Gejša

Arthur Golden

(1999)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Příběh malé Čijo, která se má stát slavnou gejšou Sajuri, začíná v chudé japonské rybářské vesnici, kde Čijo do smrti své matky vyrůstala, a to ve velké chudobě. Když ji jako devítiletou prodají do Gionu, kjótské čtvrti gejš, dívenka rázem přijde o rodiče i starší sestru. Díky svému půvabu a nezvyklým šedomodrým očím se nestane obyčejnou prostitutkou, ale nastupuje nelehkou cestu k postavení profesionální gejši. Pro osamělé děvčátku z venkova je předválečné Kjóto s nádhernými čajovnami a divadly, úzkými postranními uličkami, zdobnými chrámy a příbytky umělců světem plným nástrah a nebezpečí. Zatímco se učí umění gejš - tanci a zpěvu, nošení kimona, složité úpravě líčení a účesu či svůdnému nalévání saké -, podstupuje zároveň nelítostný souboj se žárlivou starší gejšou Hacumomo, která ji zuřivě nenávidí. Čijo zvolna proniká do urputného soupeření o přízeň mužů a peníze, které z ní plynou - a tento boj se nezastaví před žádnou podlostí či intrikami. Když však Čijo překoná všechny překážky a stane se z ní gejša Sajuri, zradí ji vlastní srdce. Navzdory tomu, že v životě gejši není místo pro opravdový milostný cit, je Sajuri rozhodnutá vzdát se všeho, aby získala jediného muže, po němž kdy v životě zatoužila....

Arthur Golden

Arthur Golden

MEMOIRS OF A GEISHA

Copyright © 1997 by Arthur Golden

All rights reserved

This translation published by arrangement with Alfred A. Knopf, Inc. Translation © 1999 by Zdeňka Marečková

Jacket photo © 1999 by ISIFA – Image Service, s. r. o.

Jacket design © 1999 by Viera Fabiánova

Czech edition © 1999 by Ikar

ISBN 80-7202-563-5

POZNÁMKA PŘEKLADATELE DO ANGLIČTINY

Jednoho večera na jaře roku 1936, když mi bylo čtrnáct let, mě v Kjótu otec vzal na taneční představení. Pamatuji si z toho jenom dvě věci. První je to, že jsme s otcem byli jediní Evropané v hledišti; přijeli jsme z rodného Holandska teprve před několika týdny a já jsem si těžko zvykal na cizí prostředí. Druhou věcí byla má bezmezná radost, že jsem byl po měsících intenzivního studia japonštiny schopen porozumět útržkům hovoru lidí kolem mě. Ale z mladých Japonek tančících na jevišti mi zůstala v paměti jenom nejasná vzpomínka na kimona zářivých barev. Tehdy jsem neměl nejmenšího tušení, že se téměř po padesáti letech v dalekém New Yorku s jednou z nich spřátelím a že mi bude ochotná diktovat své podivuhodné memoáry.

Jako historik jsem si vždycky vážil memoárů jako kvalitního zdroje. Memoáry nejsou ani tak svědectvím o autorovi, jako spíše o době, v níž žil. Liší se od životopisu tím, že autor pamětí nikdy nedokáže hodnotit s takovým odstupem, jaký má k dispozici životopisec. Autobiografii, pokud vůbec něco takového připustíme jako pramen, bych přirovnal k představě, že králík hopsající travou je nám schopen sám popsat, jak přitom vypadá. Jak by to mohl vědět? Jestli se ale chceme něco dovědět o té louce, pak ovšem není povolanějšího tvora – pokud neustále vedeme v patrnosti, že nám nemůže povědět o tom, co sám nebere na vědomí.

Za tím si stojím s jistotou akademika, který na takovém rozlišování založil svou vědeckou kariéru. Ale přesto musím přiznat, že memoáry mé drahé přítelkyně Nitta Sajuri mě přiměly přehodnotit vžité názory. Ano, ona nám osvětluje velmi uzavřený svět v němž žila – takříkajíc z pohledu králíka na louce. Je docela možné, že ani neexistuje lepší popis zvláštního života gejši než ten, který nabízí Sajuri. Ale zároveň je to i výpověď o ní, a to mnohem úplnější, mnohem přesnější a mnohem působivější než ona dlouhá kapitola rozebírající její život v díle nazvaném Třpytivé šperky Japanu, nebo v různých článcích, které o ní byly během let uveřejněny. Zdá se, že alespoň pokud jde o tuto neobyčejnou bytost, nikdo neznal memoáristku lépe, než se znala sama.

To, že se Sajuri stala slavnou a oblíbenou, byla pouhá náhoda. Stejně jako ona žily i jiné ženy. Život slavné Kató Juki – gejši, která spoutala srdce George Morgana, synovce slavného amerického finančníka J. Pierponta Morgana a v prvním desetiletí našeho století se stala jeho exilovou nevěstou – byl možná ještě neobvyklejší. Jenže jediná Sajuri nám zanechala tak dokonalé vylíčení svého života. Dlouho jsem věřil, že její rozhodnutí napsat memoáry bylo jen šťastnou náhodou. Kdyby bývala zůstala v Japonsku, byla by žila tak rušným životem, že by jí na memoáry nezbýval čas. Avšak v roce 1956 ji okolnosti přiměly k emigraci do Spojených států. V následujících čtyřiceti letech bydlela v hotelu Waldorf Towers v New Yorku, kde si na třicátém druhém patře vytvořila elegantní apartmá v japonském stylu. Ale i tady dál žila zběsilým tempem. V jejím apartmá se střídaly davy japonských umělců, intelektuálů, podnikatelů – dokonce se tam objevili i ministři a pár gangsterů. Já jsem se s ní setkal až v roce 1985, kdy nás vzájemně představil nějaký společný známý. Jako japanolog jsem se samozřejmě už dříve setkal se jménem Sajuri, ale téměř nic jsem o ní nevěděl. Naše přátelství se začalo rozvíjet a věnovala mi stále větší důvěru. Jednoho dne jsem navrhl, že by se měl sepsat příběh jejího života.

„Nu, pane Jakobe, dám k tomu svolení s podmínkou, že ho sepíšete vy sám,“ řekla.

A tak začala naše společná práce. Bylo zřejmé, že by Sajuri raději své memoáry diktovala, než aby je sama psala, protože, jak vysvětlila, byla natolik zvyklá mít při svém vyprávění posluchače, že by nedokázala tvořit v prázdném pokoji. Souhlasil jsem, a během příštích osmnácti měsíců mi nadiktovala tento rukopis. Teprve když jsem začal přemýšlet, jak v překladu zachytit jemné odstíny jejího kjótského dialektu – v němž jsou gejši nazývány geiko a kimonu se v něm říká obebe – uvědomil jsem si, že nemluví obyčejnou japonštinou. Ale od samého začátku jsem měl pocit, že se v jejím světě ztrácím. Většinou jsme se scházeli večer; Sajuri byla po celý život zvyklá začínat pracovní den večer, a v tu dobu byla její mysl nejsvěžejší. Obvykle chtěla pracovat ve svém apartmá ve Waldorf Towers, ale občas jsme se setkávali i v salonku japonské restaurace na Park Avenue, kde ji dobře znali. Naše hovory trvaly většinou dvě až tři hodiny. Přestože jsme každé sezení zachytili na magnetofonový pásek, byla přítomna i její sekretářka, aby provedla stenografický zápis, který dělala velice svědomitě. Ale Sajuri nikdy nemluvila obrácená k magnetofonu nebo k sekretářce; vždycky hovořila ke mně. Když byla na pochybách jak dál, byl jsem to já, kdo ji nasměroval. Cítil jsem na svých bedrech zodpovědnost za zdar celého podniku a věřil jsem, že kdybych byl nezískal její důvěru, nikdy by o svém životě nedokázala hovořit. Teď si ale myslím, že to mohlo být i naopak. Je jisté, že si mě Sajuri vybrala za svého amanuense, ale možná jen celá dlouhá léta čekala, až potká vhodného člověka.

Tím jsme se dostali k hlavní otázce: proč vůbec chtěla Sajuri hovořit o svém životě? Gejša se nemusí vázat slibem mlčenlivosti, ale její existence je založena na čistě japonském přesvědčení, že to, co se děje ráno v úřadě, a to, co se stane večer za zavřenými dveřmi, spolu nijak nesouvisí a nikdy se nesmí setkat. Gejša nikdy veřejně nehovoří o svých zážitcích. Stejně jako prostitutky, jejich méně vznešená obdoba, se gejši často dovědí, jestli si ten či onen veřejný činitel opravdu obléká kalhoty na každou nohu zvlášť jako ostatní lidé. Musíme si vážit toho, že tito noční motýli považují sami sebe za něco na způsob nositele státního tajemství. Gejša, která by tajemství porušila, by se octla v neudržitelném postavení. Vyprávění Sajuřina příběhu bylo neobvyklé tím, že už nad ní nikdo z Japonska neměl moc. Její pouta k rodné zemi byla přervána. Tím lze alespoň zčásti vysvětlit, proč už se necítila vázána mlčením, ale neprozrazuje to, proč se rozhodla mluvit. Nechtěl jsem se ptát; co kdyby si to pak rozmyslela? A nechtělo se mi ptát dokonce ani tehdy, když už byl rukopis hotov. Teprve když převzala zálohu od nakladatele, jsem se jí odvážil položit otázku: proč vlastně chtěla zachytit na papíře svůj život?

„A co bych jinak po celý den dělala?“ odpověděla mi.

Je na čtenáři, aby posoudil, zdali byly její důvody opravdu tak prosté.

Přestože Sajuri dychtila po zachycení svého životopisu, trvala na několika podmínkách. Chtěla, aby tato kniha vyšla až po její smrti a po smrti několika mužů, kteří pro ni hodně znamenali. Ale jak se ukázalo, všichni ji na onen svět předešli. Sajuri velmi záleželo na tom, aby její odhalení neuvedla nikoho do rozpaků. Kdekoliv to bylo možné, ponechal jsem jména beze změny, ale Sajuri i přede mnou skryla totožnost některých mužů způsobem mezi gejšami dost běžným, že je totiž nazývala jejich přezdívkami. Čtenář by se mýlil, kdyby u postav jako je pan Sněhová přeháňka – který svou přezdívku dostal kvůli lupům – soudil, že se Sajuri jen snaží vtipkovat.

Když jsem Sajuri požádal o svolení, abych mohl používat magnetofon, chtěl jsem to jenom jako záruku pro případ možných chyb při přepisu stenografického záznamu. Avšak když loni zemřela, uvědomil jsem si, že jsem možná měl ještě jeden důvod – chtěl jsem si uchovat její hlas, který byl ve své přesvědčivosti tak výjimečný, že se s podobným člověk setká jen málokdy. Obvykle hovořila mile, jak se dá čekat od ženy, jejímž povoláním bylo bavit muže. Když však chtěla vyvolat některou scénu živě před mýma očima, měl jsem dojem, že je v místnosti šest nebo osm různých lidí. Ještě i teď si po večerech přehrávám v pracovně pásky s jejím vyprávěním a stále nemohu uvěřit, že už není mezi námi.

Jakob Haarhuis

profesor japonských dějin

na Newyorské univerzitě

1.

Představte si, že spolu sedíme v tiché místnosti s okny do zahrady, popíjíme z šálků zelený čaj, hovoříme o něčem, co se stalo před mnoha lety, a já vám řeknu: „To odpoledne, kdy jsem potkal toho a toho… bylo to nejlepší, ale také to nejhorší odpoledne mého života.“ Asi byste položil svůj šálek na stůl a řekl byste: „Tak jaké vlastně bylo? Nejhorší, nebo nejlepší? Přece nemohlo být obojí zároveň?“ Jindy bych se zasmála a souhlasila s vámi. Ale pravda je, že to odpoledne, kdy jsem se setkala s panem Ičiró Tanakou, bylo doopravdy to nejhorší i nejlepší v mém životě. Připadal mi fascinující, dokonce i rybí pach na jeho rukou jsem vnímala jako parfém. Kdybych ho byla nepoznala, určitě bych se nikdy nestala gejšou.

Nestala jsem se kjótskou gejšou svým původem a vychováním. Dokonce jsem se ani v Kjótu nenarodila. Jsem dcerou rybáře z vesnice zvané Joroido na pobřeží Japonského moře. Za celý svůj život jsem se jen hrstce lidí zmínila o Joroidu, o rodném domě, o otci a matce, nebo o své starší sestře – a docela určitě jsem nikomu neřekla o tom, jak jsem se stala gejšou, a co to znamená. Většina lidí se raději nechává unášet představami, že i moje matka a babička byly gejši a že mě začaly učit tančit hned, jak mě odstavily od prsu. Jednou, před mnoha lety, jsem nalévala saké jistému muži, který se zmínil, že právě minulý týden byl v Joroidu. Cítila jsem se v tom okamžiku jako ptáče, když přeletí oceán a najednou se setká s tvorem, který zná jeho hnízdo. Bezděčně jsem vyhrkla: „Joroido! Vždyť tam jsem vyrostla!“

Chudák ten muž! Jeho tvář vyjadřovala celou stupnici různých pocitů. Ze všech sil se pokoušel o úsměv, ale bez velkého úspěchu, protože nedokázal přemoci své ustrnutí.

„V Joroidu? To nemyslíte vážně.“

Už dávno jsem se v takových situacích naučila používat „Úsměv z divadla Nó“, protože připomínal masky s nehybnými rysy, užívané při těchto starodávných představeních. Má to tu výhodu, že si jej každý může vykládat po svém. Umíte si jistě představit, jak často jsem ho asi musela použít. Tak tomu bylo i tenkrát a samozřejmě to pomohlo. Ten muž zhluboka vydechl, položil šálek saké, který jsem mu nalila, a zplna hrdla se rozesmál, nejspíš úlevou, že se dostal z trapné situace.

„To je představa!“ řekl a znova se rozesmál. „Vy a Joroido, takový zapadákov. To je, jako byste chtěla připravit čaj ve vědru na ryby.“ A když se dosyta nasmál, řekl mi: „S vámi je velká legrace, paní Sajuri. Někdy byste mě tak zmátla, že bych vám na ty vaše žertíky naletěl.“

Ani trochu se mi nelíbilo uvažovat o sobě jako o čaji připraveném ve vědru na ryby, ale svým způsobem to vlastně byla pravda. Koneckonců, vyrostla jsem v Joroidu a nikdo nemůže tvrdit, že by to bylo elegantní místo. Málokdo tam vůbec zajde. A pokud jde o jeho obyvatele, ti nikdy nemají příležitost odejít a poznat něco jiného. Asi si teď říkáte, jak se vlastně stalo, že jsem z Joroida odešla. Nuže, můj příběh začíná.

V rybářské vesničce Joroido jsem žila v „opilém domě“. Stál blízko útesu, na nějž neúnavně útočil oceánský vítr. Když jsem byla malá, myslela jsem, že je oceán strašně nastydlý, protože stále supěl a těžce dýchal a občas kýchl – a to se dům otřásal náporem vichru a zalévala ho sprška mořské tříště. Říkala jsem si, že náš malý dům musí strašné trpět, když mu oceán kýchá přímo do oken, a proto se naklání dozadu, aby nebyl tak na ráně. Byl by nejspíš spadl, kdyby byl můj otec neuřízl kus břevna ze ztroskotaného člunu a nepodepřel jím okap. Pak se náš dům podobal stalému opilci opírajícímu se o berlu.

Uvnitř tohoto opilého domu jsem žila poněkud jednostranným životem. Příčinou bylo, že jsem byla už od nejútlejšího dětství podobná matce a ani trochu otci nebo starší sestře. Maminka říkávala, že jsem její věrný obraz – a byla to pravda, obě jsme měly neobvyklou barvu očí, jaká se v Japonsku téměř nevyskytuje. Naše oči nebyly tmavohnědé, jako mají všichni ostatní. Maminčiny oči byly průzračně šedé, a moje též. Když jsem byla hodně malá, řekla jsem jednou mamince, že jí asi někdo propíchl duhovky a všechna barva jí z nich vytekla, a ona se tomu smála. Hadači osudu tvrdili, že její oči jsou proto tak bledé, že její osobnost má v sobě mnoho vody, takže pro ostatní zemské živly už tam není místo – a vysvětlovali, že právě proto jsou její rysy tak nesouladné. Lidé z vesnice často říkali, že by měla být hezká, protože oba její rodiče byli velmi krásní. Nu, broskev má výbornou chuť a houby také, ale dohromady z nich chutné jídlo neuděláte. Jenže mamince provedla příroda pěkný kousek. Po své matce měla našpulené rty, ale po otci hranatou bradu, takže působila dojmem křehkého obrázku v těžkopádném rámu. A její půvabné šedé oči lemovaly husté řasy, které musely slušet jejímu otci, ale jí dávaly věčně polekaný vzhled.

Maminka mi vždycky říkala, že se provdala za mého otce, protože její osobnost má v sobě příliš mnoho vody a otcova zase příliš mnoho dřeva. Lidé, kteří znali mého otce, okamžitě věděli, o čem mluví. Voda rychle teče z místa na místo a vždy si najde nějakou trhlinu, kudy se dostane ven. Dřevo se na druhé straně pevně drží země. U mého otce to byla dobrá věc, protože byl rybářem a člověk s dřevem v osobnosti je na moři ve svém živlu. Vlastně otec byl na moři ve svém živlu víc než kdekoliv jinde a nikdy se od něho příliš nevzdálil. Voněl mořem, dokonce i když se vykoupal. Pokud nechytal ryby, seděl na podlaze v naší šeré přední místnosti a spravoval sítě. Pracoval tak neuvěřitelně pomalu, že kdyby byla síť spícím živým tvorem, ani by jej svými pomalými doteky neprobudil. Všechno mu trvalo dlouho. Dokonce i když se zatvářil soustředěně, člověk by byl mohl vyběhnout ven a vylít škopek, ve kterém jsme se koupali, a ještě by se stačil vrátit včas, než se k něčemu odhodlal. Tvář měl velmi vrásčitou a v každé vrásce se skrývala nějaká starost nebo obava, takže už to vlastně ani nebyla jeho tvář, ale spíš se podobala stromu s mnoha hnízdy na všech větvích. Stále se musel namáhat, aby svou tvář ovládl, a neustále byl tím úsilím k smrti vyčerpán.

Když mi bylo šest nebo sedm let, dověděla jsem se o svém otci něco, co mi do té doby bylo utajeno. Jednoho dne jsem se ho zeptala: „Tati, proč jsi tak starý?“ Zvedl obočí nad mou otázkou, až se mu nad očima udělaly špičaté stříšky, dlouze se nadechl, potřásl hlavou a řekl: „Já nevím.“ Když jsem se otočila na maminku, pohledem mi naznačila, že mi na to odpoví později. Příštího dne mi mlčky pokynula, abych za ní šla dolů z kopce k vesnici, a pak zamířila na hřbitov mezi stromy. Odvedla mě až ke třem rovům v koutě hřbitova, označeným třemi bílými úzkými tabulkami, které byly vyšší než já. Odshora až dolů byly popsány přísnými černými čínskými znaky, jenže já jsem nechodila do naší vesnické školy dost dlouho, abych věděla, kde jedno slovo začíná a druhé končí. Maminka na ně ukázala a řekla: „Nacu, žena Sakamota Minoru.“ Sakamoto Minoru se jmenoval tatínek. „Umřela ve stáří dvaceti čtyř let, v devatenáctém roce Meidži.“ Pak ukázala na vedlejší tabulku: „Džuničiró, syn Sakamota Minoru, umřel ve stáří šesti let, v devatenáctém roce Meidži.“ A pak popošla k třetí tabulce, která byla popsána stejně, jenom jméno bylo jiné: Masao, a stáří bylo tři roky. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že tatínek už byl už jednou, dávno, ženatý, a že celá jeho rodina umřela. Krátce potom jsem sama navštívila tyto rovy, a když jsem u nich stála, pocítila jsem v duši všechnu tíhu smutku. Mé tělo bylo také nejméně dvakrát tak těžké než před docela malou chvílí, jako by je ty rovy přitahovaly k sobě.

Se vší svou vodou a dřevem by bývali měli otec i matka vytvořit dobrý pár a přivést na svět děti se správným rozložením živlů. Určitě je překvapilo, že každé dítě skončilo jen s jedním. Nejenom že jsem se já podobala mamince a že jsem dokonce zdědila nezvyklou barvu jejích očí; moje sestra Sacu jako by otci z oka vypadla. Sacu byla o šest let starší než já a samozřejmě mohla dělat to, co já nesměla. Ale Sacu měla zvláštní nadání dělat všechno tak, že to vypadalo jako náhoda. Například když ji někdo požádal, aby z hrnce na plotně nalila misku polévky, udělala to, ale tak, jako by z hrnce vylévala polévku a čistě náhodou se strefila do misky. Jednou se dokonce řízla o rybu, a nemyslete si, že nožem, kterým ji čistila. Prostě nesla z vesnice rybu zabalenou v papíře, ta jí vyklouzla a sjela po noze tak, že jí ostrými šupinami rozřízla kůži.

Rodiče by byli mohli mít další děti, nejenom Sacu a mě, zvlášť když otec toužil po synovi, který by s ním chytal ryby. Ale když mi bylo sedm let, maminka se těžce rozstonala, pravděpodobně rakovinou kostí, ačkoliv tenkrát takovou diagnózu nebyl žádný lékař schopen stanovit. Bolesti mohla uniknout jenom spánkem, a tomu se poddávala jako kočka – chci říct, spala vlastně pořád. Jak míjely měsíce, spala téměř nepřetržitě, a jakmile se probudila, začala sténat. Pochopila jsem, že se v ní něco rychle mění, ale nedělala jsem si starosti, vždyť její osobnost v sobě měla tolik vody. Někdy během několika měsíců prudce zhubla, ale vzápětí se stejně rychle zotavila. Když mi však bylo devět let, začaly jí vystupovat lícní kosti a už nikdy nedokázala přibrat na váze. Neuvědomila jsem si, že její nemoc vysušuje vodu, která ji chránila. Stejně jako mořské chaluhy jsou ve svém živlu objemné a tlusté, ale stávají se křehkými, když vyschnou, tak také maminka stále víc pozbývala své životní síly.

A potom, když jsem jednoho odpoledne seděla na prohnilé podlaze našeho předního pokoje a prozpěvovala cvrčkovi, kterého jsem si to ráno chytila, ozvalo se od prahu našeho domu: „Haló! Otevřete! Tady je doktor Miura!“

Doktor Miura chodil do naší rybářské vesnice jednou týdně a od té doby, co maminka začala stonat, nikdy neopomněl vyškrábat se k nám do kopce, aby ji prohlédl. Otec byl toho dne doma, protože se blížila hrozná bouřka. Seděl jako obvykle na svém místě v pokoji a velké ruce připomínající pavouky měl zamotané do sítě. Ale podíval se na mě a zvedl prst. To znamenalo, že mám jít otevřít dveře.

Doktor Miura byl velice významný člověk – nebo aspoň v naší vesnici jsme ho za takového považovali. Vystudoval v Tokiu a říkalo se, že nikdo nezná tolik čínských znaků jako on. Byl povznesen nad to, aby vzal na vědomí tak bezvýznamného tvora, jako jsem byla já. Když jsem mu otevřela, vyzul si střevíce a nevšímavě prošel kolem mě dovnitř.

„No, pane Sakamoto,“ oslovil otce, „chtěl bych si žít jako vy, celý den jenom lovit ryby na moři. Musí to být nádhera! A za špatného počasí si odpočíváte. Vidím, že vaše žena spí,“ pokračoval. „To je škoda, chtěl jsem ji prohlédnout.“

„Uhhm?“ pravil otec.

„Víte, příští týden tu totiž nebudu. Snad byste ji mohl vzbudit?“

Otci chvíli trvalo, než vymotal prsty ze sítě, ale konečně vstal.

„Čijo-čan,“ nařídil mi, „běž udělat doktorovi šálek čaje.“

Tehdy jsem se ještě jmenovala Čijo. Teprve o mnoho let později jsem dostala své dnešní jméno Sajuri.

Otec s lékařem vešli do sousedního pokoje, kde ležela matka a spala. Pokusila jsem se poslouchat za dveřmi, ale slyšela jsem jen maminčino sténání a nic z toho, co si povídali. Udělala jsem čaj a doktor zanedlouho vyšel. Zůstal stát na prahu, mnul si ruce a tvářil se zasmušile. Otec přišel vzápětí po něm a oba se posadili u stolu uprostřed místnosti.

„Nastal čas, abych vám něco řekl, Sakamoto-san,“ začal doktor Miura. „Měl byste si promluvit s některou žen z vesnice. Třeba s paní Gi. Požádejte ji, aby pro vaši manželku ušila hezké nové šaty.“

„Já na to nemám, pane doktore,“ přiznal otec.

„V poslední době jsme všichni zchudli. Chápu vás. Ale dlužíte to své ženě. Neměla by umřít v těch hadrech, co má na sobě.“

„Takže ona už brzy umře?“

„Možná za pár týdnů. Má silné bolesti. Smrt pro ni bude vysvobozením.“

Po těchto slovech jsem už nerozuměla ničemu, co říkali; zvuk jejich hlasů jsem vnímala jenom jako tlukot křídel vyděšených ptáků. Ale možné je i to, že jsem slyšela zděšený tlukot vlastního srdce, já nevím. Jestli jste někdy viděl ptáka, který uvízl ve velkém chrámovém sále a zoufale hledá cestu ven, tak si umíte přestavit, co se dělo v mé hlavě. Vždycky jsem považovala za samozřejmé, že maminka prostě jen pořád bude nemocná. Jistě, napadalo mě, co by se stalo, kdyby umřela; přemýšlela jsem o tom, ale bylo to tak neskutečné, jako když mě třeba napadlo, co by se stalo, kdyby náš dům pohltila země při zemětřesení. Potom už bychom nemohli dál žít.

„Já vždycky myslel, že umřu dřív než ona,“ řekl otec.

„Vy jste starý, Sakamoto-san, ale máte dobré zdraví. Můžete žít ještě čtyři nebo pět let. Nechám vám tady pro vaši ženu pár těch pilulek. Jestli bude třeba, můžete jí je dávat po dvou najednou.“

Ještě chvíli mluvili o pilulkách a pak doktor Miura odešel. Otec zůstal dlouho mlčky sedět zády ke mně. Neměl na sobě košili, jen vlastní kůži, která mu byla velká; čím déle jsem se na něho dívala, tím víc mi připadal jako divná směsice tvarů a tkáně. Jeho páteř byla stezka suků. Hlava, místy s vybělenými skvrnami, mohla docela dobře být potlučeným plodem nějakého ovocného stromu. Paže byly hole zabalené do staré kůže, které visely na dvou boulích. Kdyby maminka umřela, jak bych tu s ním mohla dál žít? Nechtěla jsem ho opustit; ale věděla jsem, až matka odejde, bude dům prázdný, ať tu otec bude, nebo ne.

Konečně otec zašeptal moje jméno. Přistoupila jsem k němu a poklekla vedle něj.

„Něco moc důležitého,“ řekl.

Tvář měl ještě ustaranější než obvykle a jeho oči neustále těkaly z místa na místo, jako by ho přestaly poslouchat. Myslím, že mi chtěl nějak vysvětlit, že maminka brzy umře, ale řekl jen: „Běž do vesnice. Přines vonné tyčinky na domácí oltář.“

Náš buddhistický oltářík spočíval na staré bedničce u vchodu do kuchyně; byla to jediná věc, která v celém našem opilém domě měla nějakou hodnotu. Před hrubě řezaným Amidou, Buddhou Západního ráje, stály drobné posmrtné destičky se jmény našich mrtvých předků.

„Ale otče…, nemám udělat ještě něco?“

Doufala jsem, že odpoví, ale on jen mávl rukou, abych už šla.

Pěšina od našeho domu se vinula při kraji pobřežních útesů a pak se stáčela k vesnici. Ten den se po ní špatně šlo, ale vzpomínám si, jak jsem byla ráda, že zuřivý vítr odvádí mé myšlenky od toho, co mě trápilo. Moře běsnilo a jeho vlny se zvedaly jako špičaté skály s ostrými okraji. Připadalo mi, že i příroda kolem mě cítí to co já. Což není život nic víc než než bouře neustále odnášející pryč to, co tu ještě před chvílí bylo, zanechávající za sebou cizí prázdnotu? Nikdy dřív jsem takhle neuvažovala. Abych unikla svým myšlenkám, dala jsem se do běhu a zastavila se až před vesnicí. Joroido bylo vlastně městys, ležící přímo u ústí zátoky. Obyčejně byla její hladina poseta rybářskými čluny, ale ten den jsem viděla jenom několik vracejících se loděk – jako vždy mi připomínaly brouky, lezoucí po hladině. Bouře už začínala doopravdy, bylo slyšet její řev. Rybáři v zátoce zmizeli za dešťovou clonou, nejdřív je bylo vidět rozmazaně a pak už vůbec ne. Viděla jsem, jak bouře šplhá po svahu ke mně. Udeřily první kapky, velké jako křepelčí vejce, a v okamžiku jsem byla mokrá, jako kdybych spadla do moře.

Joroido mělo jenom jednu ulici, vedoucí přímo ke dveřím Japonské pobřežní společnosti pro výkup ryb a plodů moře. Lemovaly ji četné domy, jejichž přední místnosti sloužily jako krámy. Utíkala jsem ulicí k domu Okadových, kde se prodávalo smíšené zboží, ale pak se mi něco stalo – jedna z těch bezvýznamných věcí s nesmírnými důsledky, jako když někdo nešťastně uklouzne a spadne pod vlak. Nedlážděná ulice byla v dešti kluzká a mně podjely nohy. Upadla jsem na tvář a nejspíš mě ten pád trochu omráčil, protože se pamatuji jenom na to, že jsem byla napůl v bezvědomí a v ústech jsem měla něco, co jsem chtěla vyplivnout. Slyšela jsem kolem sebe hlasy a někdo mě otočil naznak; zvedli mě a nesli pryč. Uvědomila jsem si, že mě nesou do Japonské pobřežní společnosti pro výkup ryb a mořských plodů, protože mě obklopil rybí pach. Slyšela jsem pleskavý zvuk, jak z jednoho dřevěného stolu shodili na podlahu kupu právě ulovených ryb a položili mě na jeho slizký povrch. Uvědomovala jsem si, že jsem promáčená a zakrvácená, že jsem bosa a špinavá a že mám na sobě ubohé vesnické hadříky. Ale neměla jsem nejmenší tušení, že právě tento okamžik všechno změní. Protože právě v tomto ubohém stavu jsem pohlédla do tváře pana Ičiró Tanaky.

Pana Tanaku jsem v naší vesnici viděla už mnohokrát. Žil v mnohem větším nedalekém městě, ale denně sem dojížděl, protože jeho rodině patřila Japonská pobřežní společnost. On se neoblékal jako rybáři. Nosil mužské kimono a kimonové kalhoty a připomínal mi v tom obrázky samurajů. Měl hladkou pleť, pevnou jako kůže napjatá na bubnu; jeho lícní kosti byly lesklé výstupky, jako křupavá kůže grilované ryby. Odjakživa mě fascinoval. Když jsem si s ostatními dětmi na ulici házela míčem naplněným boby a pan Tanaka náhodou vyšel z budovy Japonské pobřežní společnosti, nechala jsem všeho a dívala se na něj.

Ležela jsem na oslizlém stole a pan Tanaka mi prohlížel rty, natáhl je mezi prsty a nakláněl mi hlavu sem a tam. A vtom zachytil pohled mých šedých očí, které ulpěly na jeho tváři s takovým okouzlením, že si toho nemohl nevšimnout. Neušklíbl se, aby mi dal najevo, že jsem drzá holka, ani neuhnul očima, jako by mu nezáleželo na mém pohledu nebo na tom, co si o něm myslím. Dlouho jsme se upřeně dívali jeden na druhého – tak dlouho, až jsem se roztřásla chladem navzdory teplému vlhku v hale Japonské pobřežní.

„Já tě znám,“ řekl konečně. „Ty jsi přece dcera starého Sakamota.“

Přestože jsem byla ještě dítě, pochopila jsem, že pan Tanaka vidí svět kolem sebe takový, jaký skutečně je; nikdy nechodil kolem duchem nepřítomný jako můj otec. Nepochybovala jsem, že vidí a vnímá pryskyřici vytékající z kmenů borovic, i jasný kruh na obloze v místech, kde slunce zakrývají mraky. Žil ve viditelném světě, i když ho vždy netěšilo, že v něm žije. Byla jsem si jistá, že vnímá stromy a bláto a děti na ulici, ale nikdy mě nenapadlo, že bych mu stála za povšimnutí já.

Možná tohle byl ten důvod, že mě v očích pálily slzy, když na mě promluvil.

Pan Tanaka mě posadil. Myslela jsem, že mi řekne, abych už šla pryč, ale místo toho pravil: „Nepolykej tu krev, holčičko, pokud ovšem nechceš mít v žaludku kámen. Kdybych byl na tvém místě, tak bych ji vyplivl na podlahu.“

„Dívčí krev, pane Tanako?“ ohradil se jeden z dělníků. „Tady, kam nosíme ryby?“

Víte, rybáři jsou strašně pověrčiví. A zvlášť nesnášejí, aby se k rybám připletly ženy. Jeden muž z naší vesnice, nějaký pan Jamamura, jednou ráno našel svou dceru, jak si hraje v jeho rybářském člunu. Nařezal jí holí a potom celý člun vymyl rýžovým saké a tak silným louhem, že to v pruzích vyžralo ze dřeva barvu. Ale ani to nestačilo; pan Jamamura zavolal šintoistického kněze, aby člunu požehnal. A to všechno jenom kvůli tomu, že si jeho dcera hrála tam, kde se chytají ryby. A tady pan Tanaka navrhuje, abych plivala krev na podlahu místnosti, kde se ryby čistí.

„Jestli si myslíte, že by její plivanec mohl smýt rybí droby,“ řekl pan Tanaka, „tak si je vemte domů, mám jich dost.“

„Nejde o rybí droby, pane.“

„Řekl bych, že její krev bude to nejčistší, co se dotklo téhle podlahy ode dne, kdy jsem se narodil. Pokračujte v práci,“ dodal pan Tanaka a obrátil se ke mně. „Vyplivni to!“

Seděla jsem na tom slizkém stole a nevěděla jsem, co mám dělat. Bylo hrozné neposlechnout pana Tanaku, ale nevím, jestli bych byla našla dost odvahy plivnout na podlahu, kdyby se jeden z dělníků nenaklonil a nestiskl si jednu nosní dírku, aby se na zem vysmrkal. Když jsem to uviděla, už jsem v ústech nic neudržela a vyplivla jsem krev tak, jak mě k tomu pan Tanaka vybídl. Všichni dělníci zhnuseně odešli s výjimkou asistenta pana Tanaky, který se jmenoval Sugi. Pan Tanaka mu řekl, aby přivedl doktora Miuru.

„Nevím, kde bych ho našel,“ protestoval Sugi, ačkoli já měla dojem, že se prostě nechtěl namáhat.

Řekla jsem panu Tanakovi, že před pár minutami byl lékař u nás doma.

„Kde bydlíš?“ zeptal se opan Tanaka.

„V tom malém opilém domě na útesu.“

„Co tím myslíš… v opilém domě?“

„To je ten, co se naklání na stranu, jako by toho hodně vypil.“

Zdálo se, že pan Tanaka neví, co si z toho má vybrat. „Sugi, zajdi tedy do Sakamotova opilého domu a podívej se po doktoru Miurovi. Nebudeš s tím mít žádné problémy. Stačí, když natáhneš uši, a půjdeš po hlasu ubohých pacientů, které morduje.“

Myslela jsem, že pan Tanaka půjde po své práci, až Sugi odejde, ale místo toho zůstal stát u stolu a dlouze se na mě díval. Cítila jsem, jak mi hoří tváře. Nakonec řekl něco, co jsem považovala za strašně chytré.

„Poslouchej, ty Sakamotovic holčičko, víš, že ti na obličeji vyrostl baklažán?“

Šel k zásuvce a vyndal z ní zrcátko, které mi nastavil. Měl pravdu: můj ret byl přesně tak oteklý a modrý.

„Ale ze všeho nejvíc by mě zajímalo,“ pokračoval, „jak jsi vlastně přišla k těm zvláštním očím a proč se víc nepodobáš otci?“

„Ty oči mám po mamince,“ řekla jsem. „A tatínek je tak vrásčitý, že ani nevím, jak vypadá doopravdy.“

„Ty budeš také jednou vrásčitá.“

„Jenže některé vrásky má odjakživa,“ namítla jsem. „Temeno hlavy má stejně staré jako obličej, ale je hladké jako vejce.“

„Takhle neuctivě se o otci nemluví,“ napomenul mě pan Tanaka. „Ale asi máš pravdu.“

Pak řekl něco, po čem jsem se tak krvavě zarděla, že mé rty v tu chvíli asi vypadaly úplně bílé.

„Jak může být vrásčitý starý muž s hlavou jako vejce otcem tak krásné dívky, jako jsi ty?“

V letech, která následovala, mi tak často říkali, že jsem krásná, že si to ani nepamatuji. Je pravda, že o gejše se vždycky říká, že je krásná, i o té, která krásná není. Ale když mi to řekl pan Tanaka, a mnohem dřív, než jsem vůbec věděla, že nějaké gejši existují, téměř jsem mu uvěřila.

Když mi doktor Miura ošetřil ret a koupila jsem otci vonné tyčinky, pro něž mě poslal, vracela jsem se domů tak rozčilená, že snad ani v mraveništi by se nenašlo víc neklidu než tehdy ve mně. Bylo by mi lépe, kdyby mě mé emoce všechny táhly jedním směrem, jenže tak jednoduché to nebylo. Byla jsem jak útržek papíru ve větru. Někde mezi různými úvahami o mamince – a až po bolesti, kterou mi způsoboval rozbitý ret – se uhnízdilo příjemné pomyšlení, kterému jsem neustále pomáhala do popředí. Týkalo se pana Tanaky. Zastavila jsem se na útesu a zahleděla se na moře, jehož vlny byly i po bouři jako ostře nabroušené hrany skal, a na oblohu, která dostala hnědý odstín bláta. Ujistila jsem se, že se nikdo nedívá, a pak jsem si přitiskla k hrudi vonné tyčinky a znovu a znovu jsem vyslovovala jméno pana Tanaky do hvízdavého větru, dokud jsem v každé jeho slabice neslyšela znít hudbu. Já vím, že je to hloupé – a bylo to hloupé. Ale vždyť jsem byla jenom malá zmatená holka.

