní veřejnou spolupráci. Terasy s rýží vyžadují také neuvěřitelné množství společné práce, údržby a schopností, a tak každá balijská vesnice má bandžar – občanskou organizaci, která na základě shody řídí politická, ekonomická, náboženská a zemědělská rozhodnutí celé vesnice. Na Bali je kolektiv daleko důležitější než jedinec, jinak by všichni pomřeli hlady.

Náboženské obřady se na Bali těší prvořadé důležitosti (nezapomeňte, že se jedná o ostrov se sedmi nepředvídatelnými vulkány – v takové situaci byste se taky modlili). Odhaduje se, že průměrná Balijka stráví třetinu času, kdy je vzhůru, přípravami na nějaký rituál, účastí na něm nebo úklidem po jeho skončení. Zdejší život je neustálým koloběhem obětí a rituálů. Musíte je provádět všechny, ve správném pořadí a s patřičnými úmysly, jinak narušíte rovnováhu celého vesmíru. Margaret Meadová kdysi psala o „neuvěřitelné zaneprázdněnosti“ Balijců, a měla pravdu – v balijském domě máte sotva čas na nějaké lenošení. Existují tu obřady, které je třeba provádět pětkrát denně, a další, jež je nutno vykonat jednou denně, jednou týdně, jednou měsíčně, jednou ročně, jednou za deset let, jednou za sto let a jednou za tisíc let. Všechna data a rituály organizují kněží a světci, kteří se řídí podle konzervativního systému tří kalendářů.

K životu každého Balijce se váže třináct různých hlavních ceremoniálů, všechny s vysoce organizovaným průběhem. Během života se dále provádějí spletité obřady duchovního usmíření, které mají za úkol ochránit duši před 108 (slovy sto osmi!) nectnostmi, mezi něž patří takové věci jako násilnosti, kradení, lenost a lhaní. Každé balijské dítě projde v pubertě významným rituálem,při němž mu jsou kvůli estetickému vylepšení obroušeny špičáky až k dásni. Za nejhorší vlastnosti jsou zde totiž považovány hrubost a divokost, a protože špičáky tady pokládají za připomínku krutější stránky naší povahy, je třeba se jich zbavit. V tak navzájem propletené společnosti je nebezpečné být krutý. Vražedné sklony jediného člověka by mohly zlikvidovat předivo spolupráce celé vesnice, a proto tím nejlepším, co vás na Bali může potkat, je být alus, což znamená „uhlazený“ nebo dokonce doslova „zkrášlený“. Na Bali je dobré být krásný, pro muže i pro ženy. Krása je uctívána. Krása představuje bezpečí. Děti se učí přistupovat ke všem těžkostem a nepohodlí se „zářící tváří“, se širokým úsměvem.

Bali jako celek je živnou půdou pro obrovskou a neviditelnou síť duchů, náznaků, cest a zvyků. Každý Balijec naprosto přesně ví, kde je jeho místo na této velké, nepostižitelné mapě. Stačí se podívat na ta čtyři jména, jež nosí prakticky všichni zdejší lidé – První, Druhý, Třetí a Čtvrtý. Už ta jim připomínají, kolikátí se narodili do své rodiny a kam patří. Jasnějšího sociálního zmapování byste nedosáhli ani se jmény Sever, Jih, Východ a Západ. Mario, můj nový italsko-indonéský přítel, mi řekl, že se cítí spokojený jedině tehdy, když se dokáže udržet – mentálně i duchovně – na průsečíku vodorovné a svislé linie, ve stavu naprosté rovnováhy. K tomu musí v každém okamžiku přesně znát svoji polohu, jak ve vztahu k božské podstatě, tak i ke své rodině zde na zemi. Ztratí-li rovnováhu, ztratí svou sílu.

Proto není nijak absurdní říct, že Balijci jsou celosvětoví mistři rovnováhy, lidé, pro něž je dokonalá vyrovnanost uměním, vědou i náboženstvím. Já, jakožto osoba, která se v tomto chaotickém světe vydala na cestu hledání rovnováhy, jsem jen doufala, že se v tomto směru od Balijců hodně přiučím. Čím víc ovšem vidím a čtu 0 této kultuře, tím víc si uvědomuju, jak daleko od bodu rovnováhy jsem spadla, alespoň z balijské perspektivy. Můj zvyk chodit po světě bez ohledu na fyzickou orientaci spolu s mým rozhodnutím vystoupit z manželství a rodiny, ze mě na Bali dělá něco nikoli nepodobného duchovi. Mně se takový život líbí, ale pro Balijce, který si sám sebe alespoň nepatrně váží, je to přímo noční můra. Když nevíte, kde jste a do kterého klanu patříte, jak můžete doufat, že dosáhnete vyrovnanosti?

Vzhledem k tomu všemu si nejsem jista, nakolik budu schopna začlenit balijský pohled na svět do svého pohledu, protože v daném okamžiku používám modernější a západní definici slova equilibrium (v současnosti je překládám jako „rovnou volnost“ neboli rovné šance spadnout kterýmkoli směrem, podle toho… nu však víte… zkrátka jak se všechno vyvrbí). Balijci nikdy nečekají, „jak se něco vyvrbí“. To je pro ně hrozná představa. Oni své životy organizují, aby se jim nemohly rozsypat pod rukama.

Když kráčíte na Bali po ulici a míjíte cizího člověka, první otázka, kterou vám položí, bude znít: „Kam jdete?“ Druhá: „Odkud jdete?“ Člověku ze Západu to může připadat jako dost dotěrný dotaz od úplného cizince, ale místní lidé se jen snaží nějak zorientovat a zařadit si vás na svou mapu. Když jim sdělíte, že nevíte, kam máte namířeno, nebo že se jen tak nazdařbůh procházíte, můžete do srdce svého nového balijského přítele zasít tíseň. Je daleko lepší, když si vyberete nějaké konkrétní místo – jakékoli – jen aby se všichni cítili lépe.

Třetí otázka, kterou vám téměř s jistotou každý Balijec položí, bude znít: „Jste vdaná? Jste ženat?“ Opět jde o dotaz po vaší pozici na společenském systému souřadnic. Potřebují to nutně vědět, aby se ujistili, že vedete spořádaný život. Opravdu chtějí, abyste odpověděli kladně. Je to pro ně obrovská úleva. Jste-li svobodní, raději to neříkejte tak otevřeně. A opravdu vám doporučuju, abyste se ani slovem nezmiňovali o případném rozvodu. Jen tím Balijcům způsobíte starosti. Vaše samota pro ně znamená jediné: že jste se nebezpečně odchýlili od své pozice. Pokud jste svobodná žena, cestujete po Bali a někdo se vás zeptá: „Jste vdaná?“, nejlepší možná odpověď zní: „Zatím ne.“ Jedná se o zdvořilý způsob, jak net „ne“, a přitom naznačit optimistický úmysl, že tuto nepatřičnost hodláte co nejdříve napravit.

I kdyby vám bylo osmdesát nebo jste byla lesbička, radikální feministka či jeptiška, případně osmdesátiletá lesbická radikálně feministická jeptiška, která se nikdy nevdala a neuvažuje o tom ani ve snuje tou nejzdvořilejší možnou odpovědí: „Zatím ne.“

77

Ráno mi Mario pomáhá s koupí bicyklu. Jako řádný téměř-Ital říká: „Znám jednoho chlapíka,“ a odvádí mě do obchodu svého bratrance, kde si za necelých padesát dolarů koupím hezké horské kolo, přilbu, zámek a košík. Teď už jsem ve svém novém městě Ubudu mobilní, nebo alespoň tak mobilní, jak mohu na těchto úzkých, klikatých, špatně udržovaných silnicích, přeplněných motorkami, náklaďáky a autobusy plnými turistů být.

Odpoledne jedu na kole do Ketutovy vesnice, abych poprvé strávila nějaký čas se svým šamanem, i když vlastně zatím nevím, co budeme dělat. Abych se přiznala, vůbec to netuším. Lekce angličtiny? Lekce meditace? Staré dobré vysedávání na verandě? Nevím, co pro mne Ketut plánuje, ale jsem ráda, že jsem byla pozvána do jeho života.

Když dorážím na místo, má zrovna hosty. Malou rodinu venkovských Balijců, kteří za Ketutem přijeli, aby ho požádali o pomoc pro svou roční dcerku. Ubohému děťátku se prořezávají zuby a celé noci propláče. Otec je pohledný mladík v sarongu a má svalnatá lýtka jako socha sovětského válečného hrdiny. Hezká a ostýchavá matka na mě hledí zpod svých nesměle přimhouřených víček. Dávají Ketutovi za jeho služby 2000 rupií, tedy asi 25 centů, které vložili do ručně vyrobeného košíku z palmových listů, jen o málo většího než hotelový popelník. Je v něm jeden květ spolu s penězi a několika zrnky rýže. (Jejich chudoba z nich činí přímý protiklad bohatší rodiny z hlavního města Denpesaru, která přijede ke Ketutovi později odpoledne a jejíž matka přináší na hlavě trojvrstevný koš naplněný ovocem, květy a pečenou kachnou –jedná se o tak velkolepou a úžasnou pokrývku hlavy, že by se před ní zahanbeně sklonila i Carmen Mirandová.)

Ketut se v jejich přítomnosti chová uvolněně a vlídně. Naslouchá, jak rodiče vysvětlují potíže dítěte. Pak se začne hrabat v malém kufru na verandě a vytáhne odtud starobylou knihu popsanou balij-ským sanskrtem. Listuje v ní jako učenec a hledá vhodnoukombinaci slov, která mu bude vyhovovat. Přitom se celou dobu baví a směje s mladými rodiči. Pak vytrhne ze zápisníku čistou stránku s obrázkem žabáka Kermita a píše na ni něco, o čem mi sdělí, že je to „recept“ pro tu holčičku. Podle jeho diagnózy dítě trápí kromě tělesných potíží se zoubky i jeden menší démon. Ohledně zubů radí rodičům, aby dítěti jednoduše potírali dásně vymačkanou šťávou z červených cibulí. K utišení démona je třeba, aby obětovali malé zabité kuře a malé prase spolu s kouskem koláče, smíchaného se zvláštními bylinkami, jež bude jejich babička bezpochyby mít na své zahrádce s léčivkami. (Toto jídlo nebude promrháno – po obřadu obětováníbalijské rodiny vždy smějí svoje dary bohům sníst, protože oběť je spíš metafyzická než doslovná. Podle názoru Balijců si bůh bere to, co mu patří – gesto, zatímco člověk si bere, co je zase jeho – samo jídlo.)

Po sepsání receptu se k nám Ketut obrátí zády, naplní misku vodou a zalká nad ní působivou, tiše mrazivou mantru. Pak požehná dítěti vodou, jíž právě dodal posvátnou moc. Už ve věku jednoho roku to dítě ví, jak má po balijsku přijmout svaté požehnání. Matka je drží a holčička vztáhne své buclaté ručičky, usrkne poprvé, usrkne podruhé a trochu si stříkne na hlavu – bezchybně provedený rituál. Vůbec se toho bezzubého muže, který ji zaříkává, nebojí. Pak Ketut vezme zbytek vody, vlije ji do malého igelitového sáčku, zaváže jej a podá rodičům pro pozdější použití. Matka si jej při odchodu odnáší – vypadá to, jako kdyby právě vyhrála zlatou rybičku na veřejném trhu, jen si ji zapomněla vzít.

Ketut Lijer věnoval této rodině zhruba čtyřicet minut soustředěné pozornosti za odměnu přibližně dvaceti pěti centů. Kdyby neměli vůbec žádné peníze, udělal by totéž – taková je povinnost léčitele. Nikoho nesmí odmítnout, jinak by mu bohové uměni a moc léčit odňali. Ketut přijímá denně asi deset takových návštěv: Balijce, kteří potřebují poradit v posvátné nebo lékařské záležitosti. Ve vysoce příznivém dnu, kdy všichni chtějí zvláštní požehnání, k němu může zavítat až stovka návštěvníků.

„Neunavuje vás to?“
„Ale tohle moje práce,“ odpovídá. „To moje hobby – šamanství.“ Během odpoledne se objevuje ještě několik návštěv, ale nějaký čas

trávíme s Ketutem o samotě na jeho verandě. Cítím se s ním tak dobře a uvolněně jako se svým dědečkem. Dává mi první lekci v balijském meditování. Říká mi, že existuje mnoho způsobů, jak najít boha, ale většina z nich je pro lidi ze Západu příliš obtížná, a proto mě naučí jednoduchou meditaci, která v podstatě spočívá v tom, že člověk tiše sedí a usmívá se. To se mi strašně líbí. Ketut se směje, dokonce když mě ji učí. Sedět a usmívat se. Dokonalé.

„Ty učila jógu v Indii, Liss?“ ptá se.
„Ano, Ketute.“
„Ty můžeš dělat jógu,“ tvrdí, „ale jóga moc těžká.“ V tomto

okamžiku se zkroutí do křečovité polohy lotosu a svraští tvář do komického výrazu, jako kdyby měl zácpu. Pak se opětuvolní, směje se a ptá se: „Proč oni při józe vypadají pořád tolik vážně? Když ty děláš tak smutný kamenný obličeje, vyděsíš dobrou energii. K meditaci musíš jenom usmívat. Usmívat se tváří i myslí, a přijde k tobě dobrá energie a očistí špinavé energie. Usmívej i v játrech. Cvič to dnes v noci v hotelu. Nespěchej, nezkoušej moc usilovně. Příliš vážně, a bude ti špatně. Můžeš přivolat dobrou energii úsměvem. To dneska všechno. Měj se mile, krokodýle. Přijď zase zítra. Jsem moc šťastný, že tě vidím, Liss. Nech vést svým přesvědčením. Jestli ti přijedou na Bali přátelé ze Západu, pošli je ke mně na čtení z ruky – jsem teď moc prázdný v bance od té bomby.“

78

Zde je životní příběh Ketuta Lijera, jak mi jej sám vyprávěl: „Už devátá generace v mé rodině šamani. Otec, dědeček, pradědeček, všichni šamani. Všichni chtěli, abych já taky šaman, protože viděli, že ve mně světlo. Viděli, že já mám krásný a mám inteligentní. Ale já nechci být šaman. Moc studia! Moc informace! A já nevěřím na šamana! Chci být malíř! Chci být umělec! Mám s tím dobrý talent.

Když já ještě mladík, potkal Američana, moc bohatého, on možná dokonce z New Yorku jako ty. Jemu líbí moje obrazy. On chce ode mě koupit veliký obraz, možná i metr veliký, za spoustu peněz. Pak já dost peněz, abych bohatý. A takjá pro něj začínám malovat ten obraz. Každý den malovat, malovat, malovat. I v noci malovat. Tehdy, to všechno dávno, žádné elektrické žárovky jako dnes, takže já mám lampu. Olejovou lampu, ano? Pumpovací lampu, ty musíš pumpovat, aby byl olej. A já pořád maluju v noci s olejovou lampou.

Jednu noc olejová lampa tmavá, a tak já pumpuju, pumpuju, pumpuju a ona bouchne! Hoří ruka! Já jdu na měsíc do nemocnice, popálená ruka, pak do ní infekce. Infekce jde až k mému srdci. Doktor říká, já musím do Singapuru, aby oni mi ruku uřízli. To nemám líbit. Ale doktor říká, já rozhodně musím do Singapuru na operaci, kde mi uříznou ruku. Já říkám doktorovi – nejdřív jdu domů do své vesnice.

Tu noc ve vesnici já měl sen. Otec, dědeček, pradědeček – oni všichni v tom snu přišli do mého domu a řekli, jak já si uzdravit popálenou paži. Řekli, jak udělat šťávu ze šafránu a santálového dřeva. Tu šťávu dát na spáleninu. Pak udělat prášek ze šafránu a santálového dřeva. Vetřít prášek do popáleniny. Řekli mi, já to musím udělat, abych já nepřišel o ruku. Ten sen tak skutečný, jako dům kolem mě, a oni všichni spolu.

Vzbudím se. Nevím, co dělat, protože sny někdy jen žertují, ano? Ale já vrátím zpátky domů a dám na ruku šťávu ze šafránu a santálového dřeva. A pak i ten prášek. V mojí ruce moc infekce, hodně bolí, dělá veliký otok. Ale po šťávě a prášku ona stává moc chladná. Moc studená. Já začínám cítit líp. Za deset dní má paže dobrá. Uzdravená.

Proto já začal věřit. Teď mám taky sen, s otcem, dědečkem, pradědečkem. Říkají mi, já musím být šaman. Má duše, já ji musím dát Bohu. Proto já musím šest dní držet píst, rozumíš? Žádné jídlo, žádná voda. Nic k pití. Žádná snídaně. Není jednoduché. Já od pístu taková žízeň, já jdu ráno před sluncem na rýžová pole. Sedím na poli s otevřeným ústem a beru vodu ze vzduchu. Jak vy říkáte vodě ve vzduchu ráno na rýžovém poli? Rosa? Ano. Rosa. Šest dní já jím jen rosu. Žádné jiné jídlo, jen rosu. Pátý den já v bezvědomí. Vidím všude žlutou barvu. Ne, ne žlutou –

ZLATOU. Vidím všude zlatou barvu, i uvnitř. Moc šťastný. Už rozumím. Ta zlatá barva je bůh, i ve mně. Stejná věc, která je bůh, je stejná věc ve mně. Stejná – stejná.

Tak já musím být šaman. Musím učit z léčivých knih od pradědečka. Ty knihy ne na papíře, ale na palmových listech. Říká jim palmyry. Tohle balijská lékařská učebnice. Já musím učit všechny různé rostliny na Bali. Není jednoduché. Jedno po druhém já učím všechno. Učím postarat o lidi, co mnoho potíží. Jeden problém, když někdo nemocný v těle. Na taková nemoc pomáhají byliny. Jiný problém, když nemocná rodina, když rodina pořád bojuje. Na to já pomáhám harmonií, já maluju zvláštní kouzelný obrázek a taky slova, mluvení. Dáš do domu kouzelný obrázek, už ne boje. Někdy lidi nemocní z lásky, oni nenajdou správného druha. To stejný problém pro Balijce i lidi od Západu, vždycky hodně potíží s láskou a jak najít druha. Lásku já léčím mantrou a kouzelným obrázkem, který přivede lásku. Já taky učím černou magii, abyjá pomohl lidem, když na nich špatná černá kouzla. Moje kouzelné obrázky, když ty dáš do svůj dům, přivedou dobrou energii.

Mně pořád líbí být umělec. Rád dělám obrazy, když u mě čas, a prodám je do galerie. Moje obrazy pořád stejný obraz – když Bali byl ráj, možná před tisíc roků. Obrazy džungle, zvířat, žen s… jak je to slovo? Prso. Zeny s prsem. Pro mě těžké najít čas, protože já šaman, ale já musím být šaman. To moje práce. To moje hobby. Já musím pomáhat lidem, jinak na mě bůh rozzlobí. Někdy musím pomáhat u porodu, dělat obřad pro mrtvého, obřad při růst zubů nebo svatba. Někdy já vzbudím, tři hodiny ráno, maluju u elektrické žárovky – to teď jediný čas, kdy můžu dělat obrazy. Mám líbit klid tu hodinu, on dobrý pro malování obrazů.

Já dělám opravdová kouzla, nedělám žerty. Vždycky řeknu pravdu, i špatnou zprávu. Musím v životě vždycky dobrý charakter, jinak budu v pekle. Mluvím balijsky, indonésky, trochu japonsky, trochu anglicky, trochu holandsky. Během války tady plno Japonců. Pro mě ne tak špatné – já čtu dlaně Japoncům, chovám přátelsky. Před válkou tady hodně Holanďanů. Teď tu spousta lidí od Západu, všichni mluví anglicky. Moje holandština je – jak se to řekne? Toslovo, které tys mě učila včera? Zrezivělý? Ano – zrezivělý. Má holandština je zrezivělá. Ha!

Já na Bali ve čtvrté kastě, to moc nízká kasta, jako zemědělec Ale vidím, mnoho lidí v první kastě ne tak chytrý jakojá. Moje jméno je Ketut Lijer. Jméno Lijer mi dal dědeček, když já malý chlapec. Ono znamená jasné světlo‘. To jsem já.“

79

Tady na Bali jsem tak volná, až je to absurdní. Jediné, co musím každý den udělat, je na několik hodin odpoledne navštívit Ketuta Lijera, což vůbec není nepříjemná povinnost. Zbytek dne uběhne různými nenucenými způsoby. Každé ráno hodinu medituji za pomoci technik, kterým mě naučila má guru, a každý večer zase hodinu medituji tak, jak mi řekl Ketut („tiše sedět a usmívat se“). Mezitím se procházím, jezdím na kole a občas hovořím s lidmi a obědvám. Našla jsem tu ve městě tichou knihovnu, zařídila si průkazku a nádherné, šťavnaté porce svého života trávím četbou na zahradě. Po náročnosti života v ášramu, a dokonce i po deka-dentním úkolu projíždět Itálii a cpát se vším, co je v dohledu, jde o novou a radikálně klidnou epizodu. Mám tolik volného času, že byste ho mohli vážit na tuny.

Kdykoli odcházím z hotelu, Mario a ostatní zaměstnanci v recepci se mě ptají, kam jdu, a při každém návratu zase chtějí vědět, kde jsem byla. Úplně vidím, jak si v zásuvce u stolu uchovávají mapy svých blízkých s drobnými značkami, kde se kdo v daném okamžiku nachází, jen aby se ujistili, že je ve včelím úle všechno v pořádku.

Večer vyjíždím na kole vysoko do hor na rýžové terasy severně od Ubudu, odkud jsou nádherné, zelené výhledy. Vidím, jak se ve stojaté vodě na rýžových polích odrážejí růžová oblaka, jako kdyby tu měli dvě oblohy – jednu na nebi, určenou pro bohy, a druhou tady dole ve vlhkém bahně, určenou pro smrtelníky. Jednou jsem vyjela k rezervaci volavek se zdráhavou vítací cedulí („Dobře, tady semůžete podívat na volavky“), ale toho dne tu žádné volavky nebyly, jen kachny, a tak jsem je nějakou dobu sledovala a potom odjela do další vesnice. Cestou jsem míjela muže, ženy, děti, slepice a psy, kteří měli všichni svým způsobem plno práce, ale nikdo z nich nebyl tak zaneprázdněný, aby se nemohl na chvíli zastavit a pozdravit mě.

Před pár dny jsem nad jedním nádherným zalesněným vrchem spatřila nápis: „Umělecký dům k pronajmutí, s kuchyní“. Díky štědrosti vesmíru tak o tři dny později bydlím tady. Mario mi pomohl s přestěhováním a všichni jeho přátelé z hotelu mě vyprovázeli se slzami v očích.

Můj nový domov leží na poklidné cestě a ze všech stran ho obklopují rýžová pole. Jde o malou chaloupku mezi zdmi porostlými břečťanem. Vlastní ji jedna Angličanka, ale ta je přes léto v Londýně, a tak jsem vklouzla do jejího domu a dočasně ji na tomto zázračném místě nahradila. Je tu světle červená kuchyně, rybníček plný zlatých rybek, mramorová terasa, venkovní sprcha vydlážděná lesklou mozaikou a vždycky, když si myju hlavu, mohu sledovat hnízdící volavky na palmách. Skutečně kouzelnou zahrádkou vedou malé, tajné stezky. Do domu dochází zahradník, a tak jediné, co musím dělat, je dívat se na květiny. Neznám jméno ani jedné z těchto výjimečných tropických rostlin, a proto si vymýšlím vlastní. A proč taky ne? Je to přece můj Eden, nebo ne? Zanedlouho jsem už pro všechny rostliny vymyslela nové přezdívky – narcisový strom, kapustová palma, šatečník plesový, spi-rálník chlubivý, špičkovnice nebo melancholiána, a velkolepou růžovou orchidej jsem pokřtila „První dětský dotek“. Množství čisté krásy, které tu člověk nachází, je stěží uvěřitelné. Rovnou z okna ložnice mohu trhat ze stromů papáju a banány. Žije tu i kocour, který mi dává každý den najevo ohromnou lásku a příchylnost asi půl hodiny předtím, než dostane nažrat, a zbytek dne tráví šíleným mňoukáním, jako kdyby ho trápily vzpomínky na válku ve Vietnamu. Kupodivu mi to nevadí. V tyto dny mi nevadí nic. Nedokážu si vzpomenout na nespokojenost, ani si ji neumím představit.

Také se tu nořím do úžasného světa zvuků. Večer vyhrává orchestr cvrčků s basovým sborem žab. Uprostřed noci vyjí psi svůj žal nad tím, jak jim nikdo nerozumí. Před svítáním zase oznamují všichni kohouti v okolí, jak je skvělé býti kohoutem. („Myjsme KOHOUTI!“ ječí. „Jenom my jsme tady KOHOUTI!“) Každé ráno se odehrává soutěž o nejlepší tropickou ptačí píseň a o vítězství se vždycky dělí přinejmenším deset soutěžících. Po východu slunce se všechno utiší a do práce se pouštějí motýli. Celý dům porůstají popínavé rostliny – mám pocit, že domeček každým dnem docela zmizí v listoví, já zmizím s ním a stane se ze mě rostlina v džungli. Nájem je tu menší, než kolik jsem každý týden platívala v New Yorku za taxíky.

Anglické slovo pro ráj, tedy paradise, mimochodem pochází z perštiny a doslova znamená „zahrada obehnaná zdí“.

80

Nyní musím upřímně přiznat, že mi trvalo pouhá tři odpolední studia v místní knihovně, než jsem zjistila, že mé původní představy o balijském ráji jsou tak trochu mylné. Od své prvnínávštěvy na Bali jsem všem tvrdila, že tento malý ostrov je jedinou skutečnou utopií na světě, místem, které po všechny časy zná pouze mír, rovnováhu a harmonii. Dokonalý Eden s dějinami bez násilí a krveprolití. Netuším, kde jsem na to přišla, ale věřila jsem tomu naplno a upřímně.

„Dokonce i policisté nosí ve vlasech květiny,“ říkala jsem, jako kdyby to něco dokazovalo.
Ve skutečnosti se ovšem ukázalo, že Bali má za sebou úplně stejnou historii plnou násilí a útlaku jako kterékoli jiné místo na zemi, kde kdy žily lidské bytosti. Když sem v 16. století emigrovali jávští králové, v zásadě tu ustanovili feudální kolonii se striktním systémem kast, který se – jako všechny pořádné kastovní systémy – nijak zvlášť nezatěžoval ohleduplností vůči těm nejníže postaveným. Ekonomika raného Bali byla poháněná lukrativním obchodem s otroky (v němž místní lidé Evropany nejen předběhli, ale také u něj o dost déle vydrželi). Na ostrově neustále zuřily války, během nichž soupeřící králové podnikali útoky (včetně masových znásilnění a vražd) na své sousedy. Až do konce 19. století měli Balijci mezi obchodníky a námořníky pověst krutých bojovníků. (Slovo amok je balijského původu a popisuje způsob boje, kdy člověka znenadání popadne běs a zuřivě se vrhne proti svým nepřátelům v sebevražedném a krvavém boji na život a na smrt –Evropany tento zvyk upřímně vyděsil.) S armádou 30 000 disciplinovaných mužů Balijci porazili holandské útočníky v roce 1848, 1849 a do třetice všeho dobrého ještě i v roce 1850. Nakonec podlehli Holanďanům teprve poté, co balijští králové s vidinou moci a budoucích obchodů zradili jeden druhého a spolčili se s nepřítelem. Když se tedy dnes díváme na historiiostrova a sníme o pozemském ráji, dopouštíme se podstatného zkreslení skutečnosti. Tito lidé rozhodně nestrávili posledních tisíc let tím, že by jen tak posedávali, usmívali se a prozpěvovali si veselé písničky.
Ve dvacátých a třicátých letech 20. století, když Bali objevila elitní třída západních cestovatelů, byla ovšem tato krveprolití ignorována a nově příchozí se shodli na tom, že se jedná vskutku o „Ostrov bohů“, kde „je každý umělec“ a kde lidé žijí v nezkaženém stavu blaženství. Tato fantazie má tuhý kořínek, takže jí většina návštěvníků Bali (včetně mě při mé první cestě sem) stále věří. Ve třicátých letech německý fotograf Georg Krauser po návštěvě Bali prohlásil: „Rozzlobil jsem se na Boha, protože jsem se nenarodil jako Balijec.“ Přilákáni zprávami o nadpozemské kráse a vznešenosti tohoto ostrova sem přijížděli ti nejslavnější lidé –umělci jako Walter Spies, spisovatelé jako Noél Coward, tanečnice jako Claire Holtová, herci jako Charlie Chaplin i učenci jako Margaret Meadová (která přes všechna obnažená ňadra ostrova-nek moudře a pravdivě popsala balijskou společnost jako viktoriánsky upjatou: „V celé kultuře se nevyskytuje ani gram volného libida.“).
Selanka skončila ve čtyřicátých letech, když propukla světová válka. Indonésii obsadili Japonci a blažení emigranti museli ze svých balijských zahrad s krásným služebnictvem urychleně utéct. V zápase o nezávislost Indonésie, který následoval po válce, bylo Bali stejně rozdělené a násilné jako zbytek celého souostroví, takže v padesátých letech (jak uvádí studie s názvem Bali: vymyšlený ráj), pokud si nějaký člověk ze Západu vůbec troufl navštívit Bali, udělal dobře, pokud spal s nabitou pistolí pod polštářem. V šedesátých letech změnil zápas o moc celou Indonésii ve válečné pole mezi nacionalisty a komunisty. Po pokusu o státní převrat v Jakartě roku 1965 bylyna Bali vyslány vojenské jednotky nacionalistů se seznamem obyvatelpodezřelých ze sympatií ke komunistům. Přibližně během týdne se nacionalistické síly s pomocí místní policie a představitelů vesnicprovraždily všemi oblastmi ostrova. Po tomto zabijáčkem řádění skončilo v balijských řekách na 100 000 těl obětí.
K oživení snu o legendárním Edenu došlo ke konci šedesátých let, když se indonéská vláda rozhodla učinit z Bali opět mezinárodní turistické středisko pod hlavičkou „Ostrova bohů“ a spustila ohromně úspěšnou reklamní kampaň. Turisté, kteří se nechalipřilákat zpátky na Bali, byli nesmírně velkorysí (koneckonců, nešlo o Fort Lauderdale) a jejich pozornost byla nasměrována k uměleckým a náboženským krásám balijské kultury. Temnější období dějin se odsunula do pozadí. A tam také zůstala až dodnes.
Když jsem si o tom četla v místní knihovně, cítila jsem se trochu zmateně. Počkat – proč jsem se znovu vrátila na Bali? Abych hledala rovnováhu mezi pozemským potěšením a spirituální oddaností, že ano? Je to tedy opravdu správné místo pro takové hledání? Opravdu Balijci žijí v mírumilovné rovnováze víc než kdo jiný na celém světě? Chci říct, že tak sice vypadají – se vším tím tancováním, modlením, hodováním, krásou a úsměvy – ale já vlastně netuším, co se odehrává pod tímto pozlátkem. Policisté opravdu nosí za uchem květiny, ale po celém Bali zároveň jen kvete korupce, stejně jako ve zbytku Indonésie (jak jsem nedávno zjistila z první ruky, když jsem předala jednomu muži v uniformě obálku s několika sty dolary, aby mi ilegálně prodloužil vízum a já mohla zůstat opravdu čtyři měsíce). Balijci doslova žijí ze svého obrazu nejklidnějších, zbožných a umělecky nejnadanějších lidí na světě, ale kolik z toho je pravda a co jen ekonomická kalkulace? Kolik se může cizinec jako já dozvědět o skrytém napětí, které se schovává za jejich „zářícími tvářemi“? Je to stejné jako kdekoli jinde – když se na obraz podíváte z bezprostřední blízkosti, všechny pevné linky se začnou rozpouštět v neurčitou masu rozmazaných tahů štětcem a slévajících se skvrn.
Zatím mohu s jistotou říci jen to, že miluji svůj pronajatý dům a že se ke mně všichni zdejší lidé bez výjimky chovají s nesmírnou laskavostí. Jejich umění a obřady považuji za krásné a posilující a oni si zřejmě myslí totéž. Takovou mám zkušenost z místa, které je pravděpodobně podstatně složitější, než kdy pochopím. Ať uz ale Balijci činí pro uchování své rovnováhy (a získáníobživy) cokoli, je to čistě jejich věc. Já jsem tu proto, abych pracovala na vlastni rovnováze, a tento ostrov se mi k tomu, přinejmenším prozatím, zdá být velice vhodným prostředím.

81

N evím, kolik je Ketutovi. Ptala jsem se ho, ale není si jistý. Mám pocit, že si pamatuju, jak při mé minulé návštěvě přede dvěma lety tlumočnice říkala, že mu je osmdesát. Ale Mario se ho nedávno ptal a Ketut odpověděl: „Možná šedesát pět, já nevím to jistě.“ Když jsem se ho ptala, kterého roku se narodil, řekl, že si na svůj porod nepamatuje. Vím, že když během druhé světové války okupovali Bali Japonci, byl už dospělý, což by mohlo znamenat, že je mu kolem osmdesáti. Když mi ale vyprávěl příběh o tom, jak si jako mladík popálil ruku, a já se ptala, ve kterém roce se to stalo, odpověděl: „Nevím. Možná 1920.“ Jestli mu ale bylo v roce 1920 kolem dvaceti, jak starý je teď? Sto pět? Takže závěrem můžeme odhadnout, že je mu něco mezi šedesáti a sto pěti lety.

Také jsem si všimla, že jeho odhad vlastního věku se mění den ode dne, podle toho, jak se cítí. Když je opravdu hodně unavený, povzdechne si a řekne: „Dneska já možná pětaosmdesát,“ ale když si připadá čilejší, konstatuje: „Myslím, že já dnes šedesát.“ Možná je to stejně dobrý způsob udávání věku jako kterýkoli jiný – jak staří se dnes cítíte} Na čem jiném vlastně ve skutečnosti záleží? Stejně se ale na to pořád snažím přijít. Jednoho dne jsem se s notnou dávkou naivity zeptala: „Ketute – kdy máte narozeniny?“

„Čtvrtek,“ odvětil bez váhání. „Tenhle čtvrtek?“
„Ne. Ne tenhle čtvrtek. Prostě čtvrtek.“
To je dobrý začátek… ale copak nezjistím víc než tohle? Čtvrtek ve

kterém měsíci? Kterého roku? Těžko říct. Den v týdnu, který jste se narodili, je v každém případě na Bali důležitější než rok, což je také důvod, proč mi Ketut, ačkoli neví, kolikje mu let,byl schopen říct, že božským patronem dětí narozených ve čtvrtek je SivaNičitel a že ten den má dva doprovodné zvířecí duchy: lva a tygra. Oficiálním stromem čtvrtečních dětí je banyán. Ptákem je bažant. Osoba narozená ve čtvrtek vždy hovoří jako první, skáče ostatním do řeči, může být trochu agresivní, často bývá pohledná (Ketutovými slovy „hezoun nebo hezounka“), ale má celkově slušný charakter, vynikající paměť a touhu pomáhat ostatním lidem.

Když ke Ketutovi přicházejí balijští pacienti s vážnými zdravotními, finančními nebo mezilidskými problémy,vždycky se jich ptá, který den v týdnu se narodili, aby mohl sestavit správné modlitby a léky. Protože někdy, říká Ketut, „lidi nemocní v den narození“ a potřebují menší astrologickou úpravu, aby znovu nalezli svou rovnováhu. Onehdy přinesla jedna místní rodina Ketutovi svého nejmladšího syna. Chlapci mohly být tak čtyři roky. Zeptala jsem se, v čem je problém, a Ketut tlumočil, že rodina si dělá starosti s „potíže, jak ten chlapec agresivní. Ten kluk neposlouchá příkazy Spatné chování. Nedává pozornost. Všichni doma z něj unavení. Chlapec taky někdy závratě.“

Ketut se zeptal rodičů, jestli si může na okamžik dítě pochovat. Posadili mu syna na klín a chlapec se uvolněně a beze strachu opřel o šamanovu hruď. Ketut ho něžně držel, položil mu dlaň na čelo a zavřel oči. Pak přesunul dlaň na hošíkovo břicho a opět zavřel oči. Po celou dobu se usmíval a tiše na chlapce hovořil. Vyšetření zakrátko skončilo. Ketut podal dítě zpátky rodičům a rodina zanedlouho odešla s receptem a posvěcenou vodou. Ketut mi pak řekl, že se ptal rodičů na okolnosti chlapcova narození a zjistil, že se dítě narodilo pod špatnou hvězdou a v sobotu – den, který obsahuje prvky potenciálně zlých duchů, jako jsou duchové krávy, sovy, kohouta (ten v chlapci vyvolává vyšší bojovnost) a loutky (ten způsobuje jeho závratě). Ale všechno nevypadalo tak černě. Díky narození v sobotu jsou v chlapcově těle přítomni i duchové duhy a motýla, a ty lze posílit. Je třeba přinést řadu obětí a dítě bude uvedeno do rovnováhy.

„Proč jste držel ruku na jeho čele a břiše?“ ptala jsem se. „Kontroloval jste, jestli nemá horečku?“
„Já kontroloval jeho mozek,“ odpověděl Ketut. „Aby já viděl, jestli u něj v mysli zlí duchové.“
„Jací zlí duchové?“
„Liss,“ řekl. „Já Balijec. Já věřím na černou magii. Já věřím, zlí duchové vycházejí z řek a škodí lidem.“
„Byl ten chlapec posedlý zlými duchy?“
„Ne. On jenom nemocný ve dnu narození. Jeho rodina udělá oběť. Všechno bude v pořádku. A ty, Liss? Ty cvičíš balijskou meditaci každou noc? Udržuješ mysl a srdce v čistotě?“
„Každý večer,“ ujistila jsem ho. „Ty učíš usmívat iv játrech?“
„I v játrech, Ketute. Moje játra se široce usmívají.“
„Dobře. Ten úsměv z tebe udělá krásná žena. Dá sílu být velice krásná. Ty můžeš použít tu sílu – krásnou sílu! – aby ty získala v životě to, co chceš.“
„Krásná síla!“ zopakovala jsem ten výraz. Moc se mi líbil. Jako balijská meditace. „Já chci krásnou sílu!“
„Ty pořád cvičíš taky indickou meditaci?“
„Každé ráno.“
„Dobře. Nezapomeň jógu. Dobrá pro tebe. Dobré, že ty cvičíš oba způsoby meditace – po indicky i po balijsky. Ony různé, ale stejně dobré. Stejné – stejné. Myslím na náboženství, většina je stejná – stejná.“
„Každý si to nemyslí, Ketute. Někteří lidé se rádi hádají o Bohu.“
„Není nutné,“ odpověděl. „Já mám dobrý nápad, když ty setkáš s nějakou osobou od jiné náboženství a on chce hádat o bohu. Můj nápad, ty posloucháš všechno, co on o bohu povídá. Nikdy s ním nehádej o bohu. Nejlepší říkat: Já myslím to taky.‘ Pak ty jdeš domů a modlíš, co chceš. To můj nápad pro lidi, aby klid v náboženství.“
Všimla jsem si, že Ketut neustále drží pozvednutou bradu a nepatrně zakloněnou hlavu, takže vypadá tázavě a současně elegantně. Jako zvědavý starý král hledí na svět přes svůj nos. Má lesklou, zlatavě hnědou pleť. Je skoro úplně holohlavý, ale vyrovnává to výjimečně hustým trčícím obočím, které vypadá, jako kdyby se od jeho těla chtělo osamostatnit. Až na chybějící zuby a pravou paži s jizvami po popáleninách se zdá naprosto zdravý. Vyprávěl mi, že v mládí tančil při chrámových obřadech a že tehdy býval krásný. Věřím mu. Jí pouze jednou denně – typicky prostý balijský pokrm sestávající z rýže smíchané buď s kachním, nebo rybím masem. Každý den si rád vypije jeden šálek kávy s cukrem, většinou prostě proto, aby nějak oslavil skutečnost, že si může dovolit kávu a cukr. I vy byste se na takové dietě dokázali snadno dožít sto pěti let. Říká, že udržuje tělo při síle tím, že každý večer před spánkem medituje a natahuje do svého nitra vesmírnou energii. Podle něj není lidské tělo tvořeno ničím jiným než pěti prvky všeho stvoření – vodou (ápa), ohněm (aggi), větrem (vájó), oblohou (akása) a zemí {pathaví) – a jediné, co člověk musí učinit, je soustředit se na tuto skutečnost během meditace: pak získává energii ze všech těchto zdrojů a zůstává silný. Vzápětí ukázal, že má občas velice dobrý cit pro jazyk, když řekl: „Mikrokosmos se stane makro-kosmem. Ty – mikrokosmos – staneš stejná jako vesmír – makro-kosmos.“
Dnes měl plno práce se spoustou balijských pacientů, kteří postávali na dvoře a všichni drželi v náručí děti a peníze. Byli tu zemědělci i obchodníci, otcové i babičky, rodiče s dětmi, které neudržely v žaludku žádnou potravu, i starci, sužovaní kletbami černé magie, mladíci, zmítaní agresí a chtíčem, mladé ženy, které hledaly partnera, i trpící děti, jež si stěžovaly na vyrážku. Všichni přišli o rovnováhu a potřebovali ji znovu získat.
Nálada na Ketutově dvoře je ale vždy zosobněním dokonalé trpělivosti. Někdy tu lidé musejí čekat tři hodiny, než se jim šaman bude moci věnovat, ale nikdy ani neobrátí oči v sloup, ani nezačnou nervózně poklepávat nohou. Pozoruhodné je, jak tohle dlouhé čekání snášejí děti – opírají se o své krásné matky a k ukrácení času si hrají s vlastními prsty. Vždycky mě pobaví, když zjistím, že tyto neuvěřitelně klidné děti sem jejich rodiče přivedli proto, že je považují za „příliš zlobivé“, a chtějí pro ně nějaký lék. Tahle holčička? Ta tříletá holčička, která několik hodin tiše seděla na slunci, aniž by si postěžovala, bez hračky a bez občerstvení? Ta že je zlobivá! Přeju si, abych jim mohla říct: „Lidi – jestli chcete vidět, jak vypadá zlobivé dítě, pojeďte se mnou do Ameriky. Tam vám ukážu děti, které vás přimějí uvěřit, že dávat dítěti psychofarmaka na uklidnění není vždycky tak špatný nápad.“ Prostě tu ale u dětí maji jiná měřítka dobrého chování.
Ketut je ke svým pacientům laskavý, přijímá jednoho po druhém, zdánlivě lhostejný k běhu času, a věnuje všem potřebnou pozornost bez ohledu na to, kdo je další v řadě. Dnes měl tolik práce, že se dokonce ani nedostal k tomu, aby si snědl oběd, místo toho zůstal na verandě, zavázán svou úctou k bohu a ke svým předkům, a seděl tu po celé hodiny, dokud všem nepomohl. Večer vypadal unaveně jako polní chirurg za občanské války. Jeho posledním pacientem toho dne byl Balijec středního věku, který si stěžoval, že se už týdny nevyspal – říkal, že ho pronásleduje noční můra, v níž se „topí ve dvou řekách najednou“.
Až do toho večera jsem si nebyla tak úplně jista, jakou mám vlastně v Ketutově životě úlohu. Každý den jsem se ho ptala, jestli mě tu opravdu chce mít, a on pořád trval na tom, že opět musím přijet. Cítila jsem se provinile, že ho okrádám o tolik času, ale vždycky vypadal zklamaně, když jsem k večeru odjížděla. Vlastně ho ani vůbec neučím anglicky. Tu angličtinu, které se naučil někdy před mnoha desetiletími, má zabetonovanou v hlavě a nezbývá příliš velký prostor na opravy nebo nová slovíčka. Jediné, co jsem dokázala, bylo, že už mě nezdraví „rád tě poznávám“, nýbrž „rád tě vidím“.
Dnes, když odjel poslední pacient a vyčerpaný Ketut vypadal pod tíhou své služby obzvlášť staře, zeptala jsem se ho, jestli mám odejít a dopřát mu trochu soukromí. Odpověděl: „Já vždycky mám čas na tebe.“ Pak mě požádal, abych mu vyprávěla něco o Indii, Americe, Itálii a své rodině. Tehdy jsem si uvědomila, že nejsem Ketutova učitelka angličtiny ani jeho teologická žákyně, ale že představuji to nejjednodušší a nejprostší potěšení – společnost. Jsem člověk, s nímž si může povídat, protože rád poslouchá o světě a sám neměl mnoho příležitostí jej poznat osobně.
Během hodin, které jsme spolu proseděli na jeho verandě, mně Ketut kladl otázky o všem možném – od toho, kolik stojí automobily v Mexiku, až po původce AIDS. (U obou témat jsem se snažila, jak nejlépe jsem uměla, ačkoli se domnívám, že odborníci by zřejmě odpověděli fundovaněji.) Ketut za celý život nikdy neopustil Bali. Vlastně jen velice málo času strávil jinde než na své verandě. Jednou podnikl pouť k hoře Agung, největšímu a duchovně nejdůležitějšímu vulkánu na Bali, ale říkal, že tamější energie byla tak mocná, že se bál meditovat, aby ho posvátný oheň nepohltil. Na důležité obřady chodí do chrámů a sousedé ho zvou do svých domovů, aby provedl svatební obřad či rituál dospělosti, ale většinou se nachází přímo tady, se zkříženýma nohama na pradědečkovými léčitelskými palmových listech, stará se o lidi, usmiřuje démony a občas si dopřeje šálek kávy s cukrem.
„V noci já měl o tebe sen,“ sdělil mi dnes. „Měl jsem sen, ty chodíš na kole po všude.“
Protože se odmlčel, nabídla jsem mu drobné gramatické vylepšení. „Chcete říct, že se vám zdálo, jak všude jezdím na kole?“
„Ano! V noci s ním, ty jezdíš na kole všude. V tom snu ty tak šťastná! Po celém světě ty jezdíš na kole. A já koukám!“
Třeba si přeje, aby se mohl podívat někam do světa…
„Jednoho dne byste mě třeba mohl navštívit v Americe, Ketute,“ navrhla jsem mu.
„Nemůžu, Liss.“ Zavrtěl hlavou, s bezstarostnou rezignací na svůj osud. „Nemám dost zubů, aby já cestoval v letadle.“
bambusové rohoži, obklopený encyklopediemi sepsanými na

82

Pokud jde o Ketutovu ženu, nějakou dobu trvalo, než jsme se spolu srovnaly. Nyomo, tak se jmenuje, je velká, plnoštíhlá, napadá na jednu nohu a zuby jí pokrývají červené skvrny od žvýkání betelu. Prsty na nohou má bolestně zkroucené artritidou. Je velice bystrá. Od první chvíle, kdy jsem ji spatřila, jsem se jí trochu bála. Vyzařuje takovou tu atmosféru prudké staré dámy, jaká někdy čiší z italských vdov a počestných černošských matron, chodících do kostela. Vypadá, že vás při sebemenším prohřešku okamžitě zlíská. Zpočátku se na mě očividně dívala s podezřením – Co se mi to tu každý den potlouká za rachomejtli? Zírala na mě ze stínů kuchyně, pokryté vrstvou sazí, a zjevně mi zatím nepřiznala právo na existenci. Já jsem se na ni usmála a ona jen civěla dál, zvažujíc, zda me odtud náhodou nemá vyhnat koštětem.

Pak se ale něco změnilo. Po celé té akci s fotokopiemi. Ketut Lijer má celé haldy starých linkovaných zápisníků a knih, popsaných drobným balijským sanskrtem, o dávných záhadách léčitelství. Všechny poznámky do těchto zápisníků přepsal někdy ve čtyřicátých a padesátých letech minulého století, po smrti svého dědečka, aby nepřišel o žádnou důležitou informaci. Jde o zcela neocenitelné záznamy. Nacházejí se tu podrobné popisy vzácných stromů, listů a rostlin i jejich léčivých účinků. Má asi šedesát stránek diagramů týkajících se čtení z ruky, a další zápisníky zase s astrologickými daty, mantrami, kouzly a léky. Jediný problém spočívá v tom, že po desetiletích působení plísní a myší jsou vesměs všechny v dezolátním stavu. Vypadají jako rozkládající se hromada žlutého, drobivého a zatuchlého podzimního listí. Při každém otočení se stránka roztrhne.
„Ketute,“ oslovila jsem ho minulý týden a zvedla jeden z jeho poničených zápisníků. „Nejsem lékař jako vy, ale myslím, že ta kniha umírá.“
Zasmál se. „Ty myslíš, ona umírá?“
„Pane,“ pronesla jsem vážně, „takový je můj odborný posudek – jestli se té knize nedostane co nejdříve pomoci, nepřežije následujících šest měsíců.“
Pak jsem se ho zeptala, jestli mohu ten zápisník odvézt do města a oskenovat ho, než zemře. Musela jsem vysvětlit, co je to kopírka, a slíbit, že zápisník do čtyřiadvaceti hodin vrátím a že mu nijak neublížím. Nakonec mi ho po mém vášnivém ujišťování, že se k moudrosti jeho dědečka budu chovat s patřičnou úctou, dovolil odnést. Odjela jsem do města do obchodu, kde měli počítače s připojením na internet a s fotokopírkami, s velkou opatrností jsem všechny stránky okopírovala a dala svázat do hezkých plastových desek. Druhý den ještě před polednem jsem Ketutovi odvezla zmodernizovanou verzi jeho knihy. Ketut užasl a měl velkou radost, protože ten zápisník podle svých slov používal už padesát let. Což mohlo znamenat doslova „padesát let“ anebo taky jenom „opravdu dlouhou dobu“.
Zeptala jsem se ho, jestli mohu ofotit i ostatní zápisníky, aby se zachránil i zbytek informací. Podal mi další chřadnoucí, polámaný, drolící se dokument v posledním tažení, plný balijského sanskrtu a komplikovaných náčrtů.
„Další pacient!“ řekl.
„Dovolte mi, abych ho uzdravila!“ odpověděla jsem.
Byl to zase obrovský úspěch. Do konce týdne jsem okopírovala řadu starých rukopisů. Každý den Ketut přivolal svoji ženu a s nesmírnou radostí jí ukazoval nové kopie. Výraz na její tváři se nezměnil, ale bedlivě prozkoumala každičký předložený důkaz.
A další pondělí, když jsem přijela na návštěvu, miNyomo přinesla horkou kávu ve sklenici od marmelády Sledovala jsem ji, jak nese přes dvůr nápoj na porcelánovém talířku a pomalu kulhá přes celou vzdálenost od kuchyně ke Ketutově verandě. Předpokládala jsem, že ta káva je určena Ketutovi, ale ne – on už svoji denní kávu měl. Tahle byla pro mě. Uvařila ji mně. Snažila jsem se jí poděkovat, ale vypadalo to, že je z mých díků otrávená, a mávla na mě, asijako by odháněla kohouta, který jí vyskočil na kuchyňský stůl, právě když připravuje oběd. Další den mi ale přinesla sklenici kávy a mističku s cukrem. Následující den jsme se dostali ke sklence kávy, mističce s cukrem a studené vařené bramboře. Každý den v onom týdnu přidala další pohoštění. Začínalo mi to připadat jako ta dětská hra na zapamatování jmenovaných předmětů: „Jedu na návštěvu k babičce a beru si s sebou jablko… Jedu na návštěvu k babičce a beru si s sebou jablko a balónek… Jedu na návštěvu k babičce a beru si s sebou jablko, balónek, šálek kávy ve sklenici od marmelády, misku s cukrem a studenou bramboru…“
Včera jsem stála na dvoře a loučila se s Ketutem, zatímco Nyomo kolem chodila s koštětem, zametala a předstírala, že nevěnuje sebemenší pozornost tomu, co se v jejím království děje. Stála jsem s rukama sepjatýma za zády a ona mi vzala jednu ruku do svých. Pohrávala si s mou rukou, jako kdyby se pokoušela odemknout obtížný zámek, a nakonec našla můj ukazováček. Pak jej sevřela do své velké, tvrdé pěsti a dlouze mi jej stiskla. Cítila jsem, jak z jejího stisku pulzuje láska, vstupuje do mé paže a míří mi rovnou do útrob. Pak moji ruku pustila a artriticky odkulhala, aniž by řekla jediné slovo. Pokračovala v zametání, jako by se nic nestalo, a já tam stála a topila se současně ve dvou řekách štěstí.

83

Mám nového přítele. Jmenuje se Judhi. Je Indonésan, původem z Jávy. Poznala jsem ho, protože to on mi pronajal dům, kde bydlím – pracuje pro tu Angličanku, která dům vlastní, a stará se o její majetek, když odjíždí na léto do Londýna. Judhimu je dvacet sedm, má podsaditou postavu a hovoří tak trochu jako surfař z jižní Kalifornie. Pořád mi říká „člověče“ nebo „ty vado“. Je majitelem úsměvu, který by obměkčil zločince, a na někoho tak mladého za sebou má dlouhý a spletitý život.

Narodil se v Jakartě, jeho matka byla žena v domácnosti a otec byl indonéským fanouškem Elvise s malou firmou, obchodující s klimatizacemi a lednicemi. Judhi pochází z křesťanské rodiny –to je v tomhle koutě světa zvláštnost – a vypráví zábavné příhody o tom, jak se mu muslimské děti v sousedství posmívaly kvůli takovým nedostatkům jako „Fuj, ty jíš vepřový!“ a „Ty miluješ Ježíše!“ Judhimu takové škádlení nevadilo – on si už od přírody nedělá skoro s ničím starosti. Jeho matce se nicméně nezamlouvalo, že tráví čas s muslimskými dětmi, hlavně proto, že běhaly pořád bosky, což se Judhimu velmi líbilo, ale ona to považovala za nehygienické. Dala tedy svému synovi na vybranou: buď bude nosit boty a může si hrát venku, nebo zůstane bos, ale pak nikam nepůjde. Judhi nosil boty nerad, a proto strávil podstatnou část svého dospívání v ložnici, kde se naučil hrát na kytaru. Bos.

Tenhle mladík má takový hudební sluch, jako snad nikdo, koho znám. S kytarou mu to moc sluší. Nikdy nechodil k učiteli hudby, ale rozumí melodii a harmonii, jako kdyby to byly dvě mladší sestry, s nimiž vyrostl. Ve své hudbě kombinuje východní a západní prvky – klasické indonéské ukolébavky s rytmem reggae a hrnkovými postupy z počátků dráhy Stevieho Wondera – těžko se to vysvětluje, ale měl by být slavný. Ještě jsem se nesetkala s nikým, kdo slyšel Judhiho hudbu a nemyslel by si, že by se ten mladík měl proslavit.

Pokud jde o to, co vždycky chtěl dělat ze všeho nejvíc: žít v Americe a pracovat v šoubyznysu. Některé sny jsou stejné po celém světě. Ještě jako jávský teenager se tedy Judhi nějakým způsobem vemluvil (tehdy ještě anglicky neuměl skoro vůbec) jako zaměstnanec na zábavní loď společnosti Carnival Cruise Lines, čímž se dostal z Jakarty do širého světa. Na lodi vykonával jedno z těch šílených zaměstnání určených pracovitým imigrantům – žil v podpalubí a dvanáct hodin denně uklízel, s jedním dnem volna každý měsíc. Jeho spolupracovníci byli samí Filipínci a Indonésané. Indonésané a Filipínci spali i jedli v oddělených prostorách a nikdy se nemísili (to víte, muslimové a křesťané), ale Judhi, jak pro něj bylo typické, se spřátelil se všemi a stal se jakýmsi prostředníkem mezi oběma skupinami. Viděl mezi těmito pokojskými, hlídači
a myči nádobí, kteří makali nekonečné hodiny, aby mohli domů svým rodinám poslat nějakých sto dolarů, víc podobností než rozdílů.

Když se jejich loď poprvé blížila k newyorskému přístavu, zůstal Judhi celou noc vzhůru, seděl na nejvyšší palubě a se vzrušeně bušícím srdcem sledoval, jak se na obzoru pomalu vynořují obrysy města. O několik hodin později vystoupil z lodi a mávl na žluté taxi, přesně jako ve filmu. Když se ho čerstvý africký imigrant za volantem zeptal, kam chce jet, Judhi odpověděl: „Kamkoli, člověče – prostě mě tu provez. Chci vidět všechno.“ Za několik měsíců se jeho loď objevila v New Yorku znovu a tentokrát už Judhi vystoupil nadobro. Jeho smlouva na lodi vypršela a on teď chtěl žít v Americe.

Skončil na předměstí New Jersey, kde nějakou dobu bydlel u Indonésana, se kterým se seznámil na lodi. Získal práci v prodejně sendvičů v obchodním domě – další deseti až dvanácťihodi-nové směny určené hlavně přistěhovalcům. Tentokrát ovšem nepracoval s Filipínci, ale s Mexičany. V prvních měsících se tedy naučil mnohem lépe španělsky než anglicky. Ve vzácných chvilkách, kdy měl volno, jezdil autobusem na Manhattan a procházel se po ulicích – neustále ohromený tímto městem, které dnes popisuje jako „nejvíce plné lásky ze všech míst na světě“. Nějak (zase pomohl ten jeho úsměv) se v New Yorku dal dohromady se skupinou mladých hudebníků z celého světa a začal s nimi hrát na kytaru – celé noci proimprovizoval s talentovanými mládenci z Jamajky, Afriky, Francie, Japonska… A na jednom z vystoupení se seznámil s Ann – pohlednou blondýnkou z Connecticutu, která hrála na basu. Zamilovali se do sebe. Vzali se. Našli si byt v Brooklynu a měli plno prima přátel, s nimiž jezdívali na výlety až dolů na Florida Keys. Jejich život byl neuvěřitelně šťastný. Zanedlouho mluvil anglicky bez jediné chybičky. Uvažoval o tom, že by šel na vysokou.

Jedenáctého září Judhi ze střechy svého domu v Brooklynu sledoval, jak padají Dvojčata. Jako všichni ostatní byl úplně ochromený žalem z toho, co se přihodilo – jak můženěkdo spáchat takové zvěrstvo proti městu, v němž je více lásky než kdekoli jinde na světě? Nevím, jakou pozornost pak Judhi věnoval tomu, když americký Kongres následně v odpověď na hrozbu terorizmu schválil Patriot Act – legislativu, která zaváděla drakonické imigrační zákony, z nichž byla řada namířena proti islámským zemím, jako je Indonésie. Jedno ustanovení požadovalo, aby se všichni indonéští občané žijící v Americe zaregistrovali na Úřadu národní bezpečnosti. Judhi i jeho přátelé začali žhavit telefonní linky –mnoha z nich už před časem vypršela víza a obávali se, že v případě registrace budou deportováni. Na druhou stranu se báli nezaregistrovat, protože to by z nich činilo zločince. Fundamentalističtí islámští teroristé potulující se po území Spojených států sice tento zákon pravděpodobně ignorovali, ale Judhi se rozhodl, že se zaregistruje. Měl za ženu Američanku, chtěl si aktualizovat svůj při-stěhovalecký status a stát se plnoprávným občanem. Nechtěl se skrývat.

Konzultovali s Ann řadu právníků, ale žádný z nich jim nedokázal poradit. Před jedenáctým zářím by neexistoval žádný problém – jakožto ženatý se Judhi mohl prostě dostavit na imigrační úřad, prodloužit si platnost víza a zahájit proces získání občanství. Ale teď? Kdo ví? „Zákony ještě nebyly vyzkoušeny,“ říkali imigrační právníci. „Ty zákony vyzkoušejí teprve na vás.“ A tak si Judhi s manželkou domluvili schůzku s příjemným imigračním úředníkem a vyprávěli mu svůj příběh. Bylo jim řečeno, že se Judhi má odpoledne vrátit na „druhý pohovor“. Měli být obezřetnější –Judhi dostal důrazné pokyny, aby se dostavil bez manželky, bez právníka a s prázdnými kapsami. Doufal v to nejlepší, a tak se vrátil sám a s prázdnýma rukama – a oni ho zatkli.

Odvezli ho do vazební věznice v Elizabeth v New Jersey, kde strávil týdny v davu imigrantů, právě jako on čerstvě zatčených podle nového zákona. Mnozí z nich žili a pracovali v Americe řadu let a většina z nich nemluvila anglicky. Někteří se po zatčení ani nedokázali spojit se svými rodinami. Ve vazební věznici byli neviditelní – o jejich existenci už nikdo nevěděl. Napolo hysterické Ann trvalo několik dní, než zjistila, kam jí odvezli manžela. Z vazební věznice si Judhi nejvíc vybavuje asi tucet hubených, vyděšených Nigerijců, černých jako uhel, které našli v podpalubí nákladní lodi, ukryté v obrovské bedně určené k přepravě oceli. Schovávali se tam téměř měsíc, než je objevili – snažili se dostat do Ameriky, nebo kamkoli jinam. Neměli ani ponětí, kde jsou. Měli tak široké oči, říkal Judhi, že to vypadalo, jako kdyby je někdo stále oslňoval světly reflektoru.

Po určitém období ve vazbě poslala vláda USA mého křesťanského přítele Judhiho – zřejmě jako osobu podezřelou z islámského terorizmu – zpátky do Indonésie. To se stalo minulýrok. Nevím, jestli mu někdy povolí pobyt poblíž Ameriky. Pořád se s manželkou snaží přijít na to, jak mají pokračovat – rozhodně si nepředstavovali, že prožijí své životy v Indonésii.

Judhi nedokázal žít v jakartských slumech poté, co strávil nějakou dobu v „prvním světě“, a tak se přestěhoval na Bali, aby se poohlédl, jestli by se neuživil tady, ačkoli má problémy s tím, jak ho ostatní lidé přijímají, protože není Balijec – pochází z Jávy. A Ba-lijci nemají Javánce rádi ani co by se za nehet vešlo. Myslí si o nich, že jsou to zloději a žebráci. Judhi se tedy setkal s většími předsudky tady, ve své rodné Indonésii, než za celou dobu v New Yorku. Netuší, co by měl dělat dál. Možná sem za ním přijede jeho manželka Ann, ale možná že taky ne. Co by tu dělala? Jejich mladé manželství, nyní vedené pouze na dálku prostřednictvím e-mailů, visí na vlásku. Judhi se tu cítí jako cizinec a neorientuje se tu. Je daleko víc Američan než cokoli jiného. Mluvíme stejným slangem, povídáme si o svých oblíbených restauracích v New Yorku a líbí se nám stejné filmy. Večer za mnou chodívá, já mu dolévám pivo a on mi hraje na kytaru ty nejúžasnější písničky. Přála bych si, aby se proslavil. Kdyby na světě vládla nějaká spravedlnost, už dávno by slavný byl.

Říká: „Ty vado, proč je život takhle šílenej?“

84

„Ketute, proč je život takhle šílený?“ zeptala jsem se příští den

svého šamana.
Odpověděl: „Bhuta ja, dewa ja.“
„Co to znamená?“
„Člověkje démon, člověkje bůh. Obojí pravda.“
Tato myšlenka pro mě nebyla cizí. Zněla velmi indicky a jogín-; ky.

Jde o názor, že lidské bytosti se rodí, jak mi moje guru častokrát vysvětlovala, s rovnocenným potenciálem ke smrštění i rozepnutí. V nás všech jsou přítomny stejné porce temnoty i světla a záleží na každém jednotlivci (nebo rodině či společnosti), které z nich vyhřeznou na povrch – zda slušnost, nebo zlá vůle. Chaos na celé planetě je z velké části důsledkem toho, jaké potíže lidem dělá dosahování řádné rovnováhy. Z toho vyplývá všechno šílenství (kolektivní i individuální).

„Co tedy proti tomu můžeme dělat?“
„Nic.“ Ketut se zasmál, ale s notnou dávkou laskavosti. „To přirozenost světa. To osud. Dělej starost jenom o vlastní šílenství – ty sebe přiměj ke klidu.“
„Ale jak máme v sobě hledat klid?“ ptala jsem se Ketuta.
„Meditace,“ odvětil. „Cíl meditace je jenom štěstí a klid – hodně snadné. Dnes já naučím novou meditaci, aby ty ještě lepší člověk. Ona jmenuje Meditace čtyř bratrů.“
Ketut mi pak vysvětlil víru Balijců, podle níž se k nám při narození přidají čtyři neviditelní bratři, kteří s námi přicházejí na svět a po celý život nás ochraňují. Když je dítě ještě v děloze, tito čtyři sourozenci jsou tam s ním: představuje je placenta, plodová voda, pupeční šňůra a ta žlutá, voskovitá hmota, která chrání kůži nenarozeného děťátka. Po narození rodiče z těchto věcí seberou co nejvíc, uloží je do skořápky kokosového ořechu a zakopou u předních dveří rodinného domu. Podle Balijců je tento zakopaný kokosový ořech posvátným místem odpočinku čtyř nenarozených bratrů a starají se o něj jako o svatyni.
Dítě se odmalička učí, že má na světě své čtyři bratry a ti že je budou hlídat, kamkoli půjde. Bratři ztělesňují čtyři klady, jež člověk potřebuje k šťastnému a bezpečnému životu: inteligenci, přátelství, sílu a (ten poslední zbožňuju) poezii. V jakékoli kritické situaci je možné bratry přivolat a požádat je o pomoc. Po smrti tito čtyři bratři odnesou vaši duši do nebe.
Dnes mi Ketut řekl, že ještě nikdy žádného člověka ze Západu neučil Meditaci čtyř bratrů, ale že jsem na ni podle něj připravená. Nejprve mě naučil jména neviditelných sourozenců: Ango Patí, Maragio Patí, Banús Patí a Banús Patí Radžio. Nakázal mi, abych se je naučila zpaměti a žádala od svých bratrů pomoc, kdykoli je budu v životě potřebovat. Podle něj s nimi nemusím hovořitnijak formálně, jako když se lidé modlí k bohu. Smím s nimi rozmlouvat s familiární náklonností, protože „To prostě rodina!“. Radí mi, abych vyslovila jejich jména, když se ráno myju, a oni se ke mně připojí. Pak abych odříkala jejich jména znovu pokaždé, než začnu jíst– tím je přizvu, aby se účastnili mého potěšení z jídla. Kdyžjdu spát, mám je vždycky přivolat a říct jim: „Nyní spím, a proto musíte zůstat vzhůru a chránit mě.“ Pak mě mí bratři zaštítí před démony a nočními můrami.
„To je dobře,“ svěřila jsem se Ketutovi, „protože s nočními můrami občas mívám problémy.“
„Jaké noční můry?“
Vysvětlila jsem mu, že od dětství trpím stále stejnou strašnou noční můrou, konkrétně že vedle mé postele stojí muž s nožem. Ten sen je tak živý a ten muž tak skutečný, že občas vykřiknu strachem. Pokaždé se mi divoce rozbuší srdce (a pro lidi, kteří se mnou spí, to taky nikdy není příjemná zkušenost). Tato noční můra se mi už odnepaměti jednou za pár týdnů vrací.
Ketut odpověděl, že jsem tu vizi po celé roky chápala špatně. Muž s nožem u mé postele není můj nepřítel, nýbrž jeden z mých čtyř bratrů. Jde o spirituálního bratra, který představuje sílu. Nenavštěvuje mě, aby na mě zaútočil, ale aby mě ve spánku hlídal. Pravděpodobně se probouzím, protože cítím, jak můj duchovní bratr bojuje s nějakým démonem, který se mi pokouší ublížit. V ruce nedrží nůž, ale kris – malou, mocnou dýku. Nemusím se bát. Mohu jít znovu spát s vědomím, že jsem chráněna přede vším nebezpečím.
„Ty šťastná,“ oznámil mi Ketut. „Šťastná, že ho vidíš. Já někdy vidím své bratry v meditaci, ale pro normální člověk moc vzácné. Já myslím, ty velkou duchovní sílu. Já doufám., možnájednou ty staneš šamanka.“
„Dobře,“ odpověděla jsem se smíchem, „ale jenom když mi dají můj vlastní televizní pořad.“
Smál se se mnou, i když ten vtip samozřejmě nemohlpochopit – jen má rád, když si lidi dělají legraci. Pak mi nakázal, že při kdykoli budu se svými čtyřmi bratry mluvit, musím jim sdělit, kdo jsem, aby mě poznali. Musím jim říct tajnou přezdívku, kterou mi dali. Musím jim říct: „Jsem Lago Práno.“
Lago Práno znamená „Šťastné Tělo“.
Odjela jsem na kole domů a šlapala v odpoledním slunci se svým šťastným tělem do kopců. Cestou lesem přímo přede mnou seskočil ze stromu velký opičák a vycenil na mě zuby. Ani jsem sebou necukla. Řekla jsem mu: „Dávej si na mě bacha – mám za zadkem čtyři velký bráchy“ a projela jsem těsně kolem něho.