Když jsme se navečeřeli a otec se odešel do vesnice dívat na rybáře, jak hrají japonské šachy, Sacu a já jsme mlčky uklidily kuchyň. Snažila jsem se přivolat vzpomínku na to, jak mi bylo v přítomnosti pana Tanaky, ale v mrazivém tichu našeho domu mi ten pocit unikal. Místo něho jsem vnímala ledovou hrůzu při pomyšlení na maminčinu nemoc. Přistihla jsem se, jak uvažuji o tom, za jak dlouho ji asi pohřbíme na vesnickém hřbitově vedle otcovy první rodiny. Co se pak se mnou stane? Až bude maminka mrtvá, nastoupí asi na její místo Sacu. Dívala jsem se, jak sestra drhne železný hrnec, v němž se vařila polévka; držela ho sice přímo před sebou a dívala se na něj, ale bylo zřejmé, že ho nevnímá. Drhla ho stále dokola, i když už byl úplně čistý. Nakonec jsem jí řekla: „Sacu-san, mně není dobře.“

„Jdi ven ohřát vodu na koupel,“ řekla mi a mokrou rukou si odhrnula neposlušné vlasy z očí.

„Já se nechci koupat,“ odmlouvala jsem. „Sacu, maminka umře…“

„Tenhle hrnec je prasklý, podívej!“

„To není prasklé,“ řekla jsem. „Tahle čára tam byla vždycky.“

„Tak jak to, že teče?“

„Neteče, tys trochu vyšplíchla, viděla jsem to.“

Chvíli bylo zřejmé, že se Sacu uvnitř s něčím potýká; vyjadřoval to její výraz naprostého zmatku, jako tak často i u jiných jejích pocitů. Ale už nic neřekla. Sundala hrnec z plotny a zamířila ke dveřím, aby ho vyhodila.

2.

Nazítří ráno jsem si šla zaplavat do rybníčku uprostřed borového hájku za naším domem kousek od pobřeží, abych trochu zaplašila tíživé myšlenky. Za pěkného počasí tam děti z vesnice chodívaly skoro každé ráno. Také Sacu se tam občas objevila v nehezkých plavkách ušitých z otcova starého pracovního obleku, který původně nosil na moře. Nebyly to moc dobré plavky, protože kdykoliv se předklonila, odstávaly jí na prsou a některý z chlapců začal hned povykovat: „Koukejte! Uvidíte horu Fudži!“ ale ona je přesto nosila dál.

Kolem poledne jsem se rozhodla vrátit se domů, abych něco snědla. Sacu odešla mnohem dřív s chlapcem Sugiových, synem asistenta pana Tanaky. Lezla za ním jako pes. Jakmile se někam hnul, stačilo, aby se na ni podíval přes rameno a ona okamžitě šla za ním. Věděla jsem, že ji do oběda neuvidím, ale když jsem se blížila k domu, zahlédla jsem ji na pěšině přede mnou, jak se opírá o strom. Kdybyste to viděl vy, hned byste věděl, oč jde, ale já byla jenom malá holka. Sacu měla tílko ošumělých plavek vyhrnuté až k ramenům a Sugiův chlapec si pohrával s jejími „horami Fudži“, jak jim kluci říkali.

Už od počátku maminčiny nemoci se Sacu začala zakulacovat. Její ňadra byla stejně neukázněná jako její vlasy. Ale nejvíc mě udivovalo, že právě jejich neukázněnost byla pro Sugiovic chlapce vzrušující. Pohupoval a potřásal jimi, odstrkoval je stranou a díval se, jak se vracejí na své místo. Věděla jsem, že bych za nimi neměla slídit, jenže jsem neměla na vybranou, protože mi stáli v cestě. A vtom se za mnou ozval mužský hlas: „Čijo-san, proč sedíš na bobku za tím stromem?“

Uvážíme-li, že jsem byla malá devítiletá holka, která právě vylezla z rybníčka, kam si šla zaplavat, a že mé tělo ještě nenabylo tvarů, které bych musela před někým skrývat… No, je snadné uhodnout, co jsem měla na sobě.

Když jsem se otočila – stále vsedě na bobku u pěšiny, a rukama přikrývala svou nahotu, jak nejlépe jsem mohla – stál za mnou pan Tanaka. Mé rozpaky už nemohly být větší.

„Tamhleto je asi ten váš opilý dům,“ řekl. „A tamhle je, jak se mi zdá, Sugiovic kluk. Vidím, že má plné ruce práce. Co je to za děvče, co je s ním?“

„To je asi moje sestra, pane Tanako. Já tu čekám, až odejdou.“

Pan Tanaka si udělal z dlaní kornout a zavolal na ně. Vzápětí bylo slyšet dusot chlapcových nohou, jak pádil dolů po pěšině. Také má sestra musela utéct, protože pan Tanaka mi řekl, abych šla domů a vzala si něco na sebe. „Až uvidíš tu svou sestru,“ řekl mi, „chci, abys jí dala tohle.“

Podal mi balíček zabalený do rýžového papíru, velký asi jako hlava ryby. „Je to pár čínských bylinek,“ vysvětloval. „Neposlouchej doktora Miuru, když tvrdí, že nejsou k ničemu. Ať z nich tvá sestra uvaří čaj pro matku, uleví se jí v bolestech. Jsou to velmi vzácné byliny. Dohlédni na ni, aby jimi neplýtvala.“

„Tak já ten čaj raději uvařím sama, pane. Moje sestra moc neumí vařit čaj.“

„Doktor Miura mi řekl, že tvoje matka stůně,“ promluvil pan Tanaka. „A ty mi teď říkáš, že tvoje sestra nedokáže ani uvařit čaj! A tvůj otec je tak starý – co s tebou bude, Čijo-čan? Kdo se vlastně o tebe stará teď?“

„Myslím, že se o sebe starám sama.“

„Znám jednoho člověka. Teď je starší, ale když byl chlapcem asi v tvém věku, umřel mu otec. A za rok nato mu umřela i matka a jeho starší bratr utekl do Ósaky a jeho nechal samotného. Trochu se to podobá tvé situaci, viď?“

Pan Tanaka mi pohledem dal najevo, že nečeká, že bych se mu odvážila odporovat.

„Ten člověk se jmenuje Ičiró Tanaka,“ mluvil dál. „Ano, jsem to já…, ale tehdy jsem se ještě jmenoval Ičiró Morihaši. Když mi bylo dvanáct let, ujala se mě rodina Tanakových. Když jsem byl o něco starší, oženil jsem se s jejich dcerou a oni mě adoptovali. Teď pomáhám řídit rodinný podnik s rybami. Takže nakonec to pro mě dopadlo dobře, jak vidíš. Možná něco podobného potká i tebe.“

Na chvíli jsem se zadívala na šedivé vlasy pana Tanaky a vrásky na jeho čele, podobné rýhám v kůře starých stromů. Byl pro mě tím nejmoudřejším a nejvzdělanějším člověkem na světě. Byla jsem přesvědčená, že umí to, co já jakživa umět nebudu; nikdy nebudu tak elegantní jako on a jeho modré kimono je jemnější a krásnější než cokoliv, co bych já kdy mohla vzít na sebe. Seděla jsem před ním nahá, hýžděmi v hlíně, vlasy rozcuchané a obličej od bahna, a byla jsem cítit rybníkem.

„Mě asi nikdo nebude chtít adoptovat,“ řekla jsem.

„A proč ne? Jsi přece chytrá holka, ne? Už to, jak trefně jsi pojmenovala váš dům opilým domem. A řekla jsi, že tvůj otec má hlavu jako vejce!“

„Ale vždyť opravdu vypadá jako vejce.“

„Tak jsi to vystihla správně. Teď utíkej, Čijo-čan,“ vybídl mě. „Chceš přece obědvat, ne? Jestli tvoje sestra jí polévku, možná že by sis mohla lehnout pod stůl a polykat to, co rozleje.“

Od toho okamžiku jsem začala snít, že mě pan Tanaka adoptuje. Někdy jsem dokonce zapomínala, jak zle mi je. Nejspíš bych se byla chytila čehokoliv, co by mi poskytlo třeba i nepatrnou útěchu. Často, když jsem se cítila umořená, jsem se v myšlenkách vracela ke stejnému obrázku mé matky, dávno předtím, než začala po ránu naříkat kvůli bolesti v útrobách. Byly mi čtyři roky a ve vesnici se slavil svátek obon, kdy se vracejí duše našich mrtvých. Po několika večerních obřadech na hřbitově a zapálení ohňů před vchodem do našeho domu, aby duše našly cestu domů, jsme se v poslední sváteční noc shromáždili u naší šintoistické svatyně, stojící na skále nad zálivem. Hned za branou svatyně se nacházelo volné prostranství, které bylo v ten večer vyzdobeno papírovýnmi lampiony zavěšenými na šňůrách mezi stromy. Tančila jsem chvíli s maminkou a s ostatními vesničany při bubínku a flétně, ale nakonec jsem se cítila unavená, a tak si mě maminka stranou od ostatních posadila na klín. Zčistajasna se nad útesy zvedl vítr a jeden lampion začal hořet. Dívaly jsme se, jak oheň běží po šňůře a lampion padá dolů, dokud se ho znova nezmocnil vítr a nekutálel ho vzduchem přímo k nám, se stopou zlatého prachu rozstříknutého proti obloze. Zdálo se, že se ohnivá koule usadila na zemi, ale vtom se před našima očima znova vznesla do vzduchu a letěla přímo na nás. Cítila jsem, jak mě maminka pouští, a vzápětí rozhodila rukama, aby ten oheň rozehnala. V okamžiku jsme obě byly poseté jiskrami a plameny, ale zbytek ohně vítr odvál mezi stromy a tam dohořel a nikomu – ani mamince – se nic nestalo.

Asi tak za týden, kdy už mé sny o adopci měly dost času uzrát, jsem se jednoho dne vrátila domů a našla jsem tam pana Tanaku sedět proti otci u stolu. Pochopila jsem, že mluví o něčem strašně vážném, protože si ani nevšimli, že jsem překročila práh. Ztuhla jsem na místě a napjatě poslouchala.

„No tak, Sakamoto, co si myslíš o mém návrhu?“

„Já nevím, pane,“ odpověděl otec. „Neumím si představit, že by ty holky mohly žít někde jinde.“

„Já to chápu, ale tam jim bude přece mnohem lépe a i vy si polepšíte. Jenom zařiďte, aby zítra odpoledne přišly do vesnice.“

Při těchto slovech se pan Tanaka zvedl k odchodu. Předstírala jsem, že jsem právě přišla, a setkali jsme se ve dveřích.

„Mluvil jsem s tvým otcem o tobě, Čijo-čan,“ řekl mi. „Bydlím v Senzuru, za horským hřebenem. To je větší město než Joroido. Myslím, že by se ti tam líbilo. Co kdybyste se Sacu za mnou zítra odpoledne přišly? Uvidíte můj dům a poznáte se s mou dcerou. Třeba byste se mohly zdržet přes noc? Jenom jednu noc, rozumíš; a pak vás přivedu zpátky domů. Co tomu říkáš?“

Řekla jsem, že by to bylo velmi hezké. A snažila jsem se co nejlépe předstírat, že v tom nevidím vůbec nic divného. Ale v mojí hlavě to vypadalo jako po výbuchu. Nebyla jsem schopná souvisle myslet. Byla pravda, že jedna moje část zoufale toužila po tom, aby mě pan Tanaka adoptoval, až maminka umře; jenomže ta druhá část se velmi bála. Cítila jsem se strašně už při pouhém pomyšlení, že bych mohla bydlet někde jinde než v našem opilém domě. Po odchodu pana Tanaky jsem se snažila zaměstnat v kuchyni, ale připadala jsem si trochu jako Sacu, protože jsem skoro nevnímala, co držím v ruce. Nemám tušení, kolik času uplynulo. Konečně jsem slyšela, že otec vydává vzlykavé zvuky, a pochopila jsem, že pláče. Zastyděla jsem se do krve. Když jsem se konečně přinutila podívat se jeho směrem, spatřila jsem, že s rukama zapletenýma do rybářské sítě stojí na prahu místnosti, kde ležela maminka na plném slunci a prostěradlo k ní bylo přilepené jako druhá kůže.

Na druhý den jsem se důkladně připravovala na setkání s panem Tanakou ve vesnici. Vydrhla jsem si špinavé kotníky a na chvíli se namočila do kádě, která nám sloužila ke koupání, ačkoli původně to byl boiler ze starého parního stroje, který zbyl po někom z vesnice; vršek se odřízl a vnitřek byl vyložený dřevem. Seděla jsem v kádi, dívala se na moře a cítila se odvážná a samostatná, protože jsem za chvíli poprvé v životě měla uvidět kousek světa za humny naší vesnice.

Když jsme se Sacu přišly do Japonské pobřežní pro výkup a zpracování ryb a mořských plodů, dívaly jsme se, jak rybáři vykládají své úlovky na hrázi. Otec byl mezi nimi, bral ryby do kostnatých rukou a házel je do košíků. Jednou zvedl hlavu, podíval se na mě a Sacu a pak si otřel tvář rukávem košile. Zdálo se mi, že je ještě ustaranější než obvykle. Další muži nosili plné košíky k nákladnímu vozu pana Tanaky s koňským potahem a vykládali je tam. Vylezla jsem na kolo, abych na ně viděla. Ryby se většinou strnule dívaly skelnýma očima, ale občas některá z nich pohnula hubou a mně se zdálo, že bolestně zakřičela. Snažila jsem se utěšovat je ujištěním, že pojedou do krásného města Senzuru, kde jim bude dobře.

Neviděla jsem důvod, proč bych jim měla říkat pravdu.

Konečně se na ulici objevil pan Tanaka a řekl nám, Sacu a mně, abychom si vylezly na kozlík vedle něho. Já seděla uprostřed, tak blízko, že jsem na ruce cítila látku kimona pana Tanaky. Proti své vůli jsem se červenala. Sacu se dívala přímo na mě, ale zdálo se, že nic nevnímá, a měla ten svůj obvyklý zmatený výraz.

Většinu cesty jsem se otáčela po rybách, které sebou plácaly v košících. Když jsme se vyšplhali na horský hřeben a Joroido zmizelo z dohledu, najelo kolo vozu na nějaký větší kámen a nečekaně jsme se naklonili k jedné straně. Jednoho mořského okouna to vymrštilo ven. Dopadl na zem tak prudce, že se probudil k životu. Když jsem viděla, jak sebou plácá a bezmocně se dusí, bylo to nad moje síly. Odvrátila jsem hlavu a oči jsem měla plné slz. Snažila jsem se to skrýt před panem Tanakou, jenže on si toho stejně všiml. Jakmile hodil rybu zpátky do košíku a znova jsme vyjeli, zeptal se mě, proč pláču.

„Ty jsi jako moje žena. Když ty ryby vidí, jsou už většinou mrtvé, ale když má uvařit kraba nebo něco, co je ještě živé, je celá uslzená a zpívá jim.“

Pan Tanaka mě naučil jednu písničku – vlastně to byla spíš modlitba – kterou zřejmě složila jeho žena. Zpívala ji krabům, ale my jsme místo krabů zpívali o rybách:

Suzuki jo suzuki!

Džóbucu šite kure!

Okounku, ach okounku!

Staň se Buddhou!

Pak mě naučil jinou píseň, ukolébavku, kterou jsem ještě nikdy neslyšela. Zpívali jsme ji platýsovi vzadu na voze, který ležel v mělkém košíku sám a pohyboval očkama jako knoflíky.

Nemure jo, ii karei jo!

Niwa ja makiba ni

Tori mo hicudži mo

Minna nemureba

Hoši wa mado kara

Gin no hikari wo

Sosogu, kono joru!

Spinkej, hodný platýsku!

Už všechno kolem spí –

i ptáci i ovce

v zahradách a na polích –

Dnes večer hvězdy vylijí

svou stříbrnou zář

do oken.

O pár minut později jsme přejeli přes nejvyšší vrcholek horského hřebenu a uviděli pod sebou město Senzuru. Den byl ponurý a všechno mělo barvu různých odstínů šedi. Bylo to poprvé, co jsem viděla svět za Joroidem, a usoudila jsem, že jsem o nic nepřišla. Viděla jsem doškové střechy města na břehu zátoky mezi jednotvárnými kopci a za nimi kovově zbarvené moře, prořezávané útržky bílých pěn. Zátoka i okolní krajina by byly mohly být hezké, ale hyzdily je železniční koleje, táhnoucí se přes ně jako jizva.

Senzuru bylo malé, špinavé město. Dokonce i oceán tady hrozně páchl, jako by všechny ryby v něm zahnívaly. Kolem kůlů přístaviště se pohupovaly kousky zeleniny jako v naší maličké zátoce medúzy. Čluny byly celé poškrábané, některá prkna byla prasklá; vypadalo to, jako by se mezi sebou popraly.

Seděly jsme se Sacu dlouho na hrázi, až nás pan Tanaka konečně zavolal dovnitř budovy vedení Japonské pobřežní a vedl nás dlouhou chodbou. Ta chodba páchla rybími vnitřnostmi tak silně, jako kdybychom byli v rybím žaludku. Ale na konci chodby se k mému překvapení objevila kancelář, která očím devítiletého dítěte připadala jako palác. Zastavily jsme se se Sacu před prahem; pod bosýma nohama jsme cítily kluzkou kamennou podlahu. Schůdek před námi vedl na plošinu pokrytou rýžovými rohožemi tatami. Nejspíš tohle mě tak ohromilo; zvýšená podlaha působila dojmem vznešenosti. Každopádně to pro mě byla ta nejkrásnější místnost, jakou jsem kdy viděla – přestože teď je mi k smíchu, že by někoho mohla ohromit kancelář velkoobchodníka s rybami v maličkém městě na břehu Japonského moře.

Na plošince seděla na zabutonu stará žena, ale když nás uviděla, povstala a přistoupila ke kraji plošinky, kde poklekla k pozdravu. Byla stará, vetchá a strašně nervózní. Když si zrovna neuhlazovala kimono, tak si něco vyndávala z koutku oka nebo se škrábala na nose, a přitom pořád vzdychala, jako by jí bylo hrozně líto, že musí stále něco dělat s rukama.

Pan Tanaka jí řekl: „Tohle je Čijo-čan a její starší sestra, Sacu-san.“

Trochu jsem se uklonila a paní Nervózní na to odpověděla kývnutím hlavy. Pak si strašně zhluboka vzdychla a začala se poštipovat na zrohovatělé skvrně na krku. Byla bych se ráda dívala jinam, ale nemohla jsem, protože její oči se upíraly přímo na mě.

„No tak! Jak se máš, Sacu-san?“ zeptala se, ale stále se dívala přímo na mě.

„Sacu jsem já,“ opravila ji sestra.

„Kdy ses narodila?“

Sacu se zatvářila nejistě, protože nevěděla, s kterou z nás vlastně paní Nervózní mluví, takže jsem odpověděla za ni. „Narodila se v roce Krávy.“

Stařena vztáhla ruku a prsty mě popleskala po tváři. Ale udělala to velice zvláštním způsobem, protože mě přitom několikrát šťouchla do čelisti. Věděla jsem, že to mělo být popleskání, protože se tvářila vlídně.

„Tahle je docela hezká, že? Ty zvláštní oči! A je vidět, že je chytrá. Podívejte se na její čelo.“ Pak se obrátila k sestře a řekla: „Takže v roce Krávy; patnáct let; planeta Venuše; šest, bílá. Hmmm… Pojď trochu blíž.“

Sacu poslechla. Paní Nervózní začala zkoumat její obličej nejenom očima, ale i konečky prstů. Dlouho si prohlížela její nos a uši ze všech možných úhlů. Několikrát ji štípla do ušních lalůčků a pak vydala něco jako zachrochtání, jímž naznačila, že je s prohlídkou hotová, a otočila se ke mně.

„Ty ses narodila v roce Opice. Poznala jsem to hned, jak jsem se na tebe podívala. Jaké to máš v sobě množství vody! Osm, bílá; planeta Saturn. A jsi velmi půvabné děvče. Pojď blíž.“

Pak se mnou začala dělat totéž, co před chvílí se Sacu, štípala mě do ušních lalůčků, a tak dál. Musela jsem stále myslet na to, že si před chvilkou škrábala ten zrohovatělý flek na krku. Pak vstala a sešla k nám na kamennou podlahu. Trvalo jí dost dlouho, než si na pokroucená chodidla navlékla slaměné sandály zóri, ale pak se výmluvně podívala na pana Tanaku, který zřejmě okamžitě pochopil, protože odešel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Paní Nervózní rozvázala Sacu selskou košili a svlékla ji. Pak trochu pohybovala jejími prsy, podívala se do podpaží, potom ji otočila a prohlédla si její záda. Byla jsem tak vyděšená, že jsem se stěží přiměla dívat dál. Ovšemže jsem Sacu už předtím viděla nahou, ale to, jak paní Nervózní zacházela s jejím tělem, mi připadalo ještě nemravnější, než když si Sacu vyhrnula plavky před Sugiových klukem. A pak, jako by to nestačilo, strhla paní Nervózní Sacu kalhotky, znova si ji prohlížela od hlavy k patě a přitom si ji před sebou otáčela.

„Vystup z kalhotek,“ nařídila jí.

Sacu vypadala ještě zmateněji než obvykle, ale poslušně vystoupila z kalhotek a nechala je ležet na kluzké podlaze.

Paní Nervózní ji popadla za ramena a posadila ji na plošinku. Sacu byla úplně nahá; zjevně chápala tak málo jako já, proč tam má sedět. Ale neměla čas na úvahy, protože ji paní Nervózní chytla za kolena a roztáhla jí je. A bez zaváhání vsunula Sacu ruku mezi nohy. Na to už jsem se dál nemohla dívat. Myslím, že se Sacu vzepřela, protože paní Nervózní vykřikla a současně s výkřikem jsem slyšela hlasité plesknutí, to paní Nervózní udeřila Sacu přes stehno – jak jsem pochopila později, protože jí tam zůstalo červeně otisknutých všech pět prstů. V okamžiku paní Nervózní skončila a řekla Sacu, aby se oblékla. Když se oblékala, popotahovala. Možná že plakala, ale já se na ni neodvážila podívat.

Pak paní Nervózní zamířila přímo ke mně a v okamžiku jsem měla kalhotky stažené ke kolenům a svléknutou košili. Neměla jsem ještě prsy, které by mi ta bába mohla prohlížet, ale jako sestře se mi podívala do podpaží a také si mě otáčela, než mě posadila na plošinku a stáhla mi kalhotky. Měla jsem strašnou hrůzu z toho, co se mnou bude dělat, a když se pokusila roztáhnout mi nohy, musela mě plesknout stejně, jako to udělala Sacu, a já cítila, jak mě pálí oči a hrdlo od zadržovaného pláče. Vstrčila mi prst mezi nohy a ucítila jsem něco jako štípnutí, takže jsem vykřikla. Když mi přikázala, abych se oblékla, měla jsem stejný pocit, jaký by asi měla přehrada, kdyby musela zadržovat celou řeku. Ale bála jsem se, že kdybychom já nebo Sacu začaly plakat, mohly bychom si ublížit v očích pana Tanaky.

„Jsou zdravé,“ oznámila ta žena panu Tanakovi, když se vrátil do místnosti, „a velmi vhodné. Obě jsou nedotčené. V té starší je trochu moc dřeva, ale ta mladší má hodně vody. Je taky moc hezká, nemyslíte? Její starší sestra vedle ní vypadá jako venkovanka.“

„Určitě jsou obě svým způsobem půvabné,“ odpověděl. „Co kdybychom si o tom promluvili, až vás půjdu vyprovodit ke dveřím? Ty dívky tady zatím počkají.“

Když za nimi pan Tanaka zavřel, obrátila jsem se k Sacu sedící na kraji plošinky s očima upřenýma na strop. Vzhledem k tvaru její tváře se jí slzy hromadily v kalužinkách kolem chřípí a když jsem ji viděla tak rozčilenou, rozplakala jsem se také. Cítila jsem, že to, co se stalo, je moje vina a otřela jsem jí slzy cípem své kazajky.

„Kdo to byl, ta strašná ženská?“ zeptala se.

„Musela to být hadačka budoucnosti. Pan Tanaka se o nás možná chce dovědět co nejvíc…“

„Ale proč nás prohlížela tak hrozným způsobem?“

„Sacu-san, ty to nechápeš?“ přesvědčovala jsem ji. „Pan Tanaka nás chce adoptovat.“

Jakmile to Sacu uslyšela, začala rychle mrkat, jako by jí do oka vletěl brouček. „O čem to mluvíš?“ řekla. „Pan Tanaka nás nemůže adoptovat.“

„Otec je tak starý… a teď, když je maminka tolik nemocná, myslím, že si pan Tanaka dělá starosti s naší budoucností. Nebudeme mít nikoho, kdo by se o nás postaral.“

To, co Sacu uslyšela, ji tak rozčililo, že vstala. Vzápětí začala mhouřit oči; bylo zřejmé, že se usilovně snaží věřit, že se neděje nic, co by nás mohlo odvést z našeho opilého domu. V duchu ždímala to, co jsem jí řekla, úplně stejně, jako kdyby ždímala vodu z mycí houby. Její výraz se pomalu zklidňoval a znovu si sedla na kraj plošinky. A hned nato se začala bezstarostně rozhlížet kolem sebe, jako bychom o ničem nemluvily.

Dům pana Tanaky se nacházel na konci uličky na konci města. Mýtinu obklopovaly borovice, které vydávaly stejně silnou vůni jako oceán pod útesy našeho domu; a když jsem pomyslela na oceán a na to, že vyměním jednu vůni za druhou, pocítila jsem strašnou prázdnotu, od níž jsem se musela odtrhnout, stejně jako se člověk musí donutit udělat krok zpátky od útesu, když se z něj podívá dolů. Ten dům byl vznešenější než cokoliv, co jsem viděla v Joroidu, jeho okapy byly stejně obrovské jako u naší vesnické svatyně. A když pan Tanaka vystoupil na schodovou plošinku, nechal své boty tam, kde si je zul, protože okamžitě přišla služebná a uklidila mu je na poličku. Sacu ani já jsme nebyly obuté, takže jsme neměly co zouvat, ale právě když jsem se chystala vstoupit do domu, ucítila jsem, že mě něco lehce ťuklo do zad, a na dřevěnou podlahu mezi mé nohy spadla borovicová šiška. Obrátila jsem se a uviděla děvče asi v mém věku, s velmi krátce zastřiženými vlasy, jak se běží schovat za borovici. Vykoukla odtamtud a usmála se na mě. Mezi předními zuby měla trojúhelníkovou mezeru. A pak se rozeběhla, ale stále se dívala přes rameno, aby mi dala najevo, že ji mám honit. Může to znít zvláštně, ale já jsem se nikdy nesetkala s jiným děvčátkem. Znala jsem, samozřejmě, děvčata z naší vesnice, ale vyrůstaly jsme společně a nikdy jsme se úmyslně nescházely. Jenže Kuniko – tak se jmenovala dceruška pana Tanaky – byla od prvního okamžiku tak přátelská, že mi připadalo snadné přejít z jednoho světa do druhého.

Kuniko byla oblečena mnohem elegantněji než já a na nohou měla zóri; ale já byla vesnické děvče, a tak jsem ji bosa zahnala do lesíka a dostihla ji v jakémsi domečku na hraní, postaveném z odřezaných větví pokáceného stromu. Na podlaze kamínky a borovicovými šiškami vyznačila pokoje. V jednom z nich mi jako nalila čaj z prasklé konvice; v jiném jsme střídavě chovaly její panenku, chlapečka Taró, který byl vlastně jenom plátěný pytlík naplněný hlínou. Taró má rád nové lidi, řekla Kuniko, ale strašně se bojí žížal; a zvláštní shodou okolností se jich bála i Kuniko. Když jsme jednu našly, Kuniko mě požádala, abych ji v prstech vynesla ven dřív, než se chudáček Taró dá do pláče.

Měla jsem velkou radost, že se Kuniko stane mou sestrou. Ve srovnání s tím mi dokonce i majestátní stromy a vůně borovic – a dokonce i pan Tanaka – připadali bezvýznamní. Rozdíl mezi životem zde v domě Tanakových a životem v Joroidu byl tak veliký jako rozdíl mezi vůní připravovaného jídla a soustem lahůdky.

Protože se stmívalo, omyly jsme si u studny ruce a nohy a šly dovnitř, kde jsme se posadily na podlahu kolem čtvercového stolu. Žasla jsem nad tím, jak pára z jídla před námi stoupala k trámům vysokého stropu, odkud přímo nad námi visela elektrická lampa. Místnost byla překvapivě jasně osvětlena; nikdy dřív jsem nic takového neviděla. Hned nato začala služka nosit večeři – grilovaného soleného mořského okouna, nakládanou zeleninu, polévku a v páře vařenou rýži – ale jakmile jsme začali jíst, světlo zhaslo. Pan Tanaka se rozesmál; tohle se zřejmě stávalo často. Služka přinesla rozsvícené lampiony zavěšené na trojnožkách.

Při jídle nikdo z nás moc nemluvil. Představovala jsem si, že paní Tanaková bude překrásná žena, jenomže ona vypadala jako starší vydání Sacu, až na to, že se pořád usmívala. Po večeři začala se Sacu hrát go a pan Tanaka vstal a zavolal služku, aby mu přinesla kimonový kabátek. Hned nato odešel a po chvilce mi Kuniko ukazovala, že mám jít za ní ven. Obula si slaměné zóri a mně půjčila jedny náhradní. Zeptala jsem se, kam jdeme.

„Tiše!“ napomenula mě. „Půjdeme za tatínkem. Já to vždycky dělám, když jde ven. Je to tajemství.“

Pár kroků za panem Tanakou jsme prošly uličkou a zabočily na hlavní ulici vedoucí do centra Senzuru. Za několik minut jsme se už octly mezi městskými domy, a pak mě Kuniko chytila za paži a zatáhla mě do postranní ulice.

Na konci kamenného chodníku mezi dvěma domy jsme došly k oknu zakrytému papírovou posuvnou stěnou, ozářenou světlem zevnitř. Kuniko přiložila oko k dírce v jedné stěně právě v úrovni očí. Zatímco ona nakukovala dovnitř, já jsem poslouchala, jak se smějí a hovoří. V jednu chvíli dokonce někdo začal zpívat a doprovázet se na šamisen. Konečně poodstoupila, abych se i já podívala dovnitř. Polovinu místnosti mi zakrývala skládací zástěna, ale přesto jsem uviděla pana Tanaku, jak tam sedí na rohožích se skupinou dalších několika mužů. Nějaký starý muž vedle něho vyprávěl, jak držel žebřík mladé ženě a přitom jí nakukoval pod sukně; všichni se smáli, až na pana Tanaku, který se díval přímo před sebe do té části místnosti, kterou mi zakrýval paraván. Nějaká starší žena v kimonu mu přinesla sklenici a on si ji podržel, aby mu mohla nalít pivo. Pan Tanaka mi připadal jako ostrov uprostřed moře, protože všichni v místnosti se při tom vyprávění bavili – dokonce i ta stará žena, která mu nalévala pivo – ale pan Tanaka se jenom upřeně díval na druhý konec stolu. Odtrhla jsem oko od dírky, abych se Kuniko zeptala, kde to jsme.

„To je čajovna,“ řekla mi, „kde gejši baví hosty. Tatínek sem chodí skoro každý večer. Já nechápu, co na tom má. Ženy nalévají něco k pití a muži vyprávějí – pokud někdo nezpívá. A všichni se vždycky opijí.“

Znovu jsem přiložila oko k dírce, právě včas, abych zahlédla stín pohybující se přes paraván, a pak jsem uviděla tu ženu. V účesu se jí jako ozdoba houpal zelený květ vrby a na sobě měla jemně růžové kimono s bílými květy, které vypadaly, jako by v něm byly vyříznuté. Široký pás obi měl žlutooranžovou barvu. Nikdy v životě jsem neviděla nic tak elegantního. Žádná žena v Joroidu neměla nic lepšího než bavlněné, možná i lněné kimono s jednoduchými indigovými vzory. Jenže v kontrastu ke krásnému oblečení nebyla ta žena vůbec hezká. Zuby jí tolik vyčnívaly, že nemohla semknout rty, a hlavu měla tak úzkou, že mě napadlo, jestli jí jako nemluvněti nestiskli lebku mezi dvě prkna. Možná vám připadá kruté, že ji popisuji tak bezohledně; ale mně připadalo nepochopitelné, že na ní pan Tanaka visí očima jak hadr na hřebíku, přestože nikdo na světě by ji nemohl považovat za hezkou. Díval se na ni, i když se všichni ostatní smáli, a když si klekla vedle něho, aby mu nalila pár kapek piva do sklenice, její pohled svědčil o tom, že se navzájem moc dobře znají.

Kuniko znova přistoupila k dírce a pak jsme se vrátily do jejího domova a společně se usadily v koupelně na konci piniového lesíka. Obloha byla poseta hvězdami – kromě té části, kterou nám zakrývaly větve. Byla bych tam mohla sedět o mnoho déle a snažit se pochopit všechno, co jsem toho dne viděla, i změny, které mě čekají…, ale Kuniko v horké vodě skoro usnula a služky pro nás přišly, aby nás odvedly domů.

Sacu už pochrupávala, když jsme se s Kuniko uložily na futony vedle ní, přitulené k sobě, s rukama propletenýma. Naplnil mě blažený pocit radosti a zašeptala jsem Kuniko: „Věděla jsi, že tady budu bydlet s vámi?“ Myslela jsem, že ji to přiměje otevřít oči, možná i posadit se. Ale s ní to vůbec nehnulo a chvíli nato už byl její dech teplý a vlhký, s jemným rachocením spánku.

3.

Po návratu domů vypadala maminka ještě nemocnější, než když jsme odjížděly. Nebo jsem možná jen zapomněla, jak nemocná doopravdy je. Dům pana Tanaky byl cítit kouřem a piniemi, ale náš nepopsatelně páchl její nemocí. Sacu odpoledne pracovala ve vesnici, takže mi paní Sugiová přišla pomoct maminku umýt. Když jsme ji vynesli z domu, všimla jsem si, že má hrudní koš širší než ramena a oční bělmo zakalené. Snesla jsem pohled na ni jenom proto, že jsem si připomínala, jak jsme jednou, když ještě byla zdravá a silná, společně vylezly z koupele a pára z nás stoupala jako ze dvou vařených ředkví. Bylo pro mě těžké pochopit, že maminka, které jsem tak často drhla záda kamenem a jejíž tělo mi vždycky připadalo pevnější a hladší než Sacuino, bude možná mrtvá dřív, než skončí léto.

Když jsem tu noc ležela na futonu, snažila jsem se podívat na celou tu matoucí situaci z různých úhlů, abych sama sebe přesvědčila a uklidnila, že se to nějak urovná. Především jsem si lámala hlavu s tím, jestli je možné žít bez maminky. I kdybychom to přežily a pan Tanaka nás adoptoval, znamenalo by to, že by moje vlastní rodina přestala existovat? Nakonec jsem usoudila, že pan Tanaka asi nebude adoptovat jenom sestru a mě, ale i otce. Nemůže čekat, že by otec žil sám. V následujících týdnech jsem obvykle nemohla usnout, dokud jsem sama sebe nepřesvědčila, že přesně takhle to bude, takže jsem se moc nevyspala a ráno jsem na oči neviděla.

Jednou ráno uprostřed léta jsem se vracela z vesnice, kde jsem byla koupit balíček čaje, když jsem za sebou uslyšela křupavý zvuk. Ukázalo se, že to je pan Sugi – asistent pana Tanaky – utíkající vzhůru po pěšině. Když ke mně doběhl, chvíli mu trvalo, než popadl dech; těžce oddechoval a chytal se za bok, jako by utíkal celou cestu ze Senzuru. Byl celý rudý a obličej se mu leskl, přestože ještě nebylo horko. Nakonec řekl: „Pan Tanaka chce, abys se sestrou… šla dolů do vesnice… co nejrychleji.“

Přišlo mi divné, že otec to ráno nešel lovit ryby. A teď jsem věděla proč. Dnes byl ten významný den.

„A otec?“ zeptala jsem se. „O něm pan Tanaka nic neříkal?“

„Tak dělej, Čijo-čan,“ přešel mou otázku. „Běž pro sestru.“

Nelíbilo se mi to, ale utíkala jsem domů a našla jsem otce sedět u stolu, jak nehtem vydloubává špínu z rýhy ve dřevě. Sacu přikládala do kamen kousky dřevěného uhlí. Oba se tvářili, jako by očekávali nějaké hrozné neštěstí.

Řekla jsem: „Otče, pan Tanaka chce, aby Sacu-san šla se mnou dolů do vesnice.“

Sacu si odvázala zástěru, pověsila ji na věšák a vyšla ze dveří. Otec neodpověděl, ale několikrát zamrkal a upřeně se díval na místo, kde před chvilkou stála Sacu. Pak ztěžka přesunul pohled na podlahu a přikývl. Slyšela jsem, jak v zadní místnosti matka vykřikla ze spánku.

Sacu už byla skoro ve vesnici, když jsem ji dohnala. Tenhle den jsem si představovala celé týdny, ale nikdy jsem nemyslela, že budu tak vyděšená. Zdálo se, že si Sacu neuvědomuje, že by tahle procházka do vesnice byla v něčem jiná než třeba ta včerejší. Ani se neobtěžovala umýt si ruce umazané od dřevěného uhlí, a navíc si ještě udělala šmouhu na tváři, jak si shrnovala vlasy z čela. Nechtěla jsem, aby se takhle ukázala před panem Tanakou, a tak jsem jí začala otírat obličej, jak by to byla udělala maminka. Sacu mou ruku odstrčila.

Před Japonskou pobřežní jsem se uklonila a pozdravila pana Tanaku v očekávání, že nás rád uvidí. Ale on byl podivně chladný. Bylo to první varování, že nic nebude takové, jak jsem si to představovala. Když nás vedl ke svému vozu s koňským potahem, vysvětlila jsem si to tak, že nás asi chce odvézt k sobě domů, aby u toho byla i jeho žena a dcera, až s námi bude mluvit o adopci.

„Pan Sugi pojede se mnou vpředu,“ řekl, „tak si se Šizu-san sedněte dozadu.“ Přesně tak to řekl: „Šizu-san.“ Připadalo mi strašně neuctivé, že takhle zkomolil sestřino jméno, jenže ona tomu nevěnovala pozornost. Vyšplhala se na vůz a posadila se mezi prázdné koše na ryby, dlaní se opřela o kluzkou podlahu. A pak si tou samou rukou otřela mouchu z tváře, takže jí na ní zůstal lesklý flek. Mně to tak jedno nebylo. Musela jsem myslet jenom na ten zápach kolem, a jak budu šťastná, až si u pana Tanaky budu moct umýt ruce a možná se i převléct.

Cestou jsme se Sacu nepromluvily ani slovo, dokud jsme se nepřehoupli přes kopec, z něhož už bylo vidět Senzuru, kdy zčistajasna řekla: „Vlak.“

Když jsem se rozhlédla, spatřila jsem v dálce vlak, jak se zvolna blíží k městu. Kouř, který se za ním táhl, mi připomínal svlékanou hadí kůži. Ta myšlenka mi připadala chytrá a chtěla jsem se o ni podělit se Sacu, jenže jí to bylo jedno. Panu Tanakovi by se určitě líbila, říkala jsem si, i Kuniko. Umínila jsem si, že jim to povím, až budeme u pana Tanaky.

A pak jsem si najednou uvědomila, že vůbec nemíříme k domu pana Tanaky.

Náš vůz o několik minut později zastavil hned za městem na kousku volného prostranství vedle tratě. Kolem postávali lidé s pytli a dopravními bednami u nohou. A mezi nimi byla i paní Nervózní vedle mimořádně hubeného muže v kimonu z tuhé látky. Měl jemné černé vlasy jako kočičí srst a v jedné ruce držel za šňůru látkovou tašku. Do Senzuru se vůbec nehodil; zvlášť divně se vyjímal vedle rolníků a rybářů a jejich přepravek a vedle stařeny, ohnuté pod batohem plným sladkých brambor. Paní Nervózní mu něco řekla, a když se k nám otočil a upřeně se na nás zadíval, věděla jsem s jistotou, že se ho bojím.

Pan Tanaka mu nás představil. Jmenoval se Bekku. Pan Bekku neříkal vůbec nic, jenom si mě důkladně prohlédl a zdálo se, že se Sacu si neví rady.

Pan Tanaka mu řekl: „Vzal jsem s sebou z Joroida Sugiho. Chcete, aby jel s vámi? On ta děvčata zná a klidně ho mohu na pár dní postrádat.“

„Ne, ne,“ řekl pan Bekku a odmítavě mávl rukou.

Nic takového jsem ovšem nečekala. Zeptala jsem se, kam jedeme, ale vypadalo to, že mě nikdo neposlouchá. Tak jsem si odpověď dala sama. Usoudila jsem, že pan Tanaka nebyl spokojen s tím, co mu o nás řekla paní Nervózní, a že tenhle divný člověk s úzkou hlavou, pan Bekku, nás má v úmyslu odvézt někam, kde by nám důkladněji předpověděli budoucnost. A pak se vrátíme k panu Tanakovi.

Zatímco jsem se ze všech sil snažila nalézt takové vysvětlení, které by zmírnilo moji úzkost, paní Nervózní s příjemným úsměvem odváděla Sacu a mě kousek dál po špinavém nástupišti. Jakmile jsme byly tak daleko od ostatních, že nás nemohli slyšet, její úsměv zmizel a řekla: „Teď poslouchejte, co vám řeknu. Jste obě nezvedené holky!“ Rozhlédla se kolem, aby se ujistila, že se nikdo nedívá, a pak každé z nás vlepila pohlavek. Vykřikla jsem, ani ne tak bolestí, jako leknutím. „Jestli mi uděláte nějakou ostudu,“ pokračovala, „tak si to s vámi vyřídím! Pan Bekku je přísný, musíte dávat pozor, co vám říká! Když vám řekne, abyste si ve vlaku vlezly pod sedadlo, tak to uděláte! Rozuměly jste?“

Z výrazu paní Nervózní jsem pochopila, že musím odpovědět, jinak mě zase potrestá. Ale byla jsem v takovém šoku, že jsem nemohla mluvit. A ona, přesně tak, jak jsem se bála, mě začala štípat do krku tak silně, že bych byla ani nedokázala říct, která část těla mě vlastně bolí. Měla jsem pocit, že jsem spadla do kádě plné hmyzu, který mě štípe, kde se dá, a sama sebe jsem slyšela skučet bolestí. Vzápětí se u nás objevil pan Tanaka.

„Co se to tu děje?“ zeptal se. „Jestli těm děvčatům chcete ještě něco říct, řekněte jim to teď tady, přede mnou. Nemáte důvod, abyste s nimi jednala tímhle způsobem.“

„Určitě si budeme muset promluvit o spoustě věcí. Ale už je tady vlak,“ odpověděla paní Nervózní. A opravdu: už bylo v dálce vidět, jak se kroutí na kolejích.

Pan Tanaka nás odvedl zpátky na nástupiště, kde si rolníci a staré ženy sbírali svá zavazadla. Netrvalo dlouho a vlak u nás zastavil. Pan Bekku v tuhém kimonu se vklínil mezi Sacu a mě a vedl nás za lokte k vagonu. Slyšela jsem, že pan Tanaka něco říká, ale byla jsem tak zmatená a vyděšená, že jsem mu nerozuměla. Nemohla jsem s jistotou říct, co jsem slyšela. Mohlo to být:

Mata jo! „Zase se uvidíme!“

Nebo:

Matte jo! „Počkejte!“

Nebo dokonce:

Má… dejo! „No tak, jdeme!“

Když jsem nakoukla z okna, uviděla jsem, že pan Tanaka jde k svému vozu a paní Nervózní si otírá ruce po celé délce kimona.

Po chvíli sestra řekla: „Čijo-čan!“

Zakryla jsem si tvář rukama a v tu chvíli bych se byla v mukách nejraději propadla podlahou vagonu, kdyby to bylo možné. To, jak sestra vyslovila moje jméno, nepotřebovalo další vysvětlení.

„Ty víš, kam jedeme?“ zeptala se.

Myslela jsem, že chce, abych řekla ano, nebo mlčela. Možná jí ani nezáleželo na tom, kde je cíl naší cesty – pokud aspoň někdo věděl, co se s námi děje. Jenže já to nevěděla. Zeptala jsem se muže s úzkou hlavou, pana Bekku, jenže ten mi vůbec nevěnoval pozornost. Nespouštěl oči ze Sacu, jako by v životě neviděl nikoho jí podobného. Nakonec zkřivil tvář do grimasy ošklivosti a řekl: „Ryby! Obě odporně smrdíte rybami!“

Ze své kabely vytáhl hřeben a začal sestru bezcitně česat. Určitěji to muselo bolet, ale viděla jsem, že ještě víc ji bolí pohled na pole a vesnice, ubíhající kolem oken. Vtom našpulila rty jako dítě a rozplakala se. Ani kdyby mě uhodila a vynadala mi, nebolelo by mě to tak jako pohled na její chvějící se tvář. Všechno to byla moje vina. Nějaká stará vesnická žena, které z úst trčely ven zuby jako psovi, se přišourala k Sacu, podala jí karotku a pak se zeptala, kam jedeme.

„Do Kjóta,“ řekl stručně pan Bekku.

Když jsem to uslyšela, udělalo se mi špatně strachy. Už jsem se nedokázala podívat Sacu do očí. I město Senzuru se zdálo být strašně vzdálené, natož Kjóto; to jméno mi znělo stejně cize jako Hong Kong nebo New York, o nichž jsem jednou slyšela mluvit doktora Miuru. Věděla jsem jen to, že v Kjótu melou děti a pak jimi krmí psy.

Jeli jsme tím vlakem několik hodin bez jídla a pití. Pochopitelně jsem zpozorněla, když pan Bekku vytáhl z kabely něco zabaleného do listu lotosu, a když to rozbalil, objevil se rýžový knedlíček obalený v sezamovém semínku. Jenže když ho popadl svými kostnatými prsty a nacpal si ho do své hnusné malinké pusinky a ani se na mě nepodíval, cítila jsem, že už další mučení nesnesu. Konečně jsme vystoupili v nějakém velkém městě, a já myslela, že je to Kjóto; ale po chvíli přijel do stanice jiný vlak a my znova nasedli. A tím jsme odjeli do Kjóta. Byl mnohem plnější než ten první vlak, takže jsme museli zůstat stát. Když jsme dorazili na místo, byl už skoro večer a já měla stejný pocit, jaký má asi skála, když do ní buší vodopád od rána do večera.

Když jsme se blížili ke kjótskému nádraží, nebylo z města moc vidět. Ale pak jsem k svému úžasu zahlédla vršky střech, které se táhly do dálky až k úpatí kopců. Nikdy bych si nebyla uměla představit, že nějaké město může být tak velké. A až dodnes mi pohled z vlaku na ulice a domy připomíná tu strašnou prázdnotu a strach, které jsem cítila v onen podivný den, kdy jsem opustila domov.

Tenkrát, kolem roku 1930, bylo v Kjótu ještě hodně rikš. Před nádražím jich stálo v řadách tolik, až jsem si myslela, že v tomhle velkém městě se lidé přesunují z místa na místo jedině v rikšách – i když to bylo hodně vzdálené od pravdy. Asi patnáct nebo dvacet jich stálo opřených o oje a jejich majitelé seděli vedle nich bobku a kouřili nebo jedli; někteří dokonce spali schouleni do klubíčka vedle svých vozíků, přímo ve špíně ulice.

Pan Bekku nás zase popadl za lokty a vedl nás, jako bychom byly dva škopky, které nese od studny. Nejspíš si myslel, že bych mu utekla, kdyby mě na okamžik pustil; jenže já na to ani nepomyslela. Ať už nás vedl kamkoliv, bylo mi to milejší, než abych se octla sama v té nekonečné změti ulic a budov, která mi byla tak cizí jako mořské dno.

Nasedli jsme do rikši a pan Bekku se vmáčkl mezi nás dvě. Pod svým kimonem byl ještě mnohem kostnatější, než jsem si myslela. Trhli jsme sebou dozadu, když rikša zvedl oje, a pan Bekku řekl: „Tominaga-čo, Gion.“

Rikša na to nic neodpověděl, jen se zapřel nohama do země, aby svůj vozík uvedl do pohybu, a pak se dal do klusu. Když jsme přejeli několik bloků, dodala jsem si odvahy a řekla jsem panu Bekku: „Mohl byste nám prosím povědět, kam jedeme?“

Nevypadalo to, že by chtěl odpovědět, ale po chvíli řekl: „Do vašeho nového domova.“

Při těch slovech se mi oči zalily slzami. Slyšela jsem, že i Sacu na druhé straně vedle pana Bekku pláče a málem jsem vzlykla nahlas, když ji pan Bekku zčistajasna uhodil, až hlasitě vyjekla. Kousla jsem se do rtu a tak rychle jsem zastavila svůj vzlykot, že mi snad ztuhly i slzy kutálející se po tvářích.

Brzy jsme zabočili do široké ulice, do které by se snad vešlo celé Joroido. Ani jsem nemohla dohlédnout na druhou stranu přes všechny lidi, jízdní kola, auta a nákladní vozy. Nikdy předtím jsem neviděla opravdové auto. Viděla jsem je na fotografii a vzpomínám si, že mě překvapilo, jak… Nu, že mi v mém strachu připadala krutá, jako by bylo jejich určením spíš lidem ubližovat než jim sloužit. Všechno útočilo na mé smysly. Nákladní auta se řítila tak těsně kolem nás, že jsem cítila pach jejich připálených pneumatik. Uslyšela jsem strašné skřípění a ukázalo se, že je to tramvaj, jedoucí po kolejích prostředkem onoho bulváru.

Jak kolem nás houstl soumrak, sílil ve mně strach, ale přesto jsem žasla nad prvním zážitkem z velkoměsta, zářícího světly. Při večeři u pana Tanaky jsem poprvé uviděla elektrické světlo. Tady byla osvětlena všechna okna v budovách odshora dolů a lidé na chodnících se procházeli v kalužích zlaté záře. V tom jasu by byl vidět i špendlík až na samém konci bulváru. Zabočili jsme do jiné ulice a já poprvé uviděla divadlo Minamiza na druhém konci mostu před námi. Jeho taškami pokrytá střecha byla tak vznosná, že jsem je považovala za palác.

Konečně rikša zabočil do uličky, kde stály dřevěné domy. Byly tak namačkány jeden na druhý, až vytvářely dojem jediného průčelí – a já znova měla ten strašný pocit, že jsem se ztratila. Dívala jsem se, jak tou uličkou spěchají ženy v kimonech. Připadaly mi velmi elegantní, i když, jak jsem později pochopila, to byly jenom služky.

Když jsme zastavili před vchodem do jednoho z domů, řekl mi pan Bekku, abych vystoupila. Pak mě následoval, ale jako by onen den už nebyl dost trudný, stalo se to nejhorší, co se mohlo stát. Když totiž chtěla vystoupit Sacu, pan Bekku se prudce otočil a svojí hubenou kostnatou rukou ji strčil zpátky.

„Tady zůstaň,“ nařídil. „Ty jdeš jinam.“

Dívala jsem se na Sacu a Sacu se dívala na mě. Asi to bylo poprvé, co jsme navzájem dokonale chápaly své pocity. Ale trvalo to jen okamžik, protože si vzpomínám, že se mi oči zalily slzami, takže jsem sotva viděla na cestu. Pan Bekku mě vlekl dovnitř; slyšela jsem ženské hlasy a nějaký halas. Chtěla jsem se vrhnout znova na ulici, když Sacu údivem otevřela ústa nad tím, co uviděla za mými zády.

Stála jsem ve vstupní brance, po jejíž jedné straně byla starobyle vyhlížející studna a na druhé nějaké keře. Pan Bekku mě vlekl dovnitř a pak mě násilím postavil na nohy. Na schůdku před vchodem do domu stála překrásná žena v tak nádherném kimonu, o jakém se mi ani nesnilo, a právě si obouvala lakované zóri. Mě dokázalo okouzlit i kimono mladé gejši s předkusem v bydlišti pana Tanaky, v Senzuru; ale toto bylo modré jako voda a slonovinově bílou barvou na něm byl naznačen vířící proud bystřiny. V něm se zmítal lesklý stříbřitý pstruh a na vodní hladině byly zlatě načrtnuty kruhy všude tam, kde se jí dotýkaly něžně zelené lístky stromu. Na první pohled bylo vidět, že je ten šat utkán z čistého hedvábí, stejně jako pás obi, vyšitý odstíny jemně zelené a žluté. Ale oděv nebyl to jediné, co na ní bylo zvláštní; tvář měla nalíčenou kompaktní bílou barvou, takže připomínala oblak ozářený sluncem. Vlasy učesané do vzdušných smyček se leskly jako tmavý lak a byly ozdobeny sponami vyřezávanými z jantaru a pružinkou, z níž visely stříbrné třásně chvějící se při každém jejím pohybu.

Tak jsem se setkala s Hacumomo. Tehdy to byla jedna z nejslavnějších gejš ve čtvrti Gion; jenže o tom jsem samozřejmě neměla ani tušení. Měla drobnou postavu; i se svým vysokým účesem sahala panu Bekku jenom po ramena. Byla jsem tak okouzlená jejím zjevem, že jsem zapomněla na slušnost a civěla jsem jí přímo do tváře. Usmála se na mě, ale vlídnost v jejím úsměvu nebyla. A pak řekla: „Pane Bekku, nemůžete vynést odpadky později? Překáží mi.“

Ve vchodu žádné odpadky nebyly, to mluvila o mně. Pan Bekku řekl, že podle jeho názoru má Hacumomo dost místa, aby mohla projít.

„Vám nemusí vadit, že u ní stojíte tak blízko,“ řekla Hacumomo. „Ale když já vidím nečistotu na ulici, přejdu na druhou stranu.“

Vtom se za ní ve dveřích objevila starší žena, vysoká a kostnatá jako bambusová tyčka.

„Hacumomo-san, nechápu, jak tě někdo může vystát,“ řekla. Ale současně pohybem ruky vyzvala pana Bekku, aby mě zase vystrčil na ulici, a on poslechl. Poté ta starší žena nemotorně sešla od dveří dolů – měla vybočenou bederní páteř, takže špatně chodila – a přešla ke skřínce na zdi. Vzala odtamtud něco, co mi připadalo jako křesadlo, a obdélný kámen podobný tomu, na němž si rybáři brousí nože, postavila se za Hacumomo a škrtla křesadlem o kámen, takže jí chomáč jisker vlétl do zad. Tehdy jsem to nechápala; víte, gejši jsou ještě pověrčivější než rybáři. Žádná gejša neudělá krok z domu, dokud jí někdo pro štěstí neškrtne křesadlem za zády.

Potom Hacumomo odkráčela tak drobnými krůčky, že vypadala, jako když se vznáší, jenom lem jejího kimona se trochu zachvíval. Tehdy jsem nevěděla, že je to gejša, protože ve srovnání s tím stvořením, které jsem viděla v Senzuru před několika týdny, byla jako zjevení z jiného světa. Usoudila jsem, že je asi od divadla. Všichni jsme se za ní dívali, jak se ladně vzdaluje, a pak mě pan Bekku předal oné starší ženě ve vchodu. Poté znova nasedl k mé sestře a rikša zvedl oje. Ale já je neviděla odjíždět, protože jsem se zhroutila v pláči.

Té ženě se mě zřejmě zželelo, protože mě tam nechali ležet a zoufale vzlykat dost dlouho a nikdo se mě ani nedotkl. Dokonce jsem zaslechla, jak sykla na služku, která za ní přišla z vnitřku domu. Nakonec mi pomohla vstát a osušila mi tvář kapesníkem, který vytáhla z rukávu obyčejného šedého kimona.

„No tak, no tak, děvenko, nemusíš se bát. Nikdo ti hlavu neutrhne.“ Hovořila stejným zvláštním přízvukem jako pan Bekku a Hacumomo. Znělo to tak odlišně od japonštiny, jakou se mluvilo u nás na vesnici, že jsem jí stěží rozuměla. Ale každopádně to byla ta nejlaskavější slova, která jsem v onen den slyšela, a tak jsem ji poslechla. Řekla mi, abych ji oslovovala Tetičko. A pak se mi podívala zpříma do tváře a řekla hrdelním hlasem: „Nebesa! To jsou ale zvláštní oči! Víš, že jsi půvabné děvčátko? Matka bude nadšená.“

Hned mě napadlo, že matka téhle ženy, ať už je to kdokoliv, musí být strašně stará, protože Tetiččiny vlasy utažené na krku do pevného uzlu byly silně prošedivělé, s pouhými několika černými prameny.

Tetička mě odvedla uličkou, spojující dvě blízko u sebe stojící budovy, na zadní dvůr. Jedna z budov byla menší obytný dům – asi jako náš v Joroidu – dvě místnosti s hliněnou podlahou; ukázalo se, že to jsou pokoje pro služebné. Ta druhá stavba byl malý elegantní dům posazený na základech z kůlů tak, že by pod ním mohla prolézt kočka. Nad námi byla jen temná obloha a já měla pocit, že spíš stojím v miniaturní vesničce než mezi domy – zvlášť proto, že jsem na konci dvora zahlédla ještě několik menších dřevěných staveb. Tenkrát jsem nevěděla, že je to obydlí typické pro onu kjótskou čtvrť, v níž jsem se octla. Stavby ve dvoře, přestože vypadaly jako další skupinka maličkých domků, byly jen přístřešky s toaletami a dvoupodlažní skladiště s žebříkem. Celé obydlí zabíralo prostor menší, než byl dům pana Tanaky na venkově, ale bydlelo tam osm lidí. Nebo vlastně se mnou devět.

Když jsem si uvědomila podivné uspořádání všech drobných staveb a domečků, povšimla jsem si elegance hlavního domu. V Joroidu byly dřevěné stavby spíš šedivé než hnědé, vyžrané slaným vzduchem. Ale zdejší dřevěné podlahy a trámy odrážely zlatavé světlo elektrických lamp. Z přední haly s posuvnými dveřmi potaženými papírem vedlo příkré schodiště do hořejšího patra. Jedny dveře byly otevřené dokořán, takže jsem zahlédla dřevěnou skříňku s buddhistickým oltářem. Ukázalo se, že v těchto elegantnich pokojích bydlí rodina – a také Hacumomo, i když, jak jsem později pochopila, ta k rodině nepatřila. Když chtěl někdo z rodiny jít na dvůr, nešel spojovací zastřešenou uličkou, jako to dělali sloužící, ale použil vlastní ochoz z leštěného dřeva vedoucí podél domu. Byly tam dokonce i oddělené toalety – horní pro rodinu a spodní pro sloužící.

Ale tohle všechno jsem tehdy ještě nevěděla, i když mi trvalo jenom den či dva, než jsem na to přišla. Stála jsem v té uličce dlouho, lámala si hlavu nad tím, kde to asi jsem, a strašně jsem se bála. Tetička zmizela v kuchyni a chraplavě tam s někým mluvila. Konečně se kdosi objevil. Byla to dívka asi v mém věku a nesla těžké vědro až po okraj plné vody, takže jí skoro polovinu vyšplíchla na udusanou hlínu. Měla štíhlou postavu, ale její tvář byla plná a téměř dokonale kulatá, takže mi připadala jako meloun na špejli. Vědro nesla s námahou a pomáhala si přitom vyplazeným jazykem, přesně tak, jako když z dýně roste nahoře stopka. Brzy jsem pochopila, že to je její zvyk. Vyplazovala jazyk, když si míchala polévku miso, když přebírala rýži do misky, a dokonce i když si zavazovala župan. A tvář měla skutečně tak buclatou a měkkou, s jazykem, který se z ní kroutil ven jako stopka melounu, že jsem jí za pár dní dala přezdívku „Dýně“, a nakonec jí tak říkali všichni – dokonce i její zákazníci o mnoho let později, když už se stala gejšou z Gionu.

Když Dýně položila vědro vedle mě, schovala jazyk a zastrčila si pramínek vlasů za ucho. Přitom si mě prohlížela od hlavy až k patě. Myslela jsem, že by třeba mohla něco říct, jenže ona se jen dívala, jako by se nemohla rozhodnout, jestli si ze mě nemá ukousnout. Opravdu vypadala dost hladově; až se ke mně nakonec naklonila a zašeptala: „Odkud jsi proboha přišla?“

Pomyslela jsem si, že by k ničemu nebylo, kdyby se dověděla, že jsem z Joroida; její přízvuk mi zněl stejně cize jako u všech ostatních, takže jsem si byla jistá, že nebude znát jméno mojí vesnice. A tak jsem jenom řekla, že jsem právě přijela.

„Já už myslela, že tu nikdy neuvidím děvče v mém věku,“ odpověděla. „A co to máš s očima?“

Právě v tu chvíli se Tetička vynořila z kuchyně, zahnala Dýni pryč, popadla štoudev a kousek pláténka a odvedla mě dolů na dvůr. Byl krásně porostlý mechem a našlápné kameny vedly ke skladišti v pozadí; jenže tam strašně páchly záchody v přístřešku po jedné straně dvora. Tetička mi řekla, abych se svlékla. Bála jsem se, že by mi mohla udělat něco takového jako paní Nervózní, jenže ona mi jen polila ramena vodou a vydrbala mě od hlavy k patě pláténkem. Potom mi podala župan; byl to pouhý kus hrubě tkané bavlny s nejprostším vzorem v tmavěmodré barvě, ale i tak to bylo mnohem elegantnější než cokoliv, co jsem kdy měla na sobě. Stará žena, která, jak se ukázalo, byla kuchařkou, vyšla s několika staršími služebnými do chodby, aby se na mě podívala. Tetička jim oznámila, že budou mít spoustu příležitostí podívat se na mě jindy, a poslala je, odkud přišly.

„A teď poslouchej, holčičko,“ řekla mi Tetička, jakmile jsme osaměly. „Já zatím ještě ani nechci vědět, jak se jmenuješ. Poslední děvče, které sem přišlo, se nelíbilo Matce ani Babičce, takže tu zůstalo jenom měsíc. Jsem už moc stará na to, abych se pořád učila nová jména. Počkám, až jestli si tě tu nechají.“

„A co se stane, jestli si mě nenechají?“ zeptala jsem se.

„Pro tebe by bylo lepší, kdyby si tě nechali.“

„Mohla bych se zeptat, paní… kde to jsem?“

„To je okija,“ odpověděla. „Tady bydlí gejši. Když se budeš hodně snažit a pilně pracovat, jednou z tebe bude gejša, až vyrosteš. Ale jestli nedáš pozor a nebudeš dělat, co ti teď řeknu, tak tu nezůstaneš ani do příštího týdne, protože Matka a Babička za chvíli přijdou dolů, aby si tě prohlédly. Musíš se uklonit co nejníž a nesmíš se jim dívat do očí. Té starší dámě, které tu říkáme Babička, se jakživ nikdo nelíbil, tak si nelam hlavu s tím, co bude říkat. Kdyby se tě na něco ptala, tak ne abys proboha chtěla odpovídat! Já to řeknu za tebe. Ty musíš udělat dojem na Matku. Není zlá, ale záleží jí jenom na jednom.“

Už jsem neměla možnost zjistit, na čem jí záleží, protože ze vstupní haly bylo slyšet vrzání podlahy a vzápětí vpluly na ochoz dvě ženy. Vůbec jsem se neopovažovala na ně podívat, ale to, co jsem koutkem oka zahlédla, vypadalo jako dva hezké štůčky hedvábí plující po proudu. Ani jsem se nenadála, a vznášely se na ochozu přímo nade mnou. Tam se ladně spustily na podlahu a uhladily si kimona na kolenou.

„Umeko-san,“ zvolala Tetička – tak se jmenovala kuchařka. „Přines čaj pro Babičku.“

„Já nechci čaj,“ ozval se rozzlobený hlas.

„No tak, Babičko,“ bylo slyšet chraplavý hlas a já usoudila, že to asi bude Matka. „Nemusíte to pít. Tetička jenom chce, abyste tu měla pohodlí.“

„S mými kostmi nikde pohodlí nenajdu,“ zabručela stará žena. Slyšela jsem, jak se nadechla, aby ještě něco dodala, ale Tetička jí skočila do řeči.

„To je to nové děvče, Matko,“ řekla a trochu mě postrčila. Pochopila jsem, že se mám uklonit. Klekla jsem si a uklonila jsem se tak hluboko, že jsem ucítila zatuchlý vzduch, který ke mně zavanul zpod dřevěné konstrukce, na níž dům stál. A pak Matka znova promluvila. „Vstaň a pojď blíž. Chci se na tebe podívat.“

S určitostí jsem čekala, že až k ní přijdu, řekne mi ještě něco, ale ona místo toho vyňala dýmku s kovovou hlavičkou a troubelem z bambusu, kterou měla zastrčenou za širokým pásem obi. Položila si ji vedle sebe na ochoz a potom z rukávu kimona vyndala hedvábný váček zatažený šňůrkou, z něhož si vzala velký štipec tabáku. Nacpala tabák do dýmky malíčkem zabarveným dohněda jako pečený sladký brambor a zapálila si zápalkou z maličké kovové krabičky.

Teprve pak se na mě poprvé podívala. Bafala přitom z dýmky a stařena vedle ní bolestně vzdychala. Obávala jsem se podívat na Matku zpříma, ale měla jsem dojem, že z její tváře uniká dým jako pára z praskliny v zemi. Byla jsem tak zvědavá, že mě moje oči přestaly poslouchat a začaly samy od sebe vrhat pohledy kolem sebe. Čím víc jsem z ní viděla, tím víc mě okouzlovala. Měla na sobě žluté kimono s větvičkami smutečních vrb s půvabnými zelenými a oranžovými lístky; bylo z tak jemné hedvábné perlinky, že spíš vypadalo jako utkané z pavučin. Také její obi mě uvedlo v úžas. Bylo rovněž z překrásné pavučinové látky, ale těžší než kimono, v červenohnědé a hnědé barvě protkávané zlatou nití. Čím déle jsem se dívala na její oblečení, tím méně jsem si uvědomovala, že stojím v té špinavé chodbě, a tím méně jsem myslela na to, co se stalo se sestrou – a s maminkou a otcem – a co se stane se mnou. Každý detail kimona té ženy stačil, abych zapomněla na sebe. A pak přišel strašný šok: neboť nad límcem elegantního kimona byla tvář, která se k oblečení hodila tak málo, jako bych hladila kočku a najednou zjistila, že na kočičím těle sedí hlava buldoka. Byla to ohyzdná žena, i když o hodně mladší než Tetička. Ukázalo se, že Matka je ve skutečnosti mladší sestra Tetičky – přestože se navzájem oslovovaly „Matko“ a „Tetičko“, jak jim říkali všichni v okiji. Jenže to nebyly rodné sestry jako Sacu a já. Nenarodily se ve stejné rodině, ale Babička je obě adoptovala.

Když jsem tam stála jak do země vrostlá a hlavou mi vířila spousta myšlenek, udělala jsem nakonec přesně to, o čem mi Tetička řekla, že nesmím. Podívala jsem se zpříma do Matčiných očí. Okamžitě vyndala dýmku z úst a spodní čelist jí klesla jako padací dvířka. A přestože jsem věděla, že bych okamžitě měla sklopit zrak, byla jsem tak zaskočena ohyzdností jejích očí, že jsem si nemohla pomoci a stála jsem a dívala se na ni jak uhranutá. Její oči neměly čisté bílé bělmo, ale ošklivý žlutavý nádech a mně okamžitě vytanula na mysli představa nočníku, do kterého se někdo právě vymočil. Lemovala je bezřasá víčka, v nichž se hromadila kalná vlhkost, a všude kolem nich byly záhyby uvadlé kůže.

Sklouzla jsem pohledem k jejím stále otevřeným ústům. Barvy na její tváři byly všechny naopak: okraje víček měla červené jako maso a dásně a jazyk šedivé. A aby to bylo ještě horší, každý z jejích dolních zubů vypadal jako vražený do kalužinky krve. Způsobil to určitý nedostatek něčeho v dřívější Matčině stravě, jak jsem se potom dověděla; jenže tehdy jsem se nemohla zbavit pocitu, že je jako strom, který už začal opadávat. Celkovým dojmem jsem byla tak otřesena, že jsem zřejmě musela o krok couvnout, nebo mi uniklo vyjeknutí, nebo jsem nějakým jiným způsobem dala najevo své pocity, protože mi najednou řekla svým chraplavým hlasem: „Nač se to koukáš?“

„Velmi se omlouvám, paní. Dívala jsem se na vaše kimono,“ řekla jsem. „Myslím, že jsem nikdy nic podobného neviděla.“

Asi to byla ta správná odpověď – pokud vůbec existovala správná odpověď – protože vydala zvuk podobný smíchu, i když to znělo spíš jako zakašlání.

„Tak se ti líbí, co?“ poznamenala a dál kašlala, nebo se smála, těžko říct. „Umíš si představit, kolik stálo?“

„Ne, paní.“

„Určitě víc, než jsi stála ty.“

Vtom se objevila služka s čajem. Využila jsem chvíle, kdy ho servírovala, abych se pokradmu podívala na Babičku. Jako byla Matka baculatá, s tlustými prsty a zátylkem, tak byla Babička stará a seschlá. Byla přinejmenším tak stará jako můj otec, ale připadalo mi, že ji její přibývající leta zhustila v jedinou vlastnost, a tou byla lakota. Její šedivé vlasy mi připomínaly chomáče hedvábných vláken, protože skrze ně prosvítala lebka. Hlavu měla posetou červenými a hnědými stařeckými skvrnami. Nedalo se říct, že by se vysloveně mračila, ale působilo to tak, protože ústa měla zkroucená do trvalé grimasy nespokojenosti.

Zhluboka se nadechla, aby něco řekla; ale pak jen naprázdno vydechla a zamumlala: „Copak jsem neříkala, že nechci čaj?“ Znova vzdychla, zavrtěla hlavou a zeptala se: „Kolik je ti, holčičko?“

„Narodila se v roce Opice,“ odpověděla Tetička místo mě.

„Ta naše bláznivá kuchařka je taky Opice,“ podotkla Babička.

„Je jí devět,“ řekla Matka. „Co si o ní myslíš, Tetičko?“

Tetička si stoupla přede mě a trochu mi zaklonila hlavu, aby mi bylo vidět do obličeje. „Má v sobě hodně vody.“

„Má krásné oči,“ poznamenala Matka. „Všimla jste si, Babičko?“

„Mně se zdá, že je praštěná,“ ozvala se Babička. „A druhou Opici tu nepotřebujeme.“

„Určitě máte pravdu,“ řekla Tetička. „Nejspíš je přesně taková, jak říkáte. Ale mně připadá jako velmi chytrá dívka, a poddajná; pozná se to podle tvaru uší.“

„Když má v povaze tolik vody,“ řekla Matka, „možná dokáže čichem poznat oheň, ještě než vzplane. Nebylo by to dobré, Babičko? Už byste se nemusela strachovat, že nám shoří skladiště se všemi kimony.“

Babička, jak jsem se pak dověděla, se bála ohně víc, než se pivo bojí žíznivého dědka.

„A každopádně je docela hezká, nemyslíte?“ dodala Matka.

„V Gionu je až moc hezkých dívek,“ oznámila Babička.

„My tu potřebujeme chytrou dívku, ne krasavici. Ta Hacumomo je hezká jako obrázek, a podívej, co je to za pitomce!“

Pak Babička s Tetiččinou pomocí vstala a pomalu odcházela ochozem. Musím ale říct, že když se člověk díval na neohrabanou chůzi Tetičky – zkřivené v bedrech a s jedním bokem vysazeným – nedalo se posoudit, které z nich se jde lépe. Vzápětí bylo slyšet, jak se otevřely posuvné dveře u hlavního vchodu a zase se zavřely, a Tetička se vrátila.

„Máš vši, holčičko?“ zeptala se Matka. „Ne,“ řekla jsem.

„Budeš se muset naučit mluvit zdvořileji. Tetičko, buď tak hodná a ostříhej jí vlasy, pro jistotu.“

Tetička zavolala služku a požádala ji o nůžky.

„No tak, holčičko,“ promluvila Matka znova, „teď jsi v Kjótu. Buď se budeš učit, nebo dostaneš výprask. A výprask dává Babička, tak abys nelitovala. Já ti radím, abys pilně pracovala a nikdy neodcházela z okije bez dovolení. Udělej to, co ti říkám; když s tebou nebudou velké potíže, mohla by ses už za dva, za tři měsíce začít učit to, co musí znát gejša. Nepřivedla jsem tě sem, abys dělala služku. Jestli to s tebou nepůjde, tak tě prostě vyhodím.“

Matka bafala z dýmky a provrtávala mě očima. Netroufla jsem si pohnout se, dokud mi to sama nedovolila. Přistihla jsem se, že myslím na sestru, jestli v tuhle chvíli také nestojí před nějakou krutou ženskou v nějakém jiném domě v tomhle hrozném městě. A najednou jsem v duchu uviděla chudáka nemocnou maminku, jak se na lůžku opírá o loket, rozhlíží se kolem a hledá nás. Nechtěla jsem, aby Matka viděla, že pláču, ale oči se mi zalily slzami dřív, než jsem si to stačila uvědomit. Přes slzy bylo Matčino kimono stále bledší, až nakonec vypadalo, že světélkuje. Pak vydechla obláček kouře a kimono zmizelo docela.

4.

První dny na tom cizím místě se mi zdálo, že bych se snad nemohla cítit hůř, ani kdybych místo o rodinu přišla o ruce a nohy. S určitosti jsem věděla, že můj život už nikdy nebude takový jako dřív. Nemohla jsem myslet na nic jiného než na svůj zmatek a trápení a den za dnem jsem si lámala hlavu, kdy asi zase uvidím Sacu. Byla jsem bez otce, bez maminky – vzali mi i moje šaty. Ale ze všeho nejvíc mě překvapilo, když jsem si asi po dvou týdnech uvědomila, že přesto ještě žiji. Vzpomínám si najeden okamžik, kdy jsem v kuchyni utírala misky na rýži, a najednou jsem se cítila tak ztracená, že jsem musela přestat pracovat a dlouho jsem se dívala na svoje ruce; nemohla jsem uvěřit, že jsem to já, kdo utírá misky.

Matka mi řekla, že když se budu dobře chovat a pilně pracovat, mohla bych začít za několik měsíců s učením. Od Dýně jsem se dověděla, že učení znamená chodit do školy v jiné části Gionu na takové předměty, jako je hudba, tanec a čajový obřad. Všechny dívky, které se mají stát gejšami, chodí do té školy. Věřila jsem, že až mi tam dovolí jít, najdu tam Sacu; a tak jsem se na konci prvního týdne rozhodla, že budu poslušná jako kráva, kterou vedou na provaze, a doufala jsem, že mě Matka pošle do školy okamžitě.

Většina mých domácích povinností byla jednoduchá. Ráno jsem ukládala futony používané jako lůžka, uklízela pokoje, zametala krytou spojovací uličku, a tak dál. Někdy mě poslali do lékárny, abych přinesla mast na kuchařčin opar, nebo do obchodu na třídě Šidžó, abych koupila rýžové koláčky. Naštěstí ta nejhorší práce, jako je čistění záchodů, patřila k povinnostem jedné ze starších služebných. Ale i když jsem pracovala bez oddechu, nezdálo se, že bych udělala takový dojem, po jakém jsem toužila, protože mé povinnosti byly každý den větší, než jsem dokázala zvládnout; a Babička všechno ještě zhoršovala.

K mým povinnostem vlastně ani nepatřilo starat se o Babičku – aspoň tak mi to Tetička vysvětlila. Jenže když si mě Babička zavolala, těžko jsem mohla neposlechnout, protože v okiji byla nejstarší, a tedy nejváženější. Jednoho dne jsem se například chystala donést Matce nahoru čaj, když jsem slyšela, jak Babička volá: „Kde je to děvče! Pošlete mi ji sem!“

Musela jsem položit podnosí s čajem pro Matku a spěchat do pokoje, kde Babička právě obědvala.

„Nevidíš, že je tu horko?“ řekla mi, jakmile jsem se jí s pokleknutím uklonila. „Měla jsi sem přijít a otevřít okna.“

„Omlouvám se, Babičko. Nevěděla jsem, že je vám horko.“

„A nevypadám snad, že je mi horko?“

Právě jedla rýži a několik zrnek jí ulpělo na dolním rtu. Pomyslela jsem si, že vypadá spíš vztekle, ale okamžitě jsem šla k oknu a otevřela je. Jakmile jsem to udělala, vletěla dovnitř moucha a začala s bzukotem kroužit nad Babiččiným jídlem.

„Co je to s tebou?“ řekla a odháněla mouchu jídelními hůlkami. „Ostatní služky sem nenechají vletět mouchy, když otvírají okno!“

Omluvila jsem se a řekla jí, že si dojdu pro plácačku na mouchy.

„A srazíš mi ji do misky? To ne, to nedovolím! Budeš stát tady vedle mě a odhánět ji, dokud to nesním.“

A tak jsem tam musela zůstat, dokud Babička nedojedla, a poslouchat její vyprávění o tom, jak ji na jednom večírku, při němž se hosté obdivovali měsíčnímu úplňku, vzal za ruku velký herec tradičního divadla Kabuki, Ičimura Uzaemon XIV., a to jí bylo teprve čtrnáct let! Když jsem konečně mohla odejít, vystydl Matčin čaj tak, že už jsem jí ho nemohla podat. Ale kuchařka i Matka se zlobily na mě.