85

Ovšem následující den (navzdory bratrům) mě srazil autobus. Byl to docela malý autobus, ale i tak mě smetl z kola, když jsem sjížděla z kopce po silnici bez krajnice. Náraz mě odhodil do betonové odvodňovací škarpy. Asi třicet Balijců na motocyklech, kteří byli svědky nehody, zastavilo, aby mi pomohli (autobus už dávno zmizel), a zvali mě k sobě domů na čaj nebo mi nabízeli odvoz do nemocnice. Všichni měli z té nehody špatný pocit, nicméně jsem nedopadla tak hrozně, jak jsem mohla. Kolo zůstalo v pořádku, i když se ohnul košík, a já měla prasklou helmu. (Lepší puklá helma než lebka.) Nejhorším zraněním byla hluboká tržná rána na koleně plná drobných kamínků a prachu, do níž se během následujících několika dní na vlhkém tropickém vzduchu pustila ošklivá infekce.

Nechtěla jsem přidělávat Ketutovi starosti, ale za několik dní jsem si na jeho verandě konečně vyhrnula nohavici, shrnula žloutnoucí obvaz a ukázala mu svou ránu. Pozorně se na ni zadíval.

„Infekce,“ určil diagnózu. „Musí bolet.“
„To jo,“ přikývla jsem.
„Ty měla jít navštívit doktora.“
To mě trochu překvapilo. Copak on sám není něco jako doktor?

Ale z nějakého důvodu mi nenabídl svou pomoc a já na něj nijak netlačila. Možná že neléčí lidi ze Západu. Anebo měl Ketut jen nějaký tajný plán, protože právě díky svému rozbitému kolenu jsem nakonec potkala Wajan. A od toho setkání se všechno, co semělo stát, opravdu stalo.

86

Wajan Nurijásí, stejně jako Ketut Lijer, léčí lidi, nicméně mezi nimi jsou nějaké rozdíly. Ketut je starý muž, zatímco Wajan je žena, které ještě nebylo ani čtyřicet. On je spíše kněžskou postavou, daleko mystičtější, zatímco Wajan je praktická lékařka, která míchá bylinky a léky ve svém vlastním obchodě a tam také ošetřuje pacienty.

Wajan má malý krámek v centru Ubudu s názvem „Tradiční balijské léčebné středisko“. Mnohokrát jsem kolem něj projížděla na kole cestou za Ketutem. Všimla jsem si ho kvůli černé tabuli s nezvyklou ručně psanou reklamou na „Speciální multivitaminový oběd“. Nikdy jsem ovšem nevkročila dovnitř. Když mě teď ale Ketut poslal za nějakým doktorem, vzpomněla jsem si na tenhle obchůdek a dostavila se k němu na kole v naději, že tady se někdo dokáže s mou infekcí vypořádat.

Jedná se o malinkou lékařskou ordinaci, domov a restauraci, všechno v jednom. Dole je nevelká kuchyně a prostá veřejná jídelna se třemi stoly a židlemi. Nad schody se nachází soukromé místnosti, kde Wajan ošetřuje pacienty a poskytuje masáže. Úplně vzadu je jedna tmavá ložnice.

Přibelhala jsem se do obchodu se svým bolavým kolenem a představila se léčitelce Wajan – neobyčejně atraktivní Balijce s širokým úsměvem a lesklými černými vlasy, které jí sahaly až do pasu. V kuchyni se za ní schovávala dvě ostýchavá děvčátka, která se usmála, když jsem na ně zamávala, a opět se ukryla. Ukázala jsem Wajan svou infikovanou ránu a zeptala se jí, jestlimi může pomoct. Zanedlouho už Wajan vařila na plotně bylinky a dala mi pít jamu – tradiční indonéskou podomácku vyráběnou léčivou směs. Přiložila mi na koleno horké zelené listy a okamžitě se mi ulevilo.

Daly jsme se do řeči. Mluvila vynikající angličtinou. Protože je Balijka, ihned mi položila standardní úvodní otázky – Kam dnes máte namířeno? Odkud jste přijela? Jste vdaná?

Když jsem jí řekla, že nejsem vdaná („Zatím ne!“), vypadala překvapeně.
„Nikdy jste nebyla vdaná?“ ptala se dál.
„Ne,“ lhala jsem. Lžu nerada, ale zjistila jsem, že je obecně lepší se před Balijci příliš nezmiňovat o rozvodu, protože je to silně zneklidňuje.
„Opravdu jste nikdy nebyla vdaná?“ otázala se znovu a dívala se na mě se vzrůstající zvědavostí.
„Opravdu,“ pokračovala jsem ve lhaní. „Nikdy jsem nebyla vdaná.“
„Jste si jistá?“ To už začínalo být divné. „Jsem si naprosto jistá!“
„Ani jednou?“ nedala se. No dobře, tak mě prokoukla.
„Nu tedy…,“ připustila jsem neochotně, „jednou jsem skuteč –

V tom okamžiku se jí rozjasnila tvář výrazem: No prosím, jako bych si to nemyslela! Zeptala se: „Rozvedená?“
„Ano,“ odpověděla jsem zahanbeně. „Rozvedená.“
„Já poznám, že jste rozvedená.“
„To tady není moc běžné, že?“
„Ale já taky,“ překvapila mě Wajan. Já jsem taky rozvedená.“ „Vím."
„Dělala jsem, co jsem mohla,“ řekla. „Zkusila jsem před rozvodem všechno, každý den jsem se modlila. Ale musela jsem od něj odejít.“
Oči se jí zalily slzami a v následující chvíli jsem držela Wajan za ruku. Právě jsem se seznámila s první rozvedenou Balijkou a chlácholila jsem ji: „Já vím, že jste se snažila, jsem si jistá, že jste zkusila úplně všechno.“
„Rozvod je tak smutný,“ dodala.
A já jsem souhlasila.
Strávila jsem v jejím obchodě dalších pět hodin a rozmlouvala se svou novou nejlepší kamarádkou o jejích potížích. Vyčistila mi ránu na koleni a přitom mi vyprávěla svůj příběh. Její balijský manžel, jak mi řekla, „pořád pil, hrál hazard, prohrával všechny naše peníze a pak mě bil, když jsem mu nechtěla dát další peníze na hry a na pití.“ Dodala: „Mnohokrát mě zbil, že jsem musela do nemocnice.“ Odhrnula si vlasy z čela, ukázala mi jizvy a pokračovala: „To je od toho, jak mě uhodil motocyklovou helmou. Vždycky mě bil tou helmou, když pil a když jsem neměla peníze. Bil mětak, že jsem byla v bezvědomí, omráčená, neviděla jsem. Myslím, že je štěstí, že jsem léčitelka jako moje rodina, protože vím, jak se léčit, když mě bije. Myslím, kdybych nebyla léčitelka, přišla bych o uši, víte, už bych neslyšela. Nebo bych možná přišla o oči a už bych neviděla.“ Opustila ho poté, co ji zbil tak surově, „že já přišla o dítě, svoje druhé dítě, to v mém břiše“. Po tomto incidentu jí jejich prvorozené dítě, holčička s jasnýma očima a přezdívkou Tutti, řekla: „Myslím, že by ses měla rozvést, mami. Pokaždé, když jdeš do nemocnice, necháváš tu pro Tutti moc práce.“ Tehdy jí byly čtyři roky.
Po ukončení manželství zůstává tady na Bali dotyčná osoba tak sama a bez ochrany, že pro člověka ze Západu je to jen obtížně představitelné. Balijská rodina, uzavřená ve zdech svého rodinného pozemku, je tu prostě vším – čtyřmi generacemi sourozenců, bratranců, rodičů, prarodičů a dětí, kteří všichni žijí pospolu v řadě malých domků kolem rodinné svatyně a starají se jeden o druhého od narození až do smrti. Pozemek rodiny představuje zdroj síly, finančního bezpečí, zdraví, vzdělání, a – což je pro Balijce vůbec nejdůležitější – duchovního propojení.
Rodinný pozemek je tak podstatný, že o něm Balijci uvažují jako o samostatné, živé bytosti. Populace balijské vesnice se tradičně nevyjadřuje počtem jedinců, ale počtem těchto pozemků. Pozemek je zkrátka soběstačným vesmírem. Proto ho nikdy neopouštíte. (Samozřejmě pokud nejste žena – v takovém případě se stěhujete pouze jednou, a sice z pozemku svého otce na pozemek svého manžela.) Když systém funguje – což je v této zdravé společnosti pravidlem – produkuje ty nejrozumnější, nejklidnější, nejšťastnější a nejvyrovnanější lidské bytosti na celém světě. Alepokud selže? Jako v případě mé kamarádky Wajan? Vyvržená nikam nepatří. Wajan si mohla vybrat – buď zůstat v záchranné síti rodinného pozemku s manželem, který ji pravidelně mlátil tak, že musela do nemocnice, nebo si zachránit život, opustit ho a zůstat sama a ve vzduchoprázdnu.
Samozřejmě neodešla úplně s prázdnou. Vzala si s sebou své encyklopedické znalosti léčení, svou dobrotu, pracovní etiku a dceru Tutti – o niž musela tvrdě bojovat. Na Bali je zaveden patriarchální systém. V ojedinělých případech, kdy dojde k rozvodu, děti automaticky patří otci. Aby získala Tutti, musela si Wajan najmout právníka, kterému zaplatila vším, co měla. A tím myslím opravdu vším. Neprodala jen nábytek a šperky, ale taky vidličky a lžíce, ponožky a boty, staré žínky a napůl vypálené svíčky – všechno padlo na plat onomu právníkovi. Ale nakonec po dvouleté bitvě získala svou dceru zpět. Wajan měla štěstí, že je Tutti děvče – chlapce by už skutečně nikdy nespatřila. Chlapci jsou mnohem cennější.
Posledních několik let tedy Wajan a Tutti žily samy – opuštěné uprostřed balijského úlu – a každých pár měsíců se stěhovaly z místa na místo, neustále se strachujíce o to, kam půjdou příště. To pro ni bylo obtížné, protože po každém stěhování ji její pacienti (většinou Balijci, kteří v těchto časech mají sami finanční potíže) obtížně hledají. Při každém stěhování taky malá Tutti mění školu. Tutti byla dřív vždycky první ve třídě, ale od posledního stěhování sklouzla až na dvacáté místo z padesáti dětí.
Uprostřed vypravování se objevila i Tutti, která se právě vrátila ze školy. Teď je jí osm a vyzařuje z ní mocná kombinace chariz-matu a temperamentu. Tato energická holčička (s copánky po stranách, hubená a nedočkavá) se mě angličtinou doprovázenou gestikulací zeptala, jestli si s nimi dám oběd, a Wajan vykřikla: „Já zapomněla! Měla byste se najíst!“ Pak mě matka s dcerou dostrkaly do kuchyně a
– s pomocí těch dvou ostýchavých děvčat, která se přede mnou po celou dobu schovávala – mi o něco později předložily to nejlepší jídlo, jaké jsem dosud na Bali okusila.
Malá Tutti veselým hlasem uvedla každý chod a vysvětlila, co je na talíři. Široce se přitom usmívala a sálala z ní neuvěřitelná vitalita.
„Kurkumová šťáva pro čistění ledviny!“ oznamovala.
„Chaluhy pro vápník!“
„Rajčatový salát pro vitamin D!“
„Míchaný bylinky, aby nedostala malárii!“
Nakonec jsem se jí zeptala: „Tutti, kde ses naučila tak skvěle anglicky?“
„Z knížky!“ prohlásila.
„Myslím, že jsi velice chytré děvče,“ sdělila jsemjí.
„Děkuju!“ odvětila a spontánně a šťastně zatancovala. „Vy taky velice chytré děvče!“
Mimochodem, balijské děti normálně takové nebývají. Obvykle jsou tiché, zdvořilé a schovávají se za matčinou sukní. Tutti nikoli. Ta dávala svoje pocity náležitě najevo a nestyděla se taky všechno říkat.
„Já vám uvidět svoje knihy!“ zazpívala Tutti a vyřítila se pro ně nahoru po schodech.
„Chce být zvířecí lékařka,“ řekla mi Wajan. „Jak se to řekne anglicky?“
„Veterinářka.“
„Ano. Veterinářka. Ale má mnoho otázek o zvířatech, které neumím odpovědět. Říká: ‚Mami, když mi někdo přivede nemoc-nýho tygra, mám mu nejdřív ovázat zuby, aby mě nekousl? Když onemocní had a potřebuje lék, kam se mu dává?‘ Nevím, kde tyhle nápady bere. Doufám, že bude moct jít na univerzitu.“
Tutti se přihnala po schodech s náručí plnou knih a s nadšením se vrhla matce na klín. Wajan se rozesmála a políbila ji. Veškerý smutek z rozvodu jí náhle zmizel z obličeje. Dívala jsem se na ně a myslela si, že holčičky, které dodávají svým matkám chuť do života, vyrostou v silné ženy. Už teď, po jediném necelém odpoledni, jsem to děvčátko milovala. Vyslala jsem k Bohu spontánní mod-litbu: At’Tutti Nurijásí jednou ováže zuby tisícům bílých tygrů!
Měla jsem moc ráda i její matku. Ale už jsem v jejich obchodě strávila několik hodin a měla jsem dojem, že je načase, abych se zvedla. Zrovna se objevili nějací turisté a doufali, že tu dostanou oběd. Nějaká halasná postarší ženská z Austrálie se nahlas vyptávala, jestli by jí Wajan nemohla vyléčit tu její „podělanou zácpu“. Pomyslela jsem si: Zazpívej to trochu víc nahlas, zlato, a můžeme si na to všichni zatancovat…
„Zítra se vrátím,“ slíbila jsem Wajan, „a dám si znovu speciální multivitaminový oběd.“
„To koleno už je lepší,“ řekla Wajan. „Rychle lepší. Už žádná infekce.“
Otřela mi z nohy zbytek zelené bylinkové hmoty a trochu mi prohmatala čéšku, jako kdyby něco hledala. Pak se zavřenýma očima udělala totéž i u druhé nohy. Otevřela oči, zazubila se a řekla: „Podle kolen já poznám, že v poslední době nebylo moc sexu.“
Zeptala jsem se: „Jak se to pozná? Mám kolena moc blízko u sebe?“
Zasmála se. „Ne – to ta chrupavka. Velice suchá. Hormony ze sexu promazávají klouby. Jak dlouho, co měla naposledy sex?“
„Asi rok a půl.“
„Potřebuješ dobrého muže. Já ti nějakého najdu. Pomodlím se v chrámu o dobrého muže pro tebe, protože jsi teď moje sestra. A jestli přijdeš zítra, vyčistím ti ledviny.“
„Dobrý muž, a ještě k tomu čisté ledviny? To zní skvěle.“
„Nikdy jsem nikomu nevyprávěla to všechno o rozvodu,“ řekla. „Ale můj život je těžký, moc smutný a moc tvrdý. Nerozumím, proč je život tak tvrdý.“
Pak jsem udělala divnou věc. Uchopila jsem její ruce do dlaní a s naprostou jistotou pronesla: „Nejtěžší období života už máš za sebou, Wajan.“
Odešla jsem z krámku, nevysvětlitelně jsem se chvěla a přetékala nějakou mocnou intuicí nebo impulzem, který jsem dosud nedokázala identifikovat ani uvolnit.

87

Dni se mi tedy rozdělily na třetiny. Dopoledne trávím s Wajan vjejím obchodě, směju se a jím. Odpoledne jsem u šamana Ketuta, mluvím a piju kávu. Večer se procházím po své nádherné zahradě nebo si čtu knihu, případně si taky někdy povídám s Judhim, který se občas zastaví, aby mi zahrál na kytaru. Ráno při východu slunce nad rýžovými poli medituji a před ulehnutím do postele zase rozmlouvám se svými čtyřmi duchovními bratry a žádám je, aby na mě dávali ve spánku pozor.

Jsem tu teprve několik týdnů, a už mám pocit, jako kdybych úspěšně dokončila svou misi. V Indonésii jsem měla hledat rovnováhu, ale nepřipadá mi, že ještě něco hledám, protože rovnováha se tu dostavuje tak nějak samovolně. Ne že by se ze mě stala Balijka (stejně jako jsem se nikdy nestala Italkou ani Indkou), ale jednoduše tu vnímám svůj vlastní klid a miluji běh dnů se zbožnými cvičeními i s potěšením z krásné krajiny, milých přátel a výborného jídla. Poslední dobou se hodně modlím, lehce a často. Zjišťuji, že ke mně modlitby přicházejí většinou ve chvílích, kdy za zšeře-lých pozdních odpolední jedu na kole od Ketuta opičím lesem a přes rýžové terasy. Samozřejmě se modlím, aby mě nesrazil další autobus, aby na mě neskočila opice nebo mě nepokousal pes, ale to jsou jen povrchní přání – většina mých modliteb vyjadřuje čirý vděk za úplnost mé spokojenosti. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak nezatížená sama sebou ani okolním světem.

Pořád vzpomínám na jednu poučku své guru ohledně štěstí. Říká, že lidé mají obecně tendenci považovat štěstí za nějakou náhodu, která se objeví a sestoupí na vás jako pěkné počasí. Ale tak štěstí nefunguje. Štěstí je důsledkem osobní snahy. Bojujete o ně, usilujete o ně, trváte na něm a někdy dokonce i cestujete kolem světa, abyste je našli. Musíte se neoblomně účastnit projevů vlastního blaha. A jakmile dosáhnete stavu štěstí, nikdy nesmíte přestat dbát o jeho uchování. Musíte projevovat mohutné úsilí a neustále mu plavat v ústrety. Pokud se zastavíte, ztratíte svou niternou spokojenost. Je snadné se modlit, když strádáte, ale pokračovat v modlitbách i v situaci, kdy se krize přehnala, je obdobou stvrzujícího procesu, kterým své duši pomáháte, aby se přidržela dosažených met.

Vzpomínám na toto učení, zatímco šlapu na kole v západu slunce po Bali, pronáším modlitby, které jsou ve skutečnosti sliby, předkládám svou vyrovnanost Bohu a říkám: „Právě toto si chci uchovat. Prosím, pomoz mi, ať si zapamatuji tento pocit spokojenosti a ať o něj nikdy nepřijdu.“ Odkládám své štěstí někam do banky, střežené nejen federální policií, ale také mými čtyřmi duchovními bratry, kde slouží jako moje pojistka na další životní zkoušky. Tohle je cvičení, které jsem si nazvala „Nadšená radost“. Zatímco se soustředím na Nadšenou radost, také vzpomínám na jednoduchou myšlenku, kterou mi jednou přednesla kamarádka Darcey: že všechno soužení a strasti tohoto světa působí nešťastní lidé. Nikoli jen ve smyslu celkového hitlerovsko-stalinského obrazu, ale i na té nejmenší osobní úrovni. I na svém vlastním životě vidím přesně, kde epizody nespokojenosti přinesly trápení, nesnáze nebo (v tom nejlepším případě) nepříjemné pocity lidem kolem mě. Hledání spokojenosti tedy není jen aktem, kterým sloužím a prospívám sama sobě – jde o štědrý dar celému světu. Zbavíte-li se svého strádání, přestanete být přítěží pro druhé. Už nebudete na překážku ani sami sobě, ani svému okolí. Teprve pak budete svobodní, abyste sloužili ostatním lidem a užívali si jejich přítomnosti.

Momentálně si nejvíce užívám Ketuta. Tento stařec – rozhodně jeden z nejšťastnějších lidí, jaké jsem kdy potkala – je mi plně přístupný a otevřený: mohu mu položit libovolnou otázku o Bohu i o lidské přirozenosti. Líbí se mi meditace, kterou mě naučil, ta komická jednoduchost „úsměvu v játrech“ a uklidňující přítomnost čtyř duchovních bratrů. Nedávno mi Ketut prozradil, že zná šestnáct různých meditačních technik a mnoho manter pro řadu různých účelů. Některé jsou určeny k navození klidu a štěstí, jiné působí na zdraví, ale jsou mezi nimi i mantry čistě mystické, jejichž smyslem je dopravit vás do jiných říší vědomí. Tak například, jak řekl, zná jednu meditaci, která ho odnese „do nahoru“.

„Do nahoru?“ zopakovala jsem. „Co to je do nahoru?“ „Do sedmi úrovní nahoru,“ rozvedl to. „Do nebe.“

Jakmile jsem zaslechla povědomou zmínku o sedmi úrovních, zeptala jsem se ho, jestli tím má na mysli, že ho meditace dopraví vzhůru přes sedm posvátných čaker těla, o nichž se hovoří v józe.

„Ne čakry,“ odpověděl. „Místa. Ta meditace mě nese přes sedm míst ve vesmíru. Nahoru a nahoru. Poslední místo, kam jdu, je nebe.“
Zeptala jsem se: „Vy jste byl v nebi, Ketute?“
Usmál se. „Jistěže tam byl,“ řekl. „Je snadné jít do nebe.“
„Jaké to je?“
„Krásné. Všechno krásné je tam. Každá krásná osoba je tam. Je tam všechno dobré k jídlu. Všechno je tam láska. Nebe je láska.“
Pak Ketut pokračoval, že zná i jinou meditaci, na cestu „do dolů“. Tahle meditace ho dopraví přes sedm úrovní podsvětí. Je mnohem nebezpečnější. Není pro začátečníky, jen pro zkušené mistry.
Otázala jsem se: „Takže při první meditaci jdete vzhůru do nebe, a potom při druhé meditaci musíte jít dolů, do…“
„… do pekla,“ doplnil mou větu.
To mě zaujalo. O nebi a pekle se toho v hinduizmu moc nenamluví. Hinduisté chápou vesmír z hlediska karmy, procesu neustálého oběhu, z čehož plyne, že člověk podle nich po smrti nikde „neskončí“ – ani v nebi, ani v pekle – ale je jednoduše recyklován zpátky na zemi, v nějaké jiné podobě, aby tu mohl dořešit všechny vztahy či chyby, které nestihl odčinit minule. Po konečném dosažení dokonalosti vystoupíte z celého koloběhu a splynete s Prázdnotou. Z karmy vyplývá, že nebe a peklo je možné najít jen tady na zemi, kde máme možnost si je sami vytvořit z dobra nebo zla, podle svého osudu a povahy.
Představa karmy se mi vždycky líbila. Nikoli doslovně. Ne proto, že by se mi líbilo, kdybych v minulém životě byla barmankou u Kleopatry. Metaforicky. Karmická filozofie mě oslovuje na metaforické úrovni, protože i v rámci jednoho života je patrné, jak často musíme opakovat vlastní chyby, nabíjet si ústa o stále stejné závislosti a nutkání, dospívat ke shodně bědným a často přímo katastrofálním důsledkům, než toho konečně necháme a dosáhneme nápravy. Taková je hlavní lekce karmy (a západní psychologie mimochodem taky): zabývejte se svými problémy hned, jinak budete muset znovu trpět, dokud všechno opět nepokazíte. A opakování utrpení – to je peklo. Vystoupení z nekonečného cyklu omylů na vyšší úroveň porozumění představuje nebe.
Teď tu ale Ketut mluvil o nebi a pekle v jiném významu, jako kdyby šlo o skutečná místa ve vesmíru, která přímo navštívil. Nebo se alespoň domnívám, že právě tak to myslel.
Abych si to ujasnila, otázala jsem se: „Vy jste byl v pekle, Ketute?“
Usmál se. „Jistěže tam byl.“
„A jaké to je v pekle?“
„Stejné jako v nebi,“ odpověděl.
Viděl můj zmatek a znažil se to vysvětlit: „Vesmír je kruh, Liss.“
Pořád jsem si nebyla jista, jestli ho chápu.
Pokračoval: „Do nahoru, do dolů – nakonec všechno stejné.“
Vybavila se mi stará poučka: Jak nahoře, tak i dole. Zeptala jsem se: „Jak tedy poznáte rozdíl mezi nebem a peklem?“
„Podle toho, kam ty jdeš. Nebe, ty jdeš nahoru, přes sedm šťastných míst. Peklo, ty jdeš dolů, přes sedm smutných míst. Proto lepší jít nahoru, Liss.“ Zasmál se.
Otázala jsem se: „Chcete říct, že člověk by měl raději strávit život pohybem vzhůru, přes šťastná místa, protože nebe a peklo _ místo určení – jev obou případech stejné?“
„Stejné – stejné,“ přikývl. „Na konci stejné, takže lepší být cestou šťastný.“
Řekla jsem: „Čili jestliže nebe je láska, pak peklo je…“
„… taky láska,“ dopověděl.
Chvíli jsem nehybně seděla a pokoušela se to vstřebat. Ketut se znovu rozesmál a přívětivě mě poklepal po koleně. „Pro mladého člověka tohle vždycky moc těžké pochopit!“

88

A tak jsem dnešní ráno opět strávila u Wajan, která se snažila přijít na to, jak zařídit, aby mi vlasy rostly rychleji a byly hustší. Sama má překrásnou, hustou a lesklou hřívu, která jí splývá až pod pas, a je jí líto mého jemného blonďatého chomáče. Jako léčitelka samozřejmě zná přípravek na zhoustnutí vlasů, ale nebude to jednoduché. Nejprve si musím najít nějaký banánovník a osobně ho porazit. Musím „odhodit vršek stromu“ a nařezat kmen i kořeny (které stále vězí v zemi) do velké, hluboké jámy „jako bazén“. Pak musím díru překrýt dřevem, aby se dovnitř nedostala dešťová voda ani rosa. Za pár dní se k ní mám vrátit – v bazénu bude tekutina z banánovníkových kořenů, plná živin, kterou je třeba nabrat do láhví a přinést Wajan. Ta šťávě z banánovníkových kořenů požehná a každý den mi ji bude vtírat do kůže na hlavě. Během několika měsíců mi narostou, podobně jako Wajan, husté a lesklé vlasy až dolů po zadnici.

„I kdybys byla holohlavá,“ ujistila mě, „po tomhle ti vlasy narostou.“
Zatímco se bavíme, malá Tutti, která právě přiběhla ze školy, sedí na podlaze a kreslí obrázek domu. V poslední době Tutti maluje především domy. Strašně by chtěla nějaký mít. V pozadí je na jejích obrázcích vždycky duha a taky usměvavá rodina – s otcem a se všemi.
Tak trávíme u Wajan celý den – sedíme, povídáme si, Tutti maluje a Wajan ajá klábosíme a dobíráme si jedna druhou. Wajan má obscénní smysl pro humor, pořád hovoří o sexu, kritizuje mě, že jsem sama, a spekuluje o genitálním vybavení všech mužů, kteří procházejí jejím obchodem. Stále mi opakuje, jak každé ráno chodí do chrámu a modlí se, aby se v mém životě objevil nějaký dobrý muž, který se stane mým milencem.
Dnes ráno jsem jí opět zopakovala: „Ne, Wajan, já to nepotře-buju. Už příliš mnohokrát jsem měla zlomené srdce.“
Odpověděla mi: „Já znám lék na zlomené srdce.“ Autoritativně, lékařským stylem, mi pak na prstech odpočítala šest prvků její stoprocentně účinné léčebné kúry na zlomené srdce: „Vitamin E, hodně spánku, pít spoustu vody, odcestovat daleko od člověka, kterého jsi milovala, meditace a naučit svoje srdce, že to je osud.“
„To všechno už jsem udělala, až na ten vitamin E.“
„Tak jsi vyléčená. A teď potřebuješ nového muže. Nějakého ti seženu, modlitby pomůžou.“
„Ale já se nemodlím o nového muže, Wajan. V současné době se modlím jen o klid a vyrovnanost.“
Wajan obrátila oči v sloup, jako by chtěla říct: Jo, jasně, jen si mluv, ty velká bílá podmínko, a nahlas prohlásila: „To je proto, že máš vážný problém s pamětí. Už si nevzpomínáš, jak příjemný je sex. Já jsem taky mívala vážný problém s pamětí, když jsem byla vdaná. Pokaždé, když jsem na ulici viděla pohledného muže, zapomněla jsem, že mám doma manžela.“
Málem spadla ze židle, jak se tomu smála. Pak se uklidnila a uzavřela: „Každý potřebuje sex, Liz.“
V tom okamžiku vešla do obchodu skvěle vypadající žena s úsměvem zářivým jako maják. Tutti vyskočila a s pokřikem: „Armenia! Armenia! Armenia!“ se jí vrhla do náruče. Což, jak se vzápětí ukázalo, bylo ženino jméno – nešlo o žádný arménský nacionalistický bojový pokřik. Představila jsem se jí a Armenia mi sdělila, že pochází z Brazílie. Ta žena byla tak dynamická – tak brazilská. Její věk se nedal určit, ale vypadala nádherně, měla elegantní šaty, vyzařovalo z ní ohromné charizma a půvab a byla tak naléhavě sexy.
Také Armenia je Wajanina přítelkyně, která pravidelně chodí do jejího obchodu na oběd a na řadu různých tradičních ošetření – zdravotních i kosmetických. Posadila se, připojila se k našemu dívčímu kroužku a všechny jsme si povídaly skoro hodinu. Je na Bali jenom na týden, než musí odletět do Afriky, nebo možná zpátky do Thajska, aby se věnovala svým obchodům. Ukáže se, že Arme-nia má za sebou fascinující život. Pracovala pro vrchního komisaře OSN pro uprchlíky. V osmdesátých letech 20. století ji jako mírovou vyjednavačku vyslali uprostřed války do džunglí El Salvadoru a Nikaraguy. Použila svůj šarm i bystrost a podařilo se jí přesvědčit generály i rebely, aby se zklidnili a naslouchali hlasu rozumu. (Krásná sílo, do toho!) Nyní vede nadnárodní marketinkovou firmu jménem Novica, která podporuje domorodé umělce po celém světě tím, že prodává jejich díla přes internet. Armenia hovoří asi sedmi nebo osmi jazyky a má na nohou ty nejúžasnější boty, jaké jsem od svého odjezdu z Říma viděla.
Wajan nás přejela pohledem a dala se slyšet: „Liz – proč se nikdy nesnažíš vypadat tak sexyjako Armenia? Jsi tak hezké děvče, máš dobrý základ v pěkné tváři, pěkné tělo, pěkný úsměv. Ale pořád nosíš to samé roztrhané tričko a ty samé roztrhané džíny. Nechceš být sexyjako ona?“
„Wajan,“ odpověděla jsem, „Armenia je Brazilka. To je něco úplně jiného.“
„Jak jiného?“
„Armenio,“ oslovila jsem svou novou kamarádku. „Mohla by ses, prosím, pokusit vysvětlit Wajan, co to znamená být brazilskou ženou?“
Armenia se rozesmála, ale pak se nad otázkou vážnězamyslela a odpověděla: „No, pořád se snažím vypadat hezky a žensky, i ve válečných zónách a uprchlických táborech Střední Ameriky. I při těch nejhorších tragédiích a krizích není důvod přidávat k bídě ostatních ještě tím, že bych sama vypadala bídně. To je moje filozofie. Proto jsem i do džungle byla nalíčená a měla jsem na sobě šperky – nic moc extravagantního, ale nějaký ten hezký zlatý náramek, náušnice, trochu rtěnky a parfému. Jen tolik, abych ukázala, že si pořád sama sebe vážím.“
Armenia mi svým způsobem připomíná ty britské cestovatelky viktoriánské éry, které říkávaly, že ani v Africe neexistuje žádná omluva pro nošení takových šatů, které by se nedaly obléct do anglického salonku. Tahle Armenia je jako motýl. Nemohla se u Wajan zdržet příliš dlouho, protože měla práci, ovšem to jí nezabránilo v tom, aby mě pozvala na večerní party. Zná v Ubudu brazilského krajana, který dnes večer pořádá zvláštní společenskou událost v jedné příjemné restauraci. Bude vařit feijoadu – tradiční brazilský pokrm, obsahující obrovské hromady vepřo-vého a černých fazolí. Budou tam i brazilské koktejly. Plno zajímavých vystěhovalců z celého světa, kteří žijí zde na Bali. Nechtěla bych přijít? Později večer si možná všichni půjdou zatančit. Neví, jestli mám ráda večírky, ale…
Koktejly? Tanec? Hromady vepřového?
Jistěže tam nemohu chybět.

89

Už si ani nevzpomínám, kdy jsem se naposledy nastrojila, ale dnes večer jsem vyhrabala ode dna batohu své jediné společenské šaty a navlékla si je. Dokonce jsem i použila rtěnku. Nepamatuju si, kdy jsem si naposledy malovala rty, ale vím, že to nebylo nikde v blízkosti Indie. Cestou na večírek jsem se zastavila u Arménie, která mi půjčila nějaké šperky a luxusní parfém a dovolila mi zaparkovat kolo na jejím zadním dvorku, abych se mohla na party dostavit v jejím přepychovém autě jako řádná dospělá žena.