Pravda byla taková, že Babička nerada zůstávala sama. Dokonce i když musela jít na záchod, nechala Tetičku stát mezi dveřmi a držet ji za ruce, aby jí pomohla udržet rovnováhu, když si sedala na bobek. Zápach byl tak strašný, že si ubohá Tetička skoro vylomila krk z pantů, jak se snažila odvracet hlavu co nejdál. Já jsem neměla tak hroznou práci, ale Babička si mě často zavolala a chtěla, abych ji masírovala, a přitom si stříbrnou lžičkou čistila uši; a masírování Babičky bylo mnohem horší, než si umíte představit. Když si přede mnou poprvé rozvázala spodní kimono a stáhla si je z ramen, udělalo se mi skoro špatně, protože měla tak hrbolatou a žlutou pokožku, jaká bývá u syrového kuřete. Později jsem se dověděla, že ve svých mladších letech jako gejša užívala s přemírou jeden druh bílého líčidla, kterému říkáme „čínská hlinka“ a který se vyráběl na bázi olova. Ukázalo se, že čínská hlinka byla jedovatá, a možná měla zčásti na svědomí i Babiččinu odpornou povahu. Jako mladá žena jezdila Babička často také do horkých zřídel severně od Kjóta. To by bývalo bylo prospěšné, jenže líčidlo s příměsí olova se těžko smývalo a jeho stopy, spolu s určitým chemickým složením minerálních vod, vytvářely barvivo, které jí zničilo pleť. Babička nebyla jediná, kdo na to doplatil. Dokonce ještě i v prvních letech druhé světové války jste mohli na ulicích Gionu vidět staré ženy s vytahanou žlutou kůží na krku.

Jednoho dne, když už jsem byla v okiji asi tři týdny, jsem šla mnohem později než obvykle uklidit Hacumomin pokoj. K smrti jsem Hacumomo bála, přestože jsem se s ní málokdy setkala vzhledem k rušnému životu, jaký vedla. Děsila jsem se toho, co by se mohlo stát, kdyby mě našla samotnou, a tak jsem se vždycky snažila uklidit u ní okamžitě, jak odešla z okije na hodiny tance. To ráno mě však Babička bohužel zdržela až skoro do oběda.

Hacumomin pokoj byl největší v okiji, zabíral větší prostor než celý náš dům v Joroidu. Nemohla jsem pochopit, proč by měl být o tolik větší, než mají všichni ostatní, až mi jedna ze starších služek vysvětlila, že teď je Hacumomo sice jedinou gejšou v okiji, ale dřív tu bývaly tři i čtyři najednou, a všechny bydlely v onom pokoji společně. Hacumomo sice bydlela sama, ale nepořádku nadělala za čtyři. Když jsem k ní onoho dne přišla, tak kromě obvyklých časopisů poházených kolem dokola a kosmetických štětečků, které se válely vedle jejího miniaturního toaletního stolku, jsem pod stolem našla i ohryzek jablka a prázdnou láhev od whisky. Okno bylo otevřené a průvan musel shodit dřevěný rám, na který si věšela kimono z předešlého večera – nebo ho možná převrhla sama, když si šla opilá lehnout, a vůbec se ho nenamáhala zvednout. Jindy by už byla Telička kimono odnesla, protože k jejím povinnostem patřila péče o oblečení v okiji, ale z nějakého důvodu to ještě neudělala. A právě když jsem zvedala rám a snažila se ho postavit, odsunuly se najednou dveře a já stála Hacumomo tváří v tvář.

„Ach, to jsi ty,“ řekla. „Myslela jsem, že slyším myšku nebo něco takového. Vidím, žes tu uklízela! To ty mi vždycky pomícháš všechny moje kelímky? Děláš to schválně?“

„Moc se omlouvám, paní,“ odpověděla jsem. „Já jenom pod nimi utírám prach.“

„Ale jestli se jich dotkneš, začnou smrdět jako ty. A mně pak muži budou říkat: ‚Hacumomo-san, jak je možné, že páchnete jako nevzdělaná holka z rybářské vesnice?‘ Tohle určitě chápeš, ne? Ale radši to přede mnou zopakuj, abych měla jistotu. Proč nechci, aby ses dotkla mého makeupu?“

Stěží jsem se dokázala k tomu přinutit, ale nakonec jsem jí odpověděla: „Protože by začaly páchnout jako já.“

„Tak je to dobře. A co by řekli muži?“

„Řekli by: ‚Ach, Hacumomo-san, vy smrdíte úplně jako děvče z rybářské vesnice.‘“

„Hmmm… V tom, jak to říkáš, se mi něco nelíbí. Ale myslím, že to tak stačí. Nepochopím, proč vy holky z rybářských vesnic tak strašně smrdíte. Ta tvá šeredná sestra se tady po tobě tuhle ptala a smrděla skoro stejně jako ty.“

Až do této chvíle jsem měla oči přikované k podlaze, ale když jsem uslyšela její slova, podívala jsem se Hacumomo zpříma do tváře, abych zjistila, jestli mluví pravdu.

„Zdá se, že tě to překvapilo!“ řekla. „Já jsem se nezmínila, že tu byla? Chtěla, abych ti vyřídila, kde teď je. Asi chce, abys tam za ní zašla, abyste spolu mohly utéct.“

„Hacumomo-san…“

„Chceš, abych ti řekla, kde je? Nu, musíš si to zasloužit. Až přijdu na to jak, povím ti to. Teď zmiz.“

Neodvážila jsem neposlechnout, ale než jsem za sebou zavřela dveře, ještě jsem se zastavila s nadějí, že bych ji mohla obměkčit.

„Hacumomo-san, já vím, že mě nemáte ráda,“ řekla jsem. „Kdybyste ale byla tak laskavá a řekla mi, co potřebuji vědět, slibuji, že už vás nikdy nebudu obtěžovat.“

Hacumomo se zatvářila velmi potěšené, když to uslyšela, a šla ke mně s tváří šťastně rozzářenou. Upřímně přiznávám, že jsem nikdy neviděla krásnější ženu. Muži na ulici se občas zastavovali a vyndávali z úst cigarety, aby na ni mohli nerušeně civět. Myslela jsem, že mi to chce pošeptat do ucha; jenže když se nade mnou s úsměvem zastavila, rozpřáhla se a vlepila mi facku.

„Řekla jsem ti, abys zmizela z mého pokoje, ne?“ dodala.

Byla jsem tak otřesená, že jsem ani nevěděla, co dělám. Ale zřejmě jsem se vypotácela z jejího pokoje, protože si vzpomínám, že jsem pak ležela zhroucená na podlaze haly a držela se za tvář. Vzápětí se otevřely posuvné dveře do Matčina pokoje.

„Hacumomo!“ řekla Matka a šla ke mně, aby mi pomohla vstát. „Co jsi udělala Čijo?“

„Říkala, že chce utéct, Matko. Usoudila jsem, že bude nejlepší, když jí za vás hned jednu vlepím. Myslela jsem, že jste příliš zaneprázdněná, abyste to udělala sama.“

Matka zavolala služku a řekla jí, aby přinesla několik plátků čerstvého zázvoru; pak si mě odvedla k sobě do pokoje a posadila mě u stolku, než dokončila telefonický hovor. Jediný telefon v okiji, kterým se dalo volat mimo Gion, byl připevněn na zdi jejího pokoje a nikdo jiný ho nesměl použít. Nechala sluchátko ležet na poličce, a když je znova uchopila, zdálo se mi, že je svými tlustými prsty mačká tak silně, že z něho div nekape na rohože.

„Lituji,“ řekla do sluchátka svým chraplavým hlasem. „Hacumomo už zase fackuje služky.“

V prvních dnech mého pobytu v okiji jsem k Matce pociťovala bezdůvodnou náklonnost, něco, co by mohla cítit ryba k rybáři, který jí vytahuje háček z huby. Nejspíš to bylo proto, že jsem ji viděla jen pár minut denně, když jsem u ní uklízela. Vždycky byla doma, seděla u stolu většinou s účetní knihou před sebou a jednou rukou rychle posunovala na počítadle kuličky ze slonoviny. Účetní knihy měla možná v pořádku, ale ve všem ostatním byla ještě nepořádnější než Hacumomo. Kdykoliv si položila dýmku na stůl, vypadlo z ní trochu popela a tabáku, a nikdy to neuklidila. Nepřála si, aby někdo jiný sahal na její futon na spaní, dokonce ani aby měnil povlečení, takže celá místnost páchla špinavým prádlem. A papírové výplně na oknech byly celé zakouřené, takže v pokoji bylo temno.

Zatímco Matka telefonovala, přinesla služka několik plátků čerstvě nakrájeného zázvoru, abych si je přiložila na tvář, kde mě Hacumomo uhodila. Odsunování a zasunování dveří probudilo Matčina pejska Taku, nevrlé stvoření s rozplácnutým čumáčkem. V životě měl zřejmě jenom tři záliby – štěkat, chrápat a kousat lidi, kteří by ho chtěli pohladit. Když služka odešla, Taku ke mně přišel a lehl si vedle mě. To byla jedna z jeho záludností; rád si lehal tak, abych na něj musela náhodou šlápnout, a pak mě kousl. Začínala jsem si připadat jako myš přivřená do posuvných dveří mezi Matku a Taku, když Matka konečně položila telefon a šla si sednout ke stolu. Upřeně se na mě dívala svýma žlutýma očima, a nakonec řekla: „Tak mě dobře poslouchej, holčičko. Možná že jsi slyšela, jak Hacumomo lže. Ale to, že jí lež projde, neznamená, že si to můžeš dovolit také. Chci vědět… proč tě uhodila.“

„Chtěla, abych odešla z jejího pokoje, Matko,“ řekla jsem. „Velice se omlouvám.“

Matka mě to nechala říct ještě jednou, se správným kjótským přízvukem, který pro mě byl hodně těžký. Když se mi to konečně podařilo tak, aby byla spokojená, pokračovala: „Mám dojem, že nechápeš, co je tady v okiji tvým úkolem. My všichni tu myslíme jenom najedno – co můžeme udělat pro to, aby byla Hacumomo úspěšná gejša. Dokonce i Babička. Může ti připadat jako stará žena, se kterou je těžko vyjít, ale ona ve skutečnosti celé dny přemýšlí, jak by mohla pomoci Hacumomo.“

Neměla jsem ani ponětí, o čem to matka mluví. A abych řekla pravdu, myslím, že by touhle řečí nedokázala namluvit ani špinavému hadru, že je Babička někomu nějak prospěšná.

„Jestliže někdo tak důstojně starý jako Babička celý den těžce pracuje, aby Hacumomo ulehčil její úkol, pomysli na to, o kolik víc se musíš namáhat ty.“

„Ano, Matko. Budu stále pracovat velmi usilovně.“

„Už nechci slyšet, že bys znova rozčílila Hacumomo, To druhé malé děvče se jí dokáže vyhnout; ty to dokážeš také.“

„Ano, Matko… Ale než odejdu, mohla bych se na něco zeptat? Lámala jsem si hlavu, jestli někdo ví, kde je moje sestra. Víte, ráda bych jí poslala vzkaz.“

Matka měla zvláštní ústa, příliš velká pro její obličej, a ještě ke všemu je měla skoro stále otevřená, ale teď udělala něco, co jsem u ní ještě neviděla: sevřela zuby tak, jako by chtěla, abych si je dobře prohlédla. To byl způsob, jakým se usmívala – ale já to pochopila teprve tehdy, když začala vydávat ten kašlavý zvuk, který byl jejím smíchem.

„Proč bych ti vlastně měla něco takového říkat?“ zeptala se.

Pak se ještě několikrát kašlavě zasmála a rukou mi naznačila, že mám odejít.

Když jsem vyšla ven, v hořejší hale na mě čekala Tetička, aby mi uložila práci. Podala mi vědro a poslala po žebříku padacími dveřmi na střechu. Tam byla připevněna na dřevěných podpěrách nádrž na zachytávání dešťové vody. Ta stékala vlastní vahou do nádržky toalety ve druhém patře u matčina pokoje, protože v té době jsme neměli vodovodní instalaci, dokonce ani v kuchyni ne. V poslední době bylo sucho a toaleta začala zapáchat. Mým úkolem bylo nalít vodu do nádrže, aby Tetička mohla několikrát spláchnout a toaletu vyčistit.

Tašky mě v poledním slunci pálily jako horká pánev; když jsem vylévala kbelík do nádrže, musela jsem myslet na chladivou vodu rybníka, v němž jsme se koupávali v naší vesnici na pobřeží. V tom rybníku jsem byla naposled jen před několika týdny; ale teď, když jsem stála na střeše okije, se mi to zdálo strašně dávno. Tetička na mě zavolala, abych vytrhala plevel mezi taškami, než slezu dolů. Rozhlédla jsem se po městě, rozkládajícím se pod oparem letního vedra a po okolních kopcích, které Kjóto obklopovaly jako zdi vězení. Někde pod jednou takovou střechou je má sestra a nejspíš dělá stejnou práci v domácnosti jako já. Myslela jsem na ni, když jsem nechtěně zavadila o nádrž a voda z ní vyšplíchla a stekla dolů na ulici.

Asi měsíc po mém příchodu do okije mi Matka řekla, že je čas, abych se začala učit. Nazítří ráno jsem měla jít s Dýní, aby mě představila učitelům. Pak mě Hacumomo měla vzít na jakousi „matriku“, o které jsem nikdy neslyšela, a později odpoledne jsem se na ni měla dívat, jak se líčí a obléká kimono. V okiji bylo tradicí, že mladá dívka v den, kdy začne její vzdělávání, takto pozoruje nejstarší gejšu.

Když Dýně uslyšela, že mě zítra ráno povede do školy, značně znervózněla.

„Musíš být připravená k odchodu, jakmile se vzbudíš,“ řekla mi. „Jestli přijdeme pozdě, můžeme se rovnou jít utopit do žumpy…“

Vídala jsem Dýni každé ráno vyrážet z okije tak časně, že skoro ještě v chůzi spala; a často se zdálo, že má při návratu slzy na krajíčku. Když její dřeváčky klapaly kolem kuchyňských oken, mívala jsem dojem, že ji slyším plakat. Učení jí moc nešlo – vlastně jí nešlo vůbec. Přišla do okije asi půl roku přede mnou, ale do školy začala chodit teprve až asi týden po mém příchodu. Většinou se vracela kolem poledne a rovnou se schovala v místnostech pro služky, aby ji nikdo neviděl rozčilenou.

Nazítří jsem se probudila ještě dřív než obvykle a poprvé jsem si oblékla modrobílou tuniku, jakou nosily studentky. Byla bavlněná, bez podšívky, a měla dětský čtverečkový vzor; určitě jsem v ní nevypadala o nic elegantněji než host v hotelu, který si na cestu do lázně vezme hotelový župan. Nikdy předtím jsem ale na sobě neměla nic zdaleka tak nádherného.

Dýně na mě čekala u dveří a tvářila se ustaraně. Právě jsem chtěla vklouznout do sandálů, když mě Babička zavolala k sobě do pokoje.

„Ne!“ řekla Dýně šeptem; a její obličej se začal roztěkat jako změklý vosk. „Zase přijdu pozdě. Pojď a dělej, žes ji neslyšela!“

Byla bych to ráda udělala, jenže Babička už byla ve dveřích svého pokoje a zlostně se na mě dívala přes hlavní halu. Jak se ukázalo, nezdržela mě déle než deset nebo patnáct minut, ale to už měla Dýně plné oči slzí. Když jsme konečně vyrazily, nasadila takové tempo, že jsem jí stěží stačila.

„Ta bába je bezcitná!“ řekla. „Dbej na to, abys strčila ruce do slánky, když jí přestaneš drbat krk.“

„Proč to mám udělat?“

„Moje matka mi říkávala: ‚Zlo se ve světě šíří dotykem.‘ A já vím, že je to pravda, protože matka narazila na démona, který ji jednou ráno potkal na ulici, a proto umřela. Jestli si neočistíš ruce, stane se z tebe seschlá stará švestka, jako je Babička.“

Vzhledem k tomu, že Dýně i já jsme byly ve stejném věku a stejném postavení, určitě bychom si spolu byly popovídaly častěji, kdyby to bylo možné. Ale naše povinnosti nás tak zaměstnávaly, že jsme si stěží udělaly čas na jídlo – Dýně jedla dřív než já, protože byla v okiji déle. Věděla jsem, že přišla jenom o šest měsíců přede mnou, jak už jsem řekla, ale o moc víc jsem toho o ní nevěděla. A tak jsem se zeptala: „Dýně, ty jsi z Kjóta? Mluvíš tak, jako bys byla odsud.“

„Narodila jsem se v Sapporu na ostrově Hokkaidó. Ale matka umřela, když mi bylo pět let, a otec mě poslal k strýci, abych u něj zůstala. Loni strýc přišel o svou živnost, a tak jsem tady.“

„Proč neutečeš a nevrátíš se do Sappora?“

„Otce někdo uhranul a loni umřel. Nemohu utéct. Nemám kam.“

„Až najdu svou sestru,“ řekla jsem, „můžeš odejít s námi. Utečeme společně.“

Uvážíme-li, jaké měla Dýně problémy s učením, byla bych očekávala, že jí moje nabídka udělá radost. Jenže ona neřekla vůbec nic. To už jsme byly na rušné třídě Šidžó a mlčky jsme přes ni přešly. Byl to tentýž bulvár, který byl tak přeplněný lidmi v onen den, kdy pan Bekku mě a Sacu vezl z nádraží. Teď, časně ráno, jsem jenom v dálce zahlédla tramvaj a tu a tam pár cyklistů. Když jsme se octly na druhé straně, Dýně se zastavila poprvé od chvíle, co jsme odešly z okije.

„Strýc byl strašně hodný,“ řekla. „Když se mnou mluvil naposledy, řekl mi: ‚Některé dívky jsou chytré a jiné jsou hloupé,‘ řekl. ‚Ty jsi hodná, ale patříš mezi ty hloupé. Sama na světě by ses neuživila. Posílám tě na takové místo, kde ti lidé řeknou, co máš dělat. Dělej to, co ti řeknou, a bude o tebe vždycky postaráno.‘ Takže jestli chceš odejít, Čijo-čan, jdi si. Ale já našla místo, kde chci prožít celý svůj život. Budu pracovat tak tvrdě, jak budu muset, aby mě neposlali pryč. Ale spíš bych se z útesu vrhla rovnou do moře, než abych si zničila šanci, že se stanu gejšou jako Hacumomo.“

Vtom se Dýně zarazila. Dívala se na něco na zemi za mnou. „Ach, božínku, Čijo-čan,“ řekla, „nemáš hlad, když se na to podíváš?“

Otočila jsem se a zjistila, že stojím před brankou do jiné okije, kterou bylo vidět dovnitř. Na poličce ve vchodu byla umístěna miniaturní šintoistická svatyňka s rýžovými koláčky jako obětinami. Nejdřív jsem myslela, že právě ty upoutaly Dýninu pozornost; ale ne, dívala se na zem. K vstupním dveřím do domu vedla kamenná pěšinka lemovaná kapradinami a mechem, ale nic jsem na ní neviděla. A najednou jsem to zahlédla. Před vchodem, přesně tam, kde už začínala ulice, ležela dřevěná špejle a na ní zbytek olihně grilované na dřevěném uhlí. Podomní obchodníci tu pochoutku prodávali v noci přímo ze svých vozíků. Její vůně mi způsobovala muka, protože služky jako my dostávaly většinou jenom rýži a nakládanou zeleninu, jednou denně polévku a dvakrát měsíčně kousek sušené ryby. Ale ani tak jsem na tom kousku olihně na chodníku neviděla nic vábného. Dvě mouchy si kolem ní vykračovaly tak samozřejmě, jako by byly na procházce v parku.

Na Dýni bylo na první pohled vidět, že bude mít sklon k tloustnutí, jestli k tomu dostane příležitost. Často jsem slyšela, jak jí hlady kručí v žaludku, jako by se otvíraly strašně velké posuvné dveře. Ale přesto by mě ani nenapadlo, že by chtěla sníst tu oliheň, dokud jsem neviděla, že se rozhlíží po ulici, jestli nikdo nejde.

„Dýně,“ řekla jsem, „jestli máš hlad, tak si, proboha, vezmi koláček z tamhle té police. Tu oliheň už olezly mouchy.“

„Já jsem větší než ony,“ řekla. „A kromě toho, kdybych snědla koláček, dopustila bych se svatokrádeže, protože je to obětina.“

A pak se shýbla a zvedla špejli.

Tam, kde jsem vyrostla, zkoušely děti jíst všechno, co se hýbalo. A přiznávám, že když mi bylo čtyři nebo pět let, snědla jsem cvrčka, ale jenom proto, že jsem někomu naletěla. Jenže vidět Dýni, jak drží v ruce kousek olihně na špejli, celý ušpiněný, jak se válel na zemi a navíc olezlý od much… Párkrát ho ofoukala, aby ho zbavila much, ale ty jen poskočily kousek dál, aby udržely rovnováhu.

„Dýně, to přece nemůžeš jíst,“ prosila jsem ji. „To bys už klidně mohla olizovat chodník!“

„A co je na chodníku špatného?“ zeptala se. A s těmi slovy – nevěřila bych, kdybych to na vlastní oči neviděla si Dýně klekla, vyplázla jazyk a pěkně dlouhým tahem olízla dláždění. Stála jsem s ústy hrůzou dokořán. Když Dýně vstala, tvářila se, že sama nemůže uvěřit tomu, co udělala. Ale očistila si jazyk o hřbet ruky, několikrát si odplivla, pak vzala ten zbytek olihně mezi zuby a stáhla ho ze špejle.

Musel to být tuhý kousek olihně. Dýně ho kousala celou cestu do mírného kopce, až k dřevěné brance vedoucí na pozemek školy. Cítila jsem, jak se mi stahuje žaludek, když jsme vcházely, protože zahrada mi připadala velkolepá. Stálezelené keře a pokroucené pinie lemovaly okrasný rybníček, kde se to hemžilo kapry. Napříč nejužší části rybníčku byl položen velký plochý kámen. Na něm stály dvě staré ženy v kimonu a lakovanými slunečníky se chránily před paprsky ranního slunce. Pokud se budov týká, nechápala jsem, nač se vlastně dívám, ale teď vím, že škole patřila jenom malá část pozemků. Obrovská budova v pozadí byla ve skutečnosti divadlo Kaburendžó – kde gejši z Gionu každoročně zjara předváděly Tance starého hlavního města.

Dýně pospíchala k vchodu podlouhlé dřevěné budovy, kterou jsem pokládala za ubytovnu služebných, ale ukázalo se, že to je škola. Jakmile jsem se octla ve vstupních dveřích, zachytila jsem charakteristický pach pražených čajových lístků, při němž se mi ještě teď svírá žaludek, jako bych znova šla na vyučování. Zula jsem si sandály a chtěla je položit do nejbližší přihrádky botníku, ale Dýně mě zarazila; bylo nepsaným zákonem, kterou přihrádku smí kdo použít. Dýně patřila k nejmladším dívkám a musela po botníku vylézt jako po žebříku a dát si obuv až úplně nahoru. Protože já jsem tam byla poprvé, měla jsem ještě méně práv než ona a musela jsem použít přihrádku až nad tou její.

„Dávej si dobrý pozor, abys nestoupla na něčí boty, když lezeš nahoru,“ řekla mi Dýně, přestože tam bylo sotva pár párů. „Kdybys na ně stoupla a některá z dívek tě viděla, dostaneš tak vynadáno, že budeš mít puchýře na uších.“

Vnitřek školní budovy mi připadal starý a zaprášený jako opuštěný dům. Na konci dlouhé haly stála skupina šesti až osmi dívek. Při pohledu na ně mě bodlo u srdce nadějí, že by některá z nich mohla být Sacu; když se obrátily, aby si nás prohlédly, pocítila jsem zklamání. Všechny byly učesané na stejný způsob – warešinobu, který nosily mladé dívky studující na gejšu – a mně se zdálo, že toho o Gionu vědí mnohem víc, než kdy poznám já i Dýně dohromady.

V polovině haly jsme vešly do prostorné učebny v tradičním japonském stylu. Podél jedné stěny visela obrovská tabule s kolíky, na nichž byla zavěšena spousta maličkých dřevěných destiček; na každé z nich bylo silnými černými tahy napsáno nějaké jméno. Čtení a psaní mi ještě dělalo potíže; v Joroidu jsem ráno chodila do školy a po příchodu do Kjóta jsem se každé odpoledne hodinu učila s Tetičkou, ale přesto jsem dokázala přečíst jenom pár jmen. Dýně šla k tabuli a z mělké krabice na rohožích si vzala destičku se svým jménem, kterou pověsila na první prázdný kolík. Jak vidíte, ta tabule sloužila ke kontrole prezence studentek.

Pak jsme šly do několika dalších tříd, kde jsme se stejným způsobem zapsaly na další vyučovací hodiny. To ráno měla mít čtyři – šamisen, tanec, čajový obřad a jednu z forem zpěvu, které říkáme nagauta. Dýně byla tak plná obav z toho, že se ve všech vyučovacích hodinách zaregistrovala jako poslední, že cestou ze školy do okije, kam jsme se šly najíst, žmoulala pás kimona. Ale ještě jsme ani nevklouzly do sandálů, když přes zahradu přiběhla ještě jedna dívka v našem věku, která zřejmě vůbec neměla čas se učesat. Jakmile ji Dýně uviděla, přece jen se trochu uklidnila.

Snědly jsme misku polévky a honem pospíchaly zpátky do školy, aby si Dýně mohla kleknout vzadu ve třídě a sestavit si šamisen. Jestli jste ještě neviděli šamisen, může vám připadat divný. Někdo mu říká japonská kytara, ale ve skutečnosti je mnohem menší než kytara a má tenký dřevěný krk s třemi velkými ladícími kolíky na konci. Jeho tělo je tvořeno malou dřevěnou krabicí potaženou nahoře kočičí kůží jako buben. Celý nástroj je možné rozebrat a uložit do krabice nebo vaku, a tak se přenáší z místa na místo. Dýně si složila šamisen a začala ho s vyplazeným jazykem ladit. Musím s lítostí poznamenat, že jí chyběl hudební sluch a noty jí lítaly nahoru a dolů jako člun na vlnách a ani je nenapadlo usadit se tam, kam patřily. Třída se brzy zaplnila dívkami se šamiseny, rozsazenými tak úhledně jako čokoládové bonbony v bonboniéře. Nespouštěla jsem oči ze dveří v naději, že se v nich objeví Sacu, ale nestalo se tak.

Okamžik nato vešla učitelka. Byla to drobná stará žena s ostrým hlasem. Jmenovala se Učitelka Mizumi, a tak jsme ji také oslovovaly. Ale její příjmení Mizumi zní velmi podobně jako nezumi – „myš“; takže se jí za zády říkalo Učitelka Myš.

Učitelka Mizumi poklekla na polštář čelem k třídě a ani trochu se nesnažila vypadat vlídně. Když se jí žákyně společně uklonily a popřály jí dobré ráno, jenom se na ně chmuřila bez jediného slova. Nakonec se podívala na tabuli na stěně a vyvolala jménem první žačku.

Ta první dívka zřejmě o sobě měla velmi vysoké mínění. Když proplula dopředu před ostatní, uklonila se před učitelkou a začala hrát. Po několika minutách ji učitelka Myš zarazila a vyjádřila se o jejím hraní nevybíravým způsobem; pak sklapla vějíř a mávnutím dívce ukázala, že se má posadit. Dívka jí poděkovala, znova se uklonila a vrátila se na své místo. Učitelka Myš pak vyvolala další dívku.

Tak to šlo po víc než hodinu, až se nakonec ozvalo jméno Dýně. Pozorovala jsem, že je Dýně nervózní, a také ano: jakmile začala hrát, kazila, co se dalo. Učitelka Myš ji nejdřív zastavila a vzala jí šamisen, aby sama naladila jeho struny. Pak to Dýně zkusila znova, ale všechny žákyně se po sobě začaly dívat, protože nebylo k poznání, jakou skladbu to vlastně hraje. Učitelka Myš velmi hlasitě udeřila plochou dlaní do stolu a nařídila všem, aby se dívaly zpříma před sebe; a pak složeným vějířem udávala Dýni rytmus. Nepomohlo to, a nakonec učitelka Myš začala opravovat způsob, jakým Dýně držela plektrum. Skoro jí vyvrátila každý prst zvlášť, jak se snažila ukázat jí správný způsob držení. Nakonec vzdala i tohle a znechuceně nechala plektrum upadnout na podlahu. Dýně je zvedla a vrátila se na své místo se slzami v očích.

Pak jsem pochopila, proč Dýni tolik děsilo, že je poslední žákyní. Protože teď šla dopředu ta dívka s rozcuchanými vlasy, která letěla do školy, když jsme odcházely na snídani, a uklonila se.

„Neztrácej čas a nezkoušej se chovat ke mně uctivě!“ vypískla učitelka Myš. „Kdybys dnes ráno nezaspala, byla bys sem mohla přijít včas, aby ses něco naučila.“

Dívka se omluvila a hned nato začala hrát, ale učitelka jí nevěnovala nejmenší pozornost. Řekla jenom: „Ráno moc dlouho spíš. Jak můžeš čekat, že tě budu učit, když ti nestojím za to, abys přišla do školy jako ostatní dívky a udělala si pořádně prezenci? Vrať se na místo. Nebudu se s tebou otravovat.“

Vyučování skončilo a Dýně mě vedla dopředu, kde se uklonila učitelce Myši.

„Učitelko, dovolíte mi, prosím, abych vám představila Čijo?“ řekla Dýně a dodala: „A abych vás požádala o shovívavost s ní, protože je to dívka velmi nenadaná.“

Dýně neměla v úmyslu ponížit mě; tenkrát se lidé takhle vyjadřovali, když chtěli být uctiví. Moje vlastní maminka by to byla řekla stejným způsobem.

Učitelka Myš dost dlouho mlčela, pak si mě změřila pohledem a řekla: „Ty jsi chytré děvče. Vidím to na první pohled. Snad bys mohla starší sestře pomáhat při učení.“

To samozřejmě mluvila o Dýni.

„Zavěs destičku se svým jménem na tabuli co nejčasněji každé ráno,“ dodala. „Ve třídě se chovej tiše. Nesnesu, aby se tu mluvilo! A dívat se musíš pořád dopředu. Jestli to dodržíš, budu tě učit podle svých nejlepších schopností.“

A s tím nás propustila.

Mezi hodinami jsem se na chodbách a v hale rozhlížela, jestli neuvidím Sacu, ale nenašla jsem ji. Začínala jsem si dělat starosti, že ji třeba už nikdy neuvidím, a byla jsem tak rozčilená, že jedna z učitelek těsně před začátkem hodiny napomenula třídu, aby byla zticha, a řekla mi: „Poslyš, ty tam! Co tě trápí?“

„Ach, nic, paní učitelko. Jen jsem si neopatrně prokousla ret,“ řekla jsem. A abych to dokázala – kvůli dívkám kolem mě, které se dívaly – zakousla jsem se do rtu, až jsem ucítila krev.

Byla pro mě úleva, že další Dýniny vyučovací hodiny už nebyly tak trapné jako ta první. V hodině tance například žákyně nacvičovaly pohyby sborově, takže na nikoho nebylo zvlášť vidět. Dýně rozhodně nebyla nejhorší a její pohyby dokonce měly jistý neohrabaný půvab. Další hodina, zpěv, už pro ni byla těžší, protože neměla hudební sluch; ale i tady žákyně nacvičovaly sborově, takže Dýně dokázala schovat své chyby tím, že jenom hodně otvírala ústa a zpívala velmi potichu.

Na konci každé vyučovací hodiny mě představila učitelce. Jedna z nich mi řekla: „Ty bydlíš ve stejné okiji jako Dýně?“

„Ano, paní,“ odpověděla jsem, „v okiji Nitta,“ protože Nitta bylo jméno rodiny Babičky, Matky i Tetičky.

„To znamená, že bydlíš s Hacumomo-san.“

„Ano, paní. Hacumomo je teď jediná gejša v naší okiji.“

„Udělám, co bude v mých silách, abych tě naučila zpívat,“ řekla, „pokud se ovšem dokážeš udržet naživu!“

Pak se učitelka dala do smíchu, jako by řekla něco velmi vtipného, a propustila nás.

5.

To odpoledne mě Hacumomo vzala do matričního úřadu čtvrti Gion. Představovala jsem si, že to bude něco velkolepého, ale ukázalo se, že se jedná jenom o pár místností s tmavými tatami ve druhém patře školní budovy, přeplněných psacími stoly a účetními knihami, kde to strašně páchlo cigaretami. Úředník se na nás podíval přes oblaka cigaretového dýmu a kývl směrem k zadní místnosti. Tam za stolem se stohy papírů seděl největší muž, jakého jsem kdy viděla. Tenkrát jsem nevěděla, že to kdysi býval zápasník sumó, a opravdu, kdyby byl vyšel ven a vší silou vrazil do té budovy, všechny stoly by nejspíš propadly rohožovou podlahou až do přízemí. Nebýval natolik dobrým zápasníkem, aby si vysloužil zvláštní jméno, s nímž by odešel na odpočinek, jako se to poštěstí některým jiným, ale stále mu dělalo dobře, když ho lidé oslovovali jménem, které používal ve dnech své zápasnické činnosti, totiž Awadžiumi. Některé gejši to zkrátily na Awadži.

Jakmile jsme vešly, nasadila Hacumomo veškerý svůj šarm. Bylo to poprvé, co jsem ji takhle viděla. Oslovila ho: „Awadži-san!“ ale podle způsobu, jakým to vyslovila, by mě nepřekvapilo, kdyby jí byl uprostřed slova došel dech, protože to znělo zhruba nějak takhle: „Awaaa-džiisaaaannnnnnnn!“

Vypadalo to skoro, jako by ho hubovala. Když uslyšel její hlas, odložil pero a obě tlusté tváře se mu posunuly až k uším. To byl jeho úsměv.

„Mmm… Hacumomo-san,“ řekl, „jestli budete ještě hezčí, tak nevím, co udělám!“

Znělo to jako hlasitý šepot, protože zápasníci sumó si často navzájem zničí hlasivky prudkými údery na krk.

Awadžiumi byl sice obrovitý jako hroch, ale oblékat se uměl elegantně. Měl na sobě kimono s velice uzounkým proužkem a kimonové kalhoty. Jeho úkolem bylo zajišťovat, aby veškeré peníze protékající čtvrtí Gion plynuly tam, kam měly; a pramének z této řeky peněz stékal přímo do jeho kapsy. Tím nechci říct, že by kradl; tak to prostě fungovalo. Jelikož měl Awadžiumi tak důležité místo, bylo v zájmu každé gejši, aby se mu zalichotila a obletovala ho, a tak se o něm povídalo, že stráví stejně času ve svých elegantních oblecích jako bez nich.

Hacumomo hovořila s Awadžiumim dost dlouho, a nakonec mu řekla, že mě přišla zapsat do vyučování ve škole. Awadžiumi se na mě zatím ani nepodíval, ale její slova ho přiměla, aby otočil svou obrovskou hlavu ke mně. Po chvíli vstal, aby odsunul papírovou výplň okna a vpustil dovnitř víc světla.

„No ne, já myslel, že špatně vidím,“ řekl. „To jste mi měla říct hned, jaké krásné děvče jste si přivedla. Její oči… mají barvu zrcadla!“

„Zrcadla?“ podivila se Hacumomo. „Zrcadlo přece nemá žádnou barvu, Awadži-san.“

„Ale ovšemže má. Je jiskřivě šedé. Když se vy podíváte do zrcadla, vidíte tam jen sama sebe, ale já přece poznám na první pohled krásnou barvu.“

„Vážně? Nu, mně se tak krásná nezdá. Jednou jsem viděla, jak vytáhli z řeky mrtvého muže, a jeho jazyk měl úplně stejnou barvu jako její oči.“

„Asi je to tím, že vy sama jste příliš hezká, než abyste dokázala vnímat krásu někoho jiného,“ ukončil to Awadžiumi, otevřel účetní knihu a vzal do ruky pero. „Každopádně to děvče zapíšeme. Takže… Čijo, je to tak? Řekni mi své plné jméno, Čijo, a kde jsi se narodila.“

Jakmile to vyslovil, vynořila se mi před očima Sacu, jak se dívá na Awadžiumiho se strachem a zmatkem v duši. Dříve nebo později se musela octnout v téhle místnosti; jestliže jsem se já musela zapsat, tak ona jistě také.

„Moje příjmení je Sakamoto,“ řekla jsem. „Narodila jsem se v Joroidu. Možná už jste o tom místě slyšel, pane, možná už u vás byla moje starší sestra Sacu?“

Myslela jsem, že se Hacumomo rozzuří; ale k mému překvapení vypadala skoro potěšené, že jsem se zeptala.

„Jestliže je starší než ty, tak už se tu musela zapsat,“ řekl Awadžiumi. „Ale já jsem se s ní nesetkal. Nemyslím, že by vůbec byla v Gionu.“

Teď jsem pochopila, proč se Hacumomo usmívá; ona předem věděla, co Awadžiumi řekne. Jestli jsem měla nějaké pochybnosti o tom, že mluvila s mou sestrou, jak tvrdila, tak zmizely. V Kjótu byly i jiné čtvrti gejš, jenže já jsem o nich moc nevěděla. Sacu byla určitě v jedné z nich a já byla odhodlána ji najít.

Když jsme se vrátily do okije, Tetička už na mě čekala, aby mě vzala do lázní o kousek dál v ulici. Už jsem tam byla, i když jenom se staršími služkami, které mi obvykle daly malý ručníček a kousek mýdla a pak si sedly na bobek na dlaždicovou podlahu, aby se umyly, a já to dělala po nich. Tetička byla mnohem laskavější, klekla si vedle mě a vydrhla mi záda. Překvapilo mě, že se vůbec nestyděla za svou nahotu a pohazovala svými ochablými prsy, jako by to byly jenom prázdné láhve. Dokonce mě jimi i několikrát nechtěně plácla přes rameno.

Pak mě odvedla zpátky do okije a oblékla mi první hedvábné kimono v mém životě, zářivě modré se stvoly zelené trávy kolem lemu a s jasně žlutými květy na rukávech a na prsou. Potom mě odvedla nahoru po schodech do pokoje Hacumomo. Než jsme vešly, přísně mě napomenula, že v žádném případě nesmím Hacumomo rozrušit, nebo ji snad dokonce rozzlobit. Tenkrát jsem to nechápala, ale teď vím velmi dobře, proč jí na tom tolik záleželo. Bylo to proto, že když se gejša ráno probudí, vypadá jako každá jiná žena. Může mít mastnou pleť a páchnoucí dech. Je sice pravda, že má i při probuzení nádherný účes; ale v každém jiném ohledu je to obyčejná žena a žádná gejša. Teprve když se posadí před zrcadlo, aby si pečlivě nalíčila tvář, stane se z ní gejša. A tím nemyslím, že by k tomu došlo, když začne jako gejša vypadat. Teprve když začne jako gejša myslet.

V pokoji mi řekly, abych si sedla na vzdálenost paže přesně za Hacumomo, abych viděla její obličej v malém zrcadle na toaletním stolku. Klečela na polštáři, měla na sobě bavlněné kimono, které jí přiléhalo k ramenům, a v rukou držela asi půl tuctu kosmetických štětců a štětečků různých tvarů. Některé byly široké jako vějíře, jiné zase vypadaly jako hůlka na jídlo s tečkou měkkého vlasu na konci. Po chvíli se otočila a ukázala mi je.

„To jsou moje štětce,“ řekla. „A vzpomínáš si na tohle?“ Vyndala ze zásuvky toaletního stolku skleněný kelímek silně krycího bílého líčidla a rukou s ním opsala kruh, abych na něj dobře viděla. „Tohle je to líčidlo, o kterém jsem ti řekla, že se ho nikdy nesmíš dotknout.“

„Já jsem se ho nedotkla,“ namítla jsem.

Několikrát si přičichla k zavřenému kelímku a řekla: „Ne. Myslím, žes to neudělala.“ Pak dala líčidlo zpátky a vyndala tři pigmentové tyčinky, které mi ukázala na rozevřené dlani.

„Tyhle jsou ke stínování. Můžeš se na ně podívat.“

Vzala jsem do ruky jednu tyčinku. Byla velikosti dětského prstu, ale tvrdá a hladká jako kámen, takže na mé pokožce nezanechala žádnou stopu. Jeden její konec byl zabalen do jemné stříbrné fólie, která už byla místy odřená stálým používáním.

Hacumomo uložila tyčinky a ukázala mi něco, co vypadalo jako větvička na jednom konci spálená.

„Tohle je hezký suchý kousek paulowniového dřeva,“ vysvětlila, „k namalování obočí. A tohle je vosk.“ Vyjmula dvě napůl spotřebované tyčinky vosku z jejich papírového obalu a natáhla ke mně ruku, abych na ně viděla.

„A teď mi řekni, proč si myslíš, že ti to všechno ukazuji?“

„Abych věděla, jak se líčíte,“ odpověděla jsem.

„Proboha, ne! Já ti to ukázala proto, abys věděla, že v tom nejsou žádné čáry. Jaká škoda pro tebe! Protože to znamená, že samo nalíčení nestačí, aby z ubohé Čijo udělalo krásnou dívku.“

Hacumomo se obrátila tváří k zrcadlu, tiše si prozpěvovala a otevřela kelímek bledě žlutého krému. Asi mi nebudete věřit, když vám řeknu, že se tenhle druh krému vyrábí z trusu slavíků, ale je to tak. Mnoho gejš ho v té době používalo jako krém na obličej, protože se věřilo, že velmi prospívá pleti; ale byl tak strašně drahý, že si ho Hacumomo nanesla jenom nepatrně kolem očí a úst. Pak ulomila kousek vosku z jedné tyčinky, prohnětla ho prsty, aby změkl, a vetřela si ho do obličeje, krku a dekoltu. Chvíli jí trvalo, než si očistila prsty do kousku hadříku, a pak navlhčila v misce s vodou jeden z plochých štětců a třela jím makeup tak dlouho, až z něho byla křídově bílá pasta. Tím si líčila tvář a šíji, ale oči nechávala volné, stejně jako okolí rtů a nosu. Jestli jste někdy viděl dítě, jak si vystřihuje díry v papíru a dělá si masku, tak přesně takhle vypadala Hacumomo, dokud nenavlhčila několik menších štětců a nevyplnila jimi prázdná místa. Pak vypadala, jako by padla obličejem do pytle s rýžovou moukou, protože její tvář byla smrtelně bledá. Vypadala jako démon, jakým uvnitř opravdu byla, ale i tak jsem omdlévala žárlivostí a hanbou. Vždyť jsem věděla, že za pár hodin se muži na tu tvář budou dívat s obdivným úžasem; a já zůstanu tady, v okiji, a budu vypadat upoceně a nehezky.

Pak si navlhčila pigmentové tyčinky a vetřela si do tváří trochu červeně. Vídala jsem Hacumomo v dokonalém nalíčení hned v prvních týdnech mého pobytu v okiji; tajně jscm se na ni dívala, kdykoli to bylo možné, aniž bych byla dotěrná. Všimla jsem si, že na tváře používala různé odstíny červeně, podle barvy kimona. V tom nebylo nic neobvyklého; jenže až po letech jsem se dověděla, že Hacumomo vždycky použila odstín o něco červenější než ostatní. Nemohu říct, proč to dělala, pokud nechtěla vyvolat představu krve. Hacumomo rozhodně nebyla hloupá; věděla velmi dobře jak dát vyniknout kráse svých rysů.

Když dokončila líčení tváří, stále ještě se zdálo, že nemá obočí a rty. Na okamžik vypadala její tvář jako bizarní bílá maska, a tehdy požádala tetičku, aby jí nalíčila krk vzadu. Musím vám něco prozradit o tom, jak se na šíji dívají v Japonsku, pokud to nevíte; zejména na japonské muže zpravidla působí ženská šíje a hrdlo stejně, jako na muže ze Západu ženské nohy. Proto gejši nosí límce kimona vzadu tak hluboce vystřižené, že je vidět první hrbolky obratlů; myslím, že je to totéž, jako když si Pařížanky obléknou krátké sukně. Tetička namalovala Hacumomo vzadu na šíji vzorek nazývaný sanbon-aši – „tři nohy“. Působí velmi dramaticky, protože máte pocit, že se díváte na nahou kůži skrz drobné dírky v bílém plotě, seřazené do tvaru klínu. Trvalo mi celá léta, než jsem pochopila jeho erotický účinek na muže; svým způsobem je to něco podobného, jako když žena pokukuje přes prsty, kterými si zakrývá oči. Gejša si nechává nepatrný okraj pokožky kolem linie vlasů nenalíčený, takže její make-up působí ještě strojeněji, asi jako maska používaná v dramatu Nó. Když si vedle ní sedne muž a vnímá její nalíčení jako masku, tím víc si uvědomuje její nahou kůži pod ním.

Hacumomo proplachovala své štětce a přitom několikrát zabloudila pohledem k mému odrazu v zrcadle. Nakonec mi řekla: „Já vím, nač myslíš. Myslíš na to, že ty nikdy nebudeš takhle krásná. A máš naprostou pravdu.“

„Já ti povím,“ ozvala se Tetička, „že někteří lidé považují Čijo-čan za docela půvabnou dívku.“

„Někteří lidé milují pach shnilých ryb,“ pronesla Hacumomo. A po těchto slovech nám nařídila, abychom odešly z jejího pokoje a nechaly ji v klidu převléct prádlo.

Vyšla jsem s Tetičkou na podestu, kde u vysokého zrcadla téměř životní velikosti čekal pan Bekku a vypadal přesně tak jako v onen den, kdy mě a Sacu odvedl z domova. Jak jsem se dověděla v prvním týdnu svého pobytu v okiji, jeho skutečným povoláním vůbec nebylo odvlékat děvčata z jejich domovů; byl to oblékač, který přicházel denně do okije, aby Hacumomo pomohl obléknout její nákladné kimono.

Roucho, které si Hacumomo měla vzít ten večer, bylo pověšené na rámu vedle zrcadla. Tetička ho uhlazovala po celou dobu, než vyšla Hacumomo ve spodním rouchu krásné hnědočervené barvy se vzorkem sytě žlutých listů. To, co se dělo pak, mi tehdy nedávalo smysl, protože kimono je svou složitostí pro ty, kdo s ním nejsou obeznámeni, zcela nepochopitelné. Ale způsob, jakým se nosí, dává dokonale smysl, pokud se patřičně vysvětlí.

Především musíte vědět, že je rozdíl v kimonech, které nosí paní domu v běžné rodině a gejša. Když se obléká do kimona paní domu, používá všemožné vycpávky, aby jí kolem pasu nehezky neodstávalo, takže výsledkem je dokonale válcový tvar postavy, něco jako dřevěný sloup v chrámové síni. Ale gejša nosí kimono tak často, že ani nepotřebuje žádné vycpávky a nějaké odstávání jí nedělá žádné problémy. Jak paní domu, tak i gejša začnou tím, že svlečou roucho, ve kterém se líčily, a kolem boků si na nahé tělo obtočí hedvábný pás; říkáme mu košimaki – „bokový pás“. Pak následuje kimonová košilka s krátkými rukávy, utažená v pase, a pak vycpávky ve tvaru malých tvarovaných polštářků se šňůrkami, kterými se připevní tam, kam patří. Hacumomo, s klasicky křehkou, štíhlou postavou s úzkými boky jako chvějivý proutek smuteční vrby a s letitými zkušenostmi s nošením kimon, nepotřebovala vůbec žádné vycpávky.

Až potud všechno, co má žena na sobě, zůstane skryto před očima lidí, až bude úplně oblečena. Ale další část oděvu, spodní roucho, vlastně není kus spodního prádla. Když gejša předvádí tanec, nebo když kráčí po ulici, může levou rukou zvednout lem kimona, aby jí nepřekážel. Tím odkryje spodní roucho od kolen dolů; takže, jak vidíte, vzor i struktura látky spodního roucha musí ladit s vrchním kimonem. A také límec spodního rouchaje vidět, stejně jako límec pánské košile u evropského obleku. K povinnostem Tetičky v okiji patřilo přišívat denně hedvábný límec ke spodnímu rouchu, které si Hacumomo chtěla v ten den obléknout, a další den ho odpárat a dát vyčistit. Gejša-učednice nosí červený límec, ale Hacumomo už nebyla učednice; její límec byl bílý.

Když Hacumomo vyšla ze svého pokoje, měla na sobě všechny části oděvu, které jsem popsala – i když jsme z toho všeho mohli vidět jenom její spodní roucho, v pase převázané šňůrkou. Pak měla bílé ponožky zvané tabi, s pohodlným zapínáním po straně, takže padnou jako ulité. Takto byla připravena, aby ji pan Bekku oblékl. Kdybyste ho pozorovali při práci, okamžitě byste pochopili, proč je jeho pomoc nutná. Kimono má vždy stejnou délku, bez ohledu na to, kdo je obléká, takže s výjimkou velmi vysokých žen se musí pod vrchní pás obi založit všechna přebývající látka. Když pan Bekku dvojmo založil látku kimona v pase a utáhl ji šňůrkou, aby nevyklouzla, nebylo nikde vidět ani ten nejmenší záhyb. A kdyby se nějaký objevil, popotáhl by tady a onde a vyrovnal by ho. Když svou práci dokončil, kimono nádherně splývalo podle obrysů těla.

Hlavním úkolem pana Bekku jako oblékače bylo uvázat obi, a to není tak snadná práce, jak by se mohlo zdát. Délka takového obi, jaké měla Hacumomo, se rovná dvojnásobné výšce normálního dospělého člověka a je téměř tak široké jako rozpětí lidských ramen. Když je obtočeno kolem pasu, dotýká se nahoře hrudní kosti a dole přesahuje přes pupeční krajinu. Většina lidí, kteří o kimonu nic nevědí, si myslí, že se obi prostě zavazuje na zádech, jako by to byla jen pentlička, ale nic není vzdálenějšího pravdě. Je zapotřebí půl tuctu šňůrek a spon, aby je udržely na správném místě a aby neklouzalo. Musí se také použít spousty vycpávek, aby se hezky vytvaroval uzel. Panu Bekku trvalo jen pár minut, než zavázal Hacumomino obi. Když byl hotov, na těžké a tlusté látce nebylo nikde vidět jediný záhyb.

Ten den jsem nechápala mnohé z toho, co jsem uviděla na podestě, ale zdálo se mi, že pan Bekku zavazoval šňůrky a vycpával látku zběsile rychle, zatímco Hacumomo nedělala nic jiného, než že držela ruce rozpažené a dívala se na sebe do zrcadla. Když jsem ji viděla, užírala mě závist. Její kimono bylo z brokátu v odstínech zlaté a hnědé. Pod pasem se jí k sobě čenichem tulily laňky se srstí sytě hnědé barvy na pozadí zlatých a červenohnědých skvrn tvořících vzorec listí spadaného na lesní půdu. Obi bylo nachovo-fialové, protkávané stříbrnými vlákny. Tenkrát jsem to nevěděla, ale její oblečení stálo možná tolik, kolik policista nebo majitel obchodu vydělal za celý rok. Avšak při pohledu na Hacumomo, jak tam stála a otáčela se před zrcadlem volně stojícím v prostoru, aby na sebe viděla ze všech stran, byste řekli, že žádná finanční částka na světě by nestačila na to, aby vytvořila ženu tak okouzlující, jako byla ona od přírody.

Zbývalo už jen několik závěrečných úprav na jejím makeupu a ozdoby do vlasů. S tetičkou jsme šly za Hacumomo zpátky do jejího pokoje, kde poklekla před toaletním stolkem a vyndala malou lakovanou krabičku, v níž byla barva na rty. K jejímu nanesení použila malý štěteček. Tehdy bylo módní ponechávat horní ret nenalíčený, protože tím se zdál dolní ret plnější. Bílý makeup vytváří celou řadu iluzí; kdyby si gejša nalíčila rty plně, vypadala by její ústa jako dva velké plátky tuňáka. Proto většina gejš raději dává přednost našpulenému tvaru úst, při němž rty vypadají jako drobný kvítek. Pokud gejša nemá od přírody takový tvar rtů – a to má málokterá – téměř vždy si namaluje menší ústa než ve skutečnosti má. Ale jak jsem řekla, v tu dobu móda velela líčit jenom spodní ret a Hacumomo se podle toho řídila.

Pak si Hacumomo vzala větvičku z paulownie, kterou už mi ukázala, a přiložila k ní zápalku. Nechala ji pár vteřin hořet, pak ji sfoukla, zchladila konečky prstů a naklonila se k zrcadlu, aby si nakreslila obočí. Mělo krásnou, měkce šedou barvu. Potom šla ke skříňce a vybrala si několik ozdob do vlasů, včetně jedné ze želvoviny, a neobvyklý hrozen perel umístěný na konci dlouhé jehlice. Když si je zasunula do účesu, potřela si nahou pleť na krku parfémem a plochý dřevěný flakón si zasunula za obi pro případ, že by ho ještě později potřebovala. Za obi také zasunula vějíř a do pravého rukávu si vložila kapesník. Pak se otočila a podívala se na mě. Měla na rtech tentýž slabý úsměv jako předtím, a dokonce i Tetička musela povzdechnout obdivem nad tím, jak nádherně Hacumomo vypadá.

6.

Ať už si kdokoliv z nás myslel o Hacumomo cokoliv, v naší okiji měla postavení císařovny, protože z jejího výdělku jsme všichni žili. A jako císařovna by byla velmi nespokojená, kdyby při svém návratu v pozdních hodinách zjistila, že je v jejím paláci tma a všichni sloužící spí. To znamená, že když přišla domů příliš opilá na to, aby si rozepnula ponožky, musel jí je někdo rozepnout; a když měla hlad, nepřipadalo v úvahu, že by se vydala do kuchyně, aby si něco připravila – něco jako umeboši očazuke, což byla její oblíbená svačina sestávající ze zbylé rýže a nakládaných kyselých švestek, prolitá horkým čajem. A v tomto směru nebyla naše okija nijak výjimečná. Úkol čekat na gejšu, uklonit se jí a přivítat ji domů připadl téměř vždy na nejmladší z „kukel“ – jak se často říkalo mladým, ještě nehotovým gejšám. Od okamžiku, kdy jsem se začala učit ve škole, jsem byla nejmladší kukla v naší okiji já. Dýně a obě starší služky už dávno před půlnocí tvrdě spaly na svých futonech položených necelý metr od sebe na dřevěné podlaze vstupní haly, ale já tam musela klečet a přemáhat ospalost až třeba do dvou hodin po půlnoci. Babiččin pokoj byl hned vedle, spánek měla lehký a dveře nechávala pootevřené na škvíru. Pruh světla, dopadající na můj prázdný futon, mi připomínal den nedlouho předtím, než mě se Sacu odvedli z naší vesnice, kdy jsem nahlédla do zadní místnosti našeho domu a viděla tam spící matku. Otec pověsil na okna rybářské sítě, aby bylo šero, ale bylo tam až moc tma, takže jsem šla otevřít aspoň jedno okno; v jasném slunečním světle, které dopadlo na matčin futon, vypadala její ruka kostnatá a bílá. Když teď nazlátlé světlo dopadalo z babiččina pokoje na můj futon…, nutilo mě to k úvahám, jestli je maminka ještě naživu. Byly jsme si tak blízké, že bych určitě věděla, kdyby umřela; jenže já neměla ani žádné znamení, že ještě žije.

Jednou v noci, když už nastoupily chladné podzimní dny, jsem trochu podřimovala opřená o sloupek, když jsem náhle zaslechla, jak se v drážkách pohybují posuvné domovní dveře. Hacumomo by se strašně rozzlobila, kdyby mě našla spící, tak jsem se honem snažila vypadat bděle. Ale když se otevřely vnitřní dveře, objevil se v nich k mému překvapení muž oblečený do tradiční volné pracovní kazajky stažené na bocích a kalhot, jaké nosí venkované – jenže on vůbec nevypadal jako dělník nebo rolník. Vlasy měl olejem ulíznuté dozadu, jak se to tehdy nosilo, a nakrátko zastřižená bradka mu dodávala vzezření intelektuála. Sklonil se, vzal mou hlavu do dlaní a podíval se mi zpříma do tváře.

„No, ty jsi ale roztomilá,“ řekl tiše. „Jak se jmenuješ?“

Nepochybovala jsem, že je to dělník, jen mi nebylo jasné, co tu dělá tak pozdě v noci. Bála jsem se mu odpovědět, ale vykoktala jsem své jméno a on si pak navlhčil špičku prstu a dotkl se mé tváře – aby mi odstranil spadlou řasu, jak se ukázalo.

„Joko je ještě tady?“ zeptal se. Joko byla mladá žena, která celé dny od pozdního odpoledne až do pozdního večera proseděla v pokoji našich služek. V tehdejší době byly všechny okije propojeny soukromým telefonním systémem s čajovnami čtvrti Gion a Joko měla plné ruce práce jako ostatně téměř každý v naší okiji, protože přebírala telefonické objednávky pro Hacumomo na bankety nebo večírky někdy i šest měsíců dopředu. Hacumomin diář se obyčejně zaplnil až den před určitým datem a večer ještě volávaly čajovny, jejichž zákazníci si přáli, aby se u nich ukázala aspoň na okamžik, jestli bude mít čas. Jenže ten večer nebylo moc telefonátů a já jsem si pomyslela, že si Joko nejspíš také zdřímla. Ten muž ani nečekal na mou odpověď, jenom mi pokynul, abych byla zticha, a proklouzl do kryté spojovací uličky vedoucí k pokoji služek.

Vzápětí jsem slyšela, jak se Joko omlouvá – opravdu si zdřímla – a pak následoval dlouhý rozhovor s telefonistkou. Musela obvolat několik čajoven, než konečně našla Hacumomo a nechala jí vzkaz, že herec z divadla Kabuki jménem Onoe Šikan je ve městě. Tenkrát jsem nevěděla, že žádný Onoe Šikan neexistuje; bylo to jen smluvené znamení.

Potom šla Joko spát. Vůbec jí nevadilo, že v pokoji služek sedí muž, a tak jsem si řekla, že o tom nikomu nepovím. Ukázalo se, že to byl dobrý nápad, protože když se Hacumomo asi za dvacet minut objevila, zastavila se u mě v hale a řekla mi: „Ještě jsem se ti nesnažila otrávit život. Ale jestli jenom mukneš o tom, že sem přišel muž, nebo dokonce, že jsem se tu zastavila před koncem večera, tak uvidíš, co dokážu.“

Stála přitom nade mnou, a když si pro něco sáhla do rukávu, všimla jsem si, že má zarudlé předloktí. Zamířila do pokoje služek a zasunula za sebou dveře. Slyšela jsem jenom tlumený rozhovor a pak nastalo ticho. Občas bylo slyšet tiché zakňourání nebo zasténání, ale bylo to tak tiché, že jsem si tím nebyla jista. Nemohu říct, že bych byla věděla, co tam dělají, ale vzpomněla jsem si, jak si sestra přidržovala vyhrnuté plavky pro Sugiovic chlapce. A pocítila jsem takovou směsici hnusu a zvědavosti, že i kdybych byla mohla odejít ze svého místa, asi bych to nedokázala.

Asi jednou týdně se v okiji Hacumomo scházela se svým milencem – ukázalo se, že je to šéfkuchař z nedaleké nudlové restaurace – a zavírali se v pokoji služek. Kromě toho se scházeli i na jiných místech. Vím to proto, že Joko často žádali, aby předala jejich vzkazy, a já je občas zaslechla. Všechny služky věděly, co Hacumomo dělá; a svědčí o její moci nad námi, že nikdo z nás neřekl ani slovo Matce, Tetičce nebo Babičce. Hacumomo by byla docela určitě měla problémy kvůli tomu, že má milence, natož že si ho ještě vodí do okije. V době, kterou s ním strávila, nic nevydělala, a dokonce ji to odvádělo od smluvených a objednaných večírků v čajovnách, kde by byla dostala zaplaceno. A kromě toho v očích kteréhokoliv bohatého muže, který by měl zájem o nákladný a dlouhodobý poměr s ní, by hodně ztratila, a možná by si to i rozmyslel, kdyby věděl, že chodí se šéfkuchařem z nudlárny.

Jednou v noci, právě když jsem se vracela od studny na dvoře, kde jsem se byla napít, jsem zaslechla, jak někdo odsunul domovní dveře a uhodil se o dveřní rám.

„Dávej pozor, Hacumomo, vždyť vzbudíš celý dům,“ ozval se hluboký hlas.

Nikdy jsem nemohla pochopit, proč Hacumomo tak riskovala tím, že si vodila milence do okije – ačkoliv ji možná vzrušovalo právě to riziko. Ale nikdy dřív nebyla tak neopatrná, aby dělala hluk. Honem jsem se usadila do své pozice vkleče na kolenou a za okamžik se Hacumomo objevila v hlavní vstupní hale a nesla si dva balíčky v lněném papíře. Vzápětí vstoupila další gejša, tak vysoká, že se musela sehnout, aby prošla nízkými dveřmi. Když se narovnala a shlédla na mě, zdály se mi její rty nepřirozeně velké a těžké na její podlouhlou tvář. Nikdo by o ní nemohl říct, že je hezká.

„Tohle je naše hloupá pomocná služka,“ řekla Hacumomo. „Myslím, že má nějaké jméno, ale klidně jí říkejte slečna Pitomeček.“

„Tak co, slečno Pitomečku,“ oslovila mě ta druhá gejša, „co kdybys přinesla své starší sestřičce a mně něco k pití?“ Ten hluboký hlas patřil gejše, ne milenci Hacumomo.

Hacumomo obvykle pila zvláštní druh saké, kterému se říkalo amakuči – bylo velmi lehké a sladké. Ale amakuči se pálilo jen v zimě a zdálo se, že nám už došlo. Nalila jsem místo něho dvě sklenice piva a přinesla je těm dvěma. Hacumomo a její přítelkyně už mezitím zašly na dvorek a stály v dřevácích v kryté spojovací uličce. Viděla jsem, že jsou opilé, a Hacumomina přítelkyně měla nohu příliš velkou pro naše dřeváčky, takže každý její nejistý krok vyvolával u obou záchvat smíchu. Hacumomo právě položila své dva balíčky na zem a chystala se je otevřít, když jsem jim přinesla pivo.

„Nemám chuť na pivo,“ řekla. Pak se sehnula a vylila obě sklenice pod kůly, na nichž stál náš dům.

„Ale já ano,“ řekla její přítelkyně, jenže bylo už pozdě. „Proč jste vylila i moji?“

„Ale buďte zticha, Korin!“ okřikla ji Hacumomo. „Už máte dost. Jen se podívejte na tohle, protože umřete štěstím, až to uvidíte!“ Hacumomo rozvázala provázek na jednom balíčku a rozložila v chodbě nádherné kimono v různých pudrových odstínech zeleně, ozdobené motivem rudých vinných listů. Bylo z překrásné hedvábné perlinky – která byla vhodná pro léto, a ne pro podzimní počasí. Hacumomina přítelkyně Korin je tak obdivovala, že se nadechla a zakuckala se vlastními slinami – což byl další důvod, aby se obě rozchechtaly. Řekla jsem si, že je na čase, abych se omluvila a vzdálila. Jenže Hacumomo řekla: „Nechoď nikam, slečno Pitomečku.“ Pak se znova obrátila k přítelkyni a řekla jí: „Je čas na trochu legrace, Korin-san. Hádejte, čí je to kimono?“

Korin stále ještě dost kašlala, ale když byla schopná promluvit, řekla: „Kéž by patřilo mně!“

„Jenže nepatří. Nepatří to nikomu jinému než gejše, kterou obě dvě nenávidíme víc než kohokoliv na světě.“

„Ach, Hacumomo… Vy jste génius. Jak jste se dostala ke kimonu Satoky?“

„Já nemluvím o Satoce! Já mluvím o… slečně Dokonalé!“

„O kom?“

„O slečně Nikdo-se-mi-nevyrovná… O té mluvím!“

Nastalo dlouhé odmlčení a pak Korin řekla: „Mameha! Ach, panebože, to je přece kimono Mamehy. Nechápu, že jsem ho hned nepoznala! Jak jste ho dokázala získat?“

„Před pár dny jsem během zkoušky nechala své věci v divadle Kaburendžó,“ odpověděla Hacumomo. „A když jsem se pro ně vrátila, zaslechla jsem nějaké zvuky. Měla jsem dojem, že to vychází ze schodiště do suterénu. Tak jsem si pomyslela: ‚To přece není možné! To by byla velká švanda!‘ A když jsem se přikradla dolů a rozsvítila světla, hádejte, koho jsem tam našla ležet na zemi jako dvě zrnka rýže splácnutá dohromady?“

„Nemohu uvěřit! Mamehu?“

„Nebuďte hloupá. Ta je na to moc cimprlich. Byla to její služka se správcem divadla. Věděla jsem, že udělá všecko na světě, abych to na ni neřekla, tak jsem potom za ní zašla a řekla jsem, že chci tohle Mamežino kimono. Dala se do pláče, když pochopila, o jaké jde.“

„A co je v tomhle?“ zeptala se Korin a ukázala na druhý balíček, který ležel na zemi ještě nerozvázaný.

„Tohle ta holka pro mě musela koupit ze svého, a teď je to moje.“

„Ze svého?“ zeptala se Korin. „Která služka má tolik, aby mohla koupit kimono?“

„No, jestliže ho nekoupila, jak řekla, tak ani nechci vědět, jak k němu přišla. Každopádně, slečna Pitomeček mi ho uloží do skladu kimon.“

„Hacumomo-san, já nesmím chodit do skladu,“ řekla jsem okamžitě.

„Jestli se chceš dovědět, kde máš sestru, tak mě dnes v noci nenuť, abych ti to říkala dvakrát. Mám s tebou plány. Pak mi můžeš položit jednu jedinou otázku a já na ni odpovím.“

Nemohu říct, že jsem jí věřila, ale věděla jsem s jistotou, že Hacumomo mi může udělat ze života peklo. Neměla jsem na vybranou.

Vložila mi do rukou kimono zabalené do lněného papíru a řekla mi, abych šla do skladu ve dvoře. Tam mi otevřela dveře a hlasitě cvakla vypínačem. Uviděla jsem před sebou stohy prostěradel a povlaků na polštáře, i několik zamčených truhlic a několik složených futonů. Hacumomo mě popadla za paži a ukázala na žebřík u obvodové zdi.

„Kimona jsou tam nahoře,“ řekla.

Vylezla jsem nahoru a otevřela posuvná dvířka. Skladové podkroví nemělo přihrádky jako spodní část. Místo toho byly kolem zdí až do stropu narovnány červeně lakované skříňky. Mezi těmito dvěma stěnami skříněk, končícími sešikmenými okny, která zakrývaly větrací zástěny, vedl úzký průchod. Také tento prostor byl slabě osvětlený, i když tu bylo o trochu jasněji než dole. Když jsem vešla dovnitř, daly se vpředu na skříňkách přečíst černé znaky vyryté v laku. Stálo tam například kata-komon, ro – „jemný šablonový vzorek, řídká hedvábná gáza,“ a kuromoncuki, awase – „vypodšívkovaná černá ceremoniální roucha s rodovými znaky“. Po pravdě řečeno, nedokázala jsem lehdy rozluštit všechny znaky, ale podařilo se mi najít na horní polici skříňku se jménem Hacumomo. Dalo mi dost práce, abych ji sundala dolů, ale nakonec jsem to dokázala, přidala jsem nové kimono k několika ostatním, která byla rovněž zabalena do lněného papíru, a vrátila ji na místo. Ze zvědavosti jsem rychle otevřela několik dalších skříněk a zjistila, že je v nich nacpáno snad patnáct kimon, a u dalších, jejichž víka jsem zvedla, to bylo stejné. Když jsem se rozhlédla po tomto skladišti přeplněném skříňkami, pochopila jsem, proč se Babička tak bojí požáru. Ta sbírka kimon měla pravděpodobně dvakrát takovou hodnotu jako celá vesnice Joroido s i městečkem Senzuru dohromady. Mnohem později jsem se dověděla, že ta nejvzácnější kimona byla uložena někde jinde. Ta nosily jenom dívky, které se učily gejšami, a jelikož Hacumomo je už nemohla nosit, byly uloženy v bezpečí v pronajatém sklepení, dokud je zase někdo nebude potřebovat.

Když jsem se vrátila na dvůr, Hacumomo už si ze svého pokoje přinesla tušový kámen, tyčinku tuše a štětec na psaní. Nejdřív jsem myslela, že chce napsat vzkaz a vložit ho do kimona, až ho zase složí. Stříkla několik kapek vody ze studně na kámen na roztírání tuše a teď seděla na zemi a roztírala tuš. Když byla pěkně sytě černá, namočila v ní štětec a otřela jeho špičku o kámen – aby veškerá tuš zůstala ve štětci a nekapala. Pak mi vložila štětec do ruky, vedla mi ruku nad překrásné kimono a řekla mi: „Pocvič se v kaligrafii, malá Čijo.“

To kimono, které patřilo gejše Mameze – tehdy jsem vůbec nevěděla, kdo to je – bylo uměleckým dílem. Od lemu už po pás se vinul nádherný kmínek vinné révy ze silně lakovaných vláken spletených dohromady jako jemný kabel a přistěhovaných na látku. Byly součástí látky, ale přesto vypadaly jako skutečná réva, a já měla dojem, že bych je mohla uchopit do prstů, kdybych chtěla, a vytrhnout je jako plevel ze země. Listy, které z kmínku vyrážely, jako by vadly a usychaly v podzimním počasí, a dokonce nabíraly žlutý odstín.

„To nemohu udělat, Hacumomo!“ rozplakala jsem se.

„To je ale škoda, miláčku,“ ozvala se její přítelkyně. „Protože jestli ti to bude muset Hacumomo říct ještě jednou, tak nikdy nenajdeš sestru.“

„Ale buď zticha, Korin. Čijo ví, že musí udělat to, co jí řeknu. Napiš něco na tu látku, slečno Pitomečku. Mně je jedno, co to bude.“

Když se můj štětec poprvé dotkl kimona, byla Korin tak vzrušená, že zavřískla, až probudila jednu ze starších služek, která se vyklonila do chodby se šátkem kolem hlavy a v pytlovité noční košili. Hacumomo dupla a udělala výpad dopředu jako kočka, a to stačilo, aby služka zalezla zpátky na futon. Korin se moc nelíbilo těch několik nejistých tahů, které jsem udělala nájemně zelené hedvábí, takže mi Hacumomo nařídila, kde mám počmárat látku a co tam mám načmárat. Nedávalo to smysl; Hacumomo se jen snažila o vlastní umělecký projev. Pak složila kimono, zabalila je do obalu z lněného papíru a zavázala šňůrky. S Korin šly zpátky k hlavnímu vchodu a znova si oblékly lakované sandály zóri. Když odsunuly domovní dveře na ulici, řekla mi Hacumomo, abych šla za ní.

„Hacumomo-san, kdybych odešla z okije bez dovolení, Matka by se strašně zlobila a…“

„Já ti to dovoluji,“ přerušila mě Hacumomo. „Musíme vrátit kimono, ne? Doufám, že mě nechceš nechat čekat.“

A tak mi nezbylo nic jiného než se obout a následovat ji naší uličkou na ulici vedoucí podél říčky Širakawa. Tehdy ještě měly ulice a uličky čtvrti Gion krásnou kamennou dlažbu. Šly jsme v měsíčním světle asi o blok dál kolem plačících sakur, které skláněly své větve nad tmavou vodou potoka, a konečně jsme se dostaly k dřevěnému mostu klenoucímu se přes říčku do jiné části Gionu, kterou jsem ještě neviděla. Říčka měla kamennou hráz z velké části porostlou trsy mechu. Podél jejího břehu se táhla celistvá stěna zadních traktů okiji a čajoven. Rákosové rohože na oknech dělily zlatavé světlo do jemných pruhů. Zaslechla jsem smích mužů a gejš. V jedné čajovně se muselo dít něco velmi směšného, protože každá vlna smíchu byla hlašitější než ta před ní, dokud úplně neztichli a nezůstalo jen drnkání na šamisen z jiného okna. V tu chvíli bych si byla myslela, že je v Gionu pro některé lidi docela veselo. Uvažovala jsem, jestli snad Sacu není na některém z těch večírků, přestože mi Awadžiumi v matrice Gionu řekl, že v Gionu sestra není.

Vtom se Hacumomo s Korin zastavily před dřevěnými dveřmi.

„Odneseš to kimono nahoru a tam je předáš služce,“ řekla mi Hacumomo. „Kdyby přišla otevřít sama slečna Dokonalá, klidně to můžeš dát i jí. Nic neříkej, jen to podej. My zůstaneme tady a budeme se za tebou dívat.“

S těmito slovy vložila kimono do mé náruče a Korin odsunula domovní dveře. Od vchodu vedly leštěné dřevěné schody do tmy v hořejším poschodí. Třásla jsem se strachy tak, že jsem se v polovině musela zastavit, ale okamžitě jsem za sebou uslyšela hlasitý šepot Korin: „Jdi dál, holčičko! Nikdo tě neukousne, pokud se nevrátíš s kimonem v rukou – ale pak se ti to může stát. Nemám pravdu, Hacumomo?“

Hacumomo si povzdychla, ale neřekla nic. Korin napínala zrak do tmy, aby mě viděla; ale Hacumomo, která Korin sahala jen po ramena, si okusovala nehet a vůbec mi nevěnovala pozornost. Ani tehdy, ve svém hrozném strachu, jsem si nemohla nepovšimnout, jak mimořádně krásná je Hacumomo. Mohla být zlá jak jedovatý pavouk, ale i při okusování nehtu byla krásnější než kterákoliv jiná gejša pózující u fotografa. A rozdíl mezi ní a Korin byl asi takový, jako byste chtěli přirovnat kus kamene sebraného na cestě k drahokamu. Korin ve slavnostním účesu se všemi krásnými ozdobami vypadala nesvá a zdálo se, že věčně zakopává o kimono. Ale Hacumomo nosila své kimono tak, jako by to byla druhá kůže.

Na podestě nahoře jsem ve tmě poklekla a zavolala: „Promiňte, prosím!“

Čekala jsem, ale nikdo se neozval. „Hlasitěji,“ řekla Korin. „Nečekají tě.“

Tak jsem zavolala ještě jednou. „Promiňte!“

„Okamžik!“ slyšela jsem ztlumený hlas; hned nato se dveře odsunuly. Dívka klečící proti mně nebyla starší než Sacu, ale hubená a poplašená jako ptáče. Podala jsem jí kimono v obalu z lněného papíru. Byla překvapená a vzala si je ode mě téměř se zoufalstvím.

„Kdo je to, Asami-san?“ zavolal někdo zevnitř. Zahlédla jsem jediný papírový lampion na starobylém stojánku vedle právě ustlaného futonu. Ten futon byl pro gejšu Mamehu; poznala jsem to podle čerstvě povlečeného prostěradla a elegantní hedvábné přikrývky, i podle takamakury – „vysokého polštáře“ – stejného druhu, jaký používala Hacumomo. Vlastně to ani nebyl polštář, ale dřevěný podstavec s čalouněnou podpěrou pro krk; jen to umožňovalo gejše spát, aniž by si poničila pracný účes.

Služka neodpověděla, ale co nejtišeji otevřela obal na kimonu a nahnula je tak, aby na ně dopadlo světlo. Když zahlédla tušové skrvny, vyjekla a zacpala si ústa. Téměř současně se jí z očí vyřinuly slzy, ale hlas se ozval znova: „Asami-san! Kdo je to?“

„Ach, nikdo, paní!“ vykřikla služka. Bylo mi jí strašně líto, když jsem viděla, jak si rychle osouší oči do širokého rukávu kimona. Když se natáhla po dveřích, aby je zasunula, zahlédla jsem její paní. Okamžitě jsem pochopila, proč Hacumomo nazývala Mamehu „slečnou Dokonalou“. Její tvář tvořila dokonalý ovál jako u panenky a i bez líčidel byla jemná a křehká jako z porcelánu. Zamířila ke dveřím, aby nahlédla na schodiště, ale ztratila se mi z očí, protože služka rychle přirazila dveře.

Když jsem se na druhý den vrátila ze školy, našla jsem Matku, Babičku a Tetičku s hlavami dohromady v salonu v prvním patře. Byla jsem si jistá, že hovoří o kimonu; a také když vzápětí Hacumomo vešla z ulice, jedna služka to šla Matce ohlásit. Ta vyšla do vstupní haly a zastavila Hacumomo v půli cesty do poschodí.

„Dnes ráno jsme tu měli návštěvu, přišla Mameha se svou služkou,“ řekla.

„Ach, Matko, já vím, co chcete říct. S tím kimonem je mi to strašně líto. Snažila jsem se zabránit Čijo, aby to nedělala, ale už bylo pozdě. Musela si myslet, že je to moje! Nevím, proč mě tak nenávidí od prvního okamžiku, co sem přišla… Když si člověk pomyslí, že zničila tak krásné kimono jenom proto, aby mi udělala bolest!“

V tu chvíli se do haly přibelhala Tetička a vykřikla: „Mattemašita!“ Velmi dobře jsem pochopila její slova; chtěla tím říct: „Čekaly jsme na vás!“ Ale neměla jsem nejmenší potuchy, co tím myslela. Vlastně bylo chytré, že to řekla, protože takhle občas volá publikum na slavnou hvězdu, když ve hře Kabuki vchází na jeviště.