Večeře s přistěhovalci byla zábavná a já jsem cítila, jak si vzpomínám na dlouhodobě dřímající stránky své osobnosti. Dokonce jsem se i trošičku opila, což bylo pozoruhodné po naprosté čistotě několika posledních měsíců modliteb v ášramu a upíjení čaje v mé balijské květinové zahradě. A flirtovala jsem! Už jsem si nezaflirtovala celé věky. V poslední době jsem pobývala s mnichy a šamanem, a najednou jsem znovu oprašovala svou starou sexualitu. Ačkoli opravdu nedokážu říct, s kým jsem to vlastně flirtovala. Svým způsobem jsem svou energii vyzařovala rovnoměrně všude kolem. Přitahoval mě ten vtipný bývalý novinář z Austrálie, který seděl vedle mě? („Všichni jsme tu opilci,“ poznamenal. „Dokonce píšeme na ostatní opilce posudky‘1) Nebo to byl ten tichý intelektuál z Německa u stolu? (Slíbil, že mi půjčí nějaké romány ze své osobní knihovny.) Nebo šlo o toho pohledného Brazilce, který nám všem připravil tak báječnou hostinu? (Líbily se mi jeho laskavé hnědé oči i jeho přízvuk. A samozřejmě také kuchařské umění.
Zničehonic jsem mu řekla něco velice vyzývavého. Dělal si legraci sám ze sebe a říkal: „Na Brazilce jsem naprostá katastrofa – neumím tancovat, neumím hrát fotbal a nehraju na žádný hudební nástroj.“ Z nějakého důvodu jsem opáčila: „Možná. Ale mám dojem, že byste dokázal zahrát velice přesvědčivého Casanovu.“ Na dlouhý, předlouhý okamžik se zastavil čas a oba jsme se na sebe otevřeně podívali, jako bychom říkali: To je docela zajímavá myšlenka. Smělost mé poznámky visela mezi námi ve vzduchu jako vůně parfému. Neodmítl ji. Sklopila jsem zrak jako první a cítila jsem, jak se rdím.)

Jeho feijoada byla v každém případě výtečná. Dekadentní, kořeněná a tučná – s ničím z toho se na Bali normálně nesetkáte. Jedla jsem jeden talíř vepřového za druhým a došla jsem k oficiálnímu stanovisku, že nikdy nemohu být vegetariánka, jestliže se na světě vyskytují i takováhle jídla. Pak jsme šli tancovatdo jednoho místního nočního klubu, pokud se tomu tedy dá noční klub říkat. Jednalo se spíš o chatu na pobřeží, jenom to pobřeží tady chybělo. Balijská skupina tu živě vyhrávala reggae a místo překypovalo hýřily všech věkových skupin a národností, přistěhovalci, turisty, místními lidmi i krásnými balijskými chlapci a děvčaty, kteří všichni tančili, volně a bez rozpaků. Armenia s námi nešla, protože prý musí zítra pracovat, ale ten pohledný starší Brazilec přebral roli mého hostitele. Nebyl zase tak špatný tanečník, jak o sobě tvrdil. Pravděpodobně uměl hrát i fotbal. Líbilo se mi, že mi byl nablízku, otvíral přede mnou dveře a skládal mi poklony. Oslovoval mě „drahoušku“. Na druhou stranu jsem si ale všimla, že tak říká všem – dokonce i chlupatému barmanovi. I tak mi jeho pozornost byla příjemná.

Už strašně dávno jsem nenavštívila žádný bar. Ani v Itálii jsem nechodila do barů a během let s Davidem taky moc ne. Myslím, že naposledy jsem byla tancovat ještě v dobách mého manželství… ještě když jsem byla šťastně vdaná. Drahý Bože, to už jsou celé věky. Na tanečním parketu jsem narazila na svou přítelkyni Stefanii, temperamentní mladou Italku, s níž jsem se nedávno seznámila v meditačním kurzu v Ubudu, a tancovaly jsme spolu se šťastně rozevlátými vlasy, já blonďatými a ona tmavými. Někdy po půlnoci kapela přestala hrát a lidé se začali mísit.

Tehdy jsem se setkala s mužem jménem lan. Ach, tenhle chlapík še mi opravdu líbil. Od prvního momentu jsem ho měla ráda. Byl velmi pohledný, něco mezi Stingem a mladším bratrem Ralpha Fiennese. Pocházel z Walesu, takže měl rozkošný přízvuk. Byl výřečný a chytrý, kladl otázky a hovořil se Stefanií stejnou dětskou italštinou, jakou mluvím já. Ukázalo se, že v té reggae skupině hrál rytmiku, konkrétně na bonga. Zažertovala jsem, že je tedy něco jako „bonganík“, padli jsme si do oka a začali jsme se smát a bavit spolu.

Tehdy přišel Felipe. Tak se jmenoval ten Brazilec. Felipe. Pozval nás všechny do nekonvenční místní restaurace, kterou vlastnili přistěhovalci z Evropy. Bylo to bohémsky liberální místo, kde se nikdy nezavírá a kam si člověk může ve dne v noci zajít na pivo a příděl rozumů. Uvědomila jsem si, že se dívám na lana {Chce tam jítgnf), a když přikývl, souhlasila jsem taky. Všichni jsme se tedy vydali do oné restaurace a já jsem seděla s lanem. Bavili jsme se a žertovali celou noc a ach, ten muž se mi opravdu moc líbil. Byl to první muž po dlouhé době, který se mi líbil tím způsobemy]ak seříká. Byl o pár let starší než já, vedl skutečně zajímavý život a získal u mě samé kladné body (měl rád Simpsonovy, cestoval po celém světě, kdysi žil v ášramu, zmínil se o Tolstém, zdálo se, že je zaměstnaný atd.). Zahájil svou dráhu v britské armádě v Severním Irsku jako expert pyrotechnické jednotky a pak začal pracovat jako hledač min na mezinárodní úrovni. Stavěl uprchlické tábory v Bosně a v současnosti si dával pauzu tady na Bali, aby se věnoval hudbě… Samé přitažlivé věci.

Nemohla jsem uvěřit, že jsem v půl čtvrté ráno ještě pořád vzhůru, a ne abych meditovala! Bavila jsem se uprostřed noci ve společenských šatech s velice atraktivním mužem. Jak radikální změna. Na konci večera jsme se s lanem navzájem ujistili, jak příjemné bylo se poznat. Zeptal se mě, jestli mám telefonní číslo, a já mu odpověděla, že ne, ale že mám e-mail, a on řekl: „Jo, ale mail mi připadá takový… ech…“ Takže jsme si k ránu nevyměnili nic víc než objetí. Dodal: „Zase se uvidíme, až –,“ ukázal k bohům na nebi, „– nám řeknou.“

Těsně před svítáním mi Felipe, ten pohledný starší Brazilec, nabídl odvoz domů. Když jsme projížděli klikatými vedlejšími silnicemi, řekl: „Drahoušku, celou noc ses bavila s největším žvani-lem v Ubudu.“

Bodlo mě u srdce.

„Je lan opravdu takový žvanil?“ zeptala jsem se. „Pověz mi pravdu a ušetři mě pozdějších problémů.“
„lan?“ zopakoval Felipe a rozesmál se. „Ne, drahá! lan je skvělý člověk. Myslel jsem sebe. Já jsem ten největší žvanil v Ubudu.“
Chvíli jsme pokračovali v cestě mlčky.
„A stejně tě jenom škádlím,“ dodal.
Následovalo další dlouhé ticho a pak se zeptal: „Tobě se lan líbí, že jo?“
„Já nevím,“ odpověděla jsem. Neměla jsem jasnou hlavu. Vypila jsem příliš mnoho brazilských koktejlů. „Je atraktivní a inteligentní. Je to dávno, co jsem naposledy uvažovala o tom, jestli se mi někdo líbí.“
„Strávíš tu na Bali několik nádherných měsíců. Počkej si a uvidíš."
„Ale já nevím, jak často se můžu ukazovat ve společnosti, Felipe. Mám jenom tyhle šaty. Lidi si začnou všímat, že nenosím nic jiného.“
„Jsi mladá a krásná, drahoušku. Jedny šaty ti stačí.“

90

Že jsem mladá a krásná?
Já myslela, že jsem stará a rozvedená.
Tu noc jsem sotva dokázala usnout, jaký nezvyk pro mě

představovalo uléhat tak pozdě. V hlavě mi neustále zněla hudba, vlasy mi byly cítit cigaretami a žaludek protestoval proti alkoholu, který jsem vypila. Na chvíli jsem si zdřímla, ale vzbudila jsem se hned při východu slunce, právě tak, jak jsem nyní zvyklá. Až na to, že dnes ráno si nepřipadám odpočatá ani vyrovnaná, a už vůbec se necítím na jakoukoli meditaci. Co mě tak rozrušilo? Vždyť jsem prožila příjemnou noc, nebo ne? Setkala jsem se se zajímavými lidmi, vyšla si do společnosti, zatancovala jsem si, flirtovala jsem s několika muži…

MUŽI.
Moje rozrušení se při pomyšlení na muže ještě zvýšilo a změnilo se v menší panický záchvat. Už nevím, jak na to. Kolem dvacítky jsem byla ta největší, nejsmělejší a nejnemravnější koketa. Pama-tuju si, že mě to kdysi bavilo – setkat se s nějakým chlapíkem, připoutat ho k sobě, přijímat od něj skryté náznaky a pozvání, odvrhnout veškerou opatrnost a nechat věcem volný průběh.
Teď ale cítím jen paniku a nejistotu. Začínám celý večer nafukovat v něco většího, než čím ve skutečnosti byl, a představuju si, jak se zaplétám s tím velšským chlapíkem, který mi ani nedal e-mailo-vou adresu. Už před očima vidím celou budoucnost včetně hádek ohledně jeho kouření. Přemítám, jestli další vztah s mužem opět zničí mé spirituální hledání, mé psaní, můj život atd. Na druhou stranu, nějaký ten románek by byl příjemný. Prožívám dlouhé období sucha. (Vzpomínám si, jak mi Richard z Texasu radil ohledně mého milostného života: „Potřebuješ přivolávače deště, zlato. Musíš si najít ňákýho medicinmana.“) Pak si představuju lana na motorce s jeho pohledným vypracovaným tělem, které se se mnou budemilovat na mé zahradě, i to, jak to bude krásné. Toto nikoli nepříjemné pomyšlení ve mně ale vyvolává představu hrozného smyku se skřípějícími pneumatikami, protože už nechci prožít další zklamání. Vzápětí mi začne chybět David – víc, než kdykoli během posledních několika měsíců. Třeba bych mu měla zavolat a zeptat se ho, jestli bychom to spolu nemohli znovu zkusit… (Načež uslyším Richardův hlas, jak mě usměrňuje: No to je skvělý, Potra-vinářko – copak ti noci udělali lobotomii, když ses namazala?) Od přežvykování mé historie s Davidem není nikdy daleko k probírání okolností rozvodu, a brzy už se nimrám (jako za starých časů) ve vzpomínkách na bývalého manžela a na náš rozvod…
Myslel jsem, že už jsi s tímhle sekla, Potravinářko.
A potom z nějakého důvodu začínám přemítat o Felipovi –o tom pohledném starším Brazilci. Je milý. Felipe. Tvrdí, že jsem mladá a krásná a že tu strávím nádherné měsíce. Má pravdu, ne? Měla bych se uvolnit a trochu se bavit, ne? Ale dnešní ráno mi moc do zábavy není.
Už nevím, jak se to dělá.

91

“Co je tenhle život? Rozumíš mu? Já ne.“ To pronesla Wajan.

Byla jsem zpátky v její restauraci a jedla její vynikající a výživný speciální multivitaminový oběd v naději, že mi pomůže od kocoviny i úzkosti. Byla tu i ta Brazilka Armenia a vypadala, jako obvykle, jako kdyby se cestou z týdenního pobytu v lázních zastavila v salonu krásy. MaláTutti seděla na podlaze a kreslila obrázky domů, jako vždycky.

Wajan právě zjistila, že na konci srpna – pouhé tři měsíce ode dneška – bude třeba obnovit nájemní smlouvu na její restauraci a že se jí zvýší nájem. Pravděpodobně se bude muset znovu přestěhovat, protože si nebude moci dovolit tady zůstat. Problém byl, že měla v bance asi tak padesát dolarů a netušila, kam jít. Stěhování by Tutti opět vytrhlo ze školy. Potřebovaly domov – skutečnýdomov. Takhle žádní Balijci nemohou žít.

„Proč trápení nikdy nekončí?“ ptala se Wajan. Neplakala, jednoduše a unaveně kladla prostou, nezodpověditelnou otázku. „Proč se musí všechno opakovat a opakovat, bez konce a bez klidu? Jeden den tak tvrdě pracuješ, ale druhý den musíš pracovat znovu. Jíš, ale druhý den už máš zase hlad. Najdeš lásku a ta pak odejde. Narodíš se bez ničeho – žádné hodinky, žádné tričko. Tvrdě pracuješ a nakonec zemřeš zase s ničím – bez hodinek a bez trička. Jsi mladá a pak jsi stará. Bez ohledu na to, jak moc se snažíš, nepřestaneš stárnout.“

„Armenia ano,“ zažertovala jsem. „Ta zjevně nestárne.“

Wajan namítla: „Ale to je proto, že je Brazilka.1’ Už pochopila, jak to na světě chodí. Všechny jsme se zasmály, ale šlo o plnokrevný černý humor, protože na Wajanině situaci nic legračního není. Taková jsou fakta: Svobodná matka, předčasně vyspělé dítě, špatné obchody, život z ruky do úst, hrozící chudoba, faktické bezdomovectví. Kam půjde? S rodinou svého bývalého manžela zjevně žít nemůže. Vlastní Wajanina rodina žije daleko na venkově a je velice chudá. Pokud půjde bydlet k nim, bude to konec jejího léčitelství ve městě, protože pacienti se za ní nedostanou a může zapomenout na to, že by Tutti někdy získala takové vzdělání, aby se jednoho dne dostala na vysokou školu pro zvířecí doktory.

Časem se vynořily další věci. Co ta dvě stydlivá děvčátka vzadu v kuchyni, která jsem tu viděla první den? Ukazuje se, že jde o dva sirotky, které Wajan adoptovala. Obě se jmenují Ketut (pro zvýšení zmatenosti této knihy), a proto jim říkáme Velká Ketut a Malá Ketut. Wajan před několika měsíci objevila obě hladové Ketut, jak žebrají na tržišti. Opustila je tu jistá dickensovská žena – asi příbuzná – která funguje jako jakási pasačka žebrajících dětí, distribuuje sirotky na různá tržiště po celém Bali, aby žádaly kolemjdoucí o peníze, a každý večer je vyzvedává dodávkou, vybírá od nich „tržbu“ a nechává je přespat v nějaké chatrči. Když Wajan našla Velkou i Malou Ketut, už několik dní nejedly, měly vši a další parazity po celém těle. Domnívá se, že mladší z dívek je kolem deseti a starší asi tak třináct let, ale ony neznají svůj věk ani příjmení. (Malá Ketut ví jenom to, že se narodila ve stejném roce jako „to velké prase“ vjejich vesnici. To nám ostatním zrovna nepomohlo určit přesnější datum.) Wajan je vzala k sobě a stará se o ně se stejnou láskou jako o svou vlastníTutti. Spí se všemi třemi dětmi na jedné matraci v té jediné ložnici za obchodem.

Jak balijská svobodná matka čelící vystěhování z domova našla ve svém srdci místo na přijetí dvou dalších dětí, to je věc, která sahá daleko za jakékoli mé chápání termínu soucit.

Chci jim pomoci.
To bylo ono. To je ten rozechvělý pocit, který jsemtak hluboce prožila po prvním setkání s Wajan. Chtěla jsem pomoci této svobodné matce, její dceři i dvěma dalším sirotkům bez domova. Chtěla jsem je osobně uvést do lepšího života. Problém je jen v tom, že nejsem schopna přijít na to, jak bych to měla udělat. Jenže dnes, zatímco jsme s Wajan a Armeniou obědvaly a splétaly svou obvyklou konverzaci plnou empatie a klevet, podívala jsem se na malou Tutti a všimla si, že dělá něco dost podivného. Procházela se po obchodě s jednou malou čtvercovou keramickou dlaždičkou barvy kobaltové modři položenou na dlaních, přičemž si monotónně prozpěvovala, jako kdyby zaříkávala. Chvilku jsem ji sledovala, jen abych viděla, k čemu se chystá. Tutti si s tou dlaždičkou hrála dlouhou chvíli, vyhazovala ji do vzduchu, šeptala si s ní, zpívala jí a posunovala ji po podlaze, jako kdyby to bylo autíčko z krabičky od zápalek. Nakonec si na ni sedla v tichém rohu, zavřela oči a něco si pro sebe gestikulovala, ponořená v nějakém svém mystickém, neviditelném vesmíru.
Zeptala jsem se Wajan, o co jde. Odpověděla, že Tutti tu dlaždičku našla před rozestavěným luxusním hotelem a uložila si ji do kapsy. Od okamžiku, kdy si ji přinesla domů, neustále říká matce: „Třeba až jednou budeme mít dům, mohly bychom v něm taky mít takhle hezky modré podlahy.“ Podle Wajan Tutti často celé hodiny sedá na tom drobném modrém čtverečku, vždycky zavře oči a představuje si, že sedí ve svém vlastním domě.
Co na to mohu říct? Když jsem se to dozvěděla a podívala se na to dítě ponořené do hluboké meditace na své malé modré dlaždičce, náhle jsem měla jasno: Dobrá, to je ono.
Omluvila jsem se a vyrazila z obchodu jednou provždy vyřešit tuhle nesnesitelnou situaci.

92

Wajan mi jednou řekla, že když léčí pacienty, stává se zprostředkovatelem Boží lásky a dokonce v tu chvíli přestává myslet na to, co je třeba následně udělat. Intelekt se zcela zastavuje, do hry vstupuje intuice a ona jen dovoluje svému božství, aby jí volně proudilo tělem. Říká: „Je to, jako když vane vítr a vede mi ruce.“

Možná to byl týž vítr, který mě toho dne odvál z Wajanina obchodu, vytáhl mě z kocovinové úzkosti ohledně toho, jestli jsem připravena opět začít randit, a zavedl mě do místní internetové kavárny, kde jsem si sedla a napsala – jediným lehkým tahem –e-mail všem svým přátelům a příbuzným po celém světě s prosbou o finanční výpomoc.

Všem jsem řekla, že v červenci budu mít narozeniny a že mi zanedlouho bude třicet pět. Sdělila jsem jim, že na celém světě není nic, co bych potřebovala nebo chtěla, a že jsem nikdy v životě nebyla šťastnější. Napsala jsem jim, že kdybych byla doma v New Yorku, plánovala bych velkou hloupou narozeninovou oslavu, na kterou bych je pozvala, oni by mi kupovali dárky a láhve vína a celá oslava by stála absurdní hromadu peněz. Vysvětlila jsem jim, že levnější a lepší oslavou narozenin by bylo, kdyby moji přátelé a příbuzní poslali finanční příspěvek ženě jménem Wajan Nurijásí, která si potřebuje pro sebe a pro své děti koupit v Indonésii domek.

Pak jsem vylíčila celý příběh Wajan, Tutti, obou sirotků a jejich situaci. Slíbila jsem, že ke všem příspěvkům nakonec přidám stejnou částku ze svých úspor. Zdůraznila jsem, že jsem si samozřejmě vědoma toho, že svět je plný nevýslovného utrpení a válek a že všichni potřebují pomoc, ale co můžeme dělat? Tato skupinka lidí na Bali se stala mou rodinou a o rodinu se musíme postarat, ať ji najdeme kdekoli. Když jsem svůj hromadný e-mail dokončovala, vzpomněla jsem si na to, co mi před dvěma měsíci, když jsem se vydávala na svou celosvětovou pouť, řekla má přítelkyně Susan. Bála se, že už se nikdy nevrátím domů. Doslova řekla: „Vím, jaká jsi, Liz. Někoho potkáš, zamiluješ se a nakonec si koupíš na Bali dům.“

Tahle Susan je hotový Nostradamus.
Následujícího rána, když jsem se podívala do pošty,zjistila jsem, že už máme přislíbeno sedm set dolarů. Další den dary překročily sumu, kterou jsem si mohla dovolit přihodit.
Nebudu popisovat drama celého týdne ani vysvětlovat, jaké to je každý den otvírat e-maily z celého světa, v nichž stojí: „Počítej se mnou!“ Darovali všichni. Bez váhání přispěli i lidé, o kterých jsem věděla, že jsou na mizině nebo mají dluhy. Jednu zprvních odpovědí jsem dostala od přítele kamarádky své kadeřnice, kterému přeposlali můj dopis a on teď chtěl darovat patnáct dolarů. Můj nejvychytralejší kamarád John si samozřejmě nemohl odpustit typicky sarkastický komentář o tom, jak dlouhý a emocionální můj dopis byl („Poslyš – až budeš mít příště zase potřebu brečet nad rozlitým mlíkem, ať je, prosím tě, aspoň kondenzované, ano?“), ale peníze přislíbil. Nový přítel mé kamarádky Annie (bankéř z Wall Street, s nímž jsem se nikdy ani nesetkala) nabídl, že částku, která se nastřádá, zdvojnásobí, ať bude jakákoli. Pak můj e-mail začal putovat po celém světě, a tak jsem dostávala peníze od naprosto cizích lidí. Jednalo se o globální projevy štědrosti. Uzavřeme tuto epizodu tím, že – pouhých sedm dnů po sepsání původní prosby – mí přátelé, příbuzní a spousta cizinců dali dohromady téměř 18 000 dolarů, aby si Wajan Nurijásí mohla koupit vlastní dům.
Věděla jsem, že tento zázrak umožnila Tutti silou svých modliteb, v nichž prosila, aby se ta malá modrá dlaždička roztáhla kolem ní a vyrostla – jako jedna z pohádkových kouzelných fazolí –v opravdový dům, který se navždy postará o ni, o její matku i oba sirotky.
Ještě poslední věc. Musím zahanbeně přiznat, že to byl můj přítel Bob a ne já, kdo si všiml zjevného faktu, že slovo „Tutti“ v italštině znamená „Všichni“. Jak to, že mi to nedošlo už dřív? Po všech těch měsících v Římě! Prostě jsem si té spojitosti nevšimla, a tak mě na to musel upozornit Bob z Utahu. Učinil tak v e-mailu z minulého týdne, kde k slibu, že daruje nějaké peníze na nový dům, dodal: „Takže to je poslední lekce, že ano? Když ses vydala do světa, abys pomohla sama sobě, nevyhnutelně jsi nakonec začala pomáhat… Tutti.“

93

Nechtěla jsem o tom říkat Wajan, dokud nebudou vybrány všechny peníze. Je obtížné udržet takové tajemství, zejména když se neustále strachuje o svou budoucnost, ale nechci v ní vzbuzovat naděje, dokud to nebude oficiální a jisté. Po celý týden tedy držím jazyk za zuby a prakticky každý den chodím na večeři s oním Brazilcem Felipem, kterému zřejmě nevadí, že tu mám jenom jedny hezké šaty.

Myslím, že jsem do něj zamilovaná. Po několika večeřích jsem si tím docela jista. Není jen tím, za koho se sám vydává, tedy „žva-nilem žvanilů“, který v Ubudu všechny zná a je duší všech večírků. Zeptala jsem se na něj Arménie. Už se spolu přátelí nějakou dobu. Řekla jsem: „Tenhle Felipe – ten má větší hloubku než ostatní, co říkáš? Je na něm něco víc, ne?“ Odvětila: „Ach ano. Je to hodný, laskavý muž. Ale má za sebou těžký rozvod. Myslím, že přijel na Bali, aby se z něho vzpamatoval.“

Á – tak tohle je tedy téma, o kterém nic nevím.
Ale je mu dvaapadesát. To je zajímavé. Opravdu jsem dosáhla věku, kdy pro mě dvaapadesáťiletý muž představuje potenciálního partnera na randění? V každém případě se mi líbí. Má stříbrné vlasy a atraktivním, picassovským způsobem plešatí. Má přátelské, hnědé oči, vlídnou tvář a krásně voní. A je to opravdu dospělý muž. Dospělý samec mého druhu – to je pro mne tak trochu novinka.
Už žije na Bali pět let a pracuje s balijskými stříbrotepci na výrobě šperků z brazilských drahokamů, které jsou určeny na export do Spojených států. Líbí se mi, že byl věrně ženatý téměř dvacet let, než se jeho manželství ze spletité přehršle důvodů rozpadlo. Líbí se mi, že už má velké děti, že je dobře vychoval a že ho jeho potomci milují. Líbí se mi, že byl rodičem, který zůstával doma a staral se o děti, když byly malé, zatímco jeho australská manželka si hleděla své profese. (Jako dobrý feministický manžel říká: „Chtěl jsem stanout na správné straně dějin společnosti.“) Líbí se mi jeho brazilsky přehnané projevy náklonnosti. (Když bylo jeho australskému synovi čtrnáct, musel konečně říct svému otci: „Tati, už je mi čtrnáct, tak bys mě možná neměl líbat na pusu, když mě vysazuješ před školou.“) Líbí se mi skutečnost, že Felipe hovoří plynně přijnejmenším čtyřmi jazyky. (Pořád tvrdí, že neumí indo-nésky, ale slyším, že tak celý den mluví.) Líbí se mi, že v životě procestoval víc než padesátzemí a že vnímá svět jako malé a snadno zvládnutelné místo. Líbí se mi, jak mi naslouchá, naklání se ke mně a přerušuje mě jen tehdy, když sama přestávám mluvit a ptám se ho, jestli se nenudí, na což vždy odpovídá: „Mám pro tebe veškerý čas na světě, můj nádherný drahoušku.“ Líbí se mi oslovení „můj nádherný drahoušku“. (I když tak říká i servírce.)
Jednou večer mi řekl: „Proč tu nemáš nějakého milence, Liz?“
Musím mu připsat k dobru, že neměl na mysli sebe, i když věřím, že by tuto roli byl ochoten převzít. Ujistil mě, že lan – ten pohledný Welšan – by pro mne byl dokonalou partií, ale že tady jsou i jiní kandidáti. Je tu kuchař z New Yorku, „skvělý, velký, svalnatý a sebejistý chlapík“, který by se mi podle jeho názoru mohl líbit. Opravdu se tu v Ubudu najdou všechny typy mužů, přistěhovalců ze všech možných zemí, kteří se ukrývají v téhle komunitě
„bez domova a bez majetku“ a z nichž mnozí by rádi dohlédli na to, „abys tu, můj nádherný drahoušku, strávila báječné léto“.
„Myslím, že na to nejsem připravená,“ odpověděla jsem mu. „Nechce se mi procházet všemi obtížemi nějakého románku, chápeš? Nechci si každý den holit nohy nebo ukazovat svoje tělo novému milenci. A nechci znovu vyprávět svůj životní příběh nebo se starat o antikoncepci. Už si ani nejsem jistá, jak na to. Mám pocit, že v sexu a lásce jsem si věřila daleko víc, když mi bylo šestnáct.“
Jistěže ano,“ souhlasil Felipe. „Tehdy jsi byla mladá a hloupá. V sexu a lásce si věří jen mladí a hlupáci. Myslíš, že kdokoli z nás ví, co dělá? Myslíš, že existuje nějaký způsob, jak by se dvě lidské bytosti mohly milovat bez potíží? Měla bys vidět, jak to chodí na Bali, drahoušku. Všichni muži ze Západu sem přicházejí poté, co si doma udělali ze života pořádnou paseku a rozhodli se, že už mají dost západních ženských. Místo toho se ožení s nějakou drobnou, roztomilou a poslušnou balijskou teenagerkou. Vím, co si myslí. Myslí si, že je ta hezká mladá dívka učiní šťastnými a že s ní bude jednodušší život. Ale kdykoli se něco takového děje, chce se mi říct pokaždé totéž: Hodně štěstí. Protože pořád máš před sebou ženu, příteli. A ty jsi pořád muž. Pořád jsou tu dva lidé, kteří se spolu pokoušejí nějak vyjít, takže to nebude nic jednoduchého. Láska je vždycky složitá. Ale lidi pořád musejí milovat jeden druhého, drahoušku. Občas musíme mít zlomená srdce. To znamená, že jsme to aspoň zkusili.“
Odpověděla jsem: „Naposledy jsem si zlomila srdce tak vážně, že to stále bolí. A mít zlomené srdce ještě dva roky potom, co celá ta love story skončila?“
„Drahoušku, já jsem z jižní Brazílie. Dokážu si uchovat zlomené srdce kvůli ženě, kterou jsem nikdy ani nepolíbil,třeba až deset let.“
Bavili jsme se o svých manželstvích a rozvodech. Ne do velkých podrobností, jen abychom si mohli navzájem vyjádřit svou účast. Porovnáváme postřehy o bezedných hlubinách porozvodové deprese. Pijeme víno, večeříme spolu a vyprávíme si o svých bývalých protějšcích ty nejpříjemnější historky, na které si vzpomínáme, aby ty rozhovory o ztrátě někoho blízkého tak nepálily.
Říká: „Nechceš se mnou tenhle víkend něco podniknout?“ a já na to odpovídám, že ano, to by bylo fajn. Protože by to bylofajn.
Už dvakrát, když mě Felipe vysazoval u mého domu, se v autě naklonil, aby mi dal pusu na dobrou noc, a už dvakrát jsem udělala totéž – nechala jsem se k němu přitáhnout, ale na poslední chvíli jsem stočila hlavu ke straně a položila mu tvář na hruď. Pak jsem mu dovolila, aby mě k sobě chvíli tiskl. Vnímala jsem, jak sklání obličej do mých vlasů, a sama jsem se opírala tváří o jeho hrudní kost. Cítila jsem jeho měkkou plátěnou košili. Jeho vůně se mi opravdu moc zamlouvá. Má svalnaté paže a hezký, široký hrudník. Kdysi byl v Brazílii šampiónem v gymnastice. Samozřejmě to bylo někdy v roce 1969, tedy v roce, kdy jsem se narodila, ale i tak má pořád vypracované tělo.
Tím, jak otáčím hlavu, kdykoli mě obejme, se tak trochu vyhýbám prostému polibku na dobrou noc. Zároveň ale nejde jen o nějaké schovávání. Po ty dlouhé okamžiky na konci večera mě někdo drží.
Což už se nestalo hodně dlouho.

94

Zeptala jsem se Ketuta, svého starého šamana: „Co víte o romancích?“
Řekl: „Co je to romance?“
„Zapomeňte na to.“
„Ne – co je to? Co to slovo znamená?“
„Romance,“ pustila jsem se do definice. „Láska mezi ženou a mužem. Nebo někdy mezi dvěma muži nebo dvěma ženami. Líbání, sex, svatba – tohle všechno.“
„Já nedělal sex s příliš mnoho lidí v životě, Liss. Pouze s mou ženou.“
„Máte pravdu, to není příliš mnoho lidí. Ale máte na mysli svou první, nebo druhou ženu?“
„Já jenom mám jednu ženu, Liss. Ona teď mrtvá.“
„A co Nyomo?“
„Nyomo ne moje opravdová žena, Liss. Ona žena mého bratra.“ Když viděl můj zmatený výraz, dodal: „To typické na Bali,“ a vysvětlil mi to. Ketutův starší bratr, který pěstuje rýži, bydlí vedle Ketuta a je ženatý s Nyomo. Mají spolu tři děti. Ketut a jeho manželka nemohli mít žádné děti, a tak adoptovali jednoho ze synů Ketutova bratra, aby měli dědice. Když Ketutova žena zemřela, Nyomo začala střídavě žít na obou rodinných pozemcích a stará se jak o svého manžela, tak o jeho bratra, i o obě rodiny svých dětí. Je Ketutovou manželkou ve všech balijských významech toho slova (vaření, uklízení, obstarávání náboženských ceremonií a rituálů), až na to, že spolu neprovozují sex. „Proč ne?“ zeptala jsem se.
„Moc STARÝ!“ odpověděl. Pak zavolal Nyomo, aby jí zopakoval moji otázku. Sdělil jí, že ta Američanka chce vědět, proč spolu nespí. Nyomo při tom pomyšlení málem umřela smíchy. Přešla ke mně a dala mi tvrdou herdu do paže.
„Já jenom měl jednu ženu,“ opakoval Ketut. „A teď ona mrtvá.“
„Schází vám?“
Smutný úsměv. „Přišel její čas zemřít. Teď ti řeknu, jak já našel moji ženu. Kdyžje mi dvacet sedm let, potkám dívkua miluju ji.“
„V kterém to bylo roce?“ otázala jsem se v neutuchající zoufalé touze zjistit, kolik mu vlastně je.
„Já nevím,“ odpověděl. „Možná 1920?“
(Takže by mu bylo asi sto dvanáct. Myslím, že už se někam dostáváme…)
„Miluji tu dívku, Liss. Ale ne dobrý charakter, tadívka. Ona jenom chce peníze. Ona běhá za jinými chlapci. Ona nikdy neříká pravdu. Myslím, že ona má uvnitř tajnou mysl, do té nikdo nevidí. Přestává mě milovat a odchází s jiným. Já velice smutný. Zlomený v srdci. Modlím se a modlím ke čtyřem duchovním bratrům, ptám jich, proč ona mě už nemiluje. Pak jeden z bratrů říká mi pravdu. Poví: ‚To ne tvůj vhodný partner. Buď trpělivý.‘ Tak já trpělivý a pak najdu svoji ženu. Krásná žena, dobrá žena. Vždycky pro mě milá. Ani jednou my nehádáme, pořád doma harmonie, pořád ona usmívá. I když doma žádné peníze, ona usmívá a říká, jak šťastná, že mě vidí. Když umírá, já moc smutný v mysli.“
„Plakal jste?“
„Jenom trochu, v očích. Ale já dělám meditaci, aby já očistil tělo od bolesti. Medituju pro její duši. Moc smutná, ale taky šťastná. Navštívuju ji v meditaci každý den, dokonce já s ní i líbám. Ona jediná žena, já kdy dělal sex. Tak teď já nevím… jak to nové slovo z dneška?“
„Romance?“
„Ano, romance. Já neznám romance, Liss.“
„Takže na to zrovna nemáte kvalifikaci, co?“
„Co je to – kvalifikace? Co to slovo znamená?“

95

Konečně jsem si sedla s Wajan a řekla jí o těch penězích, které jsem vybrala na její dům. Vysvědila jsem jí svoje narozeninové přání, ukázala jí seznam svých přátel a sdělila konečnou částku, kterou se mi podařilo získat: osmnáct tisíc amerických dolarů. V první chvíli ji to šokovalo tak, že její tvář vypadala jako maska žalu. Je zvláštní, leč pravdivé, že nás intenzivní emoce občas přimějí reagovat na kataklyzmatické zprávy právě opačně, než by napovídala logika. Jde o podstatný rys lidských pocitů, že se radostné události někdy objeví na Richterově stupnici jako čisté trauma a v hlubokém smutku vyprskneme smíchy. Zpráva, kterou jsem právě sdělila Wajan, na ni byla příliš, přijala ji téměř jako důvod k zármutku, a tak jsem u ní seděla několik hodin, pořád dokola jí vysvětlovala, co jsem udělala, a ukazovala jí čísla tak dlouho, až jí pomalu začala docházet skutečnost.