„Tetičko, chcete tím naznačit, že mám něco společného s tím zničeným kimonem?“ řekla Hacumomo. „Proč bych to dělala?“

„Každý ví, jak nenávidíš Mamehu,“ odpověděla tetička. „Nenávidíš každého, kdo má větší úspěch než ty.“

„Znamená to snad, že bych měla velice milovat vás, Tetičko, protože jste to nikam nedotáhla?“

„Tohle nebudu poslouchat,“ ozvala se Matka. „Teď mě poslouchej, Hacumomo. Snad si nemyslíš, že je každý tak hloupý jako ty, aby ti tu tvoji pohádku věřil! V okiji se mi takhle nikdo chovat nebude, ani ty ne. Mamehy si velice vážím. Ať se nic takového už nikdy neopakuje. A pokud se kimona týče, někdo je musí zaplatit. Nevím, co se minulou noc stalo, ale není pochyb o tom, kdo držel štětec. Služka viděla, že to bylo to děvče. To děvče zaplatí,“ řekla Matka a vložila si dýmku do úst.

Teď vyšla ze salónu Babička a zavolala na služku, aby přinesla bambusovou hůl.

„Čijo už má dost dluhů,“ ozvala se Tetička. „Nevidím důvod, proč by měla platit i za Hacumomo.“

„Už dost řečí,“ řekla Babička. „To děvče bude bito a necháme ji zaplatit za kimono, a tím to končí. Kde je ta bamhusová hůl?“

„Já jí nařežu sama,“ řekla Tetička. „Nechci, aby se vám znova zanítily klouby, Babičko. Pojď sem, Čijo.“

Tetička počkala, až služka přinese hůl, a pak si mě odvedla dolů na dvůr. Byla tak rozzlobená, že měla nosní chřípí širší než obvykle a oči jí vystupovaly z důlků jak pěsti. Od svého příchodu do okije jsem si dávala dobrý pozor, abych neudělala nic, za co bych byla bita. Najednou mi bylo horko a kamennou dlažbu pod chodidly jsem viděla rozmazaně. Ale Tetička místo bití opřela hůl o skladiště, pak se ke mně přibelhala a tiše mi řekla: „Co jsi udělala Hacumomo? Chce tě za každou cenu zničit. Musí k tomu mít nějaký důvod a já chci vědět, co to je.“

„Přísahám, Tetičko, že se ke mně takhle chová od chvíle, kdy jsem sem přišla. Já nevím, co jsem jí udělala.“

„Babička může říkat o Hacumomo, že je hloupá, ale věř mi, Hacumomo není žádný hlupák. Jestli chce doopravdy zničit tvoji kariéru, tak to dokáže. Neopovažuj se ji víc rozhněvat.“

„Ale já nic neudělala, Tetičko, přísahám, že ne!“

„Nikdy jí nesmíš věřit, ani kdyby se ti snažila pomáhat. Už teď tě zatížila tak strašným dluhem, že ho snad nikdy nesplatíš.“

„Já tomu nerozumím…,“ řekla jsem, „Jakým dluhem?“

„Ten Hacumomin kousek s kimonem tě bude stát víc peněz, než si umíš představit, že bys kdy v životě vydělala. To jsem myslela.“

„Ale… jak to zaplatím?“

„Až začneš pracovat jako gejša, začneš to okiji splácet, i všechno ostatní, co jí dlužíš – stravu a školu; a jestli budeš nemocná, tak účty od lékaře. To všechno musíš zaplatit ty sama. Proč si myslíš, že Matka tráví tolik času ve svém pokoji a zapisuje si čísla? Dlužíš okiji i to, co za tebe zaplatila, aby tě získala.“

Za tu dobu, co jsem byla v Gionu, jsem už pochopila, že někdo dostal zaplaceno za to, že nás se Sacu odvedli z domova. Často jsem přemýšlela o rozhovoru mezi panem Tanakou a otcem, který jsem vyslechla, a o tom, co paní Nervózní řekla o Sacu a o mně; totiž, že jsme „vhodné“. Hrozila jsem se pomyšlení, že si pan Tanaka nechal zaplatit, že nás prodal, a kolik asi jsme stály. Jenže nikdy by mě nenapadlo, že to všechno budu muset splácet já sama.

„Začneš to splácet, až se staneš gejšou, a to bude ještě pár let trvat,“ pokračovala. „Ale asi se ti to nikdy nepodaří, jestli z tebe bude neúspěšná gejša jako ze mě. Chtěla bys takhle žít?“

V ten okamžik mi moc nezáleželo na tom, jak budu žít.

„Jestli si chceš tady v Gionu zničit život, tak to můžeš udělat mnoha různými způsoby,“ řekla Tetička. „Můžeš se pokusit utéct. Jakmile bys to jednou udělala, Matka by tě považovala za špatnou investici; nebyla by ochotná dávat peníze do někoho, kdo může kdykoliv zmizet. To by znamenalo konec se školou, a gejšou se nemůžeš stát bez školení. Anebo se můžeš zprotivit učitelkám, takže ti nebudou chtít pomáhat, a bez jejich pomoci se neobejdeš. Nebo by z tebe mohla vyrůst ošklivá ženská jako ze mě. Když mě Babička koupila od rodičů, tak jsem nebyla tak ošklivá, ale nevyklubala se ze mě pohledná dívka a Babička mi to nikdy neodpustila. Jednou mi za něco nabila tak, že mi zlomila kyčelní kloub. A tím skončila moje kariéra gejši. Proto ti chci radši nařezat sama, než aby ses dostala do rukou Babičce.“

Odvedla mě na ochoz a řekla mi, abych si tam lehla na břicho. Ani mi moc nezáleželo na tom, jestli mě bude bít, nebo ne; zdálo se mi, že už to nemůže být horší. Pokaždé, když mé tělo nadskočilo pod úderem hole, jsem co nejvíc zakřičela a představovala jsem si, jak na mě shlíží a usmívá se Hacumomina půvabná tvář. Když to skončilo, Tetička mě tam nechala ležet v slzách. Hned vzápětí jsem cítila, jak se ochoz chvěje pod něčími kroky, a posadila jsem se. Nade mnou stála Hacumomo.

„Čijo, byla bych ti skutečně strašně vděčná, kdybys mi šla z cesty.“

„Slíbila jste, že mi řeknete, kde najdu svou sestru, Hacumomo,“ řekla jsem jí.

„Ano, to jsem slíbila!“ Sklonila se ke mně tak, že její tvář byla těsně u mojí. Myslela jsem, že mi řekne, že jsem ještě nevykonala dost, že až si pro mě vymyslí další úkol, poví mi to. Ale stalo se něco docela jiného.

„Tvoje sestra je v džoró-je, která se jmenuje Tacujo,“ řekla mi, „ve čtvrti Mijagawa-čo, jižně od Gionu.“

Když domluvila, strčila do mě lehce špičkou nohy a já jí uhnula.

7.

Nikdy jsem neslyšela slovo džoró-ja; a tak jsem se zeptala hned další večer, když Tetička v hale upustila košíček se šitím a požádala mě, abych ho posbírala: „Tetičko, co je to džoró-ja!“

Tetička místo odpovědi navinovala nit na cívku.

„Tetičko?“ oslovila jsem ji znova.

„To je takové místo, kde jednou skončí Hacumomo, jestli dostane to, co si zaslouží,“ řekla.

Zdálo se, že už o tom nechce dál mluvit, a tak jsem nenaléhala.

Na otázku mi neodpověděla, ale já jsem přesto došla k závěru, že Sacu asi trpí ještě víc než já. A tak jsem začala přemýšlet, jak bych mohla vyklouznout do toho Tacuja, jakmile se mi naskytne příležitost. Bohužel, k mému trestu za zničení Mamežina kimona patřilo i domácí vězení v okije na padesát dnů. Bylo mi dovoleno chodit do školy, pokud se mnou šla Dýně; ale už jsem nesměla chodit na pochůzky. Kdybych byla chtěla, mohla jsem kdykoliv utéct, ale něco tak bezhlavého jsem se udělat neodvážila. Za prvé jsem ani dost dobře nevěděla, jak mám Tacujo najít. A co bylo ještě horší, v okamžiku, kdy by se zjistilo, že tu nejsem, poslali by pana Bekku nebo někoho jiného, aby mě hledal. Bylo to teprve pár měsíců, co ze sousední okije utekla mladá služka a přivedli ji zpátky druhý den ráno. Zbili ji tak, že ještě po několik dalších dnů bylo slyšet její naříkání. Někdy jsem si musela zacpat uši, protože už jsem to nemohla poslouchat.

Řekla jsem si, že nemám na výběr a musím čekat, dokud neskončí moje domácí vězení. Zatím jsem si jen lámala hlavu, jak mám odplatit Hacumomo a Babičce jejich krutost. Hacumomo jsem to vrátila tak, že kdykoliv mě poslali, abych z nášlapných kamenů na dvoře očistila holubí trus, seškrábala jsem ho a zamíchala do jejího krému na obličej. Ten krém už obsahoval mast z trusu slavíků, jak jsem se zmínila, tak jí to možná ani neublížilo, ale já jsem si ulevila. Babičce jsem se pomstila tím, že jsem hadrem na záchod vytřela vnitřek její noční košile, a měla jsem velkou radost, když si ji nechápavě očichávala, ale nesundala. Brzy nato jsem zjistila, že se kuchařka sama od sebe rozhodla dál mě trestat za ten incident s kimonem – přestože jí o to nikdo neříkal – a snížila mi moji porci sušené ryby, kterou jsem dostávala dvakrát za měsíc. Nemohla jsem přijít na způsob, jak se jí pomstít, až jsem jednoho dne viděla, jak s paličkou v ruce honí myš. Honila myši víc než kočka. Tak jsem smetla myší trus, který jsem našla pod kůly našeho domu, a poházela jsem ho po kuchyni. Dokonce jsem hůlkami na jídlo udělala díru v plátěném pytli s rýží, takže musela všechno ze všech skříní vyndat a hledat hlodavce.

Jednou večer, když jsem čekala na Hacumomo, jsem uslyšela zvonit telefon. Hned nato vyšla Joko a zamířila po schodech nahoru. Když se vracela, nesla Hacumomim šamisen, uložený v lakované přenosné skříňce.

„Musíš tohle donést do čajovny Mizuki,“ řekla mi. „Hacumomo prohrála sázku a musí zazpívat a zahrát na šamisen. Nevím, co to do ní vjelo, ale nechce hrát na šamisen, který jí chtěli půjčit v čajovně. Myslím, že se jenom vykrucuje, protože se šamisenu nedotkla už celá leta.“

Joko zřejmě nevěděla, že mám domácí vězení a nesmím se hnout z okije, ale to nebylo nic divného. Málokdy jí dovolili vzdálit se z místnosti pro služky, protože by mohla propást důležitý telefon, a život v okiji se jí nijak netýkal. Vzala jsem šamisen a ona si zatím oblékala přes kimono plášť, protože se chystala jít na noc domů. Když mi vysvětlila, jak najdu čajovnu Mizuki, šla jsem se ke vchodu obout a celá jsem se chvěla nervozitou, aby mě nikdo nezadržel. Služky a Dýně – i tři starší ženy – už spaly, a Joko co nevidět odejde. Myslela jsem, že mám konečně příležitost najít sestru.

Slyšela jsem, jak mi nad hlavou hřmí, a ve vzduchu bylo cítit déšť. Pospíchala jsem tedy ulicemi a míjela hloučky mužů a gejš. Někteří se na mě dívali zvláštním pohledem. Tehdy jsme totiž ještě měli ve čtvrti Gion muže a ženy, kteří se živili tím, že nosili gejšám šamiseny. Většinou to byli starší lidé, ale nikdy ne děti. Bylo by mě nepřekvapilo, kdyby si některý z těch lidí myslel, že jsem šamisen ukradla a snažím se s ním utéct.

Když jsem doběhla do čajovny Mizuki, začalo už pršet, jenže vchod do čajovny byl tak elegantní, že jsem se tam neodvažovala vstoupit. Stěny za krátkým závěsem, který zakrýval vchod, měly měkce oranžový odstín a byly orámované tmavým dřevem. Stezka z leštěných kamenů vedla k obrovské váze s krásně naaranžovanými zkřivenými větvemi japonského javoru, zářícími červenými podzimními listy. Nakonec jsem si dodala odvahy a proběhla závěsem. Nedaleko vázy se na jedné straně otevíral prostorný vchod s podlahou z hrubě leštěné žuly. Vzpomínám si, jak mě ohromilo, že veškerá tahle krása nebyla vlastně ani vchodem do čajovny, ale pouze pěšinou k němu vedoucí. Bylo to vytříbeně krásné – ostatně tak to i mělo být, protože, třebaže jsem to tehdy nevěděla, dívala jsem se poprvé v životě na jednu z nejvybranějších čajoven v Japonsku. A čajovna není určena k podávání čaje, víte? Je to místo, kam chodí muži, aby se nechávali bavit gejšami.

V okamžiku, kdy jsem prošla vchodem, se přede mnou odsunuly dveře. Mladá služka klečící na vyvýšené podlaze za nimi na mě shlížela; musela zaslechnout klapot mých dřeváčků na kamenech. Byla oblečena v krásném tmavomodrém kimonu s jednoduchým šedým vzorem. Před rokem bych ji byla považovala za mladou paní tohoto nádherného místa, ale teď, po měsících strávených v Gionu, jsem okamžitě poznala, že její kimono – i když bylo mnohem krásnější než cokoliv v Joroidu – je pro gejšu nebo pro majitelku čajovny příliš jednoduché. A také její účes byl prostý. Přesto však byla mnohem elegantnější než já a prohlížela si mě s pohrdáním.

„Běžte k zadnímu vchodu,“ řekla mi.

„Hacumomo požádala o…“

„Běžte k zadnímu vchodu!“ řekla znova a zasunula dveře, aniž počkala na odpověď. Dveře u zadního vchodu se odsunuly, jakmile jsem k nim došla, a čekala tam na mě tatáž klečící dívka. Neřekla ani slovo, jen ode mě převzala pouzdro se šamisenem.

„Slečno,“ oslovila jsem ji, „mohu se na něco zeptat? Můžete mi prosím říct, kde je čtvrť Mijagawa?“

„Proč tam chcete jít?“

„Mám tam něco vyzvednout.“

Vrhla na mě zvláštní pohled, ale pak mi řekla, abych šla podél řeky až k divadlu Minamiza, a tam už budu ve čtvrti Mijagawa-čo.

Řekla jsem si, že se schovám pod okapem čajovny, dokud nepřestane pršet. Když jsem se rozhlížela kolem, objevila jsem, že jedno její křídlo prosvítá mezi laťkami plotu, u něhož jsem stála. Přiložila jsem oko ke škvíře v plotě a uviděla překrásnou zahradu a za ní zasklené okno. V krásné místnosti vyložené rohožemi z rýžové slámy, která se koupala v oranžovém světle, seděla kolem stolu společnost mužů a gejš. Na stole byly pohárky na saké a sklenice piva. Seděla tam i Hacumomo a nějaký stařík s kalnýma očima, který právě něco vyprávěl. Hacumomo se bavila, ale očividně ne tím, co ten muž vypravoval. Neustále se dívala na jinou gejšu, která seděla zády ke mně. Vzpomněla jsem si, že naposled jsem takhle nakukovala do čajovny s dcerkou pana Tanaky, a pocítila jsem stejnou tíži, jako před tak dlouhým časem u hrobů první rodiny mého otce – jako by mě země chtěla vtáhnout do sebe. V hlavě se mi začala klubat myšlenka a rostla, až už jsem ji nemohla zapudit. Chtěla jsem jí utéct, ale ona sílila, a zmocňovala se mé mysli a já ji nedokázala zastavit – stejně jako vítr nedokáže sám sebe přimět, aby přestal vát. Ustoupila jsem o krok, sesunula se na kamenný schod u vchodu, opřela se o dveře a rozplakala se. Nemohla jsem přestat myslet na pana Tanaku. Vzal mě od maminky a otce, prodal mě do otroctví, moji sestru prodal do něčeho ještě horšího. Považovala jsem ho za laskavého člověka. Myslela jsem, že je tak kultivovaný, tak světa znalý. Jak hloupým dítětem jsem byla! Rozhodla jsem se, že se už nikdy nevrátím do Joroida. A jestli tam ještě někdy vkročím, tak jen proto, abych řekla panu Tanakovi, jak strašně ho nenávidím.

Když jsem se konečně postavila na nohy a otřela si oči do promoklého kimona, přešel déšť v jemnou mlhu. Kamenná dlažba v uličce odrážela zlatý svit luceren jako jiskřivé démanty. Prošla jsem částí Gionu zvanou Tominaga-čo až k divadlu Minamiza s jeho masivní střechou z tašek, které mi připadalo jako palác v onen den, kdy mě a Sacu vezl pan Bekku z nádraží. Služka v čajovně Mizuki mi řekla, abych šla podél řeky, dokud neminu Minamizu, jenže cesta vedoucí podél řeky u divadla končila. Dala jsem se tedy ulicí za divadlem. Po několika blocích jsem se octla v místě, kde nebyly žádné pouliční lampy a ulice byly liduprázdné. Tehdy jsem to nevěděla, ale ty ulice byly prázdné především kvůli Velké krizi; dřív bývala Mijagawa-čo dokonce rušnější než Gion. V ten večer se mi to tam zdálo hodně smutné – ostatně si myslím, že to vždycky bylo smutné místo. Dřevěné fasády domů připomínaly Gion, ale nebyly tam žádné stromy, žádná půvabná říčka Širakawa, žádné krásné vchody. Jediné osvětlení pocházelo ze žárovek v otevřených domovních dveřích, v nichž seděly staré ženy na stoličkách, často se dvěma či třemi dalšími ženami, které jsem považovala za gejši. Měly na sobě kimono a ozdoby ve vlasech podobné těm, jaké nosí gejši, ale jejich obi bylo uvázáno vpředu, ne vzadu. Nikdy jsem to ještě neviděla a nechápala jsem to; neměla jsem tušení, že je to označení prostitutek. Žena, která si po celou noc musí rozvazovat a zavazovat svůj pás, se nemůže obtěžovat se složitým zavazováním vzadu.

S pomocí těchto žen jsem našla Tacujo ve slepé uličce, kde byly kromě něho už jen tři domy. Všechny byly označeny poutači u dveří. Nemohu popsat, co jsem cítila, když jsem uviděla nápis „Tacujo“, vím jen tolik, že jsem se po celém těle chvěla, jako bych měla co chvíli vybuchnout. Ve dveřích Tacujo seděla na stoličce stará žena a povídala si s mnohem mladší ženou sedící na stoličce naproti přes uličku – ale vlastně mluvila skoro pořád jen ta stará žena. Opírala se o rám dveří a šedé kimono měla porozhalené, takže jí vykukovaly nohy v sandálech zóri. Její sandály byly hrubě pletené ze slámy, takové se nosily i v Joroidu, a ani zdaleka se nepodobaly lakovaným zóri, které obouvala Hacumomo. A navíc byla ta žena naboso, neměla ponožky tabi z hladkého hedvábí. A přesto vystrkovala nohy s křivými nehty, jako by na ně byla docela pyšná a chtěla si být jistá, že si jich každý všimne.

„Už jenom tři týdny, víte, a nevrátím se,“ říkala. „Paní si myslí, že se vrátím, ale to ne. Žena mého syna se o mě chce dobře postarat, víte. Ona není chytrá, ale je to dříč. Znáte ji?“

„Jestli ano, tak si nevzpomínám,“ řekla mladá žena přes uličku. „Tamhle čeká nějaká malá holka, chce s vámi mluvit. Copak ji nevidíte?“

Po jejím upozornění se na mě stará žena konečně podívala. Neřekla nic, ale kývla na mě, a tím mi dala najevo, že poslouchá.

„Žádnou Sacu tady nemáme,“ řekla.

Vyrazilo mi to dech a nevěděla jsem, co na to říct, ale stará žena najednou velmi ožila, protože kolem mě přešel nějaký muž a zamířil do jejího vchodu. Uhnula mu z cesty, několikrát se mu uklonila s rukama položenýma na kolenou a řekla mu: „Buďte vítán!“ Když vstoupil, zase se usadila na stoličku a vystrčila nohy.

„Proč tu ještě jsi?“ řekla mi stará žena. „Už jsem ti řekla, že tu nemáme žádnou Sacu.“

„Ale máte,“ ozvala se mladší žena odnaproti. „Říkáte jí Jukio. Pamatuju se, že se dřív jmenovala Sacu.“

„Třeba to tak je,“ odpověděla stará žena, „ale pro tuhle holku tu žádnou Sacu nemáme. Já se kvůli ní nechci dostat do maléru.“

Nevěděla jsem, co tím myslí, dokud mladší žena nezamumlala, že nevypadám na to, že bych u sebe měla jediný sen. A měla pravdu. Sen – který měl hodnotu jenom setiny jenu – se v té době ještě běžně používal, přestože za jediný sen by se nebyl dal koupit ani prázdný šálek od podomního obchodníka. Od té doby, co jsem přišla do Kjóta, jsem neměla v ruce jedinou minci v jakékoliv hodnotě. Když mě pro něco poslali, jen jsem požádala, aby to připsali na účet okiji Nitta.

„Jestli vám jde o peníze,“ řekla jsem, „tak Sacu vám zaplatí.“

„A proč by měla platit za to, aby mluvila s takovými, jako jsi ty?“

„Já jsem její mladší sestra.“

Kývla na mě rukou, a když jsem k ní přišla blíž, chytila mě za paže a otočila si mě kolem dokola.

„Podívejte se na tuhle holku,“ obrátila se k ženě přes uličku. „Vypadá snad jako mladší sestra Jukio? Kdyby naše Jukio byla takhle hezká, měly bychom tady narváno! Jsi lhářka prolhaná, nic jiného,“ a s těmito slovy mě postrčila od sebe do uličky.

Přiznávám, že jsem byla vyděšená. Ale silnější než strach bylo moje odhodlání; když už jsem se dostala až sem, rozhodně odtud neodejdu jenom proto, že mi ta ženská nevěří. Obrátila jsem se tedy, uklonila jsem se jí a řekla: „Omlouvám se, jestli vám připadám jako lhářka, paní. Já nelžu. Jukio je moje sestra. Kdybyste mi, prosím, mohla prokázat laskavost a sdělit jí, že je tu Čijo, zaplatí vám, kolik si řeknete.“

To asi byla ta správná slova, protože se stařena konečně obrátila k mladší ženě přes uličku: „Dojděte k ní místo mě. Vy dneska nemáte moc práce. A mě už zase bolí za krkem. Já tady zůstanu a dám pozor na tu holku.“

Mladší žena vstala ze stoličky a přešla přes uličku k Tacujo. Slyšela jsem, jak jde po schodech nahoru. Pak se vrátila a řekla: „Jukio má zákazníka. Až bude hotov, někdo jí řekne, aby přišla dolů.“

Stará žena mě poslala do stínu na opačné straně dveří a nařídila mi, abych si sedla na bobek, protože tak nebudu vidět. Ani nevím, jak dlouho jsem tam čekala, ale byla jsem stále neklidnější, že někdo v okiji objeví mou nepřítomnost. Měla jsem sice omluvu pro to, že jsem odešla, ačkoliv Matka se stejně bude zlobit; ale neměla jsem omluvu pro to, že jsem zůstala venku. Konečně vyšel ven muž a šťoural se v zubech párátkem. Stará žena povstala, uklonila se mu a poděkovala za návštěvu. A pak jsem uslyšela ten nejkrásnější zvuk ode dne, kdy jsem přišla do Kjóta.

„Volala jste mě, paní?“

Byl to hlas Sacu.

Vyskočila jsem a letěla k ní. Měla bledou pleť, téměř šedavou – ale možná se mi to jen zdálo, protože na sobě měla křiklavě červenožluté kimono. Její ústa byla nalíčena jasně červenou rtěnkou, jakou nosila i Matka. Právě si zavazovala vpředu pás, jako ženy, které jsem viděla cestou sem. Když jsem ji uviděla, pocítila jsem takovou úlevu a radost, že jsem se stěží ovládla, abych jí nepadla do náruče. Také Sacu vykřikla a zakryla si ústa dlaní.

„Paní se na mě bude hněvat,“ ozvala se stará žena.

„Hned se vrátím,“ řekla Sacu a znova zmizela v útrobách Tacujo. Za chvíli se vrátila a upustila několik mincí do dlaně ženy, která jí řekla, aby mě vzala do kumbálu pod schody.

„A jestli mě uslyšíš zakašlat,“ dodala, „tak to znamená, že přichází paní. Teď si pospěš.“

Následovala jsem Sacu do spoře osvětlené vstupní haly Tacujo. Světlo tam bylo spíš hnědavé než nazlátlé a ve vzduchu byl cítit pot. Pod schodištěm byly posuvné dveře, které vypadly z kolejničky. Sacu je škubnutím otevřela a jen s velkou námahou se jí je podařilo za námi zavřít. Stály jsme v maličké místnosti s podlahou z rohoží a jediným oknem zakrytým papírovou výplní. Světlo, které sem dopadalo zvenčí, stačilo, abych viděla Sacuinu siluetu, ale ne její tvář.

„Ach, Čijo,“ řekla a zvedla ruce, aby se poškrábala na tváři. Já si aspoň myslela, že se chce poškrábat na tváři, protože jsem na ni dobře neviděla. Chvíli trvalo, než jsem pochopila, že pláče. Pak už jsem nemohla zadržet ani své vlastní slzy.

„Sacu, odpusť mi to,“ prosila jsem. „Všechno je to moje vina.“

Tápavě jsme v tom příšeří našly jedna druhou a objaly se. Jediné, co jsem si uvědomovala, bylo, že je kost a kůže. Hladila mě po vlasech a mně to připomnělo maminku. Vyřinuly se mi z očí potoky slz, div jsem se neutopila.

„Tiše, Čijo-čan,“ zašeptala. Měla obličej tak blízko mého, že jsem cítila, jak jí páchne dech po něčem ostrém. „Kdyby paní zjistila, že jsi tady, byla bych bita. Proč jsi přišla až teď, kde jsi byla tak dlouho?“

„Ach, Sacu, odpusť! Já vím, žes přišla k nám do okije…“

„Před několika měsíci.“

„Ta žena, s kterou jsi mluvila, je zrůda. Nechtěla mi vyřídit tvůj vzkaz a protahovala to, jak mohla nejdéle.“

„Já musím utéct, Čijo. Já už to tady déle nevydržím.“

„Půjdu s tebou!“

„Pod tatami ve svém pokoji mám schovaný jízdní řád vlaků. Kradla jsem peníze při každé příležitosti. Mám dost, abych vyplatila paní Kišino. Ona je bita pokaždé, když některá z dívek uteče. Nenechá mě jít, dokud jí nezaplatím.“

„Kdo to je, ta… paní Kišino?“

„Ta stará paní dole ve vchodu. Odchází od nás. Já nevím, kdo přijde na její místo. Já už nemohu déle čekat! Tady je to hrozné. Čijo, nikdy nesmíš takhle skončit! Teď už radši jdi. Paní se tu může objevit každou chvíli.“

„Počkej ještě. Kdy utečeme?“

„Postav se tady do kouta a ani nemukej. Musím jít nahoru.“

Udělala jsem, jak mi řekla. Když odešla, slyšela jsem, |ak stará žena u vchodu zdraví nějakého muže, a hned nato se na schodech nad mojí hlavou ozvaly jeho těžké kroky. Pak někdo spěšně seběhl dolů a dveře se odsunuly. Na zlomek vteřiny mnou projelo zděšení, ale byla to jen Sacu a byla velmi bledá.

„V úterý. Utečeme v úterý v noci, za pět dní ode dneška. Musím jít nahoru, Čijo. Mám tam zákazníka.“

„Počkej ještě, Sacu. Kde se sejdeme? A kdy?“

„Já nevím…, v jednu v noci. Ale nevím kde.“

Navrhla jsem, že se sejdeme u divadla Minamiza, ale Sacu myslela, že tam by nás snadno našli. Tak jsme se dohodly, že se sejdeme přesně proti němu na druhé straně řeky.

„Teď už musím jít,“ řekla.

„Ale Sacu… Co když se mi nepodaří utéct? A co když se nesejdeme?“

„Musíš tam být, Čijo! Já už další příležitost mít nebudu. Čekala jsem tak dlouho, jak jen jsem mohla. Teď musíš pryč, než se paní vrátí. Jestli tě tu chytne, nikdy nebudu moct utéct.“

Bylo toho ještě tolik, co bych jí byla chtěla říct, ale vytáhla mě do haly a škubnutím zasunula dveře za námi. Zůstala jsem stát a dívala se za ní, jak jde po schodech, ale stará žena ve vchodu mě okamžitě chytila za paži a vystrčila mě do tmy ulice.

Celou cestu z Mijagawa-čo jsem utíkala a ke své úlevě jsem našla okiju tak tichou, jak jsem ji opustila, Vkradla jsem se dovnitř a poklekla ve slabém světle vstupní haly. Přitom jsem si otírala z čela a krku pot rukávem kimona a snažila se chytit dech. Už jsem se začínala uklidňovat, že mi to prošlo, ale vtom jsem se podívala na dveře do pokoje služek, uviděla, že jsou pootevřené, právě jen tolik, aby se dala vystrčit ruka, a pocítila jsem ledový chlad. Takhle ty dveře nikdo nenechával. Jenom snad s výjimkou velkého vedra, jinak byly vždycky zasunuté po celé délce. Nespouštěla jsem z nich oči a za chvíli jsem si byla jistá, že je odtamtud slyšet šramot. Doufala jsem, že je to krysa; protože kdyby to nebyla krysa, tak by to byla jedině zase Hacumomo a její milenec. Začala jsem litovat, že jsem chodila do Mijagawa-čo. Začala jsem toho litovat tak silně, že kdyby něco takového bylo možné, sám čas by se byl nade mnou ustrnul a začal plynout opačným směrem. Vstala jsem a vplížila jsem se do spojovací uličky, hlava se mi točila úzkostí a ústa jsem měla vyprahlá strachem. Když jsem došla ke dveřím do pokoje služek, přiložila jsem oko ke škvíře a nahlédla dovnitř. Neviděla jsem moc dobře. Protože ten večer bylo vlhko, zapálila Joko dřevěné uhlí v ohřívadle v podlaze dřív než obvykle; teď už jenom slabě žhnulo a v tom slabém světle se svíjelo něco malého a bledého. Skoro jsem vykřikla, když jsem to uviděla, protože jsem myslela, že je to krysa a něco žere. Ke své hrůze jsem dokonce slyšela, jak mlaská. Zdálo se, že si na něco vylezla, a nemohla jsem rozeznat, co to je. Směrem ke mně ležely dva balíky; myslela jsem, že je to asi srolovaná látka a že se jimi krysa prokousává. Žere asi něco, co tam Joko zapomněla. Právě jsem chtěla dovřít dveře, protože jsem se bála, aby za mnou nevyběhla do chodby, když vtom jsem zaslechla zasténat ženu. A pak se najednou z toho místa, kde žrala krysa, zvedla hlava a Hacumomo se dívala přímo na mě. Odskočila jsem od dveří. To, co jsem považovala za srolovanou látku, byly její nohy. A žádná krysa tam nebyla. Byla to bílá ruka jejího milence, která mu čouhala z rukávu.

„Co je to?“ slyšela jsem, jak se ptá její milenec. „Je tam někdo?“

„To nic není,“ zašeptala Hacumomo. „Někdo tam je.“

„Ale ne, nikdo tu není,“ ujišťovala ho. „Myslela jsem, že něco slyším, ale nikdo tu není.“

V duchu jsem vůbec nepochybovala, že mě Hacumomo uviděla. Ale zřejmě nechtěla, aby to její milenec věděl. Honem jsem si pospíchala kleknout v hale a byla jsem tak roztřesená, jako kdyby mě přejel autobus. Chvíli jsem z pokoje pro služky slyšela sténání a různé zvuky a pak to přestalo. Když Hacumomo s milencem konečně vyšli z chodby, podíval se milenec přímo na mě.

„To děvče je v přední hale,“ řekl, „ale nebyla tam, když jsem přišel.“

„Ale, nevšímej si jí. Dnes večer byla neposlušná a odešla z okije, přestože jí to zakázali. Já si to s ní potom vyřídím.“

„Takže někdo nás špehoval. Proč jsi mi lhala?“

„Koiči-san,“ řekla, „dnes večer máš opravdu špatnou náladu!“

„Tebe vůbec nepřekvapuje, že ji tu vidíš. Tys věděla celou dobu, že je tady.“

Hacumomin milenec dlouhými kroky zamířil k domovním dveřím a tam se zastavil, aby se na mě ještě jednou vztekle podíval. Pak sešel ze schůdků. Měla jsem oči sklopené k zemi, ale cítila jsem, že mi hoří tváře. Hacumomo kolem mě proběhla, aby mu pomohla s obouváním. Slyšela jsem, jak na něj mluví, jak jsem ji ještě nikdy neslyšela mluvit, prosebně, téměř žadonivě.

„Koiči-san, prosím,“ říkala, „uklidni se. Já nechápu, co tě to dnes popadlo! Přijď zase zítra…“

„Zítra tě nechci vidět.“

„Nemohu snést, když mě necháváš čekat tak dlouho. Setkám se s tebou, kde budeš chtít, třeba i na dně řeky.“

„Já se s tebou nemusím nikde scházet. Moje žena mě už teď dost hlídá.“

„Tak přijď zase sem. Máme tu pokoj pro služky…“

„To určitě, když tě baví plížit se a nechat se špehovat! Nech mě jít, Hacumomo. Chci jít domů.“

„Prosím, nehněvej se na mě, Koiči-san. Nevím, proč se takhle chováš! Řekni mi, že zase přijdeš, i když to nebude zítra.“

„Jednou se stane, že už nepřijdu,“ řekl. „Říkám ti to pořád.“

Slyšela jsem, jak se odsunují domovní dveře, a pak se zavírají; po chvíli se Hacumomo vrátila do vstupní haly a dívala se tupě do chodby. Potom se otočila ke mně a otřela si slzy z očí.

„No tak, malá Čijo,“ oslovila mě, „bylas navštívit svou šerednou sestru, viď?“

„Hacumomo-san, prosím,“ žadonila jsem.

„A pak jsi mě šla špehovat!“ Hacumomo to řekla tak hlasitě, že probudila jednu ze starších služek, která se opřela o loket a podívala se na nás. Hacumomo na ni vykřikla: „Koukej spát, ty pitomá stará bábo!“ a služka jen zavrtěla hlavou a znova si lehla.

„Hacumomo-san, udělám všechno, co budete chtít,“ řekla jsem. „Nechci mít potíže s Matkou.“

„Samozřejmě že uděláš všechno, co budu chtít. O tom ani nebudeme mluvit! A potíže už máš.“

„Musela jsem odejít, abych vám přinesla váš šamisen.“

„To bylo před víc než hodinou. Šla jsi hledat sestru a naplánovala sis, že s ní utečeš. Myslíš, že jsem hloupá? A pak si přijdeš a špehuješ mě!“

„Prosím, odpusťte mi to,“ prosila jsem. „Já nevěděla, že tam jste! Já myslela, že to je…“

Chtěla jsem jí říct, že se mi zdálo, že jsem zahlédla krysu, ale to by asi nepřijala vlídně.

Chvíli se na mě dívala a pak šla nahoru do svého pokoje. Když se vrátila, držela něco v sevřené pěsti.

„Chceš utést se sestrou, viď?“ řekla. „Mně se ten nápad líbí. Čím dřív zmizíš z okije, tím lépe pro mě. Někteří lidé si myslí, že nemám srdce, ale to není pravda. Je dojemné představit si tebe a tu tlustou krávu, jak utíkáte a hledáte si živobytí někde jinde, samy na světě! Čím dřív budeš odtud, tím lépe pro mě. Vstaň.“

Vstala jsem, i když jsem se bála, co mi chce udělat. To, co držela v pěsti, mi chtěla vsunout za obi; ale když ke mně udělala krok, já ustoupila.

„Podívej,“ řekla a otevřela dlaň. Držela spoustu složených bankovek – bylo to víc peněz, než jsem kdy viděla, i když přesnou částku nevím. „Přinesla jsem ti to ze svého pokoje. Nemusíš mi děkovat. Jen si to vezmi. Odvděčíš se mi tím, že vypadneš z Kjóta a už tě nikdy neuvidím.“

Tetička mě varovala, abych nikdy Hacumomo nevěřila, i kdyby mi nabízela pomoc. Ale když jsem si uvědomila, jak moc mě Hacumomo nenávidí, pochopila jsem, že mi vlastně vůbec nepomáhá; pomáhá sama sobě, aby se mě zbavila. Mlčky jsem stála, když mi strkala bankovky za pás. Cítila jsem její jako sklo lesklé nehty, jak se otírají o mou pokožku. Otočila si mě a utahovala mi obi, aby peníze nevypadly, a pak udělala tu nejpodivnější věc. Znova mě obrátila tak, abych k ní byla obličejem, a začala mě hladit po vlasech s téměř mateřským výrazem. Sama představa, že se Hacumomo ke mně chová laskavě, byla tak neuvěřitelná, že jsem měla pocit, jako by se ke mně připlazil jedovatý had a začal se lísat jako kočka. A najednou, než jsem si stačila uvědomit, co dělá, mi zajela prsty do vlasů, zaťala zuby v zuřivém vzteku a strhla mě za vlasy k jedné straně, až jsem upadla na kolena a vykřikla. Nechápala jsem, co se děje; ale hned vzápětí mě Hacumomo za vlasy postavila na nohy, táhla mě ke schodům a celou cestu mě krákala. Hněvivě na mě křičela a já ječela na celé kolo, takže není divu, že jsme vzbudily kdekoho v celé ulici.

Když jsme vyšly po schodech nahoru, zabušila Hacumomo na Matčiny dveře a zavolala ji. Matka otevřela velmi rychle, vypadala rozzlobeně a zavazovala si pás.

„Co to tady vy dvě vyvádíte!“ obořila se na nás.

„Moje šperky!“ vykřikla Hacumomo. „Tahle pitomá, pitomá holka!“ A začala mě bít. Nemohla jsem udělat nic jiného než se schoulit na zemi a křičet, aby přestala, dokud se ji Matce nepodařilo zastavit. To už u nás byla i Tetička.

„Ach, Matko,“ řekla Hacumomo, „cestou zpátky do okije dnes večer jsem myslela, že jsem malou Čijo zahlédla na konci uličky, jak mluví s mužem. Hned jsem to pustila z hlavy, protože jsem věděla, že to nemohla být ona. Přece vůbec nesmí vycházet z okije. Ale když jsem přišla do svého pokoje, našla jsem svoji šperkovnici rozházenou a utíkala jsem zpátky právě včas, abych viděla, že Čijo něco podává tomu muži. Pokusila se utéct, ale já ji chytila!“

Matka nepromluvila ani slovo, jen se na mě dívala.