Její první opravdu srozumitelně vyjádřenou reakcí (ještě předtím, než se rozplakala, protože si uvědomila, že si bude moci pořídit vlastní zahradu) byla naléhavá slova: „Prosím, Liz, musíš všem, kteří pomohli shánět peníze, vysvětlit, že to není dům Wajan. Je to dům všech, kteří Wajan pomohli. Jestli kdokoli z nich někdy přijede na Bali, nesmí bydlet v hotelu, ano? Řekni jim, aby přijeli za mnou a bydleli v mém domě, ano? Slibuješ, že jim to dáš vědět? Můžeme to nazvat Skupinový dům… Dům pro všechny…“ Pak jí došlo, že bude mít zahradu, a dala se do pláče.

Postupně si uvědomovala šťastnější věci. Jako kdyby člověk třásl kabelkou obrácenou vzhůru nohama a do všech stran se rozletovaly emoce. Když bude mít dům, bude moct mít i malou knihovnu na své lékařské knihy! A lékárnu na své tradiční léčivé prostředky! A pořádnou restauraci se skutečnými židlemi a stoly (protože staré dobré židle a stoly musela prodat, aby zaplatila rozvodovému právníkovi). Když bude mít dům, dostane se konečně na seznam v průvodcích Lonely Planet, které se o ní již nějakou dobu chtějí zmínit, ale zatím nemohly, protože Wajan nikdy neměla stálou adresu. Když bude mít dům, uspořádá Tutti narozeninový večírek!

Pak vystřízlivěla a zvážněla. „Jak ti můžu poděkovat, Liz? Dala bych ti cokoli. Kdybych měla manžela, kterého bych milovala, a tys potřebovala muže, dala bych ti i manžela.“

„Jen si svého pomyslného manžela nech, Wajan. Raději dohlédni na to, aby Tutti šla na univerzitu.“
„Co bych dělala, kdybys sem nikdy nepřišla?“ Ale jájsem celý život mířila sem. Pomyslela jsem na jednu ze svých oblíbených súfistických básní, podle níž bůh již dávno nakreslil do písku kruh přesně kolem místa, kde právě stojíte. Nikdy jsem nešla nikam jinam. Nic se nemohlo stát jakkoli jinak. „Kde si postavíš svůj nový dům, Wajan?“ zeptala jsem se. Ukázalo se, že jako malý kluk, který má ve výkladní skříni po celé věky vyhlídnutou jednu konkrétní baseballovou rukavici, nebo jako romantická dívka, která od věku třinácti let vytváří návrhy svých svatebních šatů, i Wajan už ví naprosto přesně, který kousek země by si ráda koupila. Leží v centrunedaleké vesnice, je připojený na obecní vodu i elektřinu, nedaleko se nachází dobrá škola proTutti, a její pacienti i zákazníci ji tamsnadno najdou. Řekla mi, že se stavbou domu by jí mohli pomoct její bratři. Už měla všechno naprosto přesně rozmyšlené, snad s výjimkou barvy stěn v ložnici.
Odebraly jsme se na návštěvu příjemného francouzského přistěhovalce, který tu pracoval jako finanční poradce a realitní agent a který nám laskavě poradil, jak nejlépe provést transfer peněz. Navrhoval, abychom to udělaly jednoduše tak, že převedu peníze ze svého bankovního účtu na Wajanin a nechám ji, ať si koupí takový pozemek či dům, jaký bude chtít. Tak se nebudu muset zabývat vlastnictvím nějaké nemovitosti v Indonésii. Pokud nebudu posílat naráz víc než 10 000 dolarů, americký finanční úřad ani CIA mě nebudou podezřívat z pokusu o praní peněz z obchodu s drogami. Pak jsme šly do Wajaniny malé banky a promluvily si s ředitelem o tom, jak nejlépe zařídit převod. Závěrem bankovní ředitel oznámil: „Takže, Wajan, až sem ty peníze za pár dní dorazí, měla byste mít na účtu přibližně sto osmdesát milionů rupií.“
Podívaly jsme se jedna na druhou a vyprskly smíchy. Taková obrovská částka! Snažily jsme se rychle vzpamatovat, protože jsme právě vedly jednání v přepychové kanceláři ředitele banky, ale nedokázaly jsme se uklidnit. Vypotácely jsme se odtamtud jako opilci a držely se jedna druhé, abychom neupadly.
Wajan řekla: „Ještě nikdy jsem neviděla, aby se nějaký zázrak přihodil tak rychle! Pořád jsem prosila Boha, aby pomohl Wajan. A Bůh prosil Liz, aby Wajan pomohla taky.“
Dodala jsem: „A Liz prosila své přátele, aby i oni pomohli Wa-jan!
Vrátily jsme se do obchodu a našly tam Tutti, kteráse právě vrátila ze školy. Wajan klesla na kolena, objala svou dceru a oznámila jí: „Dům! Dům! Máme dům!“ Tutti nádherně předvedla předstíraný pád do mdlob a zhroutila se k zemi.
Zatímco jsme se všechny smály, všimla jsem si dvou osiřelých děvčat, která pozorovala celou scénu ze zadní částikuchyně, a viděla jsem, jak se na mě dívají s výrazem, který mi připomněl… strach. Wajan s Tutti radostně pobíhaly kolem a já přemítala, co si ty dívenky asi myslí. Čeho se tak bojí? Ze je tu nechají? Nebo mě považují za strašidelnou postavu, protože jsem zničehonic vytáhla tolik peněz? (Na tak nepředstavitelně velkou sumu jsem určitě musela použít černou magii.) Nebo, máte-li za sebou tak těžký život jako ony, představuje každá změna důvod ke strachu?
Jakmile jásot na okamžik utichl, zeptala jsem se Wajan, jen abych se ujistila: „A co Velká a Malá Ketut? Je to dobrá zpráva i pro ně?“
Wajan se ohlédla na děvčata v kuchyni a musela si na jejich tváři všimnout stejné stísněnosti jako já, protože se k nim okamžitě vrhla, objala je a šeptala jim do temen hlav konejšivá slůvka. Vypadalo to, že se obě dívky uklidňují. Pak zazvonil telefon a Wajan se od sirotků chtěla odtrhnout, aby jej zvedla, ale obě Ketut se hubenými pažemi pevně držely své neoficiální matky, zabořily jí hlavy do břicha a podpaží, a ještě po velice dlouhé době ji odmítaly – s naléhavostí, jakou jsem v nich nikdy předtím neviděla – pustit.
A tak jsem sluchátko zvedla já.
„Tradiční balijské léčebné středisko,“ ohlásila jsem se. „Zastavte se ještě dnes na obrovský výprodej, protože zavíráme a stěhujeme se!“

96

lít yjnovu jsem si vyšla s Brazilcem Felipem, během víkendu hned dvakrát. V sobotu jsem ho vzala na návštěvu k Wajan a jejím dětem a Tutti mu nakreslila dům, zatímco Wajan za jeho zády významně pomrkávala a naznačovala rty otázku: „Nový přítel?“ Opakovaně jsem vrtěla hlavou. „Ne, ne, ne.“ (Ačkoli vám musím říct, že na toho hezkého Welšana už nemyslím.) Také jsem Felipa vzala k svému šamanu Ketutovi, Ketut mu četl z ruky a prohlásil omém příteli ne méně než sedmkrát (přičemž mi věnoval pronikavý a zkoumavý pohled), že je „dobrý muž, velice dobrý muž, velice, velice dobrý muž. Ne špatný muž, Liss – dobrý muž“

Potom v neděli se mě Felipe zeptal, jestli bych nechtěla strávit den na pláži. Uvědomila jsem si, že bydlím na Bali už dva měsíce, a zatím jsem žádnou pláž ještě neviděla, což mi nyní připadalo jako čiré idiotství, a tak jsem souhlasila. Vyzvedl mě u méhodomu džípem a jeli jsme hodinu na ukrytou malou pláž v Pedangbai, kde se sotva kdy objeví nějací turisté. Tohle místo, na které mě zavezl, bylo nejlepší napodobeninou ráje, jakou jsem zatím viděla, s modrou vodou, bílým pískem a stínem palem. Povídali jsme si celý den jen s výjimkou okamžiků, kdy jsme plavali, klímali nebo si četli, občas i nahlas jeden druhému. Balijky, které bydlely v chatě za pláží, nám ugrilovaly čerstvě nachytané ryby a s sebou jsme měli chlazené pivo a mražené ovoce. Houpali jsme se na vlnách a sdělovali si poslední podrobnosti našich životních poutí, ke kterým jsme se během posledních několika týdnů společných večeří v těch nejklidnějších restauracích Ubudu nad láhvemi a láhvemi vína ještě nedostali.

Pověděl mi, že se mu líbí moje tělo od chvíle, kdy je poprvé spatřil na pláži. Dodal, že Brazilci mají výraz přesně pro můj typ těla (no jistěže mají), a to magra-falsa, což se překládá jako „falešně štíhlé“. Znamená to, že z dálky žena vypadá poměrně hubená, ale když přijdete blíž, vidíte, že je ve skutečnosti docela zaoblená a buclatá, což Brazilci považují za skvělou věc. Bůh žehnej Brazilcům. Ležíme na osuškách, povídáme si a Felipe se ke mně občas natáhne, aby mi smetl z nosu písek nebo mi odhrnul pramínek vlasů z obličeje. Bavili jsme se téměř plných deset hodin. Pak už byla tma, a tak jsme sbalili věci a šli se projít po nepříliš osvětlené prašné cestě, která představovala hlavní silnici téhle staré balijské rybářské vesnice, zavěšení jeden do druhého. Tehdy se mě Felipe z Brazílie tím nejpřirozenějším a nejuvolněnějším způsobem (skoro jako by přemítal, jestli bychom si neměli dát něco na zub) zeptal: „Měli bychom si spolu něco začít, Liz? Co myslíš?“

Líbilo se mi, jak k tomu došlo. Žádný pokus o polibek, žádný smělý tah – otázka. A naprosto správná otázka. Vzpomněla jsem si, co mi asi rok předtím, než jsem se vydala na tuto pouť, řekla moje terapeutka. Svěřila jsem se jí, že chci po celý rok cestování zůstat sama, ale dělala jsem si starosti: „Co když potkámněkoho, kdo se mi bude opravdu líbit? Co bych měla udělat? Měla bych se s ním dát dohromady, nebo ne? Měla bych si udržet svou nezávislost? Nebo si dopřát nějaký románek?“ Terapeutka s chápavým úsměvem odpověděla: „Víš, Liz, to všechno si můžeš prodiskutovat, až to bude aktuální – s tím chlapíkem, kterého se to bude týkat.“

A bylo to tady – čas, místo, otázka i chlapík, kterého se to týkalo. Povídali jsme si o té myšlence, lehce a přátelsky, zatímco jsme pokračovali v procházce podél oceánu. Řekla jsem: „Za normálních okolností bych pravděpodobně souhlasila, Felipe. Ať už ty normální okolnosti znamenají cokoli.

Oba jsme se zasmáli. Ale pak jsem mu svoje váhání vysvětlila. Ačkoli by se mi líbilo svěřit své tělo i srdce do odborných rukou přistěhovalého milence, něco v mém nitru po mně se vší vážností žádá, abych celý rok cestování věnovala jen sama sobě. V mém životě dochází k zásadně důležité proměně a ta potřebuje ještě nějaký čas a prostor, aby se mohla nerušeně doladit. V zásadě jsem jako koláč, který se právě dopekl, a pořád ještě chce nějakou dobu, než vychladne a bude se na něj moct dát cukrová poleva. Nechci o ten potřebný čas přijít. Nechci znovu ztratit kontrolu nad svým životem.

Felipe odpověděl, že samozřejmě rozumí, že bych měla dělat to, co je pro mne nejlepší, a vyjádřil naději, že mu odpustím nastolení té otázky. („Museli jsme si ji položit, můj nádherný drahoušku, dříve či později.“) Ujistil mě, že ať se rozhodnu jakkoli, měli bychom zůstat přáteli, protože všechen ten čas, který trávíme spolu, na nás oba, zdá se, má dobrý vliv.

„Ačkoli,“ pokračoval, „teď musíš vyslechnout i moje stanovisko.“ „To je fér,“ přikývla jsem.

„Tak za prvé, jestli to chápu správně, celý ten rok jsi zasvětila hledání rovnováhy mezi zbožností a rozkošemi. Vidím, že máš za sebou hodně zbožných cvičení, ale nejsem si jistý, kde jsi zatím prožívala ty rozkoše.“

„V Itálii jsem spořádala spoustu těstovin, Felipe.“
„Těstoviny, Liz? Těstoviny?1’
„To je dobrá poznámka.“
„Za druhé mám dojem, že vím, s čím si děláš starosti. Že se v tvém

životě objeví další muž a zase ti všechno vezme. Játi ale nic takového neudělám, drahoušku. Už jsem taky hodně dlouho sám a taky jsem v lásce hodně ztratil, jako ty. Nechci, abychom jeden druhému něco brali. Jen jsem se prostě v ničí společnosti nebavil tak jako s tebou a rád bych s tebou trávil další čas. Neboj – nebudu tě pronásledovat do New Yorku, až odsud v září odjedeš. A pokud jde o všechny ty důvody, které jsi mi před pár týdny předestřela, proč nechceš mít milence… Inu, zamysli se nad tím takhle: Mně je úplně jedno, jestli si budeš každý den holit nohy, svůj příběh už jsi mi svěřila a o antikoncepci se starat nemusíš – dal jsem si udělat vasektomii.“

„Felipe,“ odpověděla jsem, „to je ta nejpůvabnější a nejromantičtější nabídka, jakou mi kdo učinil.“ Nelhala jsem. Ale stejně jsem odmítla.

Odvezl mě domů. Zaparkoval před mým domem a vyměnili jsme si několik sladkých, slaných, písečných polibků po dni stráveném u oceánu. Bylo to nádherné. Jistěže to bylo nádherné. Ale i tak jsem řekla ne.

„To je v pořádku, drahoušku,“ ujistil mě. „Ale zastav se u mě zítra večer na večeři a já ti udělám steak.“ Pak odjel a já šla do postele. Sama.

V minulosti jsem k rozhodnutím ohledně mužů obvykle dospívala velice rychle. Vždycky jsem se bleskově zamilovala, bez ohledu na možná rizika. Mám sklony nejen vidět na každém to nejlepší, ale také předpokládat, že všichni jsou emocionálně schopni svých nej-lepších možností také dosáhnout. Tolikrát, že už si to ani netroufám spočítat, jsem se zamilovala do své idealizované představy o nějakém muži spíš než do něho samého a pak jsem ten vztah dlouho udržovala (někdy až příliš dlouho) a čekala, až dotyčný muž doroste do předpokládané velikosti. Často jsem se tak stávala obětí vlastního optimizmu.

Vdala jsem se mladá, plná lásky a nadějí, ale bez pořádné diskuse o tom, co vlastně manželství skutečně znamená. Nikdo mi ohledně svatby neradil. Rodiče mě vychovali jako nezávislou, samostatnou a soběstačnou. Když jsem dosáhla dvaceti čtyř let, všichni předpokládali, že jsem schopna činit vlastní rozhodnutí. Svět samozřejmě takhle nefungoval vždycky. Kdybych se narodila do nějakého století západního patriarchátu, byla bych považována za majetek svého otce, dokud by mě nepředal manželovi.Pak bych byla majetkem manžela. Do zásadních záležitostí ve svém životě bych neměla skoro co mluvit. Někdy v minulosti by si otec sedl s mým ctitelem a položil by mu dlouhý seznam otázek, abyzjistil, jestli se jedná o vhodnou partii. Chtěl by vědět: „Jak zaopatříte mou dceru? Jakou máte pověst ve společnosti? Jak jste na tom zdravotně? Kde s ní budete žít? Jaké máte dluhy a majetek? Jaké máte povahové vlastnosti?“ Můj otec by mě neprovdal za kohokoli jen proto, že jsem do toho chlápka zamilovaná. V moderním světě, když jsem se rozhodla vdát, neměl otec s mým rozhodnutím vůbec co do činění. Nemluvil mi do něj o nic víc než do toho, jaký účes mám nosit.

Prosím, věřte mi, že necítím žádnou nostalgii po patriarchálním systému. Ale postupně jsem dospěla ke zjištění, že po jeho (spravedlivém) ukončení jej nenahradila žádná jiná forma ochrany. Tím chci říct, že mě nikdy ani v nejmenším nenapadlo pokládat nápadníkům stejné dotazy, jaké by jim v jiné době položil můj otec. Mnohokrát jsem se cele odevzdala lásce, čistě pro lásku samu. A někdy jsem takto odevzdala příliš mnoho. Má-li se ze mě opravdu stát samostatná žena, musím přijmout roli svého ochránce. Gloria Steinemová kdysi radila ženám, aby se snažily stát takovými, jako jsou muži, které si odjakživa chtěly vzít. Teprve nedávno mi došlo, že se nepotřebuju stát jen svým vlastním manželem, ale také otcem. A právě proto jsem té noci odešla do postele sama. Protože jsem měla pocit, že je příliš brzy na to, abych přijímala nového nápadníka.

Ve dvě hodiny ráno jsem se vzbudila s těžkým povzdychnutím a tak strašlivým fyzickým hladem, že jsem neměla tušení, jak ho mám ukojit. Potrhlý kocour, který žije v mém domě, z nějakého důvodu teskně mňoukal a já mu řekla: „Vím přesně, jak se cítíš.“ Musela jsem se svou touhou něco udělat, a tak jsem vstala, odešla v noční košili do kuchyně, oškrábala si půl kila brambor, uvařila je, nakrájela, usmažila si je na másle, štědře je osolila, a pak jsem je všechny snědla. Přitom jsem se neustále tázala svého těla, jestli, prosím, přijme půl kila smažených brambor místo naplnění z tělesné lásky.

A když jsem to všechno do sebe nacpala, mé tělo odpovědělo: „Ani náhodou, poklade.“
A tak jsem se vrátila do postele, unuděně povzdechla a začala…
Ehm… když dovolíte, napíšu pár slov o masturbaci. Někdy může jít o dobrý nástroj, který je vždy po ruce (omlouvám se), ale jindy je tak neuspokojivá, že se nakonec cítíte ještě hůř. Po roce a půl celibátu, po roce, kdy jsem spala v posteli pro jednoho, jsem z tohoto sportu byla už trochu unavená. Přesto dnes v noci, při mém neklidu a rozrušení – co jsem mohla dělat jiného? Brambory nezabraly. A tak jsem pokračovala po svém. Jako obvykle počala má mysl listovat erotickými složkami a hledala správnou fantazii nebo vzpomínku, která by napomohla odvést daný úkol co nejrychleji. Dnes alenic nefungovalo
– ani hasiči, ani piráti, ani ta stará dobrá záložní scéna s Billem Clintonem, která obvykle vede ke kýženému cíli, dokonce ani viktoriánští gentlemani, kteří se v salonku shromažďují kolem mě s pracovní jednotkou vyspělých mladých komorných. Nakonec jsem musela neochotně připustit, že jediná věc, která dnes v noci uspěje, je představa, jak do postele uléhá můj dobrý brazilský přítel, ke mně… na mě…
Potom jsem usnula. Probudila jsem se do tichého, bílého dne v ještě tišší ložnici. Připadala jsem si stále nevyrovnaná a neklidná, a tak jsem přezpívala všech 182 sanskrtských slok Gurugíty –velkolepého, očistného, základního hymnu z indického ášramu. Pak jsem v naprosté nehybnosti hodinu meditovala, dokud jsem to nepocítila znovu – zvláštní, konstantní, nerušenou, s ničím nespojenou, neměnnou, bezejmennou a stálou dokonalost vlastního štěstí. Tohle štěstí je opravdu lepší než cokoli, co jsem kdy na zemi prožila, včetně slaných, máslových polibků a ještě slanějších a más-lovějších brambor.
Byla jsem moc ráda, že jsem se rozhodla zůstat sama.

97

Proto mě trochu překvapilo, když mi další večer – poté, co mi připravil večeři ve svém domě, co jsme se usadili na pohovku, kde jsme několik hodin hovořili o všemožných tématech, a co se ke mně neočekávaně na okamžik naklonil, zabořil tvář do mého podpaží a poznamenal, jak se mu líbí má krásná vůně – Felipe položil dlaň na tvář, řekl: „To už stačilo, drahoušku. Pojď se mnou do postele,“ a já šla.

Ano, šla jsem s ním do postele, do jeho ložnice s velkými otevřenými okny, jež shlížela na noční, klidná balijská rýžoviště. Odhrnul jemný, bílý závěs sítě proti moskytům, který obklopoval jeho lože, a uvedl mě dovnitř. Vzápětí mi pomohl ze šatů s něžnou zručností muže, který zjevně strávil řadu příjemných let přípravou dětí ke koupeli, a vysvětlil mi svůj úmysl – že ode mne nežádá naprosto nic s výjimkou svolení, aby mě směl vroucně milovat tak dlouho, jak budu chtít. Je to pro mne přijatelné?

Jen jsem přikývla – o hlas jsem přišla někde mezi pohovkou a postelí. Nedalo se nic říci. Bylo to dlouhé, odříkavé období samoty. Udělala jsem dobře. Ale Felipe měl pravdu – už to stačilo.

„Výborně,“ odvětil a usmál se, zatímco odhrnoval stranou nějaké polštáře a překulil moje tělo pod sebe. „Musíme si to tady trochu zorganizovat.“

Což byla ve skutečnosti docela legrační poznámka, protože ten okamžik znamenal konec veškerých pokusů o organizaci.
Později mi Felipe vyprávěl, jak mě té noci vnímal. Říkal, že jsem mu připadala mladá, ani v nejmenším jako ta sebejistá žena, kterou poznal za denního světla. Říkal, že jsem vypadala strašně mladá, ale také otevřená a vzrušená, jako dívka, která je ráda, že se líbí, a také už je unavená z toho, jak dlouho byla statečná. Podle něj bylo vidět, že se mě nikdo velice dlouho nedotýkal. Byla jsem plná touhy, ale také vděčná za to, že jsem svou touhu konečně mohla dát najevo. A i když nemohu říct, že bych si tohle všechno pamatovala, věřím jeho slovům, protože mi té noci věnoval pečlivou pozornost.
Z té noci si nejvíc pamatuju na rozvlněnou síť proti moskytům, která nás obklopovala. Na to, jak mi připomínala padák. A jak mi připadalo, že ten padák využívám k výskoku z nouzového východu spořádaného, disciplinovaného letadla, jež mě proneslo těmi několika lety těžkého období v mém životě. Teď se ale moje spolehlivé letadlo v jediném okamžiku stalo zbytečným, a tak jsem je opustila a nechala jsem vznášející se bílý padák, aby mnou pohupoval podivně prázdnou atmosférou mezi minulostí a budoucností a bezpečně mě dopravil na malý ostrůvek ve tvaru postele, obydlený jen tímto pohledným ztroskotalým námořníkem z Brazílie (který strávil až příliš dlouhou dobu o samotě), jenž byl z mého příletu tak šťastnýa překvapený, že náhle zapomněl na všechny znalosti angličtiny a dokázal při pohledu do mé tváře opakovat jen pět slov: krásná, krásná,krásná, krásná a krásná.

98

Samozřejmě jsme vůbec nespali. A pak, bylo to až absurdní: musela jsem jít. Musela jsem být pošetile brzy ráno ve svém domě, protože jsem se tam měla setkat s Judhim. Už dávno jsme si oba naplánovali, že si právě tento týden vyrazíme na výlet po celém Bali. Na tuhle myšlenku jsme připadli jednoho večera v mém domě, když Judhi poznamenal, že kromě své ženy a Manhattanu mu z Ameriky nejvíc chybí jízda – prostě vyrazit autem s několika přáteli na dobrodružnou cestu na velké vzdálenosti, po všech těch mezistátních dálnicích. Opáčila jsem: „Dobře, tak si tady na Bali vyjedeme na výlet v americkém stylu.“

To nám oběma přišlo neodolatelně komické – neexistuje způsob, jak na Bali uskutečnit výlet v americkém stylu. Tak za prvé, na ostrově o velikosti Delawaru žádné velké vzdálenosti nenajdete. A „dálnice“ tu jsou hrozné a neskutečně nebezpečné kvůli hustému provozu balijských verzí americké rodinné dodávky – totiž malých motorek, které vezou pět lidí, otec jednou rukou řídí, zatímco pod druhou drží novorozence (jako ragbyový míč), za ním sedí bokem matka v těsném sarongu s košíkem na hlavě a nabádá svá dvojčata v batolecím věku, aby nespadla z řítícího se motocyklu, který si to s největší pravděpodobností šněruje v protisměru a chybějí mu reflektory. Jen výjimečně tu lidé nosí helmy, ovšem často je – a nikdy jsem nezjistila proč – s sebou vozí. Představte si tucty těchto těžce naložených motorek, které se neukázněně řítí vpřed, předjíždějí se a navzájem se vyhýbají v jakémsi šíleném motorizovaném reji – právě tak to vypadá na balijských dálnicích. Nechápu, jak je možné, žese všichni Balijci ještě nepozabíjeli při silničních nehodách.

S Judhim jsme se však rozhodli, že tu cestu přestopodnikneme. Vyrazíme na týden, pronajmeme si auto, projezdíme celý ostrov a přitom budeme předstírat, že jsme v Americe a že jsme volní. Ten nápad mě minulý měsíc okouzlil, ale současné načasování –když ležím v posteli s Felipem, který mi líbá konečky prstů, předloktí i ramena a bere mi tak chuť se od něj vzdálit – je hodně nešťastné. Nicméně musím jet. Svým způsobem i chci jet. Nejenabych strávila týden s přítelem Judhim, ale také abych si odpočala po své velké noci s Felipem, abych měla příležitost zvyknout si na novou skutečnost. Jak se to píše v románech: Našla jsem si chlapce.

A tak mě Felipe s posledním vášnivým objetím vysadí u mého domu a já mám právě tak dost času na to, abych se osprchovala a trochu se dala dohromady, než se objeví Judhi s pronajatým vozem. Vrhne na mě jediný pohled a vyhrkne: „Ty vado – kdy ses včera večer vrátila domů“

Odpovídám: „Člověče – já se večer nevrátila vůbec.“
Protáhne: „Týýý vado,“ a dá se do smíchu. Zřejmě si vzpomněl na rozhovor, který jsme vedli teprve před dvěma týdny, kdy jsem se vší vážností tvrdila, že se možná už nikdy po celý zbytek života nebudu s nikým milovat. Ptá se: „Takžes to vzdala, co?“
„Judhi,“ nadechnu se, „povím ti příběh. Vloni v létě, těsně předtím, než jsem odjela ze Států, jsem byla navštívit svoje prarodiče v severní části státu New York. Manželka mého dědečka – jeho druhá žena – je moc milá dáma jménem Gale, už jí bylo osmdesát. Vytáhla rodinné fotoalbum a ukazovala mi snímky z třicátých let, když jí bylo osmnáct a vyrazila si se svými dvěma přáteli coby ochránci na roční cestu po Evropě. Listuje stránkami, ukazuje mi ty úžasné staré snímky Itálie a najednou se dostáváme k obrázku pohledného mladého Benátčana. Říkám: ‚Gale – kdo je ten amant?‘ A ona: ‚To je syn majitelů hotelu, kde jsme v Benátkách bydleli. Byl to můj chlapec‘ Já na to: ‚Tvůj chlapec?‘ A roztomilá manželka mého dědečka se na mě vychytrale zadívá očima, které jsou najednou tak sexy jako oči Bette Davisové, a řekne: ‚Už mě nějak nebavilo prohlížení kostelů, Liz.‘“
Judhi mě plácne do dlaně. „Jen tak dál, člověče.“
Tak vyrážíme na falešný americký silniční výlet po Bali, já a tenhle skvělý mladý hudební génius z Indonésie, toho časuv exilu. Kufr auta máme plný kytary, piva a balijského ekvivalentu amerického výletního jídla – osmaženými rýžovými lupínky a strašlivě ochucenými domácími sladkostmi. Podrobnosti cesty jsou v mé paměti už poněkud mlhavé, překryté rozptylujícími myšlenkami na Felipa a tou podivnou neurčitostí, která vždycky obestře jakýkoli silniční výlet v libovolné zemi na světě. Pamatujusi, že jsme se celou dobu s Judhim bavili americky – jazykem, jakým jsem už dávno nemluvila. Po celý rok jsem samozřejmě hovořila anglicky, ale ne americky, a rozhodně ne tou hiphopovou američtinou, jakou má rád Judhi. A tak jsme si to vychutnávali, změnili jsme se v adolescenty sledující MTV, oslovovali jsme se ty vado a někdy – s velikou něhou – dokonce ty vole. Podstatná část našich dialogů se točila kolem láskyplných urážek našich matek.
„Ty vado, cos udělala s tou mapou?“
„Zeptej se svý mámy, co jsem s ní udělala.“
„To bych udělal, ty vole, ale vonaje moc tlustá.“
A tak dále.
Nepronikáme do vnitrozemí Bali – jedeme podél pobřeží a po celý týden jsou všude samé pláže, pláže a zase pláže. Občas si odskočíme rybářskou loďkou na blízký ostrůvek, abychom se podívali, co tam je. Na Bali je tolik různých druhů pláží. Jeden den jsme strávili v Kutě na prima bílém písku ve stylu jižní Kalifornie, pak jsme zamířili k zlověstně krásným útesům západního pobřeží a nakonec jsme překročili onu neviditelnou balijskou hranici, za niž normální turisté nikdy nechodí. Dojeli jsme až k divokým plážím severu, kde se do vody odvažují jedině surfaři (a to ještě musejí být šílení). Sedíme na břehu, sledujeme nebezpečné vlny a díváme se na indonéské i západní surfaře, jak se prohánějí na svých prknech, připomínajících obrovské zipy, které rozepínají záda šatů barvy oceánské modře. Pozorujeme, jak surfaři se sebevražedným sebevědomím míří k útesům a skalám, aby se na poslední chvíli stočili a vyrazili na hřbetu další vlny. Lapáme po dechu a žasneme: „Ty blaho, to je hustý.“
Právě tak, jak jsme měli v úmyslu, na dlouhé hodiny zapomínáme (čistě kvůli Judhimu) na to, že jsme v Indonésii, ajedeme nazdařbůh pronajatým autem, živíme se bufetovou stravou, zpíváme americké písničky a dáváme si pizzu, kdekoli na ni narazíme. Když nás obklopují důkazy „balijství“ našeho okolí, snažíme se je ignorovat a předstíráme, že jsme v Americe. Zeptám se: „Jaká je nejlepší cesta předstíráme, že jsme v Americe. Zeptám se: „Jaká je nejlepší cesta 95,“ a já na to: „No jo, jenže to se poplazíme přes Boston v dopravní špičce…“ Je to jen hra, ale nějakým způsobem funguje.
Občas objevíme klidné plochy oceánu, celý den se koupeme a jeden druhému dovolujeme začít s pitím piva už v deset hodin dopoledne („Ty vole – dykje to zdravý!“). Přátelíme se s každým, koho potkáme. Judhi je typ člověka, který se – když kráčí po břehu a narazí na muže, který staví loď – zastaví a řekne: „Páni! Stavíte loď?“ A jeho zvědavost je tak dokonale podmanivá, že než se nadějete, už vás ten člověk zve, abyste rok bydleli u jeho rodiny.
Večer se odehrávají zvláštní věci. Uprostřed nicoty narážíme na záhadné chrámové rituály a necháváme se hypnotizovat sborem hlasů a bicích nástrojů. Nacházíme jedno malé příbřežní město, kde se všichni místní lidé shromáždili na potemnělé ulici při narozeninovém obřadu, vytahují mě s Judhim z davu (jako poctu pro cizince) a zvou nás, abychom si zatancovali s nejkrásnějším děvčetem vesnice. (Dívka je obalená zlatem, drahými kameny a kadidlem a je nalíčená v egyptském stylu – je jí asi tak třináct, ale pohybuje boky s jemnou, smyslnou lehkostí stvoření, které si je vědomo, že dokáže svést každého boha, jaký se jí namane.) Následující den objevíme podivnou rodinnou restauraci ve stejné vesnici, kde nám balijský majitel oznámí, že je skvělý specialista na thajské jídlo, což sice rozhodně není, ale i tak tu strávíme celý večer, popíjíme ledovou colu, jíme mastné pad thai a hrajeme stolní hry s majitelovým pubertálním synem, který má elegantně ženské rysy. (Teprve později si uvědomujeme, že tento krásný chlapec klidně mohl být onou tanečnicí z minulé noci – Balijci jsou mistři rituálního transvestitizmu.)
Každý den volám Felipovi z jakéhokoli veřejného telefonu, který dokážu najít, a on se mě ptá: „Kolik ještě nocí, než se ke mně vrátíš?“ Povídá mi: „Užívám si to, jak se do tebe zamilovávám, drahoušku. Připadá mi to tak přirozené, jako kdybych něco takového prožíval každý druhý týden, ale ve skutečnosti jsem tohle knikomu necítil už třicet let.“
Já na to vydávám váhavé zvuky – nejsem ještě zcela připravena zahájit volný pád do lásky, a tak neustále připomínám, že za pár měsíců odjíždím. Felipa to nechává v klidu. Odpovídá: „Možná je to jen nějaká jihoamerická, hloupě romantická představa, ale chci, abys to pochopila – drahoušku, pro tebe jsem ochoten trpět. Ať už na nás v budoucnu čeká jakákoli bolest, už teď ji přijímám.Radost z toho, že s tebou mohu být, mi za to stojí. Užívejme si náš čas. Je to báječné.“
Říkám mu: „Víš, je to legrační, ale než jsem tě potkala, vážně jsem se zabývala tím, že možná navždy zůstanu sama a v celibátu. Myslela jsem si, že bych třeba mohla prožít život v spirituálním rozjímání…“
Přeruší mě: „Rozjímej prozatím o tomhle, drahoušku…“ a pokračuje detailním popisem všeho, co má v úmyslu udělat s mým tělem jako první, druhou, třetí, čtvrtou a pátou věc v pořadí, jakmile budeme spolu sami v jeho posteli. Potácím se od telefonu trochu slabá v kolenou, pobavená a poblázněná touto novou vášní.
Poslední den našeho výletu lenošíme s Judhim celé hodiny na nějaké pláži a – jak se nám často stává – stáčíme řeč na New York, na to, jak je skvělý a jak ho oba milujeme. Judhimu to město schází, jak říká, téměř jako jeho manželka – jako kdyby New York byl skutečnou postavou, příbuzným, kterého ztratil při deportaci. Během řeči Judhi uhlazuje pruh bílého písku mezi našimi ručníky a črtá mapu Manhattanu. Říká: „Zkusme sem zakreslit všechno, co si z té čtvrti pamatujem.“ Špičkami prstů malujeme jednotlivé třídy i příčné ulice, zmatek, který vytváří Broadway, jak křivě směřuje přes ostrov, řeky, Village, Central Park. Tenkou, hezkou mušli pokládáme na místo Empire State Building a druhá představuje Chryslerův mrakodrap. Z úcty zabodáváme dvě větvičky do základny ostrova, kam patří bývalá Dvojčata.
Na této písečné mapě pak ukazujeme jeden druhému svá oblíbená místa. Tady si Judhi koupil sluneční brýle, které má právě teď na očích. Tady jsem si koupila tyhle sandály. Zde jsem poprvé večeřela se svým bývalým manželem, tady se Judhi setkal se svou ženou. Tady prodávají nejlepší vietnamské jídlo ve městě, tady mají nejskvělejší slané pečivo, tady je nejlepší obchod s nudlemi. („Ani náhodou, ty vole – nejlepší nudle maj tady!“) Kreslím okolí své staré Pekelné kuchyně a Judhi říká: „Tam znám dobrou hospůdku.“
„Tick-Tock, Cheyenne, nebo Starlight?“ ptám se.
„Tick-Tock, ty vado.“
„Dal sis tam někdy vaječný krém?“
Zasténá: „Ach můj Bože, já vím…“
Vnímám jeho touhu po New Yorku tak hluboce, že ji za okamžik považuju za svou vlastní. Jeho stesk po domově mě infikuje tak dokonale, že na chvíli zapomínám, že se tam vlastněmohu kdykoli vrátit, zatímco Judhi ne. Pohrává si se dvěma větvičkami, které představují Dvojčata, ukotví je pevněji v zemi, pak zvedne oči ke klidnému, modrému oceánu a řekne: „Já vím, že je to tady krásný… ale myslíš, že ještě někdy uvidím Ameriku?“
Co mu na to můžu říct?
Ponoříme se do ticha. Pak Judhi vyplivne z pusy to hnusné indonéské cukrátko, které už hodinu cucá, a zašklebí se: „Ty vado, tenhle bonbon chutná jak chcanky. Kdes ho sebrala?“
„Od tvý mámy, ty vado,“ odpovím mu. „Dala mi ho tvá máma.“

99

Ihned po návratu do Ubudu zamířím přímo do Felipova domu a přibližně následující měsíc nevyjdu z jeho ložnice. Přeháním jen zcela nepatrně. S takovým potěšením a cílevědomou pozorností mě ještě nikdy nikdo nemiloval a nezbožňoval. Ještě nikdy mě při milostném aktu nikdo tak neodhaloval, neotvíral, nenaplňoval a nerozvášnil.