„Ten muž odešel,“ pokračovala Hacumomo, „ale já myslím, že Čijo nejspíš prodala některé mé šperky, aby měla peníze. Chce utéct z okije. Matko, tohle je můj názor… Po tom, jak laskavě jsme se k ní chovaly!“

„No dobrá, Hacumomo,“ řekla Matka. „To stačí. Běž s Tetičkou do svého pokoje a zjisti, co tam chybí.“

Jakmile jsem s Matkou osaměla, vzhlédla jsem k ní, protože jsem stále ještě klečela na podlaze, a zašeptala: „Matko, to není pravda… Hacumomo byla v místnosti pro služky s milencem. Kvůli něčemu je strašně rozzlobená a vylévá si to na mně. Já jí nic nevzala!“

Matka nepromluvila. Ani jsem si nebyla jistá, že mě slyšela. Hacumomo se brzy objevila a řekla, že jí chybí brož, kterou si připínala vpředu na obi.

„Moje smaragdová brož, Matko!“ říkala neustále a plakala jako zdatná herečka. „Ona prodala mou smaragdovou brož tomu strašnému člověku! To byla moje brož! Co si vlastně o sobě myslí, když mi ukradne takovou věc!“

„Prohledejte tu dívku,“ řekla Matka.

Kdysi, když mi bylo asi šest let, jsem pozorovala, jak si pavouk v koutě našeho domu tká pavučinu. Ještě než pavouk svou práci dokončil, vletěl přímo do ní komár a chytil se. Pavouk si ho nejdřív nevšímal a pokračoval v práci; teprve když dílo dokončil, přišel ke komárovi na svých pavoučích nohách a ubodal ho k smrti. Když jsem tam tak seděla na dřevěné podlaze a dívala se, jak po mně Hacumomo sahá svými štíhlými prsty, věděla jsem, že jsem lapena v pavučině, kterou pro mě utkala. Nemohu nijak vysvětlit, proč mám pod pásem peníze. Když je vytáhla, Matka si je od ní vzala a přepočítala je.

„Jsi hloupá, když jsi prodala smaragdovou brož tak lacino,“ řekla mi. „Zvlášť proto, že tě bude stát mnohem víc, až ji budeš muset nahradit.“

Vstrčila si peníze do nočního kimona a obrátila se směrem k Hacumomo.

„Tys dnes v okiji měla milence.“

Hacumomo strnula, ale hned měla pohotově odpověď: „Jak vás něco takového napadlo, Matko?“

Nastalo dlouhé mlčení a pak Matka řekla Tetičce: „Podržte jí ruce.“

Tetička uchopila Hacumomo za paže a zezadu jí je držela, zatímco Matka roztrhla šev jejího kimona na stehně. Myslela jsem, že se Hacumomo bude bránit, ale neudělala to. Dívala se na mě ledovýma očima, zatímco jí Matka vyhrnula košimaki a roztáhla jí kolena. Pak jí Matka sáhla mezi nohy, a když ruku vytáhla, byly konečky jejích prstů mokré. Chvíli si mnula palec o prsty a pak si k nim čichla. Pak se rozpřáhla a uhodila Hacumomo do tváře. Její dlaň tam zanechala vlhkou stopu.

8.

Ráno nebyla Hacumomo jediná, kdo se na mě zlobil, protože Matka nařídila, že žádná služka nedostane sušenou rybu po dobu šesti týdnů za to, že nechaly Hacumomo vodit si milence do okije. Služky by se snad na mě nezlobily víc, ani kdybych jim byla doopravdy vlastníma rukama ukradla rybu z jejich misky na jídlo; a pokud se Dýně týče, ta se rozplakala, když uslyšela, co Matka nařídila. Ale abych řekla pravdu, necítila jsem se vůbec tak špatně, jak byste si mohl myslet, kvůli tomu, že se na mě kdekdo mračil a že mi cenu brože, kterou jsem ani nikdy neviděla, ani se jí nedotkla, připsali k mému dluhu. Všechno, co mi ještě víc ztrpčovalo život, jenom posilovalo moje odhodlání utéct.

Myslím, že Matka nevěřila, že jsem tu brož ukradla, ale samozřejmě byla ráda, že na můj účet může koupit novou, jestliže to udělá Hacumomo šťastnou. Ovšem vůbec nepochybovala o mém odchodu z okije, navíc to Joko potvrdila. Měla jsem pocit, že mi můj vlastní život navždycky protéká mezi prsty, když jsem slyšela, jak Matka nařizuje, že se musí přední dveře zamykat, abych znova neutekla. Jak teď uniknu z okije? Jenom Tetička měla klíč, jenže ta ho nosila na šňůrce kolem krku a neodkládala ho ani ve spaní. Dalším opatřením bylo to, že místo mě teď vysedávala večer u dveří Dýně, která musela jít probudit Tetičku, aby šla odemknout, když se Hacumomo vrátila domů.

Každou noc jsem ležela na futonu a vymýšlela, jak je přelstít; jenže přišlo pondělí, den před naším plánovaným útěkem, a já pořád na nic nepřišla. Byla jsem tak sklíčená, že jsem stěží našla dost síly, abych plnila každodenní úkoly, a služky mě peskovaly, že místo abych leštila podlahy a dřevěné obložení dveří a stěn, jenom bezúčelně tahám hadr sem a tam, a totéž se dalo říct i o mém zametání. V pondělí odpoledne jsem dlouho předstírala, že vytrhávám plevel na dvoře, ale ve skutečnosti jsem tam jen tak seděla na bobku a dumala. Pak mi jedna ze služek dala za úkol umýt dřevěnou podlahu v pokoji pro služky, kde seděla u telefonu Joko, a tu se stalo něco mimořádného. Vyždímala jsem hadr na podlahu, ale místo aby voda stekla ke dveřím, jak jsem očekávala, zatekla do jednoho vzdáleného kouta.

„Joko, podívejte,“ řekla jsem, „ta voda teče do kopce.“

Samozřejmě tam nebylo nic vyvýšeného, jenom mi to tak připadalo. Byla jsem natolik překvapená, že jsem vyždímala ještě víc vody a dívala se za ní, jak teče do kouta. A pak… no, vlastně ani nedovedu říct, jak se to stalo; představila jsem si sama sebe, jak letím po schodech nahoru na podestu, odtud na žebřík, skrz padací dvířka a na střechu, k nádrži na dešťovou vodu.

Střecha! Ustrnula jsem při tom pomyšlení, protože jsem na ni úplně zapomněla; a když zazvonil telefon, skoro jsem leknutím vykřikla. Neuměla jsem si představit, co udělám, až budu na střeše, ale jestli se mi podaří odtamtud slézt, setkám se se Sacu.

Nazítří večer jsem okázale zívala, když jsem si šla lehnout, a padla jsem na futon jako pytel rýže. Kdo by se na mě podíval, myslel by si, že jsem okamžitě usnula, jenže já byla jako rys. Ležela jsem tak dlouho a myslela na náš dům a na to, jak se otec zatváří, až vzhlédne od stolu a uvidí mě ve dveřích. Možná že mu pytlíky kolem očí poklesnou a dá se do pláče, nebo se naopak jeho ústa složí do toho podivného tvaru, který u něho znamená úsměv. Bránila jsem se představovat si maminku; už jenom pomyšlení na to, že ji znova uvidím, mi vhánělo slzy do očí.

Konečně se služky uložily na své futony na podlahu vedle mě a Dýně se usadila v hale, aby čekala na Hacumomo. Slyšela jsem, jak Babička odříkává sútry jako každý večer, než si šla lehnout. Pak jsem ji pozorovala napůl přivřenými dveřmi, jak stojí vedle futonu a bere si noční oděv. Zděsila jsem se toho, co jsem viděla, když ze sebe shodila denní šat, protože ještě nikdy se přede mnou nesvlékla donaha. Nebyla to jen ta kuřecí kůže vzadu na krku; celé její tělo vypadalo jako hromada zmačkaného šatstva. Když si ze stolku vzala složený noční oděv a nešikovně ho roztřásala, připadala mi hrozně zubožená. Všechno na ní viselo, dokonce i vyčuhující bradavky na prsech visely jako konečky prstů. Čím víc jsem se na ni dívala, tím silnější jsem měla pocit, že ve své zastřené stařecké mysli musí také přemáhat vzpomínky na matku a otce – kteří ji asi také prodali do otroctví jako malou dívenku – úplně stejně jako já zápasím se vzpomínkami na své rodiče. Možná že i ona ztratila sestru. Nikdy dřív jsem takhle o Babičce nepřemýšlela. Teď mi ale vrtalo hlavou, jestli svůj život nezačala nějak podobně jako já. Nebyl žádný rozdíl v tom, že ona byla ničemná stará žena a já jenom malé děvčátko, které zápasilo o život. Nemůže snad za to nesprávný způsob života, že se z člověka stane ničema? Velmi dobře jsem se pamatovala, jak mě jednou v Joroidu nějaký kluk hodil do křoví u rybníka. Když jsem se drápala ven, byla jsem šílená vzteky a byla bych snad překousla i poleno. Jestliže mě pár minut bolesti dovedlo rozezlít do takové míry, co udělají s člověkem léta bezmocného hněvu? Vytrvalý déšť vymele i kámen.

Kdybych se už byla nerozhodla, že uteču, určitě bych se byla děsila při pomyšlení, jaké utrpení na mě asi čeká v Gionu. Určitě by to ze mě udělalo stejnou zlou stařenu, jaká se stala z Babičky. Ale utěšovala jsem se myšlenkou, že zítra už budu moct začít zapomínat, že nějaký Gion vůbec existuje. Věděla jsem přece, jak se dostanu na střechu; no, nebyla jsem si sice jistá, jak slezu…, ale neměla jsem na vybranou a musela jsem riskovat. I kdyby se mi podařilo slézt na ulici bez úhony, byl by to stejně jenom začátek mých nesnází. Život v Gionu byl sice neustálým zápasem, ale můj život po útěku bude asi ještě horší. Svět je prostě krutý; jak se v něm dokážu uhájit? Chvíli jsem v úzkostech ležela na futonu a uvažovala jsem, jestli mám opravdu dost sil, abych se toho odvážila… ale Sacu na mě bude čekat. Ta už bude vědět, co dělat.

Trvalo dost dlouho, než se Babička uvelebila. To už služky hlasitě chrápaly. Předstírala jsem, že se obracím na druhý bok, abych se mohla po očku podívat na Dýni, klečící nedaleko mě. Neviděla jsem jí dobře do tváře, ale měla jsem dojem, že klímá. Původně jsem chtěla počkat, až úplně usne, ale už jsem ztrácela pojem o čase; a kromě toho se Hacumomo mohla každou chvíli vrátit. Co nejtišeji jsem se posadila, a kdyby si mě někdo všiml, byla bych řekla, že jdu na záchod a hned se vrátím. Ale nikdo si mě ani nevšiml. Opodál na podlaze leželo složené moje kimono na zítřek. Vzala jsem je do náruče a zamířila rovnou ke schodišti.

Za dveřmi Matčina pokoje jsem chvíli naslouchala. Obvykle nechrápala, a podle ticha, které panovalo v jejím pokoji, jsem nemohla odhadnout, co se tam děje, jedině to, že netelefonuje a s ničím nešramotí. V jejím pokoji vlastně nebylo naprosté licho, protože její psík Taku ze spaní supěl. Čím déle jsem naslouchala, tím víc mi připadalo, že jeho supění zní, jako by někdo vyslovoval moje jméno: „ČI-jo, ČI-jo!“ Nemohla jsem se odhodlat vyklouznout z okije, dokud se nepřesvědčím, že Matka spí, a tak jsem se rozhodla pootevřít dveře a podívat se. Kdyby byla vzhůru, vymluvila bych se, že jsem myslela, že mě někdo volá. Stejně jako Babička, i Matka spala při rozsvícené noční lampičce; takže jakmile jsem pootevřela dveře a nahlédla dovnitř, okamžitě jsem uviděla okoralá chodidla vystrčená zpod pokrývky. Taku ležel mezi jejíma nohama, hrudník se mu zvedal a klesal a přitom vydával ten divný zvuk, který zněl, jako by někdo vyslovoval mé jméno.

Zavřela jsem dveře a v horní hale jsem se převlékla. Teď už mi chybělo jenom něco na nohy – ani by mě nenapadlo utéct bosa; z toho můžete usoudit, jak velmi jsem se od léta změnila. Kdyby byla Dýně neklečela u předních dveří, byla bych si vzala dřeváčky, v kterých se chodilo krytou spojovací uličkou. Místo nich jsem si teď obula pantofle, které jsme si braly, když jsme šly na záchod v patře. Byly velmi nekvalitní, vlastně to byla jen podrážka a jediný pásek, který obepínal nohu přes nárt. Ale co bylo ještě horší, byly mi velké; jenže nic jiného mi nezbylo.

Když jsem za sebou zavřela padací dvířka, nacpala jsem svůj noční oděv do cisterny na dešťovou vodu a pak se mi podařilo vylézt na sedlo střechy a posadit se na ně obkročmo. Nebudu předstírat, že jsem se nebála; hlasy lidí na ulici mi připadaly strašně hluboko pode mnou. Jenže jsem neměla čas propadat strachu, protože jsem věděla, že každým okamžikem může přijít některá ze služek, nebo dokonce i Tetička nebo Matka, a zvednout padací dvířka, aby se podívaly, jestli jsem jimi neutekla. Vzala jsem sandály do ruky, aby mi nespadly z nohou, a začala jsem se posunovat po hřebenu střechy. Bylo to těžší, než jsem myslela. Střešní tašky byly tak tlusté, že v místě, kde se překrývaly, tvořily téměř schůdek a ťukaly jedna o druhou, když jsem je přelézala, pokud jsem to neudělala velmi pomalu. Každý zvuk, který jsem způsobila, se odrážel od sousedních střech ozvěnou.

Trvalo mi několik minut, než jsem se přesunula na druhou stranu naší okije. Střecha sousední budovy byla o něco nižší než naše. Slezla jsem na ni a na chvíli jsem se zastavila, abych se podívala, kudy teď na ulici; ale přestože svítil měsíc, viděla jsem pod sebou jenom černou propast. Střecha byla moc vysoká a příkrá, nemohla jsem po ní jen tak naslepo sjet dolů. Moc jsem nedoufala, že by sousední střecha byla lepší, a začala se mě zmocňovat panika. Ale sunula jsem se dál z hřebene na hřeben, až jsem se octla téměř na konci bloku, kde byl na jedné straně nekrytý dvůr. Kdybych se dostala k okapu, mohla bych přelézt až k přístavku, kde se patrně nacházela koupelna. Ze střechy koupelny bych už na dvůr slezla bez potíží.

Nelákala mě představa, že zčistajasna spadnu někomu do domu. Nepochybovala jsem, že je to okija; všechny domy kolem nás byly jenom okije. Se vší pravděpodobností bude někdo čekat u předních dveří na návrat gejši a chytne mě za ruku, až budu chtít kolem něho proklouznout. A co když budou přední dveře zamčené jako u nás? Kdybych byla měla jinou možnost, nikdy bych si tuhle cestu nevybrala. Ale já myslela, že dostat se dolů tudy bude snazší než všechno ostatní.

Dlouho jsem seděla na hřebeni střechy a natahovala uši, jestli nezaslechnu něco ze dvora. Bylo slyšet jenom smích a hovor z ulice. Neměla jsem ani tušení, s čím se setkám ve dvoře, když tam slezu, ale rozhodla jsem se, že bude lepší zkusit to dřív, než se v mojí okiji zjistí, že tam nejsem. Kdybych byla měla tušení, jak se chystám zničit si svou budoucnost, byla bych se na tom hřebeni otočila a pelášila honem tam, odkud jsem přišla. Ale já nevěděla, co všechno je v sázce. Byla jsem jen dítě, které si myslelo, že se vydalo na velké dobrodružství.

Přehodila jsem jednu nohu, takže jsem na okamžik visela na střeše a stěží jsem se udržela hřebene. S hrůzou jsem si uvědomila, že střecha je mnohem strmější, než jsem předpokládala. Pokusila jsem se vyšvihnout zpátky nahoru, ale nešlo to. S domácími sandály v rukou jsem se ani nemohla pořádně zachytit, jen jsem se zahákla zápěstími. Uvědomovala jsem si, že jsem v koncích, protože se nedokážu vyšplhat zpátky na hřeben; a zdálo se mi, že jakmile se pustím, neudržím se na střeše a sletím dolů. Horečně jsem uvažovala, co teď, ale dřív, než jsem se mohla rozhodnout, že se pustím, pustila mě ta střecha. Nejdřív jsem klouzala pomaleji, než jsem čekala, a na okamžik jsem zadoufala, že se zarazím tam, kde se kraj střechy otáčí nahoru a tvoří okap. Ale pak jsem jednou nohou uvolnila tašku, a ta s hrozným rachotem sletěla dolů a na dvoře se rozbila. Hned potom mi vyklouzl jeden sandál a spadl dolů. Slyšela jsem, jak pleskl o zem, a pak se ozval ještě horší zvuk – zvuk kroků, blížících se po dřevěném ochozu ke dvoru.

Už jsem mnohokrát viděla mouchy sedící na stěně nebo na stropě, jako by to byla pevná zem. Nevím, jak to dělají, jestli se přichytí nohama, nebo jestli to dokážou proto, že skoro nic neváží, ale když jsem zaslechla, že pode mnou někdo jde, umínila jsem si, že se přilepím ke střeše jako moucha a nenajdou mě. Jinak bych se v minutě octla rozpláclá na dvoře. Zkusila jsem zarýt palce u nohou do střechy, potom lokty a kolena. A jako konečný zoufalý čin jsem udělala tu nejhloupější věc – pustila jsem i druhý sandál a snažila jsem se udržet tak, že jsem obě dlaně přitiskla k taškám. Dlaně musely být mokré od potu, protože jakmile jsem se dlaněmi dotkla tašek, místo abych zpomalila, začala jsem nabírat rychlost. Slyšela jsem, jak se šustěním a škrábáním kloužu dolů, a pak už najednou střecha nebyla.

Na okamžik jsem neslyšela vůbec nic; jenom děsivé, prázdné ticho. Jak jsem padala, vytanula mi v mozku jediná myšlenka: představila jsem si ženu, jak vchází do dvora, dívá se na rozbitou tašku spadlou ze střechy, pak se podívá na střechu, a v tu chvíli jí spadnu na hlavu; ale takhle se to samozřejmě nestalo. Při pádu jsem se obrátila, takže jsem dopadla na bok. V poslední chvíli jsem si paží chránila hlavu, ale přesto jsem dopadla tak tvrdě, že jsem se omráčila. Nevím, kde ta žena stála, ani jestli už byla na dvoře, když jsem padala z nebe. Ale určitě mě musela vidět padat, protože když jsem ležela na zemi, slyšela jsem ji říct: „Panebože, tady prší malé holky!“

Moc ráda bych byla vyskočila rovnýma nohama a utekla, ale nešlo to. Celá jedna strana těla mě strašně bolela. Pomalu jsem uvědomila, že nade mnou klečí dvě ženy. Jedna něco stále opakovala, ale já jí nerozuměla. Pak si něco řekly, zvedly mě z mechu a posadily na dřevěný ochoz. Vzpomínám si jenom najeden útržek jejich rozhovoru.

„Já vám říkám, že spadla ze střechy, paní.“

„Proč má s sebou proboha sandály na záchod? Vy máte záchod na střeše, holčičko? Slyšíš mě? To je přece hrozně nebezpečné! Měla jsi štěstí, že ses nerozbila na kousky, když jsi spadla!“

„Ona vás neslyší, paní. Podívejte se jí do očí.“

„Ale samozřejmě že mě slyší. Řekni mi něco, holčičko!“

Jenže já nemohla promluvit. Zaměstnávala mě jediná myšlenka: že na mě Sacu bude čekat proti divadlu Minamiza, a já tam nejsem schopná přijít.

Poslali služku, aby klepala na každé dveře v naší ulici, až najde dům, kam patřím, zatímco já ležela v šoku, schoulená do klubíčka. Otřásala jsem se pláčem, přestože mi nevytryskla jediná slza, a držela jsem se za ruku, která mě strašně bolela, když mě najednou někdo zprudka postavil na nohy a dal mi facku.

„Pitomá, pitomá holka!“ ozvalo se. Přede mnou stála rozzuřená Tetička. Odtáhla mě z té cizí okije a pak mě vlekla za sebou vzhůru ulicí. Když jsme došly k nám, opřela mě o dřevěné dveře a dala mi ještě jednu facku.

„Víš, co jsi udělala?“ řekla mi, ale já nemohla odpovědět. „Co sis myslela? Všechno jsi zničila… Co tě to napadlo! Jsi pitomá, pitomá holka!“

Nikdy bych si nepomyslela, že se Tetička umí tak rozzlobit. Vtáhla mě do dvora a hodila mě na břicho na dřevěný ochoz. To už jsem začala plakat doopravdy, protože jsem věděla, co přijde. Jenže tentokrát mě nebila naoko, jako předtím. Tetička mě polila, aby každá rána bolela dvakrát tolik, a pak do mě bušila tak, že jsem ztrácela dech. Když skončila, hodila hůl na zem a převalila mě na záda. „Teď už z tebe nikdy nebude gejša,“ vykřikla. „Já jsem tě varovala, abys neudělala tuhle chybu! Teď už ti nepomůžu ani já, ani nikdo jiný.“

Další její slova jsem neslyšela, protože z druhého konce ochozu se ozvaly strašlivé skřeky. To Babička řezala Dýni za to, že mě lépe nehlídala.

Jak se ukázalo, zlomila jsem si při pádu ze střechy ruku. Druhý den ráno přišel lékař a odvedl mě na blízkou kliniku. Do okije jsem se vrátila až pozdě odpoledne s rukou v sádře. Ještě stále mě to strašně bolelo, ale Matka si mě okamžitě zavolala k sobě do pokoje. Dlouho mlčky seděla a upřeně se na mě dívala, jednou rukou hladila Taku a druhou si přidržovala dýmku v ústech.

„Umíš si představit, kolik jsem za tebe zaplatila?“ řekla konečně.

„Ne, paní,“ odpověděla jsem. „Ale určitě mi chcete říct, že jste zaplatila víc, než za kolik stojím.“

Nechci tvrdit, že to byla zdvořilá odpověď. Myslela jsem, že mě za ni Matka uhodí, ale už mi na tom nezáleželo. Připadalo mi, že už nikdy nic na světě nebude tak, jak má být. Matka stiskla zuby a několikrát zakašlala, což byl její zvláštní smích.

„To máš pravdu!“ řekla. „Půl jenu by za tebe úplně stačilo. Měla jsem dojem, že jsi bystrá. Ale ty nejsi dost chytrá, abys věděla, co je pro tebe dobré.“

Chvíli zase bafala z dýmky a pak dodala: „Zaplatila jsem za tebe sedmdesát pět jenů, tolik jsi mě stála. A tys zničila kimono, ukradla brož, a teď sis zlomila ruku, takže k tvým dluhům přibyly ještě i účty za léčení. Navíc jsi tu jedla, chodila do školy, a právě dnes jsem se doslechla od majitelky Tacujo ze čtvrti Mijagawa-čo, že tvá starší sestra utekla. Tamější majitelka mi ještě nesplatila všechno, co mi dluží. A teď mi oznamuje, že už to nevyrovná! Přidám ten nedoplatek k tvému dluhu, jenže k čemu mi to bude? Už mi dlužíš víc, než mi kdy budeš schopná zaplatit.“

Takže Sacu se podařilo utéct. Celý den jsem na ni myslela, a teď jsem to věděla najisto. Chtěla jsem se z toho radovat, ale nemohla jsem.

„Myslím, že bys to dokázala splatit za deset, patnáct let jako gejša,“ pokračovala, „kdybys měla úspěch. Ale kdo by investoval jediný sen do holky, která myslí na útěk?“

Na tohle jsem neuměla odpovědět, tak jsem Matce řekla, že se omlouvám. Do toho okamžiku se mnou mluvila celkem vlídně, ale po mé omluvě odložila dýmku na stolek a vystrčila bradu – asi proto, žě se zlobila – a v tu chvíli vypadala jako zvíře, které se chystá zaútočit.

„Tak ty se omlouváš? Především jsem byla blázen, že jsem do tebe investovala tolik peněz. Ty jsi pravděpodobně nejdražší služka v Gionu! Kdybych mohla prodat tvoje kosti, aby se tím splatila aspoň část tvého dluhu, vyrvala bych ti je rovnou tady z těla!“

S těmi slovy mě vykázala z pokoje a znova si vložila dýmku do úst.

Třásl se mi ret, když jsem odcházela, ale nedala jsem na sobě znát, co cítím; na podestě totiž stála Hacumomo. Pan Bekku se jí chystal uvázat obi a Tetička s kapesníkem v ruce stála před Hacumomo a dívala se jí do očí.

„Všechno sis rozmazala,“ řekla Tetička. „Už s tím nic neudělám. Budeš muset přestat fňukat a jít si udělat nový makeup.“

Věděla jsem moc dobře, proč Hacumomo pláče. Její milenec ji opustil, když jí zabránili, aby si ho vodila do okije. Dověděla jsem se to předešlé ráno a byla jsem si jistá, že Hacumomo bude ze svých problémů vinit mě. Spěchala jsem, abych seběhla ze schodů dřív, než si mě všimne, ale už bylo pozdě. Vytrhla Tetičce kapesník z ruky a kývla na mě, abych k ní šla blíž. Samozřejmě že se mi nechtělo, ale nemohla jsem odmítnout.

„Ty se nemáš co bavit s Čijo,“ řekla Tetička. „Jdi do svého pokoje a dokonči makeup.“

Hacumomo neodpověděla, ale odtáhla mě k sobě do pokoje a zasunula za námi dveře.

„Strávila jsem celé dny přemýšlením, jak bych ti zničila život,“ řekla mi. „Ale když ses pokusila utéct, vyřešilas to za mě! Nevím, jestli se mám radovat. Chtěla jsem to zařídit sama.“

Zachovala jsem se velmi hrubě, protože jsem se Hacumomo uklonila a odsunula dveře, abych beze slova odešla. Mohla mě za to uhodit, jenže ona za mnou jenom vyšla do haly a řekla: „Jestli chceš vědět, jaké to je, dělat celý život služku, zeptej se Tetičky! Už teď jste jak dva konce jedné šňůry. Ona má zlomenou pánev a ty ruku. Možná že jednou budeš vypadat jako chlap, přesně tak jako ona!“

„No tak, Hacumomo,“ oslovila ji Tetička, „předveď nám radši, jak dovedeš být roztomilá, když chceš!“

Kdysi dávno, když mi bylo pět nebo šest let a neměla jsem ani tušení, že nějaké Kjóto existuje, jsem znala jednoho malého chlapce, který se jmenoval Noburu a byl z naší vesnice. Jsem si jistá, že to byl hodný chlapec, ale nepříjemně páchl, a asi proto ho nikdo neměl rád. Kdykoli něco řekl, ostatní děti si toho všímaly asi tak, jako když ptáček pípl nebo žába zakvákala, a chudák Noboru často seděl na zemi a plakal. V měsících, které následovaly po mém neúspěšném pokusu o útěk, jsem pochopila, jak se asi cítil; protože ani na mě nikdo nepromluvil, pokud mi nechtěl něco nařídit. Matka se mnou jednala, jako bych byla jenom dým, protože měla v hlavě důležitější věci. A všechny služky, i kuchařka, se chovaly stejně.

Po celou krutou zimu jsem si lámala hlavu, co se stalo se Sacu, s maminkou a otcem. Většinu nocí, když jsem ležela na futonu, jsem umírala úzkostí a někde uvnitř jsem cítila takovou mučivou prázdnotu, jako by celý svět byl jenom pustina bez lidí. Abych našla úlevu, zavřela jsem oči a představovala si, že jdu v Joroidu po pěšině podél útesů. Znala jsem ji tak dokonale, že jsem si mohla živě představit, že tam jsem, jako bych doopravdy utekla se Sacu a byla znova doma. V duchu jsem úprkem běžela k našemu opilému domu a držela jsem se Sacu za ruku – přestože jsem ji nikdy v životě za ruku nedržela – a věděla jsem, že za okamžik budeme u maminky a u otce. Ve svých představách jsem nikdy nedokázala doběhnout až domů; asi jsem se moc bála toho, co bych tam mohla najít, a každopádně to byla ta chůze po pěšině, co mě nejvíc uklidňovalo. Pak jsem obvykle uslyšela zakašlat některou ze služek vedle mě, nebo trapný zvuk, jak Babička se zasténáním pouštěla větry, a vůně moře a vzduchu se rozplynula, hrubá zem pod mýma nohama se změnila v hladké prostěradlo mého futonu a já se ocitla tam, kde jsem začala, a zbyla mi jen má samota.

Když přišlo jaro, rozkvetly třešně v parku Marujama a v Kjótu se o ničem jiném nemluvilo. Hacumomo byla přes den zaměstnanější než obvykle, vzhledem ke všem těm slavnostem pořádaným kvůli obdivování sakur. Záviděla jsem jí její rušný život, na který se začínala připravovat každý den hned po obědě. Já už jsem se vzdávala naděje, že se jednou v noci probudím a najdu u sebe Sacu, která se vplížila do naší okije, aby mě vysvobodila, nebo že se nějak dozvím, co se stalo s mou rodinou v Joroidu. Pak jsem jednoho rána, když se Matka a Tetička chystaly vzít Babičku na piknik, sešla dolů a na podlaze před hlavním vchodem jsem objevila balíček. Byla to krabice dlouhá asi jako moje paže, zabalená do silného papíru a zavázaná už použitým motouzem. Věděla jsem, že mi do toho nic není, ale nikdo tam nebyl, a tak jsem si šla přečíst jméno a adresu, nadepsané neobratnými znaky. Stálo tam:

Sakamoto Čijo

c /o Nitta Kajoko

Gion Tominaga-čo

Kjóto, Kjótská prefektura

Byla jsem tak překvapená, že jsem tam dlouho stála s dlaní na ústech a oči jsem určitě měla vykulené jak talíře. Zpáteční adresa pod skupinou poštovních známek zněla na pana Tanaku. Neměla jsem tušení, co v tom může být, ale když jsem viděla jméno pana Tanaky… může se vám to zdát absurdní, ale já doopravdy doufala, že si možná uvědomil svou chybu, že mě neměl odvléct na tohle hrozné místo, a že mi posílá něco, čím mě z okije vysvobodí. Neumím si představit žádný balíček, který by mohl vysvobodit malou holku z otroctví; i tenkrát jsem si to stěží dokázala představit. Ale v hloubi duše jsem upřímně věřila, že až ten balíček otevřu, nějak to navždycky změní můj život.

Než jsem se rozmyslela, co udělám, sešla dolů Tetička a odehnala mě od krabice, přestože byla adresovaná mně. Byla bych ji ráda otevřela sama, ale ona si řekla o nůž, přeřízla provázek a pak pomalu rozbalovala hrubý papír. Pod ním byl pytel zašitý velkými rybářskými stehy. K pytli byla za rohy přišita obálka s mým jménem. Tetička odřízla obálku a roztrhla pytlovinu, pod níž se objevila krabice z tmavého dřeva. Začala jsem se těšit na to, co bude uvnitř, ale když Tetička odkryla víko, padla na mě všechna tíže světa. Mezi bílým plátnem byly uloženy posmrtné destičky, které kdysi stávaly na oltáři v našem opilém domě. Dvě z nich, které tam dřív nebyly, vypadaly zánovně a byla na nich znaky napsána mně neznámá buddhistická jména, která jsem neuměla přečíst. Nechtěla jsem ani pomyslet, proč mi je pan Tanaka poslal.

Tetička nechala krabici s úhledně narovnanými destičkami na okamžik ležet na podlaze a vytáhla z obálky dopis, aby si ho přečetla. Stála jsem opodál celou věčnost, plná obav, a ani jsem se neodvažovala myslet. Tetička nakonec těžce vzdychla a za paži mě odvedla do přijímacího pokoje. Ruce složené v klíně se mi třásly, asi tím, jak jsem se vší silou snažila potlačit hrozné myšlenky. Snad to bylo dobré znamení, že mi pan Tanaka poslal posmrtné destičky. Třeba se moje rodina přestěhuje do Kjóta, koupíme si společně nový oltář a destičky na něm upravíme? Nebo možná Sacu poprosila, aby mi je poslal, protože se vrací. Ale pak Tetička přervala mé úvahy.

„Čijo, přečtu ti něco od muže, který se jmenuje Tanaka Ičiró,“ řekla podivně těžce a pomalu. Myslím, že se ve mně zastavil dech, když rozkládala na stolku dopis.

„Drahá Čijo,

už uplynula dvě roční období ode dne, kdy jsi opustila Joroido, a stromy brzy zrodí nové květy. Květy, které se objeví tam, kde staré květy uvadly, nám připomínají, že si nás všechny jednoho dne najde smrt.

I já jsem byl kdysi sirotek a je mi velmi líto, že Ti musím podat zprávu o veliké bolesti, kterou musíš unést. Šest týdnů po Tvém odchodu do nového života v Kjótu skončilo utrpení Tvé ctěné matky, a jenom pár týdnů po ní opustil tento svět i Tvůj ctěný otec. Má nehodná osoba je velice zarmoucena Tvou ztrátou a doufá, že Tě uklidní zpráva, že ostatky obou Tvých ctěných rodičů jsou uloženy na vesnickém hřbitově. Oběť za ně byla sloužena v chrámě Hoko-dži v Senzuru a ženy z Joroida kromě toho odříkávaly sútry. Má nehodná osoba nepochybuje o tom, že oba Tvoji ctění rodiče byli přijati do ráje.

Výcvik budoucí gejši je trnitá cesta. Ale moje nehodná osoba velice obdivuje ty, kteří dokáží přetvořit svůj zármutek ve velké umění. Před několika lety jsem navštívil Gion a měl jsem tu čest vidět tam jarní tance a pak jsem se zúčastnil večírku v čajovně. Tento zážitek ve mně zanechal hluboký dojem. Do určité míry cítím uspokojení, že jsi nalezla bezpečné místo na tomto světě, Čijo, a že nebudeš muset trpět v letech nejistoty. Moje nehodná osoba žije dost dlouho, aby uviděla vyrůstat dvě generace dětí, a ví, jak vzácně porodí obyčejný ptáček labuť. Ta labuť, která by dále žila u svých rodičů, by zahynula; proto ti, kteří mají krásu a nadání, si musí těžce hledat v životě vlastní cestu. Tvá sestra Sacu přišla koncem minulého podzimu do Joroida, ale okamžitě zase utekla se synem pana Sugiho. Pan Sugi velice doufá, že ještě před svou smrtí uvidí svého milovaného syna, a prosí Tě, abys mu okamžitě dala vědět, kdyby se Ti Tvá sestra ozvala.“

Nejupřímněji Tvůj,

Tanaka Ičiró.

Ještě než Tetička dopis dočetla, začaly mi téct slzy jako voda z kypícího kotlíku. Bylo už dost zlé dovědět se, že maminka umřela, že umřel otec. Ale dovědět se současně, že oba umřeli a opustili mě, že i moje sestra je pro mě navěky ztracená… Můj mozek se zachoval jako prasklá váza, která nic neudrží. Všechno kolem mě přestalo existovat.

Musíte mě považovat za velice naivní, protože jsem v sobě po tolik měsíců živila naději, že maminka žije. Ale vždyť já mohla doufat v tak málo věcí, asi bych se byla upnula na cokoliv. Tetička se ke mně chovala velmi hezky, když jsem se snažila vzpamatovat. Znova a znova mi opakovala: „Vzchop se, Čijo, vzchop se. Nikomu z nás nezbývá nic jiného než smířit se s tím, co nás potká.“

Když už jsem zase byla mocna slova, požádala jsem Tetičku, aby položila posmrtné destičky tak, abych na ně neviděla, a aby se modlila místo mě – protože mně by to způsobilo nesnesitelnou bolest. Ale ona odmítla a řekla mi, že se mám stydět za to, že mě vůbec napadlo obrátit se zády k vlastním předkům. Pomohla mi postavit destičky na poličku poblíž paty schodiště, abych se před nimi mohla každé ráno modlit. „Nikdy na ně nezapomeň, Čijo-čan,“ dodala. „Jsou tím jediným, co ti zbylo z dětství.“

9.

Někdy kolem mých padesátých šestých narozenin mi jedna přítelkyně poslala článek z nějakých novin, nazvaný „Dvacet nejslavnějších gejš z minulosti Gionu“. Anebo to bylo třicet nejslavnějších gejš, to už si nepamatuji. Na tom seznamu jsem byla i já a byl mi věnovaný krátký odstavec se stručnými osobními údaji, včetně toho, že jsem se narodila v Kjótu – to samozřejmě není pravda. Ujišťuji vás, že jsem ani nepatřila ke dvaceti nejslavnějším gejšám Gionu; některým lidem dělá potíže najít rozdíl mezi něčím výjimečně skvělým a něčím, o čem se jen doslechli. Každopádně bych si bývala byla mohla gratulovat, kdybych skončila jenom jako špatná a nešťastná gejša, jako mnoho jiných dívek, kdyby mi byl pan Tanaka nenapsal, že rodiče umřeli a pravděpodobně už nikdy neuvidím svou sestru.

Jistě si vzpomenete, že jsem to odpoledne, kdy jsem se poprvé setkala s panem Tanakou, nazvala nejlepším v mém životě, ale zároveň i tím nejhorším. Nejspíš ani nemusím vysvětlovat, proč bylo nejhorší; ale může se vám zdát nepochopitelné, jak bych v něm mohla najít něco dobrého. Je pravda, že až do té doby pan Tanaka vnášel do mého života jen utrpení; zároveň však navždycky změnil moje životní vyhlídky. Žijeme své životy jako voda, která stéká z kopce, stále stejným směrem, dokud nenarazíme na něco, co nás donutí hledat jinou cestu. Kdybych byla nikdy nepotkala pana Tanaku, byl by můj život prostým potůčkem tekoucím z našeho opilého domu do oceánu. Pan Tanaka všechno změnil, když mě poslal do světa. Ale když člověka pošlou do světa, tak to není nutně totéž, jako když sami opustíte domov. Když jsem dostala dopis od pana Tanaky, byla jsem už v Gionu déle než šest měsíců; ale po celou tu dobu jsem se ani na okamžik nepolevila v pevné víře, že jednou najdu lepší život někde jinde, v blízkosti aspoň někoho z mé rodiny. V Gionu jsem žila jen napůl; moje druhá půlka žila ve snech o tom, jak se vracím domů. To proto jsou sny tak nebezpečné: doutnají jako oheň a někdy nás celé stráví.