O intimitě vím bezpečně jednu věc: existují určité přirozené zákony, které vládnou sexuálním prožitkům dvou Udí, a tyto zákony nelze překonat o nic snadněji než třeba gravitaci. To, jestli se cítíte fyzicky dobře a spokojeně vedle těla někoho jiného, nezáleží na vašem rozhodnutí. Má to jen velmi málo společného s tím, jak lidé myslí, jednají, hovoří, nebo dokonce vypadají. Buď je tajemný magnet, pohřbený někde pod hradní kostí, přítomen, nebo není. Pokud není (jak jsem se v minulosti s bolestnou jasností naučila), nemůžete jeho absenci obejít, stejně jako chirurg nemůže přimět tělo příjemce, aby akceptovalo ledvinu od špatného dárce. Moje kamarádka Annie říká, že všechno se nakonec zužuje na jedinou prostou otázku: „Chceš mít svoje břicho napořád přitisknuté na břicho toho člověka – nebo nechceš?“

Felipe a já, jak jsme k svému potěšení zjistili, jsme jeden pro druhého dokonale vhodní, jako kdyby nás geneticky upravili k tomu, abychom sloužili za příklad úspěšné kompatibility břich. Nemáme na svých tělech žádné části, které by byly alergické na jakoukoli část těla toho druhého. Nic není nebezpečné, nic není obtížné, nic není zapovězené. Vše v našem smyslném vesmíru se – prostě a bezvýhradně – doplňuje. A taky… uctívá.

„Jen se podívej,“ říká Felipe a po dalším milování mě odvádí k zrcadlu. Ukazuje mi moje nahé tělo a vlasy, které vypadají, jako kdybych právě prošla cvičnou centrifugou NASA pro kosmonauty. Pokračuje: „Podívej, jak jsi krásná… Všechny linky tvého těla jsou křivky… vypadáš jako písečné duny…“

(Opravdu, myslím, že moje tělo nevypadalo za celý život tak čerstvě a uvolněně, alespoň ne od věku šesti měsíců, kdy mě matka fotila, jak se směju z osušky na kuchyňské lince po příjemné koupeli ve dřezu.)

Pak mě bere zpět do postele a portugalsky šeptá: „Vem, gostosa.“ Pojď sem, krásko.
Felipe je mistrem na projevy něžnosti. V posteli vždycky vklouzne do rodné portugalštiny, takže jsem z jeho „nádherného drahouška“ povýšila a jsem queridinha. (Doslovný překlad: „krásný drahoušek“.) Zde na Bali jsem byla příliš líná na to, abych se učila balijsky nebo indonésky, ale portugalština mi najednou jde velice lehce. Jistěže se učím jen ložnicový repertoár, ale to je hezké použití portugalštiny. Felipe říká: „Drahoušku, bude ti z toho nanic. Bude tě nudit, jak moc se tě dotýkám a kolikrát denně ti povím, jak jsi nádherná.“
Zkuste to, pane.
Ubíhají mi tu dny, ztrácím se pod jeho pokrývkou i pod jeho rukama. Moc se mi líbí pocit, že nevím, jaké je přesně datum. Můj dokonale zorganizovaný program odvál vítr. Konečně se jedno odpoledne, po dlouhé přestávce, dostávám k svému šamanovi. Ketut na mé tváři vidí odpověď dřív, než stačím otevřít ústa.
„Ty našla přítele na Bali,“ osloví mě.
„Ano, Ketute.“
„Dobře. Buď opatrná, abys ty nebyla těhotná.“
„Budu.“
„On dobrý muž?“
„To mi řekněte vy, Ketute,“ odpovídám. „Četl jste mu z dlaně. Řekl jste, že je to dobrý muž. Asi tak sedmkrát.“
„Ano? Kdy?“
„V červnu. Přivedla jsem ho sem. Byl to ten Brazilec, starší než já. Říkal jste mi, že se vám líbí.“
„Já nikdy,“ trval na svém a já jsem nemohla udělatnic, co by ho přesvědčilo o opaku. Ketutovi se občas některé věci vypaří z paměti, což by se jistě stávalo i vám, kdyby vám bylo mezi pětašedesáti a sto dvanácti lety. Povětšinou je bystrý a všímavý, ale někdy mám pocit, jako bych ho vyrušila z nějaké jiné sféry vědomí, z úplně jiného vesmíru. (Před několika týdny mi zničehonic řekl: „Ty moje dobrá přítelkyně, Liz. Věrná přítelkyně. Milující přítelkyně.“ Pak si povzdechl, zahleděl se do neznáma a smutně dodal: „Nějako Sharon.“ Kdo je ke všem čertům Sharon? Co mu udělala? Když jsem se ho na to pokoušela zeptat, neposkytl mi žádnou odpověď. Náhle se choval, jako kdyby nevěděl, o kom to mluvím. Jako kdybych o té ošklivé potvoře Sharon začala já.)
„Proč ty nikdy nevezmeš přítele za mnou?“ zeptal se mě teď Ketut.
„Už jsem to udělala, Ketute. Opravdu. A vy jste mi řekl, že se vám líbí.“
„Nepamatuju. On bohatý muž, ten přítel?“
„Ne, Ketute. Není to bohatý muž. Ale má dost peněz.“
„Středně bohatý?“ Ketut chtěl slyšel účetní detaily. „Má dost peněz.“
Zdálo se, že ho má odpověď podráždila. „Když ty požádáš toho muže o peníze, on je může dát, nebo ne?“
„Ketute, já od něj žádné peníze nechá. Nikdy jsem od žádného muže nebrala peníze.“
„Ty trávíš s ním každý večer?“
„Ano.“
„Dobře. On rozmazluje?“
„Velmi.“
„Dobře. Ty pořád medituješ?“
Ano, pořád každý den v týdnu medituji. Vyklouznu z Felipovy postele, usednu na pohovku a v tichosti nabízím Bohu vděčnost za tohle všechno. Před verandou v rýžových polích čvachtají kachny a kvákají jedna na druhou. (Felipe říká, že tato hejna balijských kachen mu vždycky připomínají Brazilky, jak si vykračují po plážích v Riu, nahlas si povídají, neustále skáčou jedna druhé dořeči a hrdě kroutí pozadím.) Nyní jsem tak uvolněná, že vklouzávám do meditace, jako kdyby se jednalo o koupel, kterou mi připravil můjmilenec. Ztrácím se v milosti, nahá v paprscích ranního slunce, s lehkou pokrývkou přehozenou přes ramena, a vznáším se nad prázdnotoujako drobná mořská mušle vyvážená na čajové lžičce.
Proč se mi dřív život zdál tak obtížnýl?
Jednoho dne zavolám do New Yorku své kamarádce Susan a poslouchám, jak se mi přes houkání policejních sirén v pozadí svěřuje s posledními podrobnostmi svého posledního zklamání v lásce. Odpovídám jí klidným, uhlazeným hlasem pozdně nočního moderátora jazzové rozhlasové stanice, vysvětluju jí, že ho musí nechat odejít, a jak se musí naučit, že všechno je v nejlepším pořádku, že vesmír poskytuje, má milá, veškerý mír a harmonii, která je tam venku…
I přes policejní sirény téměř slyším, jak obrací oči v sloup, a vzápětí říká: „Mluvíš jako ženská, která už má dneska za sebou čtyři orgasmy.“

100

Všechna ta zábava a hrátky mě ale po pár týdnech dostihly. Po dlouhých nocích, kdy jsme nespali, a po dlouhých dnech plných milování mi moje tělo vrátilo úder a já jsem dostala ošklivou infekci močového měchýře. Typické trápení z nadměrného sexu, které s největší pravděpodobností navštíví ty co už na nadměrný sex nejsou zvyklí. Přepadlo mě tak rychle, jak to dokáže každá tragédie. Jednou ráno jsem kráčela po městě, když tu jsem náhle pocítila pálivou bolest a horečku. Za bujného mládí už jsem tyhle infekce mívala, a tak jsem věděla, kolik uhodilo. Na okamžik jsem zpanikařila – tyhle věci mohou být strašné – ale pak jsem si pomyslela: „Díkybohu je má nejlepší přítelkyně na Bali léčitelka,“ a vpadla jsem do Wajanina obchodu.

„Jsem nemocná!“ oznámila jsem.

Vrhla na mě jediný pohled a odtušila: „Jsi nemocná z přemíry sexu, Liz.“
Zasténala jsem a zahanbeně sklopila hlavu do dlaní. Wajan se zasmála. „Před Wajan nemůžeš mít žádné tajemství…“
Měla jsem strašné bolesti. Každý, kdo tuhle infekci někdy zažil, ten hrozný pocit dobře zná. A ti, kdo tohle konkrétní trápení nepoznali… no, zkrátka ať si vymyslí svou vlastní mučivou metaforu, pokud možno za použití termínu „rozžhavený drát“.
Wajan, podobně jako hasičský veterán nebo chirurg na pohotovosti, nikdy nepospíchá. Metodicky se pustila do krájení bylinek a vaření kořínků, neustále pendlovala mezi kuchyní a mnou a nosila mi jeden horký, hnědý a jedovatě chutnající lektvar za druhým. Říkala mi: „Pij, zlato…“
Kdykoli se vařila další dávka, sedla si proti mně, vrhala po mně vychytralé, obscénní pohledy a využívala příležitosti něco vyzvědět.
„Jsi opatrná, abys neotěhotněla, Liz?“
„Nemůžu do toho přijít, Wajan. Felipe je po vasektomii.“
„Felipe má vasektomii}“ zopakovala s takovým úžasem, jako kdyby se ptala: „Felipe má vilu v Toskánsku}“ (Já z toho, mimochodem, mám stejný pocit.) „Na Bali je moc obtížné přimět muže k něčemu takovému. Tady je antikoncepce vždycky problémem ženy.“
(Ovšem je pravda, že porodnost v Indonésii v poslední době díky programům na podporu antikoncepce poklesla: vláda slíbila novou motorku každému muži, který se dobrovolně dostaví k vasektomii… Předpokládám j en, že chlapci nemuseli na své nové motorce odjet ještě téhož dne.)
„Sex je legrační,“ zadumala se Wajan, zatímco sledovala, jak se šklebím bolestí a polykám další její domácí medicínu.
„Jo, Wajan, díky. Až se za břicho popadám.“
„Ne, sex je opravdu legrační,“ nedala se Wajan. „Nutí lidi, aby dělali legrační věci. Na počátku lásky se to stává každému. Každý chce příliš mnoho štěstí, dokud neonemocní. Tohle se stalo i Wajan na počátku nového vztahu. Ztráta rovnováhy.“
„Stydím se,“ zamumlám.
„Nestyď se,“ odpověděla. Pak dodala dokonalou angličtinou (a s dokonalou balijskou logikou): „Ztratit občas rovnováhu v lásce k vyrovnanému životu patří.“
Rozhodla jsem se, že zavolám Felipovi. Měla jsem doma nějaká antibiotika, nouzovou zásobu, kterou s sebou pro všechny případy vozím na cesty. Protože už jsem tyhle infekce zažila, vím, jak se mohou zhoršit. Dokonce mohou zachvátit i ledviny, a to jsem nechtěla riskovat. Rozhodně ne v Indonésii. A tak jsem mu zavolala, sdělila mu, co se mi stalo (připadal si provinile), a požádala jsem ho, jestli by mi nedojel pro ty pilulky. Ne že bych nevěřila Wajaniným léčitelským schopnostem, ale tady šlo o fakt vážnou bolest…
Ozvala se: „Nepotřebuješ žádné západní prášky.“
„Ale možná bude lepší, jen pro jistotu…“
„Počkej dvě hodiny,“ řekla. „Jestli ti nebude líp, můžeš si vzít ty svoje prášky.“
Neochotně jsem souhlasila. Podle mých zkušeností to těmhle infekcím i se silnými antibiotiky trvá několik dní, než ustoupí, ale nechtěla jsem ji zarmoutit.
Tutti si hrála v obchodě a nosila mi obrázky domečků, aby mě rozveselila. Pohladila mě po koleně se soucitem osmiletého dítěte. „Mama Elizabeth nemocná?“ Ta aspoň nevěděla, co jsem dělala a z čeho jsem nemocná.
„Už sis koupila dům, Wajan?“ zeptala jsem se.
„Ještě ne, zlato. Není spěch.“
„A co to místo, které se ti líbí? Myslela jsem, že si ho chceš pořídit.“
„Zjistila jsem, že není na prodej. Moc drahé.“
„Vyhlédla sis něco jiného?“
„S tím si nedělej starosti, Liz. Teď mě nech, ať tědám rychle do pořádku.“
Dorazil Felipe s mou lékárničkou a s tváří staženou lítostí. Omlouval se mně i Wajan za to, že mi způsobil takovou bolest (protože právě tak to cítil).
„Nic vážného,“ broukla Wajan. „Žádný strach. Brzy ji dám dohromady. Rychle se to zlepší.“
Potom odešla do kuchyně a přinesla obrovskou skleněnou mísu plnou listů, kořenů, bobulí, trošky kurkumy, dál tam byl nějaký střapatý chuchvalec, který vypadal jako čarodějnické vlasy, plus oko něčeho, co podle všeho mohl být čolek… to všechno plavalo ve vlastní hnědé šťávě. Celkem asi tři litry, ať už to bylo cokoli. Smrdělo to jako mrtvola.
„Vypij to, zlato,“ pokynula mi Wajan. „Všechno.“
S přemáháním jsem poslechla. A za necelé dvě hodiny… inu, všichni víme, jak ten příběh skončí. Za necelé dvě hodiny mi bylo dobře. Docela jsem se uzdravila. Infekce, kterou by západní antibiotika léčila několik dní, zmizela. Snažila jsem se Wajan zaplatit za to, že mě dala do pořádku, ale ona se jen zasmála. „Moje sestra platit nemusí.“ Pak se s předstíranou strohostí obrátila na Felipa. „Buď na ni opatrný. Dneska jenom spát, žádné dotýkání.“
„Tobě nevadí, že musíš dostávat lidi z potíží, které mají ze sexu?“ zeptala jsem se Wajan.
„Liz – já jsem léčitelka. Uzdravuju všechny potíže, s ženskými vagínami, s mužskými banány. Někdy pro ženy dokonce dělám falešné penisy. Aby užily sexu samy.“
„Robertky?“ otázala jsem se nevěřícně.
„Všechny ženy na Bali nemají přítele, Liz,“ napomenula mě. Pak se podívala na Felipa a vesele dodala: „Kdybys někdy měl problémy s tvrdnutím svého banánu, můžu ti na to dát lék.“
Horlivě jsem Wajan ujišťovala, že Felipe nepotřebuje pro svůj banán vůbec žádnou podporu, ale on mě přerušil – za všech okolností šprýmař – aby se jí zeptal, jestli by se tahle banánová terapie nedala stáčet do lahví a prodávat. „Mohli bychom na tom vydělat majlant,“ podotkl. Ale Wajan vysvětlila, že nikoli, že takhle to nefunguje. Všechny její léky musejí být každý den čerstvé, abyzabíraly. A musejí je doprovázet její modlitby. Ostatně léky k vnitřnímu užívání nejsou jediný způsob, jak Wajan dokáže mužský banán povzbudit k akci. Ujistila nás, že toho umí dosáhnout i masáží. Pak jsme fascinovaně naslouchali, jak popisuje různé masáže mužských impotentních banánů, jak uchopí jejich základnu a asi hodinu jej rozechvívá, aby stimulovala průtok krve, zatímco odříkává zvláštnímodlitby.
Zeptala jsem se: „Ale Wajan – co když se nějaký muž každý den vrací a škemrá:,Pořád nemocný, doktorko! Potřebuju další masáž banánu!‘“ Rozesmála se té oplzlé myšlence a připustila, že ano, musí být opatrná a netrávit příliš mnoho času spravováním mužských banánů, protože to vyvolává jisté množství… silných pocitů… vjejím nitru, u kterých si není jista, jsou-li dobré pro hojivou energii. A někdy se prý opravdu stává, že se muži vymknou kontrole. (Jak by se to stalo i vám, pánové, kdyby vám po letech impotence nastartovala motor tato krásná žena s mahagonovou pletí a s dlouhými havraními vlasy.) Vyprávěla nám o jednom muži, který během léčby impotence vyskočil a jal se ji honit po místnosti s pokřikem: „Já chci Wajan! Chci Wajan!“
Ale Wajan toho umí ještě víc. Prozradila nám, že ji občas volají jako učitelku sexu pro dvojici, která zápasí s impotencí, frigiditou, nebo má problémy s početím dítěte. Musí na jejich ložní povlečení kreslit magické obrázky a vysvětlovat jim, jaké sexuální polohy jsou vhodné pro různá období měsíce. Informovala nás, že pokud chce muž počít dítě, měl by se svou ženou souložit „opravdu, opravdu tvrdě“ a „vodu ze svého banánu“ by měl do její vaginy vystříknout „opravdu, opravdu rychle“. Někdy musí být Wajan dokonce přítomna v ložnici a radit kopulujícímu páru, jak tvrdě a jak rychle mají postupovat.
Ptám se: „A je muž schopný vystříknout vodu ze svého banánu opravdu tvrdě a opravdu rychle, když vedle stojí doktorka Wajan a pozoruje ho?“
Felipe napodobuje Wajan, jak dohlíží na milující se pár: „Rychleji! Tvrdě! Tak sakra chcete to dítě, nebo ne?“
Wajan odpovídá, že ano, ví, že to zní bláznivě, ale taková je práce léčitelky. Ačkoli připouští, že to vyžaduje značné množství očistných rituálů před tímto aktem i po něm, aby si nenarušila posvátného ducha, a že to nerada dělá moc často, protože si přitom připadá „divně“. Pokud je ale třeba počít dítě, ona už na to dohlédne.
„A mají už tyhle páry děti?“ otázala jsem se.
„Mají!“ potvrdila hrdě. Jistěže mají.
Pak se nám ale Wajan svěřila s něčím mimořádně zajímavým. Jestliže manželé s početím dítěte neuspějí, vyšetří muže i ženu, aby zjistila, čí je to, jak říkají, vina. Jde-li o ženu, žádný problém – to Wajan dokáže spravit dávnými léčebnými metodami. Pokud se ale jedná o muže, vzniká tím v patriarchálním uspořádání na Bali delikátní situace. Zde jsou Wajaniny možnosti omezeny skutečností, že není příliš bezpečné informovat balijského muže o tom, že je neplodný – něco takového přece nemůže být pravda. Muži jsou zkrátka muži. Pokud stále nedochází k otěhotnění, musí to být chybou ženy. A pokud žena brzy neporadí svému muži dítě, může se dostat do velkých potíží – hrozí jí zmlácení, zavržení a rozvod.
„Co tedy v takové situaci děláš?“ zeptala jsem se, zaujatá tím, že žena, která nazývá spermie „vodou z banánu“, dokáže diagnostikovat mužskou sterilitu.
Wajan nám všechno řekla. V případě mužské neplodnosti informuje muže, že neplodná je jeho žena a že je nutné, aby k ní docházela každé odpoledne na „léčebné konzultace“. Když se žena dostaví sama, Wajan zavolá nějakému mladému hřebci, aby k ní přišel, zasouložil si s ní a s trochou štěstí počal dítě.
Felipe se zhrozil: „Wajan! To snad ne!“
Jenže ona jen klidně přikývla. Ale ano. „Je to jediný způsob. Pokud je žena zdravá, bude mít dítě. Pak budou všichni šťastní.“
Felipe, protože tu žije, okamžitě chtěl vědět: „Kdo to je? Koho najímáš na tuhle práci?“
Wajan odpověděla: „Řidiče.“
To nás všechny rozesmálo, protože Ubud je plný těchto mladíků, těchto „řidičů“, kteří sedí na každém rohu a obtěžují kolemjdoucí turisty nekonečněkrát opakovanou otázkou: „Transport? Transport?“ Snaží se vydělat pár babek tím, že vyvezou turisty k nějaké sopce za městem, na pláž nebo k chrámu. Obecně se dá říct, že se jedná většinou o pohledné muže, s jemnou gauguinovskou pletí, vypracovanými těly a kvalitními dlouhými vlasy. V Americe byste provozováním „oplodňovací kliniky“ s takovými chlapíky vydělali hromadu peněz. Wajan říká, že na léčbě neplodnostije nej-lepší to, že řidiči za své sexuální služby obvykle ani nežádají žádnou odměnu, zejména pokud jde o pohlednou ženu. S Felipem jsmese shodli na tom, že je to od nich šlechetné a velkorysé. O devět měsíců později se narodí krásné dítě a všichni jsou šťastní. Nejlepší ze všeho: „Není třeba rušit manželství.“ A všichni víme, jak hrozné je rušení manželství, hlavně na Bali.
Felipe poznamenal: „Můj Bože – my mužští jsme ale pitomečkové.“
Wajan však nevyjadřuje žádné politování. Tento postup je nezbytný, protože není možné říct Balijci, že je neplodný, aniž by člověk riskoval, že dotyčný půjde domů a udělá něco hrozného své ženě. Kdyby muži na Bali nebyli takoví, mohla by neplodnost léčit jinak. Ale taková je realita v této společnosti, a tudíž se nic jiného dělat nedá. Nemá z toho sebemenší výčitky svědomí, naopak to považuje za další povinnost kreativní léčitelky. Stejně je někdy příjemné, když se žena může vyspat s jedním z těch pohledných řidičů, dodá Wajan, protože většina balijských manželů neví, jak ženu milovat.
„Skoro všichni manželé jsou jako kohouti nebo kozlové.“
Navrhla jsem: „Možná bys mohla vyučovat, vést kurz sexuální výchovy, Wajan. Mohla bys učit muže, jak se něžně dotýkat žen, a pak by se jejich manželkám sex třeba líbil o něco víc. Protože když se tě muž dotýká opravdu jemně, hladí tvou pleť, říká láskyplné věci, líbá tě po celém těle, nespěchá… sex může být příjemný.“
Náhle se zarděla. Wajan Nurijásí, masérka banánů, léčitelka infekcí močového měchýře, producentka robertků a pasačka na částečný úvazek, se opravdu zapýřila.
„Cítím se zvláštně, když takhle mluvíš,“ vyhrkla a ovívala se rukama. „Při těchhle řečech si připadám… jinak. I v kalhotkách se cítím jinak. Jděte oba domů. Konec hovoru o sexu. Jděte domů, jděte do postele, ale jenom spát, ano? Jenom SPÁT!“

101

Cestou domů se Felipe zeptal: „Už si koupila nějaký dům?“ „Ještě ne. Ale říká, že si něco hledá.“
„Ty peníze jsi jí dala už před měsícem, ne?“
„Jo, ale to místo, které chtěla, nebylo na prodej…“
„Buď opatrná, drahoušku,“ varoval mě Felipe. „Nedopusť, aby se to

táhlo moc dlouho. Ať se to nevyvine po balijsku.“
„Jak to myslíš?“
„Nechci se ti plést do tvých záležitostí, ale já v téhle zemi žiju už

pět let a vím, jak to chodí. Tady se mohou věci pěkně zamotat. Někdy je těžké se tu dostat na kloub tomu, co se vlastně děje.“

„Co se mi snažíš říct, Felipe?“ zeptala jsem se, a když neodpověděl okamžitě, ocitovala jsem mu jeho vlastní oblíbenou prů-povídku: „Když mi to řekneš pomalu, věř, že to rychle pocho-pim.

„Snažím se jenom říct, Liz, že tvoji přátelé pro tu ženu vybrali zatraceně velkou sumu peněz, a ty teď leží na Wajanině bankovním účtu. Ujisti se, že si za ně opravdu koupí dům.“

102

Nastal konec června a s ním přišly i mé pětatřicáté narozeniny. Wajan mi uspořádala ve svém obchodě narozeninovou oslavu, úplně jinou než všechny, které jsem dosud prožila. Oblékla mě do tradičních balijských narozeninových šatů – do zářivě nachového sarongu, přiléhavého oděvu bez ramínek a dlouhé zlaté látky, kterou mi omotala těsně kolem těla, takže vytvořila natolik těsné pouzdro, že jsem se skoro ani nemohla nadechnout nebo ochutnat svůj narozeninový dort. Když ze mne ve své maličké, temné ložnici (přeplněné věcmi tří dalších malých lidiček, co tu bydleli s ní) vyráběla nádhernou mumii, zeptala se mě (nedívala se mi přitom do tváře a zastrkovala mi kousky látky kolem žeber): „Máš v úmyslu se za Felipa vdát?“

„Ne,“ odvětila jsem. „Nemáme v plánu se brát. Už nechci dalšího manžela, Wajan. A nemyslím, že by Felipe chtěl další manželku. Ale je mi s ním dobře.“

„Pohledný zevnějšek není tak vzácný, ale pohledný zevnějšek i nitro – to není běžné. Felipe takový je.“ Souhlasila jsem.
Usmála se. „A kdo ho přivedl do tvého života, Liz? Kdo se o něj každý den modlil?“
Políbila jsem ji. „Díky, Wajan. Odvedla jsi skvělou práci.“
Zahájili jsme narozeninový večírek. Wajan s dětmi vyzdobila celý obchod balónky, vějířovitými palmovými listy a ručně psanými, spletitými nápisy typu: „Všechno nejlepší k narozeninám laskavému a milému srdci, tobě, naší nejdražší sestře, milované lady Elizabeth, všechno nejlepší, neustálý klid v duši a všechno nejlepší“. Wajan má bratra, jehož děti jsou nadanými tanečníky při chrámových obřadech, a tak přišli i její synovci a neteře, aby pro mne zatancovali přímo v restauraci. Předvedli překrásné vystoupení, obvykle určené pouze pro kněze. Všechny děti měly obrovské zlaté čelenky, tlustou vrstvu líčidel a jemné, ženské prsty.
Balijské večírky obecně spočívají z větší části v tom, že se všichni nastrojí do nejlepších šatů, rozsadí se dokola a dívají se na sebe. Vlastně je to hodně podobné snobským večírkům v New Yorku. („Můj Bože, drahoušku,“ zasténal Felipe, když jsem mu řekla, že mi Wajan připravuje narozeninovou party, „to bude děsná nuda..“) Nakonec to ale tak nudné nebylo – jen tiché. A jiné. Nechybělo to strojení, nechybělo taneční vystoupení, a nechybělo ani posedávání a zírání jeden na druhého, což nakonec nebylo tak hrozné. Všichni vypadali nádherně. Dostavila se celá Wajanina rodina, všichni se na mě usmívali a ze vzdálenosti půl druhého metru mi mávali, já jsem se na ně usmívala taky a ani v mávání nezůstávala pozadu.
Svíčky na dortu jsem sfoukla spolu s Malou Ketut, nejmladším sirotkem, jejíž narozeniny, jak jsem nedávno rozhodla, budou odteď také 18. června jako moje (dosud žádné narozeniny ani narozeninovou oslavu neměla). Poté Felipe daroval Malé Ketut panenku Barbie a ona ji rozbalila s bezdechým ohromením a pak si ji prohlížela, jako kdyby se jednalo o letenku na výlet k Jupiteru – něco takového rozhodně nečekala, že dostane, ani za sedm miliard světelných let.
Celá tahle party byla tak trochu legrační. Sešla se tu podivná mezinárodní a mezigenerační směsice několika mých přátel, Wajaniny rodiny a několika jejích západních klientů a pacientů, které jsem nikdy předtím neviděla. Můj přítel Judhi mi přinesl balení šesti piv a dostavil se i ten úžasný scenárista z L. A. s příšerným stylem oblékání, který se jmenoval Adam. Nedávno jsme ho sFelipem potkali v baru, a tak jsme ho pozvali. Adam a Judhi trávili svůj čas na večírku rozmluvou s malým chlapcem jménem John, jehož matkaje Wajanina pacientka, módní návrhářka z Německa, provdaná za Američana, který žije na Bali. Na malého Johna – kterému je sedm a je tak trochu Američan, jak říká, po svém otci (i když sám v Americe nikdy nebyl), ale s matkou mluví německy a s Wajaninými dětmi indonésky – udělal Adam ohromný dojem, protože pochází z Kalifornie a umí surfovat.
„Jaké je vaše nejoblíbenější zvíře, pane?“ zeptal se John a Adam odpověděl, že pelikán.
„Co je to pelikán?“ chtěl vědět chlapec. Judhi jim skočil do řeči: „Ty vado, ty nevíš, co je pelikán? Člověče, musíš jít domů a zeptat se na to táty. Pelikáni jsou super, ty blaho.“
Pak se John, tak trochu americký chlapec, otočil kTutti, aby jí něco řekl indonésky (pravděpodobně se jí ptal, co je to pelikán). Tutti seděla Felipovi na klíně a snažila se číst má narozeninová přání, zatímco Felipe hovořil krásnou francouzštinou s nějakým kultivovaným mužem z Paříže, který si u Wajan léčil ledviny. Wajan mezitím zapnula rádio a Kenny Rogers spustil „Coward of the Country“ zrovna v okamžiku, kdy do obchodu náhodou vstoupila tři japonská děvčata, aby zjistila, jestli by je Wajan nemohla namasírovat. Když jsem se ty Japonky pokoušela přesvědčit, aby ochutnaly dort, Velká i Malá Ketut mi zdobily vlasy obřími třpytivými barety, které mi koupily jako dárek za všechny svoje ušetřené peníze. Wajanini synovci a neteře, ti chrámoví tanečníci a děti farmářů z rýžových polí, seděli velice tiše ve svých zlatých kostýmech, v nichž vypadali jako miniaturní bůžkové, váhavě hleděli do země a dodávali místnosti zvláštní bohabojnost jako z jiného světa. Venku začali kokrhat kohouti, i když ještě nebyl večer ani nenastával soumrak. Moje tradiční balijské oblečení mě tisklo jako vřelé objetí a měla jsem pocit, že tohle je rozhodně ta nejpodivnější – ale možná taky nejšťastnější – narozeninová oslava, jakou jsem kdy měla.

103

Wajan si stále potřebuje koupit dům a já si začínám dělat starosti, že se nic neděje. Nechápu, proč se to neděje, ale musí se to stát. Už jsme do toho s Felipem vstoupili. Našli jsme obchodníka s nemovitostmi, který nás vzal po okolí a předvedl nám různé domy, ale Wajan se nelíbilo nic, co jsme jí ukázali. Pořád jí povídám: „Wajan, je důležité, abychom něco koupily. V září odlétám a musím dát přátelům vědět, že se jejich peníze opravdu utratily za dům pro tebe. A ty si musíš najít střechu nad hlavou, než tě vystěhují.“

„Na Bali není tak jednoduché koupit pozemek,“ odpovídá mi. „To není jako jít do baru a koupit si pivo. Může to trvat dlouho.“
„Ale my nemáme moc času, Wajan.“
Jen krčí rameny a já si opět připomínám balijské pojetí „gumového času“, které znamená, že čas je velice relativní a proměnlivý pojem. „Čtyři týdny“ pro mě neznamenají totéž co pro Wajan. Jeden den není pro Wajan nevyhnutelně složen z čtyřiadvaceti hodin – někdyje delší, jindy kratší, podle spirituální a emocionální povahy toho dne. Podobně jako v případě mého šamana a jeho záhadného věku někdy člověk dny počítá, jindy je váží.
Mezitím se taky ukáže, že jsem naprosto podcenila, jak nákladné je zakoupení nemovitosti na Bali. Protože je tu všechno tak laciné, člověk by předpokládal, že totéž platí i o půdě, ale to by se mýlil. Získat pozemek na Bali – zejména v Ubudu – může přijít skoro stejně draho jako získat pozemek ve Westchesteru, v Tokiu nebo na Rodeo Drive, což je naprosto nelogické, protože po koupi pozemku se vám ty peníze nemohou žádným tradičním, rozumným způsobem vrátit. Zaplatíte třeba 25 000 dolarů za aro půdy {aro je plošná míra, kterou lze přeložit přibližně jako: „O něco víc než parkovací místo na karavan“) a pak si na něm můžete postavit obchůdek, kde budete až do konce života prodávat jeden batikovaný sarong jednomu turistovi denně, s profitem kolem pětasedmdesáti centů za kus. Nedává to smysl.
Balijci si ale své země cení s vášní, která zcela uniká z dosahu ekonomické úvahy. Protože je vlastnictví půdy tradičně jediným bohatstvím, na které Balijci nahlížejí jako na legitimní, cení si nemovitostí stejně, jako Masajové si cení svého dobytka nebo moje pětiletá neteř lesku na rty: konkrétně jde o to, že dotyčné komodity nemůžete mít nikdy dost, jakmile něco získáte, už nikdy nesmíte dopustit, abyste o to zase přišli, a v podstatě všechny zásoby daného artiklu na světě by měly po právu náležet vám.
Navíc – jak jsem zjistila během srpna, kdy jsem se vydala na cestu po spletitostech indonéského obchodu s nemovitostmi, která mi připadala jako cesta do království Narnie – je téměř nemožné zjistit, kdy je nějaký pozemek opravdu na prodej. Balijec, který prodává půdu, obvykle nechce, aby se to ostatní dozvěděli. Domní-váte-li se, že by mohlo být výhodné tento fakt inzerovat, Balijci to tak rozhodně nevidí. Pokud jste balijský farmář a prodáváte půdu, znamená to, že zoufale potřebujete peníze, a to je zahanbující. Kromě toho když vaši sousedé a příbuzní zjistí, že jste prodali pozemek, budou předpokládat, že jste utržili nějaké peníze a všichni se vás začnou ptát, jestli byste jim nemohli půjčit. Proto se zprávy o tom, že je nějaká půda na prodej, šíří výhradně… zvěstmi a šuškandou. A všechny obchody s nemovitostmi se provádějí pod zvláštní rouškou tajností a klamu.
Zdejší přistěhovalci ze Západu – jakmile se doslechli, že se snažím koupit nějaký pozemek pro Wajan – se kolem mě začali shlukovat a zásobili mě výstražnými historkami, založenými na vlastních děsivých zkušenostech. Varovali mě, že si nikdy nemohu být jista, co se ve skutečnosti děje, pokud dojde na nákup realit. Půda, kterou „kupujete“, nakonec třeba ani „nepatří“ osobě, jež ji „prodává“. Chlápek, který mi ukazuje nějakou nemovitost, nemusí být vůbec majitel, nýbrž jeho nespokojený synovec, který se chce kvůli nějaké rozepři dostat svému strýčkovi na kobylku. Nečekejte, že váš pozemek bude mít jasně vymezené hranice. Pozemek, který jste si koupili, abyste si na něm postavili svůj dům snů, může být později prohlášen za „příliš blízký chrámu“ na to, aby bylo možno vydat stavební povolení (a v malé zemi s počtem chrámů odhadovaným na 20 000 je obtížné padnout na místo, které by nebylo příliš blízko ani jednomu).
Také musíte uvážit, že s velkou pravděpodobností žijete na svahu sopky a možná rozkročmo stojíte přímo na zlomu. Nikoli jen na zlomu v geologickém smyslu. Jakkoli idylické se Bali zdá, moudrý člověk nikdy nezapomíná na to, že se nachází v Indonésii – v nejlidnatějším islámském státě na světě, skrz naskrz nestabilním, zkorumpovaném od nejvyššího ministra spravedlnosti až k tomu chlápkovi, který vám dolévá benzin do nádrže (a jen předstírá, že vám natankoval plnou). Zde může v každém okamžiku vypuknout nějaká ta revoluce a vítězové mohou požadovat veškerý váš majetek. Nejspíš pod hrozbou zastřelením.
K vyjednávání takových ošemetných obchodů nemám sebemenší kvalifikaci. Chci říct – prošla jsem sice rozvodovým procesem státu New York, ale tohle je úplně jiná stránka z Kafkova románu. Mezitím těch 18 000 dolarů ode mne, mé rodiny a mých nejdražších přátel leží na Wajanině bankovním účtu v indonés-kých rupiích – měně, která se v minulosti už nejednou zhroutila a přes noc se proměnila v obláček páry. A Wajan by se v září měla vystěhovat ze svého obchodu, zhruba v době, kdy odjíždím ze země. Což je asi tak za tři týdny.
Jenže se ukazuje, že pro Wajan je téměř nemožné najít pozemek, který by podle ní byl vhodný ke stavbě domu. Kromě praktických záležitostí musí Wajan prozkoumat tahu – ducha – každého místa. Jakožto léčitelka má cit pro tahu i na balijské poměry vrcholně pronikavý. Objevila jsem pozemek, který se mi zdál dobrý, ale Wajan tvrdila, že je posedlý rozzlobenými démony. Další pozemek odmítla, protože ležel příliš blízko řeky, což, jak všichni vědí, je domov duchů. (V noci poté, co jsme se tam byly podívat, se Wajan prý zdálo o krásné plačící ženě v roztrhaných šatech, a tím to skončilo – tahle půdu jsme koupit nemohly.) Pak jsme našly krásný obchůdek nedaleko města, se zadním dvorkem a se vším, ale stál na rohu a v rohovém domě může žít jedině člověk, který chce zbankrotovat a zemřít mladý. To ví každý
„Ani se jí to nepokoušej vymlouvat,“ radil mi Felipe. „Věř mi, drahoušku. Nestav se mezi Balijce a jeho tahu‘1
Potom minulý týden Felipe objevil místo, které se zdálo plně vyhovovat všem kritériím – malý, krásný kousek půdyblízko centra Ubudu, na klidné silnici vedle rýžového pole, se spoustou místa na zahradu a studnu, jehož cena se vešla do našeho rozpočtu. Když jsem se Wajan zeptala: „Měly bychom to koupit?“, odpověděla: „Ještě nevím, Liz. Taková rozhodnutí se nemůžou dělat příliš rychle. Nejdřív si musím promluvit s knězem.“
Vysvětlila mi, že bude muset navštívit kněze, aby zjistila příznivý den na nákup pozemku, pokud se vůbec rozhodne ho koupit. Na Bali nelze udělat nic významného, aniž by k tomu člověk napřed určil příznivý den. Ale Wajan se na příznivý den kněze ani nemůže zeptat, dokud se nerozhodne, že tu opravdu chce bydlet. Což je věc, k níž se odmítla zavázat, dokud nebude mít příznivý sen. S vědomím, jak rychle se krátí dny do mého odjezdu, zeptala jsem se jí jako správná Newyorčanka: „Jak brzy si můžeš nějaký příznivý sen zařídit?“
Wajan odpověděla jako správná Balijka: „To se nedá uspěchat.“ Ačkoli, zahloubala se, by mohlo pomoct, kdyby zašla do jednoho z hlavních balijských chrámů a pomodlila se k bohům, aby jí příznivý sen seslali…
„Dobře,“ já na to. „Zítra tě Felipe může odvézt do chrámu a ty požádáš bohy, aby ti potřebný sen poslali.“
To by Wajan, jak pravila, opravdu hrozně ráda. Je to skvělý nápad. Má to jediný háček. Celý týden nesmí vstoupit do žádného chrámu.
Protože zrovna… menstruuje.

104

Možná nedokážu přesně popsat, jaká je to všechno zábava. Skutečně, snažit se dát tohle všechno dohromady je zvláštním a uspokojujícím způsobem zábavné. Nebo si možná užívám tento surrealistický okamžik svého života tak moc proto, že jsem každým dnem stále zamilovanější, a v takovém stavu se svět zdá být krásný bez ohledu na to, jak šílená je okolní realita.

Felipe se mi vždycky líbil, ale na způsobu, jakým se ujal „Ságy Wajanina domu“, je něco, co nás v srpnu sblížilo, jako kdybychom tvořili skutečný pár. Není samozřejmě vůbec jeho starost, co se stane s touhle podivínskou balijskou šamankou. Je obchodník. Podařilo se mu žít pět let na Bali, aniž by se zapletl do osobních životů a spletitých rituálů Balijců, a najednou se se mnou brodí bahnem rýžovišť a snaží se najít kněze, který by Wajan sdělil příznivý den.

„Byl jsem dokonale spokojený se svým nudným životem, než ses objevila ty,“ říká vždycky.
Opravdu se přede mnou na Bali nudil. Lenošil a zabíjel čas jako postava z románu Grahama Greena. Tato malátnost ale skončila v okamžiku našeho setkání. Když jsme teď spolu, vyslechla jsem si Felipovu verzi našeho seznámení – úžasný příběh, kterého se nikdy nenabažím. Když mě toho večera spatřil na večírku, stála jsem k němu zády a ani jsem nemusela otáčet hlavu, aby spatřil můj obličej, než si někde hluboko v nitru uvědomil: „Tohle je žena pro mě. A udělám cokoli, abych ji měl.“
„A bylo jednoduché tě dostat,“ říká. „Stačilo jen několik týdnů žebrat a žadonit.“
„Vždyť jsi nežebral ani nežadonil.“
„Ty sis toho nevšimla?“
Vypráví, jak jsme ten první večer šli tancovat, že sledoval, jak mě přitahuje ten pohledný Welšan, že mu z toho usedalo srdce a myslel si: Já se tak snažím svést tu ženu, a teď si přijde tenhle hezký mladík, vezme mi ji a zkomplikuje jí život – kdyby jen tušila, kolik lásky jí mohu nabídnout.
V čemž měl pravdu. Je od přírody pečovatel a já cítím, jak kolem mě krouží, jak ze mě dělá základní osu, na niž zaměřuje svůj kompas, a sám jak roste do úlohy mého rytíře ochranitele. Felipe je ten typ muže, který ve svém životě zoufale potřebuje ženu – ale ne proto, aby se o něj starala. Cistě proto, aby se o někoho mohl starat on sám, aby se někomu mohl cele oddat. V posledních letech, kdyod konce svého manželství žil bez takového vztahu, neměl kotvu ani cíl, ale nyní organizuje svůj život kolem mě. Je úžasné, když mi někdo věnuje takovou pozornost. Zároveň mě to ale děsí. Občas ho slýchám, jak dole pod schody připravuje večeři, zatímco já ležím a čtu si, on si píská nějakou veselou brazilskou sambu, volá na mě nahoru: „Drahoušku – nedala by sis další skleničku vína?“ a já přemítám, jestli jsem schopna být pro někoho sluncem a vůbec vším. Jsem dostatečně vyrovnaná a soustředěná, abych mohla představovat střed života někoho jiného? Když jsem ale jedné noci toto téma konečně nanesla, odvětil: „Žádal jsem tě, abys byla taková? Žádal jsem tě, abys byla středem mého života?“
Okamžitě jsem se cítila zahanbena vlastní samolibostí a svým předpokladem, že chce, abych s ním zůstala navěky a on mi mohl plnit všechna přání až do skonání času.
„Omlouvám se,“ hlesla jsem. „To bylo trochu arogantní, že ano?“
„Trošku,“ připustil a políbil mě na ucho. „Ale vlastně ne příliš. Drahoušku, samozřejmě se o tom musíme bavit, protože pravdou je, že jsem se do tebe divoce zamiloval.“ Reflexivně jsem zbledla a on rychle zažertoval, aby mě uklidnil. „Myslím to samozřejmě naprosto hypoteticky.“ Pak ale se vší vážností prohlásil: „Podívej, je mi dvaapadesát. Věř mi, že už vím, jak to na světě chodí. Uvě-domuju si, že mě zatím nemiluješ tak, jako já tebe, ale faktem je, že mi na tom nezáleží. Z nějakého důvodu mám u tebe stejný pocit, jako jsem měl u svých dětí, když byly malé – že mě nemusejí milovat, ale mým úkolem je milovat je. Můžeš se rozhodnout jakkoli, ale já tě miluju a vždycky tě budu milovat. I kdybychom se už nikdy neviděli, vtáhla jsi mě zpátky do života, a to není málo.
A samozřejmě bych s tebou chtěl sdílet svůj život. Problém je, že nevím, jaký život ti můžu nabídnout na Bali.“
Stejná starost se vetřela už i mně. Sledovala jsem společnost přistěhovalců v Ubudu a vím nabeton, že tohle není život pro mě. Všichni v tomhle městě jako kdyby měli stejnou minulost – byli to lidé ze Západu, se kterými se život nemazlil, oni přestali bojovat a rozhodli se naneurčito zakotvit na Bali, kde mohou žít v nádherném domě za dvě stě dolarů měsíčně, kde si mohou vybrat společnost mladé Balijky nebo Balijce, kde mohou pít už před polednem, aniž by někdo dělal scény, a kde mohou vydělávat trochu peněz exportem nějakého nábytku. V podstatě se ale všichni snaží hlavně o to, aby už po nich nikdy nikdo nechtěl nic vážného. Avšak pozor, nejsou to žádní břídilové. Jedná se o smetánku, o mnohonárodnostní, talentovanou a chytrou společnost. Připadá mi, že všichni, s nimiž jsem se tu seznámila, kdysi něčím byli (obecně buď„vdané za“, nebo „zaměstnané u“) – nyní je spojuje absence jediné věci, které se všichni naprosto a navždy vzdali: ambice. Není třeba dodávat, že se tu hodně pije.
Jistě, drahocenné balijské město Ubud není tak špatné místo, kde může člověk proflákat život, nedbaje na běh dnů. Předpokládám, že v tomto je podobné takovým oblastem jako Key West u Floridy nebo mexická Oaxaca. Většina přistěhovalců v Ubudu není schopna odpovědět na otázku, jak dlouho už tu žijí. Jednak si nejsou jisti, kolik uběhlo času od chvíle, kdy se sem přistěhovali. Ale zároveň si ani nejsou jisti, jestli tu opravdu žijí. Nepatří nikam, nemají žádný pevný bod. Někteří si raději představují, že se tu jen tak dočasně potloukají a stojí na křižovatce se zařazeným neutrá-lem, čekajíce na změnu světel. Ovšem po sedmnácti letech se začnete ptát… odjíždí odtud někdy někdo?
Jejich společnost je příjemná, když trávíte dlouhá nedělní odpoledne na večírcích, popíjíte šampaňské a klábosíte o ničem. Přesto si při takových příležitostech připadám tak trochu jako Dorotka na polích vlčího máku v zemi Oz. Buď opatrná! Na téhle narkotické louce nesmíš usnout, jinak tuprodřímeš zbytek života!
Jak to tedy dopadne mezi mnou a Felipem? Když to teď vypadá, že jsme opravdu něco jako pár? Nedávno mi řekl: „Někdy si přeju, abys byla ztracená malá holčička a já tě mohl vzít k sobě a říct: ‚Pojd žít se mnou a dovol mi, abych se o tebe už napořád staral.‘ Ale ty nejsi holčička, která se ztratila. Jsi žena s uměleckou dráhou a ambicemi. Jsi jako šnek – můžeš si vozit domov na zádech. Tu svobodu by sis měla hlídat tak dlouho, jak jen to půjde. Ale musím ti říct tohle – kdybys chtěla tohohle Brazilce, můžeš ho mít. Už teď je tvůj.“
Nevím jistě, co chci. Vím určitě, že část mého já vždycky toužila po tom, aby mi nějaký muž řekl: „Dovol mi, abych se o tebe napořád staral,“ a to se mi splnilo teprve nyní. V posledních letech už jsem vzdala svoje hledání takového člověka a naučila se, jak tuhle povzbudivou větu říkat sama sobě, zejména v časechstrachu. Když ji ale slyším od někoho jiného, od někoho, kdo ji myslí naprosto vážně…
Přemýšlela jsem o tom v noci, když Felipe usnul a já ležela stočená vedle něj, přemítajíc, jak to s námi dopadne. Jakéjsou naše možnosti do budoucna? Tak třeba co zeměpisné otázky – kde budeme žít? Pak je tu také věkový rozdíl. Ačkoli, když jsem tuhle volala matce, abych jí pověděla, že jsem poznala opravdu milého muže, ale – sedni si, mami!
– je mu dvaapadesát, matku to vůbec nevyvedlo z konceptu. Jediné, co na to řekla, bylo: „Inu, mám pro tebe novinku, Liz. Tobě je pětatřicet.“ (Skvěle řečeno, mami. V takovém pokročilém věku opravdu musím mluvit o štěstí, že si vůbec někoho seženu.) Pravdou ale je, že z věkového rozdílu si nedělám hlavu ani já. Vlastně jsem ráda, že je Felipe o tolik starší. Myslím, že je to sexy. Připadám si trochu jako… Francouzka.
Jak to s námi dopadne?
A proč si s tím dělám starosti, jen tak mimochodem?
Copak jsem se ještě nenaučila,jak jsou takové obavy zbytečné?
Po chvilce jsem o tom tedy přestala přemýšlet a jen jsem ho držela, zatímco spal. Tohoto muže miluji čím dál víc. Pak jsem usnula a zdály se mi dva nezapomenutelné sny.
Oba se týkaly mé guru. V prvním snu mě informovala, že zavírá ášramy a že už nebude pořádat přednášky, učit ani vydávat knihy. Přednesla ke studentům poslední řeč, v níž uvedla: „Už jste slyšeli víc než dost učení. Dostali jste vše, co potřebujete vědět, abyste mohli být volní. Nastal čas, abyste vyšli do světa a vedli šťastný život.“
Druhý sen byl ještě lepší. Večeřela jsem s Felipem v nádherné newyorské restauraci. Jedli jsme vynikající skopové s artyčoky, pili červené víno, povídali jsme si a šťastně se smáli. Rozhlédla jsem se po místnosti a spatřila Swámidžího, mistra mé guru, který zemřel v roce 1982. Tu noc byl ale opět naživu a seděl tu, ve fajnové newyorské restauraci. Večeřel tady se skupinkou přátel a zdálo se, že si to také užívá. Naše pohledy se setkaly, Swámidží se na mě usmál a pozvedl sklenici vína v přípitku.
A potom – docela zřetelně – tento malý indický guru, který za svůj život hovořil jen velice málo anglicky, naznačil rty jediný pokyn:
Užívej si to.

105

Už strašně dlouho jsem neviděla Ketuta Lijera. Kvůli vztahu s Felipem a snaze zajistit domov pro Wajan má dlouhá odpoledne bezcílných rozhovorů o spiritualitě na šamanově verandě dávno skončila. Párkrát jsem se u něj zastavila, abych ho pozdravila a předala jeho ženě nějaké ovoce, ale od června jsme spolu žádný delší čas nestrávili. Kdykoli se mu nicméně snažím omlouvat, zasměje se jako člověk, který zná odpovědi na všechny testy ve vesmíru, a řekne: „Všechno funguje dokonale, Liss.“

Přesto mi chybí, a tak jsem se u něj stavila na celé dopoledne. Jako obvykle se na mě široce usmál a pozdravil: „Jsem velice šťastný, že tě poznávám!“ (Tohoto zvyku jsem ho nikdy nedokázala zbavit.) „Já jsem taky ráda, že vás vidím, Ketute.“

„Ty odjíždíš už brzy, Liss?“
„Ano, Ketute. Za necelé dva týdny. Proto jsem dnes přijela. Chtěla jsem vám poděkovat za všechno, co jste mi dal. Nebýt vás, nikdy bych se na Bali nevrátila.“
„Ty pořád vracela na Bali,“ odvětil klidně a s jistotou. „Ty pořád medituješ se čtyřmi bratry, jak já naučil?“
„Ano.“
„Ty pořád medituješ jak guru v Indii naučila?“
„Ano.“
„Tyještě máš špatné sny?“
„Ne.‘<
„Ty šťastná s bohem?“
„Velmi.“
„Ty miluješ nového přítele?“
„Myslím, že ano. Ano.“
„Tak ty musíš ho rozmazlovat. A on tebe musí rozmazlovat.“ „Dobře,“ slíbila jsem.
„Ty moje dobrá přítelkyně. Lepší než přítelkyně. Ty jako moje dcera,“ prohlásil. {Ne jako Sharon…) „Až já umřu, ty vrátíš na Bali a přijdeš na moji kremaci. Balijský obřad moc zábavný– tobě on bude líbit.“
„Dobře,“ slíbila jsem znovu, přemáhajíc dojetí.
„Ty nech vést svým přesvědčením. Jestli pojedou naBali přátelé ze Západu, pošli je ke mně na čtení z ruky. Já jsem moc prázdný v bance od té bomby. Chceš se mnou dnes jít na dětský obřad?“
A tak jsem se tedy dostala na požehnání dítěti, které dosáhlo věku šesti měsíců a bylo připraveno dotknout se poprvé země. Dřív se balijské děti země dotknout nesmějí, protože novorozenci jsou považováni za bohy seslané z nebes, a boha přece nemůžete nechat, aby lezl po zemi mezi všemi těmi ostříhanými nehty a cigaretovými špačky. Balijské děti jsou proto prvních šest měsíců nošeny a uctívány jako menší bohové. Pokud dítě zemře ve věku mladším než šest měsíců, dostane se mu zvláštního kremačního obřadu a popel se neumístí na lidský hřbitov, protože tato bytost se nestačila stát člověkem: stále ještě byla bohem. Dožije-li se dítě věku šesti měsíců, uspořádá se velký ceremoniál, dítě se může konečně poprvé dotknout země a je přivítáno do lidské společnosti.
Dnešní obřad probíhal v domě jednoho z Ketutových sousedů. Dítě byla holčička, která už měla přezdívku Putu. Matkou byla krásná mladá dívka, které ještě nebylo ani dvacet, a otcem stejně starý a stejně krásný mladík, vnuk Ketutova bratrance, nebo něco na ten způsob. Ketut si vzal na tu událost svoje nejlepší šaty – bílý hedvábný sarong (zdobený zlatem) a bílé sako s dlouhými rukávy, zlatými knoflíky a stojatým límečkem, díky němuž vypadal trochu jako vrátný nebo liftboy v nóbl hotelu. Hlavu si omotal bílým turbanem. Ruce, jak mi hrdě ukázal, měl přezdobené obřími zlatými prsteny a magickými kameny. Celkem sedm prstenů. Všechny s posvátnou mocí. Kromě toho měl i mosazný zvon po svém dědečkovi na přivolávání duchů a chtěl, abych ho vyfotografovala.
Spolu jsme se vydali na sousední pozemek. Byl dost daleko a museli jsme kráčet po rušné hlavní silnici. Už jsem byla na Bali čtyři měsíce, a ještě jsem nikdy Ketuta neviděla mimo jeho verandu. Necítila jsem se dobře, když jsem ho viděla, jak jde po dálnici mezi všemi těmi řítícími se auty a ztřeštěnými motorkáři. Zdál se tak drobný a zranitelný. Vypadal tak nepatřičně na moderním pozadí dopravy a houkajících klaksonů. Z nějakého důvodu se mi chtělo nad tím plakat, ale dnes jsem byla vůbec nějak moc emotivní.
Když jsme dorazili, už tu čekalo asi čtyřicet hostůa rodinný oltář přetékal dary – hromadami spletených palmových košíků plných rýže, květin, kadidla, pečeného vepřového, nějakých zabitých hus a slepic, kokosových ořechů a bankovek, které povívaly v lehkém větru. Všichni měli na sobě ty nejelegantnější krajky a hedvábí. Já jsem byla oblečená příliš neformálně, byla jsem zpocená jízdou na kole a v roztrhaném tričku jsem si uprostřed té krásy připadala jako pěst na oko. Přivítali mě ale přesně tak, jak byste si přáli být přivítáni, pokud byste byli bílá dívka, která v nevhodném oblečení a bez pozvání zabloudila na večírek. Všichni se na mě přátelsky usmáli a pak už si mě nevšímali, rozsadili se do kruhu a jali se navzájem obdivovat svoje šaty.
Obřad zabral několik hodin a vedl jej Ketut. Jen antropolog s týmem tlumočníků by vám mohl říct, co se dělo, ale část rituálu jsem pochopila, jednak díky tomu, co mi Ketut řekl, a jednak z knih, které jsem četla. Při prvním kole požehnání držel dítě otec a matka držela sošku, která dítě představovala – kokosový ořech zabalený jako kojenec. Kokosu se dostalo požehnání a omočení ve svěcené vodě stejně jako skutečnému dítěti, a pak jej položili na zem ještě předtím, než se země dotkly nožky dítěte. To mělo sloužit k oklamání démonů, kteří zaútočí na ořech a dítě nechají na pokoji.
Než se ale dítě smělo dotknout země, následovaly hodiny zpěvů. Ketut zvonil na svůj zvon a zpíval nekonečně dlouhé mantry, zatímco rodiče zářili radostí a pýchou. Hosté přicházeli a odcházeli, klábosili s ostatními, chvilku sledovali obřad, předali dary a zase pokračovali za dalšími povinnostmi. Jednalo se o podivnou kombinaci ležérního přístupu a starodávné rituální formality, něco jako nejvyšší kněží na pikniku na zadním dvorku. Ketutovy mantry, tak líbezné, zněly jako spojení posvátných a láskyplných slov. Zatímco dítě držela tentokrát matka, Ketut před ním mával vzorky jídel, ovocem, květinami, vodou, zvonem, křídlem pečeného kuřete, kouskem vepřového i prasklým kokosem… S každým novým předmětem něco zazpíval. Dítě se smálo, tleskalo ručičkama a Ketut se smál také a pokračoval ve zpěvu.
Vymýšlela jsem si vlastní překlad jeho slov:
„Óóóóó… děťátko, tohle je pečené kuře k jídlu pro tebe! Jednoho dne budeš milovat pečená kuřata a my všichni doufáme, že jich budeš mít spousty! Óóóóó… děťátko, tohle je porce vařenérýže, nechť máš vždycky tolik porcí vařené rýže, kolik budeš potřebovat, nechť jsi napořád zaplavené rýží. Óóóóó… děťátko, tohle je kokosový ořech, nevypadá legračně? Jednou budeš jíst plno kokosů! Óóóóó… děťátko, tohle je tvá rodina, nevidíš, jak tě tvá rodina miluje? Óóóóó… děťátko, jsi drahé celému vesmíru! Jsi vynikající student! Jsi nádherný králíček! Jsi báječný flák tvárného vosku! Óóóóó, děťátko, jsi Sultán swingu, jsi naše všechno…“
Všem bylo znovu a znovu žehnáno okvětními plátky ponořenými do svěcené vody. Dítě kolovalo v celé rodině, všichni na ně vrkali a Ketut zatím zpíval dávné mantry. Na chvilku dali holčičku do rukou dokonce i mně, i když jsem měla na sobě jenom džíny, a já jí za všeobecného zpěvu pošeptala svoje požehnání. „Hodně štěstí,“ řekla jsem jí. „Buď statečná.“ I ve stínu bylo strašné vedro. Mladá matka, navlečená pod krajkovou košilí do přiléhavých šatů, se potila. Mladý otec, který zřejmě neznal jiný výraz než široký úsměv, se potil rovněž. Různé babičky se ovívaly, vyčerpaně si sedaly, pak zase vstávaly, poskakovaly kolem pečených obětních prasat a odháněly psy. U všech se střídal zájem, nezájem, únava, smích a vážnost. Ketut se však zdál s tou malou holčičkou uzavřen ve svém vlastním světě. Dítě po celý den nespustilo ze starého šamana oči. Kdo kdy slyšel, aby šestiměsíční kojenec neplakal, nevrtěl se nebo nespal po čtyři hodiny vcelku na žhavém slunci a místo toho zvědavě sledoval jiného člověka?
Ketut odvedl svou práci dobře a dítě jakbysmet – po celý rituál přechodu od postavení boha k postavení člověka bylo zcela bdělé a pozorné. Už teď neslo svou odpovědnost jako dobře vychovaná balijská holčička – ponořená do rituálu, přesvědčená ve své víře a poslušná požadavků společnosti.
Na konci všeho toho zpívání ji zabalili do dlouhé, čistě bílé pokrývky, která splývala hluboko pod její drobné nožky, takže jí dodávala vysokého a královského vzhledu – dělala z ní skutečnou debutantku. Ketut načrtl na dno keramické mísy čtyři směry vesmíru, naplnil ji svěcenou vodou a postavil na zem. Tento ručně vytvořený kompas označoval místo, kde se nožky dítěte poprvé dotknou půdy.
Celá rodina se shromáždila kolem, vypadalo to, jako kdyby ji současně drželi úplně všichni, pak – Hopla! A je to! – lehce namočili nožičky dítěte do svěcené vody přímo nad kouzelnou kresbou, jež zahrnovala celý všehomír, a potom přiložili její chodidla poprvé na zem. Když ji znovu zvedli do vzduchu, na zemi pod ní zůstaly dva vlhké otisky, které toto dítě konečně umístily na celou balijskou souřadnicovou síť – určily, kdo je, tím, že určily, kde je. Všichni radostně zatleskali. Holčička už je jedním z nás. Lidskou bytostí se všemi riziky a rozkošemi, které s touto matoucí inkar-nací souvisejí.
Dítě vzhlédlo, rozhlédlo se a usmálo. Už nebylo bohem. Zdálo se, že mu to nevadí. Vůbec se nebálo. Vypadalo naprostospokojené se všemi rozhodnutími, které kdy učinilo.

106

Obchod ztroskotal na Wajan. Z koupě nemovitosti, kterou jí našel Felipe, nějak sešlo. Když jsem se Wajan ptala, co se stalo, dala mi nějakou zmatenou odpověď o prošlé smlouvě. Myslím, že jsem se vůbec nedozvěděla pravdu. Podstatné je jen to, že se koupě neuskutečnila. Z Wajaniny bytové situace začínám pomalu panikařit. Pokouším se jí vysvětlit naléhavost celé věci a říkám: „Wajan – za necelé dva týdny odjíždím z Bali a vracím se do Ameriky. Nemůžu svým přátelům, kteří přispěli tolika penězi, sdělit, že pořád ještě nemáš žádný dům.“

„Ale Liz, když nějaké místo nemá dobré tahu…“
Každý se v životě strachujeme o něco jiného.
O pár dní později ale Wajan volá do Felipova domu, radostí celá

pryč. Našla jiný pozemek a opravdu se jí moc líbí. Jde o smaragdovou plochu rýžového pole na tiché silnici nedaleko od města. To místo je doslova prodchnuté dobrým tahu. Wajan nám říká, že ta půda patří farmáři, který se přátelí s jejím otcem a zoufale potřebuje peníze. Celkem je na prodej sedm aro, ale (protože ty peníze potřebuje opravdu rychle) je ochoten prodat dvě aro, které si ona může dovolit. Wajan ten pozemek miluje. Já ten pozemek miluji. Felipe ten pozemek miluje. Tutti – kroužící na trávníku s rozpaženýma rukama jako malá balijská Julie Andrewsová – ho miluje také.

„Kup ho,“ říkám Wajan.

Uběhne ale několik dní, a ona stále otálí. „Chceš tam bydlet, nebo ne?“ ptám se jí pořád dokola.
Ještě nějakou dobu váhá a pak svou historku opět změní. Řekne, že jí dnes ráno volal ten farmář a že si není jistý, jestli může prodat jenom dva aro. Místo toho bude možná chtít prodat celou parcelu najednou… problém je s jeho manželkou… Farmář si potřebuje promluvit se svou ženou a zjistit, jestli jí nevadí, když ten pozemek rozdělí…
Pak Wajan dodá: „Možná kdybych měla víc peněz…“
Drahý Bože, ona chce, abych sehnala hotovost na koupi celé parcely. Zatímco se pokouším přijít na to, jak bych měla vybrat dalších, ohromujících 22 000 dolarů, říkám jí: „Wajan, to nemůžu udělat, já ty peníze nemám. Nemůžeš se s tím farmářem nějak dohodnout?“
Pak Wajan, která už se mi nedívá přímo do očí, splétá komplikovaný příběh. Prý nedávno navštívila mystika a ten mystik jí v tranzu oznámil, že Wajan prostě musí koupit celých sedm aro té půdy, aby vybudovala dobré léčebné středisko… to že je její osud… a v každém případě ten mystik taky povídal, že kdyby si Wajan koupila celý pozemek, jednoho dne by si tam třeba mohla postavit pěkný fajnový hotel…
Pěkný fajnový hotel?

V tom okamžiku jsem ohluchla. Ptáci přestávají zpívat a já sice vidím, jak Wajan pohybuje rty, ale už ji neposlouchám, protože se mi právě před očima zjevila myšlenka, napsaná křiklavě velkými písmeny: ONA TĚ TAHÁ ZA FUSEKLI, POTRAVINÁŘKO.

Zvedám se, loučím se s Wajan, pomalu odcházím domů a bez okolků se Felipa ptám na jeho názor: „Tahá mě za fusekli?“
Moje obchody s Wajan zatím ještě ani jednou nijak nekomentoval.
„Drahoušku,“ říká laskavě, „jistěže tě tahá za fusekli.“
Srdce mi se šplouchnutím spadlo někam do střev.
„Ale ne schválně,“ dodává Felipe rychle. „Musíš pochopit, jak zdejší lidé myslí. Pro místní lidi je smyslem života získat co nejvíc peněz od návštěvníků. Tak tu všichni přežívají. Takže ona si teď vymýšlí nějaké historky o tom farmáři. Drahoušku, odkdy si Balijec potřebuje promluvit se svou ženou, než uzavře obchod? Poslouchej – ten chlápek zoufale potřebuje prodat parcelu. Už přece řekl, že ji prodá. Ale ona ji teď chce celou. A chce po tobě, abys jí na to dala peníze.“
Vyděsilo mě to ze dvou důvodů. Jednak se mi nelíbí pomyšlení, že by to o Wajan mohla být pravda. A za druhé nesnáším kulturní podtext jeho proslovu, ten závan myšlení bílých kolonialistů, ono urážlivě shovívavé „takoví jsou tihle domorodci všichni“.
Jenže Felipe není kolonialista – je to Brazilec. Vysvětluje: „Poslyš, já jsem vyrostl v chudé rodině v Jižní Americe. Myslíš, že nechápu pravidla takové chudoby? Dala jsi Wajan víc peněz, než kolik kdy viděla pohromadě, a ona teď nemyslí normálně. Pokud jde o ni, jsi zázračnou dárkyní a tohle může být poslední šance, jak něco dostat. Proto se ještě předtím, než odjedeš, snaží vytřískat maximum. Proboha – před čtyřmi měsíci ta ubohá žena neměla ani dost peněz na oběd pro svoje dítě, a teď chce stavět hotel?
„Co mám dělat?“
‚Ať se děje cokoli, nezlob se na ni. Jestli se rozzlobíš, přijdeš o ni, a to by byla škoda, protože Wajan je skvělý člověk a má tě moc ráda. Tohle je zkrátka její taktika přežití. Akceptuj to. Nesmíš si myslet, že není poctivá, nebo že ona a její děti opravdu nepotřebují tvoji pomoc. Ale zároveň nesmíš dopustit, aby tě zneužívala. Drahoušku, tohle jsem tu viděl už tolikrát. Lidi ze Západu, kteří tu žijí, v dlouhodobém výhledu spadnou do jedné ze dvou pastí. Polovina si jich nadále hraje na turisty a říká: ‚Ach, tihle roztomilí Balijci jsou tak báječní, tak zdvořilí…‘ a nechává se šidit horem dolem. Druhá polovina je tak frustrovaná z toho, jak z nich všichni ždímají peníze, že začne Balijce nenávidět. A to je škoda, protože pak ztratíš všechny ty skvělé přátele.“
„Ale co tedy mám dělat?“
„Musíš získat zpátky kontrolu nad situací. Hraj s ní stejnou hru, jako ona hraje s tebou. Pohroz jí něčím, co ji přiměje k činu. Prokážeš jí tím laskavost, protože potřebuje domov.“
Já nechci hrát žádné hry, Felipe.“
Políbil mě na temeno. „Tak to nemůžeš bydlet na Bali, drahoušku.“
Následující ráno zahájím postup podle svého plánu. Nemůžu tomu uvěřit – po roce studia ctností a úsilí o poctivý život se chystám spřádat ohromnou, vypasenou lež. Chystám se lhát své nejoblíbenější přítelkyni na Bali, někomu, kdo mi je téměř sestrou, někomu, kdo mi vyčistil ledviny. Proboha, vždyť já budu lhát Tuttiině matce!
Vcházím do města a do Wajanina obchodu. Wajan mi vychází vstříc, aby mě objala. Uhýbám a předstírám, že mě něco rozrušilo. „Wajan,“ říkám, „musíme si promluvit. Mám vážný problém.“
„S Felipem?“
„Ne. S tebou.“
Vypadá, že každou chvíli upadne do mdlob. „Wajan,“ pokračuju, „moji přátelé v Americe se na tebe moc zlobí.“
„Na mě? Proč, zlato?“
„Protože před čtyřmi měsíci ti dali hodně peněz, aby sis koupila dům, a ty sis zatím žádný nekoupila. Každý den mi posílají maily a ptají se: ‚Kde je Wajanin dům? Kde jsou moje peníze?‘ Teď si myslí, žes jim ty peníze ukradla a že je utrácíš za něco jiného.“
„Já jsem nic neukradla!“
„Wajan,“ pokračuju neoblomně. „Moji přátelé v Americe si myslí, že jsi… lhářka.“
Lapá po dechu, jako kdybych ji udeřila do prúdušnice. Vypadá tak raněně, že na okamžik zakolísám ve svém odhodlání, málem ji konejšivě obejmu a řeknu: „Ne, ne, to není pravda! Já jsem si to vymyslela!“ Ale ne, musím to dovést do konce. Bože, zjevně je otřesená. Lhář je slovo, které má na Bali daleko emocionálnější nádech než jakékoli jiné. Jde o jednu z nejhorších věcí, jakou můžete o někom říct – lhář. V této kultuře, kde lidé obelhávají jeden druhého desetkrát ještě před snídaní a kde lhaní je sportem, uměním, zvykem a zoufalou taktikou přežití, představuje prohlášení někoho za lháře otřesné tvrzení. Je to takový druh výroku, jaký by vám ve staré Evropě zaručil souboj na život a na smrt.
„Zlato,“ kvílí a oči se jí zalévají slzami. „Já nejsem lhářka!“
„Já vím, Wajan. Proto jsem tak rozrušená. Pokouším se vysvětlit svým americkým přátelům, že Wajan není lhářka, ale oni mi ne-ven.
Pokládá svou ruku na moji. „Je mi líto, že jsi kvůli mně v takové kaši, zlato.“
„Wajan, tohle je pořádně veliká kaše. Moji přátelése zlobí. Říkají, že si musíš koupit nějaký pozemek, ještě než odjedu do Ameriky. Řekli mi, že jestli si žádný nekoupíš, budu muset…odvézt ty peníze zpátky!1
Teď už nevypadá, že omdlí. Vypadá, že rovnou umře.Připadám si jako ten největší syčák na světě, když balamutím tuhle ženu, která si – mimo jiné – zjevně neuvědomuje, že nemůžu sebrat peníze z jejího bankovního účtu o nic víc, než zrušit její indonéské občanství. Ale jak by to mohla vědět? Přece jsem zařídila, že se ty peníze kouzelně objevily, nebo ne? Nemůžu je tedy právě tak snadno zase odčarovat?
„Zlato,“ ujišťuje mě, „věř mi, já hned najdu pozemek, neboj, hodně rychle něco najdu. Prosím, nedělej si starosti… možná už za tři dny bude všechno hotové.“
„Musíš, Wajan,“ odpovídám s naléhavostí, kterou zase tak úplně nehraju. Pravdou totiž je, že Wajan opravdu musí. Její děti potřebují domov. Zanedlouho ji vystěhují. Není čas na nějaké věšení bulíků na nos.
Dodávám: „Teď se vrátím k Felipovi. Zavolej mi, až něco kou-pis.
Pak od své přítelkyně odcházím. Vím, že se za mnou dívá, ale schválně se neohlédnu. Celou cestu domů opakuji k Bohu stejnou, prapodivnou modlitbu: „Prosím, ať je pravda, že mě tahala za fusekli.“ Protože jestli ne a jestli si opravdu nedokáže najít místo k životu i přes finanční injekci 18 000 dolarů, pak máme veliký problém a já nevím, jestli se ta žena někdy vyhrabe z chudoby.
Pokud mi ale lhala, jedná se svým způsobem o paprsek naděje. Ukázalo by to, že umí být lstivá a že v tomto záludném světě nakonec může mít šanci.
Vracím se k Felipovi a cítím se hrozně. Říkám: „Kdyby Wajan věděla, jak křivě jsem intrikovala za jejími zády…“
„… intrikovala pro její štěstí a úspěch,“ dokončuje za mě mou větu.
O čtyři hodiny později – čtyři mizerné hodiny! – zvoní telefon. Volá Wajan. Je bez dechu. Chce mi sdělit, že všechno už proběhlo. Zrovna si koupila dva aro půdy od toho farmáře (jehož „manželka“ náhle proti dělení pozemku nic nenamítá). Ukazuje se, že nebylo třeba žádných magických snů, kněžských intervencí ani testů úrovně tahu na daném místě. Wajan dokonce už má v rukou potvrzení o vlastnictví! Notářsky ověřené! Také mě ujišťuje, že už si objednala stavební materiál a dělníci se pustí do práce hnedpříští týden –ještě než odjedu, takže uvidím, jak projekt pokračuje. Chce, abych věděla, že mě má raději než svoje vlastní tělo, raději nežsvůj vlastní život, a raději než celý tenhle svět.
Odpovídám, že ji mám taky ráda. A že se nemůžu dočkat, až se jednou podívám do jejího nového domu jako host. A že bych ráda měla kopii toho potvrzení o vlastnictví.
Když pokládám sluchátko, Felipe zabručí: „Hodná holka.“
Nevím, jestli má na mysli mě, nebo ji, ale otvírá láhev vína a připíjíme naší drahé přítelkyni Wajan, balijské majitelce nemovitosti.
Pak se Felipe otáže: „Mohli bychom teď jet na dovolenou, prosim?

107

Nakonec jsme jeli na dovolenou na malý ostrůvek jménem Gili Meno kousek od pobřeží Lomboku, což je další zastávka východně od Bali, ve velkém, roztroušeném indonéském souostroví. Už jsem Gili Meno navštívila a chtěla jsem ho ukázat Felipovi, který tu nikdy nebyl.

Ostrov Gili Meno je pro mě jedním z nejdůležitějších míst na světě. Přijela jsem sem sama před dvěma lety, když jsem poprvé navštívila Bali. Vyslal mě sem časopis, pro který jsem psala o jógových prázdninách, a právě jsem měla za sebou dva týdny regeneračního kurzu jógy. Po splnění zakázky časopisu jsem se ale tehdy rozhodla, že v Indonésii zůstanu ještě o něco déle, když už jednou jsem na opačné straně zeměkoule. Ve skutečnosti jsem si chtěla najít nějaký odlehlý kout, kde bych deset dní strávila v naprosté samotě a tichu.

Když se ohlížím za těmi čtyřmi lety, která uběhla od okamžiku, kdy se mi začalo hroutit manželství, až do dne, kdy jsem byla konečně rozvedená a volná, vidím podrobnou kroniku naprosté bolesti. A chvíle, kdy jsem přijela na tento ostrůvek, představovala v celé té cestě ten nejtemnější úsek. Dosáhla jsem dna a zároveň vrcholu bolesti. Má nešťastná mysl byla bojištěm různých proti-kladných démonů. Jakmile jsem dospěla k rozhodnutí strávit deset dní o samotě, v tichosti a doslova uprostřed ničeho, řekla jsem svým válčícím a zmateným částem: Jsme tu spolu sami, lidi, úplně sami. A budeme muset přijít na to, jak spolu vycházet, jinak všichni dříve či později společně zahyneme.“

To sice možná zní pevně a sebejistě, ale musím taképřiznat, že jsem ještě nikdy v životě nebyla tak vyděšená, jako když jsem se plavila sama na onen ostrůvek. Dokonce jsem si nevzala ani žádné knížky na čtení, nic, co by mě nějak rozptylovalo. Jen já a moje mysl, samy na prázdném poli. Vzpomínám si, že se mi tenkrát viditelně chvěly nohy strachem. Pak jsem si ocitovala jeden z nej-oblíbenějších výroků mé guru: „Strach? No a?“ a vystoupila jsem. Sama.

Za pár dolarů denně jsem si najala malou chatku na pobřeží, zavřela jsem ústa a přísahala si, že je neotevřu, dokud se v mém nitru něco nezmění. Ostrov Gili Meno byl místem konečného projednávání pravdy a usmíření. Vybrala jsem si na to správné místo – to mi bylo jasné. Ostrov sám je malý, starý, písečný, s modrou vodou a palmami. Jedná se o dokonalý kruh s jedinou stezkou, která jej obtáčí a po níž jej můžete obejít asi tak za hodinu. Leží téměř přesně na rovníku, takže se tu nemění denní cykly. Ráno v půl sedmé vyjde slunce na jedné straně ostrova a večer v půl sedmé zase na druhé straně zapadne. Každý den, po celý rok.
Na ostrově žije hrstka muslimských rybářů se svými rodinami. Nenajdete tu jediný bod, z něhož byste neslyšeli oceán. Nejsou tu žádné motorizované dopravní prostředky. Elektřinu vyrábí generátor, a to jen několik hodin každý večer. Jde o nejklidnější místo, jaké jsem kdy poznala.

Každého rána jsem při východu slunce obešla celý ostrůvek, a totéž jsem zopakovala i večer. Po zbytek dne jsem seděla a pozorovala. Pozorovala jsem svoje myšlenky, emoce a taky rybáře. Jogínští mudrci říkají, že za veškerou bolest člověka mohou slova, a stejně tak i za veškerou radost. Vytváříme slova, jež určují naše prožitky, a tato slova s sebou přinášejí emoce, které námi smýkají jako vodítka se psy. Necháme se svádět vlastními mantrami (Jsem k ničemu… Jsem osamělý… Jsem k ničemu… Jsem osamělý…)a stáváme se jejich zosobněním. Pokud přestaneme na chvíli mluvit, můžeme tím slovům odebrat jejich moc, můžeme se jimi přestat zalykat a osvobodit se z jejich dusivých tenat.

Nějakou dobu mi trvalo, než jsem dokázala zmlknout. I když jsem přestala hovořit nahlas, zjistila jsem, že ve mně stále zní jazyk. Moje orgány i řečové svaly – mozek, hrdlo, hruď, zátylek – vibrovaly zbytkovými efekty mluvení ještě dlouho poté, co jsem přestala vydávat zvuky. V hlavě mi zněly ozvěny slov – asi jako krytý bazén, u kterého zdánlivě přetrvává ozvěna zvuků a výkřiků, i když děti už dávno odešly. Trvalo překvapivě dlouhou dobu, než toto pulzování jazyka ustalo a usadil se všechen vířící hluk. Možná celé tři dny.

Pak se začalo všechno vynořovat na povrch. Ve stavu naprostého ticha se otevřel prostor pro všechnu nenávist a strach, které se začaly probíhat po mé prázdné mysli. Připadala jsem si jako narkoman na odvykací kúře, který se křečovitě svíjí ve spárech jedu, jenž vystoupal k hladině. Hodně jsem plakala. Hodně jsem se modlila. Bylo to obtížné a úděsné, ale jedno jsem věděla: nikdy jsem odtud nechtěla předčasně odjet a nikdy jsem si nepřála, aby tu někdo byl se mnou. Věděla jsem, že tím potřebuji projít a že to musím udělat sama.

Jedinými dalšími turisty na ostrově bylo několik párů na romantické dovolené. (Gili Meno je příliš krásné a příliš odlehlé místo na to, aby sem člověk jezdil sám, není-li úplný blázen.) Sledovala jsem ty dvojice a záviděla jim jejich vztah, ale věděla jsem: „Tohle není pro tebe vhodný čas na nějakou společnost, Liz.
Máš tu na práci něco jiného.“ Držela jsem se ode všech stranou. Lidé na ostrově mě nechávali o samotě. Myslím, že jsem vyzařovala tak trochu strašidelnou atmosféru. Celý rok mi nebylo dobře. Nemůžete tak dlouho trpět nespavostí, ztratit tolik kilogramů a vyplakat tolik slz, aniž byste začali vypadat tak trochu jako psy-chotik. A tak mě nikdo neoslovil.

Vlastně to není pravda. Jeden člověk se mnou každý den mluvil. Byl to malý kluk, jeden ze skupiny dětí, které pobíhaly sem a tam po pláži a pokoušely se prodávat turistům čerstvé ovoce. Mohlo mu být asi tak devět a vypadal jako jejich vůdce. Byl bojovný, houževnatý a řekla bych o něm, že ví, jak to chodí na ulici, kdyby tu nějaká byla. Zkrátka chci říct, že nejspíš věděl, jak to chodí na pláži. Nějak se naučil výtečně anglicky, pravděpodobně při obtěžování opalujících se Zapadáků. Nikdo jiný se mě nezeptal, kdo jsem, nikdo jiný mě neotravoval, ale tohle neoblomné dítě přicházelo každý den ve stejný okamžik, posadilo se vedle mě a začalo se vyptávat: „Proč nikdy nemluvíte? Proč jste tak divná? Nedělejte, že mě neslyšíte – já vím, že slyšíte. Proč jste pořád sama? Proč si nikdy nejdete zaplavat? Kde máte přítele? Proč nemáte manžela? Co je to s vámi?“

Myslela jsem si něco jako: Nepleť se do toho, dítě. Co vlastnější – zosobnění mých nejošklivějších myšlenek?
Každý den jsem se na něj pokoušela vlídně usmát a zdvořilým gestem ho poslat pryč, ale on toho nenechal, dokud mě nevyprovokoval. A to se mu vždycky podařilo. Vzpomínám si, jak jsem na něj jednou spustila: „Nemluvím, protože jsem na zatracený spirituální pouti, ty mrňavej darebáku, tak mazej PRYČ!“
Se smíchem odběhl. Každý den, když mě vyprovokoval, se smíchem odběhl. Obvykle jsem se rozesmála taky, jakmile byl z dohledu. Zároveň jsem se toho otravného kluka obávala a těšila jsem se na něj. Sloužil jako jediná komická vsuvka na jinak opravdu obtížné cestě. Svatý Antonín kdysi psal o tom, jak odešel do pouště a napadaly ho různé druhy vidin – ďáblové i andělé. Pukal, že ve své samotě občas potkal ďábly, kteří vypadali jako andělé, a jindy zase anděly, jež vypadali jako ďáblové. Když se ho ptali, jak je od sebe rozeznal, odpověděl, že to jde zjistit jedině podle toho, jak se člověk cítí, když ta bytost odejde. Jste-li zděšeni jednalo se o ďábla. Pokud se vám ulehčilo, navštívil vás anděl.
Myslím, že vím, kdo byl ten malý rošťák, který mě vždycky dokázal rozesmát.
Devátý den mlčení jsem jednoho večera na pláži začala meditovat. Slunce zapadlo a já nevstala dřív než po půlnoci. Pamatuju si, jak jsem si pomyslela: „A je to, Liz.“ Pravila jsem své mysli: „Teď máš šanci. Ukaž mi všechno, co v tobě vyvolává zármutek. Ukaž mi to všechno. Nenechávej si nic pro sebe.“ Smutné myšlenky a vzpomínky pak zvedaly jedna po druhé ruku, povstávaly a představovaly se. Na každou jednotku žalu jsem se podívala, uznala jsem její existenci a procítila (aniž bych se před ní snažila chránit) její hroznou bolest. Potom jsem onomu zármutku řekla: „To je v pořádku. Mám tě ráda. Přijímám tě. Vstup do mého srdce. Je po všem.“ Opravdu jsem cítila, jak každý zármutek (jako kdyby se jednalo o skutečné živé bytosti) vstupuje do mého srdce (jako kdyby se jednalo o skutečné místo). Pak jsem řekla: „Další?“ a na povrch se vynořil jiný kousek bolu. Prohlédla jsem si jej, prožila jej, požehnala mu a pozvala ho do svého srdce. Tak jsem to učinila se všemi smutnými myšlenkami, kteréjsem kdy měla – vytahovala jsem je z mnoha let své paměti – dokud nějaké zbývaly.
Pak jsem pokynula mysli: „Ukaž mi svůj hněv.“ Jedenpo druhém se objevoval a ohlašoval každý incident v mém životě, který mě rozzlobil. Každá nespravedlnost, každá zrada, každá ztráta, každý vztek. Všechny jsem si je prohlédla, jeden po druhém, a uznala jejich existenci. Každý kousek zlosti jsem plně procítila, jako kdybych jej prožívala poprvé, a pak jsem řekla: „Pojďte do mého srdce. Tam si můžete odpočinout. Je to bezpečné. Je konec. Mám vás ráda.“ To pokračovalo po celé hodiny a já jsem pendlovala mezi oběma opačnými póly pocitů – na krátký, intenzivní okamžik jsem prožila zlost a vzápětí naprostý klid, když ona vzpomínka vstoupila do mého srdce, jako kdyby bylo vybaveno dveřmi, ulehla v něm, schoulila se ke svým sestřičkám a přestala‘ bojovat.
Pak došlo na nejobtížnější část. „Ukaž mi veškerou hanbu,“ požádala jsem svou mysl. Drahý Bože, ty hrůzy, které následovaly. Ta žalostná přehlídka všech mých selhání, lží, sobectví, žárlivosti a arogance. Ani před nimi jsem ale neutekla. „Ukaž mi to nejhorší,“ řekla jsem. Když jsem se snažila všechny částečky hanby pozvat do svého srdce, každá zaváhala a odpovídala: „Ne – mě tam přece nechceš… copak nevíš, co jsem udělala?“ a já na to opáčila: „Chci tě tam. I tebe. Opravdu. I ty jsi tu vítána. Je to v pořádku. Je ti odpuštěno. Jsi mou součástí. Teď si můžeš odpočinout. Je po všem.“
Když všechno skončilo, měla jsem prázdnou mysl. Nic už se ve mně nešvařilo. Nahlédla jsem do svého srdce, na svou dobrotu a viděla jsem její kapacitu. Spatřila jsem, že mé srdce není ani zdaleka plné, byť právě pojalo všechny ty katastrofální smutné, zlostné i hanebné vzpomínky. Mé srdce mohlo přijmout a odpustit ještě mnoha dalším. Jeho láska neměla hranic.
Tehdy jsem pochopila, že právě tak nás všechny miluje Bůh a že v tomhle vesmíru neexistuje žádné peklo s výjimkou našich vlastních vyděšených myslí. Protože když i zlomená a omezená lidská bytost dokáže prožít takovou epizodu naprostého odpuštění a přijetí vlastního já, pak si představte – jen představte! –co všechno dokáže odpustit a přijmout Bůh ve svém věčném slitování.
Také jsem nějak věděla, že tato mírová přestávka bude jen dočasná. Bylo mi jasné, že není nadobro po všem, že se nakonec můj žal, vztek i stud zase vrátí zpátky, že uniknou z mého srdce a opět se mi zabydlí v hlavě. Věděla jsem, že se s těmito myšlenkami budu muset vyrovnávat i nadále, dokud pomalu a odhodlaně nezměním celý svůj život. A že půjde o trnitý a vyčerpávající proces. Ale v nočním tichu na té pláži řeklo srdce mé hlavě: „Miluju tě, nikdy tě neopustím a pořád se o tebe budu starat.“ Ten slib vyplul z mého srdce, zachytila jsem jej ústy a podržela. Vnímala jsem jeho chuť, zatímco jsem se vracela do chaty, kde jsem bydlela. Našla jsem prázdný zápisník, otevřela ho na první straně a teprve pak jsem otevřela ústa, vyslovila jsem ona slova a osvobodila je. Těmito slovy jsem ukončila svoje mlčení a pak jsem toto obrovské prohlášení zapsala tužkou na stránku notesu:
„Miluju tě, nikdy tě neopustím a pořád se o tebe budu starat.“
Tak zněla první slova, jež jsem si zapsala do svého soukromého zápisníku, který od té chvíle s sebou stále nosím, k němuž jsem se během posledních dvou let často obracela o pomoc – a vždy se mi jí dostalo, i ve chvílích největšího smutku nebo strachu. A tento zápisník, naplněný slibem lásky, představoval jediný důvod, proč jsem přežila další roky.

108

Teď se vracím na Gili Meno za znatelně odlišných okolností. Od poslední návštěvy jsem objela celý svět, uzavřela rozvod, přečkala konečný rozchod s Davidem, vymazala ze svého života všechna psychofarmaka, naučila se hovořit dalším jazykem, na několik nezapomenutelných okamžiků jsem v indickém ášramu usedla na Boží dlaň, studovala jsem u nohou indonéského šamana a koupila jsem domov rodině, která zoufale potřebovala nějaké místo k životu. Jsem šťastná, zdravá a vyrovnaná. A ano, nemohu přehlédnout, že pluji na tento krásný tropický ostrůvek se svým brazilským milencem. Což je – to připouštím! – až absurdně pohádkové zakončení příběhu, jako stránka ze snu ženy v domácnosti. (Možná i stránka z mého snu z doby před mnoha lety.) Před tím, abych se dočista rozplynula do pohádkového konce, mě ale chrání jedna pravda, která zapříčinila události posledních let –nezachránil mě krásný princ. Svou záchranu jsem měla ve vlastních rukou já sama.

Napadá mě jedna součást víry zenových buddhistů, kterou jsem kdysi četla. Ti říkají, že dub vzniká současným působením dvou sil. Jednak je tu samozřejmě žalud, z něhož celý strom roste, semínko, jež v sobě ukrývá příslib věcí příštích. To vidí každý. Ale jen pár lidí si všimne i druhé působící síly – samotného budoucího stromu, který chce existovat tak silně, že zhmotňuje žalud do bytí, vytahuje semenáček z prázdnoty a řídí vývoj z ničeho k dospělosti. V tomto ohledu, říkají zenoví buddhisté, je to dub, kdo vytváří žalud, z něhož se sám zrodil.

Přemýšlím o ženě, kterou jsem se v poslední době stala, o životě, který nyní vedu, a o tom, jak moc jsem si vždycky přála být právě taková a žít právě takhle, osvobozená od frašky předstírání, že jsem někdo jiný. Přemýšlím o všem, co jsem vydržela, než jsem doputovala až sem, a přemítám, jestli jsem to byla opravdu já –tahle šťastná a vyrovnaná bytost, která zrovna dřímá na palubě indonéské rybářské loďky – kdo táhl moji druhou, mladší, zmatenější a upachtěnější verzi po všechny ty těžké roky kupředu. Moje mladší já představovalo onen žalud, těhotný možnostmi, ale bylo to mé starší já, ten již existující dub, kdo po celou dobu říkal: „Ano – musíš růst! Měnit se! Vyvíjet se! Pojď a připoj se ke mně, kde již existuji ve své celistvosti a dospělosti! Potřebuji, abys vyrostla ve mne!“ A možná to bylo tohle mé současné já, co se před čtyřmi lety vznášelo nad mladou, vdanou, vzlykající dívkou na podlaze v koupelně a láskyplně zašeptalo té zoufalé bytosti do ucha: „Vrať se do postele, Liz…“ Už tehdy vědělo, že všechno bude v pořádku a že se nakonec shledáme právě tady. Tady a v tomto okamžiku. Kde jsem stále klidně a spokojeně čekala, až sem ta dívka dorazí a připojí se ke mně.

Pak se vzbudí Felipe. Celé odpoledne střídavě usínáme a zase se probouzíme, stulení jeden druhému v náručí na palubě této indonéské rybářské lodi. Oceán nás houpe a svítí slunce. Ležím s hlavou položenou na Felipově hrudi a on mi vypráví o tom,co ho ve spánku napadlo: „Víš, já zjevně potřebuju zůstat na Bali, protože tu mám svoje obchody a protože to je blízko Austrálie, kdežijí moje děti. Taky musím často jezdit do Brazílie, protože tam jsou drahokamy a bydlí tam moje rodina. A ty zase evidentně potřebuješ být ve Spojených státech, protože tam máš svou práci, rodinu i přátele. Tak jsem si myslel… že bychom si třeba mohli zkusit vybudovat život, který bude rozdělený mezi Ameriku, Austrálii, Brazílii a Bali.“

Mohu se jen rozesmát, protože, hele –pročne} Zní to tak šíleně, že by to nakonec mohlo fungovat. Takový život může lidem připadat naprosto střelený a pošetilý, ale to je mi podobné. Jistěže bychom měli pokračovat právě takhle. Už teď mi to připadá důvěrné známé. A musím říct, že se mi i tak trochu líbí poezie toho nápadu. Myslím to doslova. Po roce, který jsem strávila průzkumem vlastního já a zemí začínajících na I, mi Felipe právě navrhl docela novou teorii cestování:

Austrálie, Amerika, Bali, Brazílie, tedy A, A, B, B.
Jako klasický básnický rým, jako dvě dvojverší.
Loď zakotví přímo u pobřeží Gili Meno. Na tomto ostrůvku nejsou

žádná mola. Musíte si vykasat nohavice, vyskočit z lodi a přebrodit se příbojem po svých. Neexistuje absolutně žádný způsob, jak to provést, aniž by se člověk nepromáčel a neotloukl o korálové útesy, ale stojí to za to, protože zdejší pláže jsou tak krásné a tak zvláštní. A tak se i s mým milým zouváme, vršíme si na hlavy hromádky zavazadel a připravujeme se společně vyskočit z lodi do moře.

Víte, je to legrační. Jediný románský jazyk, který Felipe neovládá, je italština. Ale ani tak si to nenechávám ujít a v okamžiku, kdy se chystáme odrazit, říkám:

"Attraversiamo.“

Přejděme na druhou stranu.

Poslední poďěkování a uklidnění

Několik měsíců po odletu z Indonésie jsem se sem vrátila navštívit své milované a oslavit Vánoce i Nový rok. Mé letadlo dosedlo na balijskou půdu pouhé dvě hodiny poté, co jihovýchodní Asii zasáhlo obrovské šokující tsunami. Všichni známí z celého světa mě okamžitě kontaktovali a ptali se, zda jsou mí indonéští přátelé v bezpečí. Zdálo se, že si lidé dělají starosti zejména o to, zda jsou v pořádku Wajan a Tutti. Pravdou je, že Bali nezasáhlo tsunami vůbec (nepočítáme-li samozřejmě emoce) a našla jsem tu všechny zdravé a v pořádku. Felipe na mě čekal na letišti (poprvé z mnoha příležitostí, kdy budeme jeden na druhého čekat na nějakém letišti). Ketut Lijer seděl na své verandě jako vždycky, léčil a meditoval. Judhi nedávno začal pracovat v místní fajnové restauraci jako kytarista a daří se mu dobře. A Wajanina rodina žila šťastně v krásném novém domě, daleko od nebezpečného pobřeží, chráněná vysoko na rýžových terasách Ubudu.

Nyní bych chtěla (Wajaniným jménem) s veškerou vděčností, jíž jsem schopna, poděkovat všem lidem, kteří přispěli na jejich domov. Byli to:

Sakshi Andreozziová, Savitri Axelrodová, Linda a Renee Barrerovy, Lisa Booneová, Susan Bowenová, Gary Brenner, Moni-ca Burkeová a Karen Kudejová, Sandie Carpenterová, David Cashion, Anne Connelová (která je spolu s Janou Eisenbergovou mistryní záchran na poslední chvíli), Mike a Mimi de Gruyovi, Armenia de Olivierová, Raya Eliášová a Gigi Madlová, Susan Freddieová, Devin Friedman, Dwight Garner a Cree LeFavou-rová, John a Carole Gilbertovi, Mamie Healeyová, Annie Hub

bardová a téměř neuvěřitelný Harvey Schwartz, Bob Hughes, Susan Kittenplanová, Michael a Jill Knightovi, Brian a Linda Knoppovi, Deborah Lopezová, Deborah Luepnitzová, Craig Marks a Rene Steinke, Adam McKay a Shira Pivenová, Johnny a Cat Milesovi, Sheryl Mollerová, John Morse a Ross Petersen, James a Catherine Murdockovi (s požehnáním Nicka a Mimi), José Nunes, Anne Pagliarulová, Charley Pattonová, Laura Platterová, Peter Richmond, Toby a Beverly Robinsonovi, Nina Bernstein Simmonsová, Stefania Somareová, Natálie Standifor-dová, Stacey Steersová, Darcey Steinkeová, Thoresonova děvčata (Nancy, Laura a Miss Rebecca), Daphne Uvillerová, Richard Vogt, Peter a Jean Warringtonovi, Kristen Weinerová, Scott Westerfeld a Justine Larbalestierová, Bill Yee a Karen Zimetová.

Konečně něco z jiného soudku: přála bych si, abychnašla způsob, jak patřičně poděkovat drahému strýčku Terrymu a tetě Deborah za veškerou pomoc, kterou mi během mého ročního cestování poskytli. Nazvat ji „odbornou asistencí“ by snížilo důležitost jejich přispění. Pod mým visutým lanem společně utkali záchrannou síť, bez níž bych prostě nedokázala tuto knihu sepsat. Nevím, jak jimto oplatím.

V posledku ale možná musíme vzdát snahy splácet všem lidem, kteří nás podporují. Nakonec je třeba moudřejší kapitulovat před zázračným objemem lidské štědrosti a jen opakovat poděkování, navždy a vážně, tak dlouho, dokud nám neselže hlas.

Jíst, meditovat, milovat ELIZABETH GILBERTOVA

Z anglického origináluEat, Pray, Love, vydaného nakladatelstvím Viking (Penguin Books) v Londýně roku 2006, přeložil Zdík Dušek

Vydala Metafora, spol, s r, o., v Praze roku 2007 Redakce Jana Moravcová
Technická redakce Hana D. Benešová Sazba Lumír Kaděra
Tisk Těšínské papírny s.r.o., Český Těšín Vydání první

METAFORA Metafora U Krbu 35 100 00 Praha 10 www.metafora.cz