Po zbytek jara a po celé následující léto jsem se cítila jako dítě ztracené v mlze na jezeře. Dny se vlekly jeden za druhým bezcílně a tupě. Vzpomínám si jen na útržky toho, co se dělo, všechno ostatní překrývá nekončící utrpení a strach. Jednoho chladného zimního večera jsem dlouho seděla v pokoji služek a dívala se, jak tiše sněží na dvůr okije. Představovala jsem si otce, jak pokašlává sám u stolu v opuštěném domě, na maminku vyhublou na kost na futonu, který se pod jejím tělem stěží prohnul. Vyklopýtala jsem na dvůr ve snaze utéct před svým trápením, ale člověk nemá kam utéct před trápením, které nosí v sobě.

A potom časně zjara, rok po té hrozné zprávě o mé rodině, se něco stalo. Bylo to v dubnu, kdy zase rozkvetly třešňové květy; snad to bylo přesně na den rok potom, co jsem dostala dopis pana Tanaky. To už mi bylo skoro dvanáct a začínala jsem se trochu podobat ženě, zatímco Dýně stále vypadala jako malé děvčátko. Vytáhla jsem se skoro do své dnešní výšky. Mé tělo zůstalo ještě rok nebo dva hubené a samá ruka, samá noha, ale tvář už ztratila dětskou měkkost a brada i lícní kosti se vytvarovaly tak, že moje oči získaly pravý mandlový tvar. Dřív si mě muži na ulici všímali asi tak jako holubů; když jsem je teď míjela, dívali se za mnou. Připadalo mi divné, že jsem se po letech přehlížení najednou stala předmětem pozornosti.

Prostě, jednoho dubnového rána jsem se probudila z velice zvláštního snu o muži s bradkou. Jeho vousy byly tak výrazné, že zbytek obličeje zůstával nejasný, jako by ho někdo vymazal z filmového pásku. Stál předem mnou a něco mi říkal, ale nepamatovala jsem si, co to bylo, a pak najednou s hlasitým rachocením odsunul papírovou výplň okna vedle sebe. Probudila jsem v domnění, že to byl zvuk z pokoje. Služky ještě oddychovaly. Dýně tiše ležela s tváří zabořenou do polštáře. Všechno vypadalo tak jako jindy, ale já měla strašně zvláštní pocit. Zdálo se mi, že se dívám na svět, který se od včerejšího večera nějakým záhadným způsobem změnil – nahlížela jsem do jiné skutečnosti tím oknem, které se otevřelo v mém snu.

Byla bych těžko mohla vysvětlit, co to znamenalo. Ale stále jsem o tom uvažovala, když jsem zametala našlápné kameny ve dvoře, až mi začalo v hlavě bzučet, jako když včela vlétne do džbánu, jak se to stává, když člověk stále myslí na totéž a k ničemu to nevede. Po chvilce jsem položila koště a šla jsem si sednout do kryté uličky, kde mi hezky táhl na záda chlad zpod základů domu. A pak mě napadlo něco, o čem jsem neuvažovala vlastně už od svého prvního týdne v Kjótu.

Hned den či dva potom, co mě odtrhli od sestry, mě jedno odpoledne poslali přeprat nějaké hadříky a přitom se na moji ruku snesl motýl. Odehnala jsem ho a myslela jsem, že odletí, ale on místo toho spadl jako oblázek a zůstal ležet na zemi. Nevěděla jsem, jestli mi spadl na ruku už mrtvý, nebo jestli jsem ho zabila já, ale jeho smrt mě dojala. Obdivovala jsem krásnou kresbu na jeho křídlech a pak jsem ho zabalila do jednoho hadříku a schovala pod základy domu.

Pak jsem na něj zapomněla; ale v tu chvíli jsem si vzpomněla, klekla jsem si a hledala pod domem, až jsem ho našla. Tolik věcí se v mém životě změnilo, i já už jsem vypadala jinak; ale když jsem rozbalila motýlkovo pohřební roucho, byl stejně krásný jako v ten den, kdy jsem ho pochovala. Vypadalo to, že je oblečený do tlumených tónů hnědé a šedé, jaké nosívala Matka, když si šla večer zahrát mah-jong. Všechno na něm bylo krásné a dokonalé a vůbec se nezměnilo. Kéž by aspoň jedna jediná věc v mém životě zůstala stejná, jako byla v onen první týden v Kjótu… Když jsem na to pomyslela, začaly moje myšlenky vířit jako uragán. Uvědomila jsem si, že my dva – motýl a já – jsme dva protipóly. Moje existence je nestálá jako říční proud, měnící se každým okamžikem; ale ten motýl je jako kus kamene a vůbec se nemění. Při těchto myšlenkách jsem chtěla špičkou prstu pohladit jeho sametová křídla, ale jakmile jsem se jich dotkla, změnil se v hromádku prachu – bezhlesně, ani ve zlomku vteřiny jsem nezahlédla, jak se to stalo. Leknutím jsem vykřikla. Víření mých myšlenek se zastavilo; měla jsem pocit, že jsem se ocitla v oku bouře. Nechala jsem motýlí rubáš i hromádku prachu spadnout na zem a pochopila jsem to, co mě celé ráno mátlo. Odválo to zatuchlý vzduch. Minulost byla pryč. Maminka a otec umřeli a já na tom nemohla nic změnit. Ale myslím, že po celý předcházející rok jsem i já byla mrtvá. A moje sestra… Ano, i ta byla pryč. Ale já ne! Nevím, jestli vám to dává nějaký smysl, ale mně připadalo, že jsem se otočila o sto osmdesát stupňů a dívám se na všechno z jiného úhlu; už jsem nebyla obrácená do minulosti, ale dívala jsem se do budoucnosti. Jediná otázka, která přede mnou stála, zněla: jaká bude moje budoucnost?

Jakmile mi tato otázka vytanula na mysli, věděla jsem s naprostou jistotou, že někdy během toho dne dostanu znamení. To proto ten vousatý muž v mém snu otevřel okno. Říkal mi tím: „Vyhlížej to, co se ti samo ukáže. Protože to, co se ti ukáže, až to najdeš, bude tvoje budoucnost.“

Na další uvažování jsem neměla čas, protože Tetička na mě zavolala: „Čijo, pojď sem!“

Šla jsem krytou spojovací uličkou jako omámená. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby Tetička řekla: „Chceš znát svou budoucnost? Tak dobrá, pozorně poslouchej…“ Ale místo toho ke mně napřáhla dlaň, na které ležely dvě ozdoby do vlasů na kousku bílého hedvábí.

„Vezmi to,“ řekla. „Bůh ví, co ta Hacumomo včera večer prováděla; vrátila se do okije s ozdobami jiné dívky. Nejspíš pila víc saké než obvykle. Běž za ní do školy, zeptej se, čí jsou, a vrať je.“

Když jsem si vzala ozdoby, podala mi Tetička na kousku papíru napsané další pochůzky a řekla mi, abych se okamžitě vrátila, až to všechno vyřídím.

Možná že vám nepřipadá nijak divné, když se někdo vrátí v noci domů a má ve vlasech ozdoby někoho jiného, ale ve skutečnosti je to stejné, jako by někdo přišel v cizím prádle. Gejša si nemyje vlasy denně, víte? Nejde to, protože její účes je moc pracný. A proto je ozdoba do vlasů velice intimní věcí. Tetička se jich dokonce ani nedotkla rukou, proto je držela v kousku hedvábí. Zabalila je, a když mi je podala, vypadaly tak trochu jako ten pohřbený motýl, kterého jsem držela v ruce před několika minutami. Samozřejmě, znamení nedává smysl, dokud je neumíte vyložit. Stála jsem a dívala se na hedvábný balíček, až mi Tetička řekla: „Tak už si to proboha vezmi!“ Později, cestou do školy, jsem balíček rozbalila, abych se na ty ozdoby ještě jednou podívala. Byl to černý hřebínek z laku tvarovaný jako zapadající slunce, se zlatými květy kolem vnějšího okraje; a také jehlice ze světlého dřeva se dvěma perlami na konci, které mezi sebou přidržovaly kuličku z jantaru.

Čekala jsem před budovou školy, až jsem uslyšela hluboký tón zvonu oznamující konec vyučování. Vzápětí se vyhrnuly dívky v modrobílých kimonech. Hacumomo si mě všimla dřív než já jí a zamířila ke mně s jinou gejšou. Možná že vás udivuje, proč vůbec byla ve škole, vždyť už byla hotová tanečnice a určitě znala všechno, co gejša potřebuje znát. Ale i ta nejslavnější gejša musí po celou svoji kariéru navštěvovat hodiny tance pro pokročilé; některé z nich dokonce když už je jim přes padesát nebo šedesát.

„No ne, podívej,“ řekla Hacumomo své přítelkyni, „já myslím, že je to plevel. Podívej, jak je vyčouhlá!“ Takhle mě obvykle zesměšňovala, protože jsem byla o prst větší než ona.

„Tetička mě sem poslala, paní,“ řekla jsem, „abych zjistila, čí vlasové ozdoby jste včera večer ukradla.“

Hacumomo se přestala usmívat. Vytrhla mi balíček z ruky a otevřela ho.

„Tohle přece nejsou moje…,“ řekla. „Kdes je sebrala?“

„Ale Hacumomo-san!“ oslovila ji druhá gejša. „Nepamatujete se? Vy a Kanako jste si vyndaly ozdoby z vlasů, když jste hrály tu hloupou hru se soudcem Uwazumim. Kanako si musela vzít vaše ozdoby, a vy jste odešla domů s jejími.“

„To je nechutné,“ řekla Hacumomo. „Kdy myslíte, že si Kanako naposled myla vlasy? Nevadí, její okija je hned vedle vaší. Odnesete jí je, ano? Řekněte jí, že se potom zastavím pro svoje, a ať si nemyslí, že si je nechá!“

Druhá gejša vzala ozdoby do vlasů a odešla.

„Ach, neodcházej, malá Čijo,“ řekla mi Hacumomo. „Chci ti něco ukázat. Podívej se na tamhletu malou dívku, na tu, co teď prochází bránou. Jmenuje se Ičikimi.“

Podívala jsem se na Ičikimi, ale Hacumomo už zřejmě neměla co dodat. „Já ji neznám,“ řekla jsem.

„Ne, ovšemže ne. Není na ní nic zvláštního. Je trochu hloupá a neobratná jako mrzák. Jen jsem si myslela, že by tě mohlo zajímat, že ona se stane gejšou, zatímco ty nikdy ne.“

Myslím, že to bylo to nejkrutější, co mi Hacumomo mohla říct. Teď už to bylo půldruhého roku, co jsem byla odsouzená k otročině služky. Můj život se přede mnou prostíral jako dlouhá stezka, která nikam nevedla. Nemohu říct, že bych se chtěla stát gejšou; ale docela určitě jsem nechtěla zůstat služkou. Ještě dlouho jsem stála na zahradě u školy a dívala se na děvčata v mém věku, jak si povídají, když jdou kolem mě. Nejspíš jenom šly domů na oběd, ale mně připadalo, že jdou od jedné důležité věci k druhé a jejich život má smysl, zatímco já se vrátím k velkolepému úkolu vydrbat šlapáky u nás na dvoře. Když se zahrada vyprázdnila, zůstala jsem tam ještě chvíli stát a uvažovala jsem, jestli tohle není to znamení, na které čekám – že ostatní dívky z Gionu půjdou dopředu a mě nechají vzadu. Při té myšlence mě popadla taková hrůza, že už jsem tam nemohla zůstat ani minutu. Šla jsem po třídě Šidžó a zahnula k řece Kamo. Obří transparenty na divadle Minamiza oznamovaly, že se to odpoledne hraje představení Kabuki pod názvem Šibaraku. To je jedna z našich nejslavnějších her, ale tehdy jsem ještě o Kabuki nic nevěděla. Po schodech k divadlu proudily davy lidí. Mezi muži v tmavých evropských šatech nebo v kimonech na sebe poutalo zraky několik gejš v zářivých barvách, jako podzimní listí na temných vodách řeky. A tady jsem znova uviděla, jak mě míjí život ve svém hlučném víru. Pospíchala jsem pryč z té třídy vedlejší ulicí podél říčky Širakawy, ale i ta byla plná spěchajících mužů a gejš; všichni měli nějaký cíl. Chtěla jsem přehlušit bolest, kterou mi působily mé myšlenky, a zahnula jsem k Širakawě, ale – jak kruté – i její vlny měly svůj cíl, spěchaly k řece Kamo, odtud do Ósackého zálivu a do Japonského vnitřního moře. Měla jsem pocit, že všude na mě čeká tentýž vzkaz. Vrhla jsem se na nízkou kamennou zídku vroubící říčku a rozplakala jsem se. Byla jsem jako opuštěný ostrov uprostřed oceánu, bez minulosti, ale i bez budoucnosti. Brzy jsem cítila, že jsem dospěla k okamžiku, kdy už mě nedostihne žádný lidský hlas – a vtom jsem zaslechla, jak nějaký muž říká: „Ale ne, dnes je tak krásný den, že nikdo nemůže být nešťastný.“

Muži na ulicích Gionu si obvykle nevšimnou dívky, jako jsem byla já, zvlášť když se předvádí slzami. I kdyby si mě někdo všiml, určitě by na mě nepromluvil, pokud by mi nechtěl nařídit, abych mu uhnula z cesty, nebo něco podobného. Jenže tenhle muž se nejenom obtěžoval na mě promluvit, ale dokonce mluvil laskavě. Způsob, jakým to řekl, naznačoval, že jsem mladá dáma se společenským postavením – třeba dcera jeho dobrého přítele. Na zlomek vteřiny jsem zahlédla svět diametrálně odlišný od svého; svět, ve kterém se se mnou jednalo spravedlivě, dokonce laskavě – svět, ve kterém otcové neprodávali své dcery. Zdálo se, že se ruch a vřava mnoha lidí kolem mě, kteří žili svůj život účelně, náhle zastavily; nebo jsem je přestala vnímat. A když jsem zvedla hlavu, abych se podívala na toho, kdo na mě promluvil, měla jsem pocit, že jsem své trápení nechala ležet tam na té kamenné zídce.

Velmi ráda bych vám ho popsala, ale napadá mě jen jediný způsob, jak to udělat – řeknu vám o jednom stromě, který stál na kraji mořských útesů v Joroidu. Ten strom byl hladký jako naplavené dříví, protože ho ošlehával vítr, a když mi bylo tak pět šest let, našla jsem v jeho kůře mužský obličej. Totiž, objevila jsem tam hladkou skvrnu velikosti talíře s dvěma ostrými výstupky na vnějším okraji, podobnými lícním kostem. Ty vrhaly stíny připomínající oční důlky a pod těmi stíny vyrůstal menší hrbolek jako nos. Celá tvář byla nakloněna trochu na stranu, jako by si mě pátravě prohlížela; působilo to dojmem muže, který si je tak jistý svým postavením ve světě jako ten strom vrostlý do útesu. Bylo v něm něco hloubavého a mě napadlo, že jsem tam objevila tvář Buddhy.

Ten muž, který mě oslovil tehdy na ulici, měl tutéž širokou klidnou tvář. A navíc byly jeho rysy hladké a poklidné; měla jsem pocit, že by tam sebejistě zůstal stát tak dlouho, dokud bych nepřestala být nešťastná. Bylo mu kolem pětačtyřiceti let, šedé vlasy měl sčesané z čela dozadu. Ale nedokázala jsem se na něj dívat dlouho. Připadal mi tak elegantní, že jsem se začervenala a podívala se stranou.

Vedle něho stáli dva mladší muži; jeden z nich měl po boku gejšu. Zaslechla jsem, jak mu tiše říká: „Ale vždyť je to jen služka! Asi si ukopla palec, když běžela z pochůzky. Určitě jí někdo co nevidět přijde na pomoc.“

„Chtěl bych mít vaši víru v lidi, Izuko-san,“ poznamenal ten muž.

„Za chvilku začíná představení. Opravdu, Předsedo, myslím, že byste neměl mařit čas…“

Při svých pochůzkách v Gionu jsem často slyšela oslovovat muže tituly jako „Vedoucí oddělení“ nebo občas „Místopředsedo“. Ale jen zřídkakdy „Předsedo“. Muži oslovovaní jako předsedové obvykle mívali holou hlavu, mračili se a po ulici chvátali se skupinami mladších úředníků v patách. Muž stojící přede mnou se tak odlišoval od obvyklých předsedů, že i když jsem byla jenom malé děvče s omezenou znalostí světa, věděla jsem, že jeho firma nemůže být nijak významná. Muž z významné firmy by se nezastavil, aby mě oslovil.

„Snažíte se mi říct, že mařím čas, když tu s ní mluvím a chci jí pomoct,“ řekl Předseda.

„Ach, to ne,“ ohradila se gejša. „Spíš, že nemáte čas, který byste jí mohl věnovat. Stejně už asi zmeškáme začátek prvního výstupu.“

„Poslyšte, Izuko-san, vy jste určitě někdy byla ve stejné situaci jako tahle malá dívenka. Nemůžete předstírat, že život gejši je vždycky jednoduchý. Myslel bych, že by ze všech lidí…“

„Já že jsem byla v její situaci? Předsedo, vy myslíte, že já bych někdy na veřejnosti dělala takovou scénu?“

Po jejích slovech se Předseda obrátil k dvěma mladším mužům a požádal je, aby šli s Izuko do divadla napřed. Uklonili se a odešli, ale Předseda tam zůstal. Ještě chvíli se na mě díval, ale já se neodvažovala zvednout k němu zrak. Nakonec jsem řekla: „Prosím, pane, mluvila pravdu. Jsem jenom hloupé děvče… Prosím, nezdržujte se kvůli mně.“

„Vstaň na chvíli,“ řekl mi.

Netroufla jsem si neposlechnout, i když jsem nechápala, co chce. Jak se ukázalo, jenom vyndal kapesník a otřel mi z obličeje zrnko písku, které mi ulpělo na tváři. V jeho těsné blízkosti jsem vnímala vůni pudru na jeho hladce oholené tváři, a to mi připomnělo den, kdy do naší malé rybářské vesnice přišel synovec císaře Taišó. Pouze vystoupil z vozu a šel k zátoce a zpět, kynul zástupům lidí, kteří před ním poklekali, a byl oblečený do evropského obleku – prvního, jaký jsem kdy viděla – koutkem oka jsem na něj pohlédla, přestože to bylo zakázané. Pamatuji se, že měl pečlivě zastřižený knír, a tím se velmi lišil od mužů z naší vesnice, kterým rostly vousy jako plevel na cestě. To bylo poprvé, co k nám přišla nějaká významná osobnost. Myslím, že všechny dojala jeho vznešenost a přirozená důstojnost.

V životě občas narazíme na něco, čemu nerozumíme, protože jsme se ještě nesetkali s ničím podobným. Tak na mě zapůsobil císařův synovec, ale také Předseda. Když mi setřel kamínek a slzy, zvedl mi hlavu.

„Tak prosím… Krásná dívka, která nemá jediný důvod k tomu, aby se za něco musela stydět,“ řekl mi. „A bojí se na mě podívat. Někdo se k tobě zachoval krutě… Nebo možná život byl krutý.“

„Já nevím, pane,“ řekla jsem, přestože jsem to věděla moc dobře.

„Nikdo z nás se v tomto světě nesetkává s laskavostí tak často, jak by měl,“ řekl mi a na chvíli přimhouřil oči, jako by mi tím dával najevo, že o jeho slovech mám vážně přemýšlet.

Nade všechno na světě jsem toužila po tom, abych znova uviděla hladkou pleť jeho tváře, s hustým obočím a očními víčky jako z plátků mramoru nad laskavýma očima; ale mezi námi byla příliš veliká propast ve společenském postavení. Nakonec jsem se na něj kratičce podívala, ale začervenala jsem se a honem pohlédla jinam, takže si ani nemusel všimnout, že se mé oči setkaly s jeho. Ale jak mohu popsat to, co jsem zahlédla na kratičký okamžik? Díval se na mě asi tak, jak by se díval hudebník na svůj nástroj těsně předtím, než by začal hrát, s pochopením a vědomím, že ho ovládá. Cítila jsem, že do mě vidí, jako bych byla částí jeho samého. Jak bych byla šťastná, kdybych byla jeho nástrojem!

Najednou sáhl do kapsy a něco z ní vyndal.

„Máš raději švestku nebo třešeň?“

„Pane? To myslíte… k jídlu?“

„Před chvílí jsem šel kolem pouličního prodavače, který prodával strouhaný led se sirupem. Jedl jsem to poprvé teprve jako dospělý, ale jako dítěti by mi to asi moc chutnalo. Vezmi si tuhle minci a kup si strouhaný led. A ten kapesník si nech, ať si pak můžeš utřít ústa,“ řekl mi. S těmito slovy položil minci doprostřed kapesníku, udělal z něho balíček a podal mi ho.

Ve chvíli, kdy na mě Předseda promluvil, jsem zapomněla, že čekám na znamení ohledně své budoucnosti. Ale když jsem spatřila balíček v jeho dlani, který tolik připomínal pohřbeného motýla, pochopila jsem, že jsem se dočkala. Uchopila jsem ten balíček, hluboce se uklonila na znamení díků a pokusila se mu říct, jak jsem mu vděčná – i když si myslím, že moje slova ani zdaleka nedokázala vyjádřit tu závratnou radost a další mé pocity. Neděkovala jsem mu za minci, ani za to, že se se mnou vůbec zastavil. Děkovala jsem mu za… Nu, za něco, co ani dnes nedovedu vysvětlit. Snad za to, že mi ukázal, že na tomto světě existuje ještě něco jiného než krutost.

Srdce se mi svíralo smutkem, když jsem se dívala, jak odchází – ale byl to příjemný smutek, jestli něco takového existuje. Chci říct, že když zažijete nějaký večer, který je příjemnější než cokoliv, co jste kdy zažil, je vám sice smutno, že končí, ale přesto jste rád, že jste ho mohl prožít. Při tom krátkém setkání s Předsedou jsem se změnila ze ztraceného děvčete, před kterým se rýsoval pustý, prázdný život, v dívku se životním cílem. Snad se zdá divné, že náhodné setkání na ulici může způsobit takovou změnu. Ale život už bývá takový, že? A já si doopravdy myslím, že kdybyste tam byl a viděl to, co já, a cítil to, co já, asi by to s vámi udělalo totéž.

Když mi Předseda zmizel z očí, rozeběhla jsem se ulicí, abych našla prodavače strouhaného ledu. Ten den nebylo nijak zvlášť horko a ani jsem netoužila po strouhaném ledu, ale až ho budu jíst, prodlouží to moje setkání s Předsedou. Tak jsem si koupila papírový kornout s ledovou tříští s třešňovým sirupem a šla si znova sednout na ono místo na kamenné zídce. Chuť sirupu mi připadala divná a složitá, ale to možná proto, že moje smysly byly rozbouřené. Říkala jsem si, že kdybych byla gejšou jako ta Izuko, muž jako Předseda by se mnou mohl strávit nějaký čas. Nikdy by mě nenapadlo, že budu závidět gejšám, přestože mě přivezli do Kjóta za tím účelem, abych se stala jednou z nich; ale až do této chvíle bych byla okamžitě utekla při nejmenší příležitosti. Teď jsem pochopila to, co jsem dosud přehlížela; nešlo o to stát se gejšou, ale být jí. Stát se gejšou… nu, to by těžko mohl být životní cíl. Ale být gejšou… teď jsem v tom viděla stupínek k něčemu vyššímu. Jestli jsem se nezmýlila ve stáří Předsedy, nebylo mu víc než čtyřicet pět. Řada gejš dosáhla ohromujícího úspěchu ve dvaceti letech. Té gejše Izuko určitě nebylo víc než dvacet pět. Já byla ještě dítě, bylo mi skoro dvanáct… ale za dalších dvanáct let mi bude tolik, jako jí. A co Předseda? Nebude mu víc, než je teď panu Tanakovi.

Ta mince, kterou mi Předseda dal, bohatě stačila na jeden kornout strouhaného ledu. Svírala jsem v dlani drobné, které mi vrátil prodavač – tři mince různé velikosti. Nejdřív jsem myslela, že si je schovám na památku; ale teď jsem si uvědomila, že mohou posloužit něčemu mnohem důležitějšímu.

Rozeběhla jsem se na třídu Šidžó a pádila jsem až na její konec u východního kraje Gionu, kde stála svatyně. Vyběhla jsem po schodech, ale neodvážila jsem se projít dvoupatrovou vstupní branou se sedlovou střechou, takže jsem ji raději obešla přes dvůr vysypaný štěrkem a vzhůru po dalších schodech, prošla jsem pod chrámovou torií a vstoupila do svatyně. Tam jsem ty tři mince vhodila do kasičky – mince, které by mě bývaly mohly dostat z Gionu – a ohlásila jsem svou přítomnost bohům trojím zatleskáním a úklonou. S očima pevně zavřenýma a sepnutýma rukama jsem se modlila, aby mi bylo dovoleno stát se gejšou. Protrpím jakékoliv školení a výcvik, vydržím jakékoliv strádání za šanci, že znova upoutám pozornost muže, jako je Předseda.

Když jsem oči otevřela, stále ještě jsem slyšela dopravní ruch z třídy Higaši-Odži. Stromy šuměly pod náporem větru stejně jako před chvílí. Všechno bylo stejné. Nevěděla jsem, jestli mě bohové slyšeli. Nemohla jsem udělat nic jiného než zastrčit Předsedův kapesník do rukávu a odnést si ho do okije.

10.

Jednou ráno o několik měsíců později, když jsme uklízely spodní roucha ro – ta se vyrábějí z lehounké hedvábné perlinky pro horké dny – a vyndavaly místo nich hitoe – ta nemají podšívku a nosí se v září – narazila jsem ve vchodu na tak strašný zápach, že jsem upustila celou náruč šatstva. Ten zápach vycházel z Babiččina pokoje. Utíkala jsem nahoru pro Tetičku, protože jsem okamžitě pochopila, že se muselo stát něco strašného. Tetička odkulhala po schodech dolů, jak nejrychleji mohla, a když vešla dovnitř, našla Babičku ležet na zemi mrtvou; umřela velice zvláštním způsobem.

Babička měla jediná elektrická kamínka, která se nacházela v naší okiji. Používala je každou noc, s výjimkou léta. Teď, kdy už začalo září a ukládaly jsme lehká letní spodní roucha, začala Babička kamínka znova používat. To neznamená, že by už byla zima; měníme své oblečení podle kalendáře, ne podle skutečné teploty venku, a Babička stejným způsobem používala kamínka. Až nerozumně na nich lpěla, asi proto, že mnoho nocí ve svém životě protrpěla v zimě.

Babička obvykle ráno obtočila šňůru kolem kamínek, a pak je přirazila ke zdi. Během doby se ale opletení šňůry prodřelo, takže došlo ke kontaktu s drátem a kamínky probíjel proud. Policie prohlásila, že když se Babička to ráno dotkla kamínek, muselo ji to okamžitě omráčit, a možná byla hned mrtvá. Když sklouzla na podlahu, upadla obličejem na rozpálený kovový povrch kamínek. Od toho byl ten hrozný zápach. Naštěstí jsem ji už neviděla, jen její nohy, které byly vidět ode dveří a vypadaly jako tenké větve stromu zabalené do pomačkaného hedvábí.

Asi týden nebo dva po Babiččině smrti jsme měly plné ruce práce, jak si nejspíš umíte představit, a to nejenom s uklízením celého domu – protože šintoismus považuje smrt za nejnečistější věc, která se může stát. Musely jsme také připravit svíčky, podnosy s obětinami z jídel, lampiony ke vchodu, čajové stojany, tácky na peníze, které přinesou návštěvníci, a tak dále. Bylo toho na nás tolik, že se kuchařka jednou večer rozstonala a museli k ní zavolat lékaře; ukázalo se, že jejím jediným problémem je, že předešlou noc spala jen dvě hodiny, za celý den si nesedla a snědla jenom misku čiré polévky. Překvapilo mě, jak Matka téměř bez zábran utrácí peníze, plánuje recitaci súter za Babičku v chrámě Čion-in, nakupuje od majitele pohřebního ústavu květinová aranžmá s lotosovými poupaty – a to všechno právě uprostřed Velké krize. Nejdřív jsem si myslela, že svým chováním dokazuje, jak velmi jí na Babičce záleželo; ale pak jsem si uvědomila, co to doopravdy znamená: prakticky celý Gion bude procházet naší okijou, aby se rozloučil s Babičkou, a za pár dní se zúčastní pohřebních slavností v chrámě; Matka musela sehrát odpovídající představení.

Po několik dní opravdu procházel naší okijou celý Gion, nebo mi to tak aspoň připadalo, a všechny návštěvníky jsme musely pohostit čajem a koláčky. Matka a Tetička přijímaly majitelky různých čajoven a okijí, i mnoho služek, které se s Babičkou znaly; dále majitele obchodů, parukáře a kadeřníky, to byli většinou muži; a samozřejmě celé tucty gejš. Starší gejši pamatovaly Babičku ještě z doby jejího působení, ale ty mladší o ní nikdy ani neslyšely; přišly z úcty k Matce – nebo v některých případech proto, že se znaly s Hacumomo.

Mým úkolem v oněch rušných dnech bylo uvádět hosty do přijímacího pokoje, kde je očekávala Matka a Tetička. Bylo to jen pár kroků, ale hosté se dost dobře nemohli uvést sami, a kromě toho jsem si musela pamatovat, která obuv komu patří, protože jsem ji musela odnášet do pokoje pro služky, aby bylo ve vchodu dost místa, a pak ji ve správný okamžik zase přinést. Nejdřív jsem s tím měla problémy. Bylo by neotesané dívat se hostům přímo do tváře a při pouhém jediném pohledu se dali těžko zapamatovat. Velmi brzy jsem však zjistila, že mi pomůže, když si zapamatuji jejich kimono.

Asi druhé nebo třetí odpoledne se dveře odsunuly a vešlo kimono, které mě okamžitě upoutalo jako nejkrásnější, jaké jsem kdy na našich hostech viděla. Vzhledem k okolnostem bylo střízlivé – jednoduchý černý oděv s erbem – ale jeho vzor zelené a zlaté trávy kolem dokola lemu byl velmi bohatý. Přistihla jsem se při myšlence, jak by asi užasly ženy a dcery rybářů tam v Joroidu, kdyby něco takového uviděly. Návštěvnice měla s sebou i služku, takže jsem si zprvu myslela, že je to majitelka čajovny nebo okije – protože jen málokterá gejša by si mohla dovolit takové vydání. Když se dívala na maličkou šintoistickou svatyni v našem vchodu, využila jsem té příležitosti a rychle jsem jí pohlédla do tváře. Byl to tak naprosto dokonalý ovál, že mi okamžitě vytanul na mysli jistý svitek v Tetiččině pokoji, na němž byla tušová kresba kurtizány z období Heian před tisíci roky. Nebyla tak nápadně krásná jako Hacumomo, ale měla dokonalé rysy, takže jsem si okamžitě začala připadat ještě bezvýznamnější než obvykle. A pak jsem si zčistajasna uvědomila, kdo to je.

Mameha, ta gejša, jejíž kimono mě Hacumomo přinutila zničit.

To, co se stalo s jejím kimonem, opravdu nebyla moje vina, ale přesto bych byla dala nevím co za to, abych se tu s ní nesetkala. Když jsem ji a její služku uváděla do přijímacího salonu, sklonila jsem hlavu co nejníž, aby mi neviděla do tváře. Myslela jsem, že mě nepoznala; byla jsem si jistá, že nezahlédla můj obličej, když jsem vracela její zničené kimono, a i kdyby, stalo se to před dvěma roky. Služka, která ji teď doprovázela, byla jiná než ta, která ode mě tu noc brala kimono a měla oči plné slz. Ale přesto se mi ulevilo, když nadešel čas, abych se jim uklonila a zanechala je v přijímacím salonu.

Za dvacet minut, když se Mameha se služkou chystaly odejít, jsem popadla jejich obuv a připravila ji na schůdek ve vchodu. Stále jsem měla hlavu skloněnou a byla jsem jak na jehlách. Když její služka odsunula dveře, cítila jsem, že už mám ta muka za sebou. Jenže Mameha místo aby vyšla ven, zůstala stát ve dveřích. Znejistěla jsem; a obávám se, že moje oči a mozek ztratily spojení, protože ačkoliv jsem věděla, že to nemám dělat, vrhla jsem na ni rychlý pohled. Zděsila jsem se, když jsem zjistila, že se Mameha dívá přímo na mě.

„Jak se jmenuješ, holčičko?“ zeptala se tónem, který mně připadal velmi přísný.

Řekla jsem, že se jmenuji Čijo.

„Vstaň na chvilku, Čijo. Chtěla bych se na tebe podívat.“

Postavila jsem se, jak mi řekla; ale kdybych byla mohla svůj obličej zmačkat a zahodit, jako když se vcucne nudle, byla bych to udělala.

„No tak, chci se na tebe podívat!“ řekla. „Vypadáš, jako by sis počítala prsty u nohou.“

Zvedla jsem hlavu, ale oči jsem měla sklopené, takže Mameha zhluboka vzdychla a nařídila mi, abych se na ni podívala.

„To jsou ale neobvyklé oči!“ podivila se. „Já myslela, že se mi to jen zdálo. Jakou bys řekla, že mají asi barvu, Tacumi?“

Její služka se vrátila do vchodu a podívala se na mě. „Modrošedou, paní,“ odpověděla.

„To je přesně to, co bych řekla i já. Kolik dívek v Gionu má takové oči, co myslíš?“

Nevěděla jsem, jestli Mameha mluví na mě nebo na Tacumi, ale obě jsme mlčely. Dívala se na mě se zvláštním výrazem – o něčem soustředěně přemýšlela, nebo se mi to aspoň zdálo. A pak se k mojí obrovské úlevě omluvila a odešla.

Babiččin pohřeb se konal asi o týden později, ráno v den, který určil hadač. Potom jsme zase začaly dávat okiju do pořádku, ale s několika změnami. Tetička se přestěhovala dolů, do Babiččina pokoje, zatímco Dýně – která se před nedávnem začala školit na gejšu – dostala pokoj v prvním patře po Tetičce. Kromě toho k nám následující týden přišly další dvě služky, obě ve středním věku a velmi energické. Může se zdát divné, že Matka přijala další služky, přestože se naše rodina zmenšila; jenže ve skutečnosti naše okija dřív neměla dost personálu, protože Babička nesnášela kolem sebe moc lidí.

Poslední změnou bylo to, že Dýni už neukládali žádné povinnosti. Místo toho měla všechen čas věnovat cvičení ve všech druzích umění, které má gejša ovládat. Dívky obyčejně nedostávaly tolik příležitostí ke cvičení, jenže chudák Dýně se učila těžkopádně a pomalu a potřebovala na všechno víc času. Bylo mi těžko, když jsem ji denně vídala klečet na dřevěném ochoze a hodiny cvičit na šamisen. Z koutku úst jí přitom čouhala špička jazyka, jako by si chtěla olízat tvář. Kdykoliv se naše oči setkaly, usmála se na mě; opravdu měla milou a laskavou povahu. Ale mně už začínalo být zatěžko snášet břemeno trpělivosti a čekala jsem na sebemenší únikovou cestu, která se ovšem vůbec nemusela vyskytnout a která by pro mě skutečně asi byla tou jedinou příležitostí, jakou bych kdy dostala. Teď jsem se jen musela dívat, jak jsou dveře příležitosti otevřeny dokořán pro někoho jiného. Někdy večer, když jsem si šla lehnout, jsem brala do ruky kapesník od Předsedy, položila jsem si ho na futon a vdechovala jeho sytou pudrovou vůni. Vypudila jsem ze své mysli úplně všechno, aby tam zůstala jenom jeho podoba, teplo hřejivých slunečních paprsků na mé tváři a tvrdá kamenná zídka, na níž jsem seděla, když jsem se s ním setkala. On byl mým bóddhisatvou s tisíci pažemi, který mi pomůže. Neuměla jsem si představit, jak se ke mně jeho pomoc dostane, ale modlila jsem se, aby se to stalo.

Ke konci prvního měsíce po smrti Babičky ke mně přišla jedna naše nová služka a řekla mi, že mám u dveří návštěvu. Bylo to nezvykle horké říjnové odpoledne a já byla celá mokrá od potu, protože jsem naším starým ručním vysavačem uklízela tatami nahoře v pokoji Dýně, který byl ještě před nedávnem Tetiččin; Dýně měla ve zvyku nosit si tajně do pokoje rýžové sušenky, takže se u ní musely rohože stále vysávat. Honem jsem se otřela mokrým ručníkem a spěchala dolů, kde ve dveřích stála mladá žena v kimonu služky. Poklekla jsem a uklonila jsem se jí. Teprve při druhém pohledu jsem si uvědomila, že je to ta služka, která před několika týdny doprovázela Mamehu do naší okije. Zatrnulo ve mně. Nepochybovala jsem, že mám malér. Ale když mi pokynula, abych sešla ze vchodu k ní, vklouzla jsem do sandálů a vyšla za ní na ulici.

„Posílají tě občas na pochůzky, Čijo?“ zeptala se.

Ode dne, kdy jsem se pokusila o útěk, už uplynula tak dlouhá doba, že nikdo netrval na mém domácím vězení. Netušila jsem, proč se ptá, ale řekla jsem, že občas chodím ven.

„To je dobře,“ řekla. „Zařiď si, aby tě poslali ven zítra odpoledne ve tři a sejdeme se na malém mostě přes řeku Širakawa.“

„Ano, paní,“ řekla jsem, „ale smím se zeptat proč?“

„To se dozvíš zítra, ne?“ odpověděla a trochu nakrčila nos, jako by mě škádlila.

V žádném případě mě netěšilo, že mě chce Mamežina služka někam odvést – hádala jsem, že nejspíš k Mameze, aby mi vynadala za to, co jsem jí udělala. Ale přesto jsem nazítří umluvila Dýni, aby mě poslala vyřídit nějakou úplnou zbytečnost. Bála se, že bude mít problémy, dokud jsem jí neslíbila, že jí to vrátím. A tak mě ve tři hodiny odvolala ze dvora.

„Čijo-san, mohla bys mi laskavě dojít koupit nové struny na šamisen a pár časopisů Kabuki?“ Nařídili jí, že kvůli vzdělávání musí číst časopisy o divadle Kabuki. Pak řekla ještě hlasitěji: „Dovolíte, Tetičko?“ Ale Tetička neodpověděla, protože si šla nahoru zdřímnout.

Vyšla jsem z okije a zamířila podél říčky Širakawy ke klenutému mostu vedoucímu do té části Gionu, která se jmenuje Motojoši-čo. V tak příjemném a teplém počasí se tam procházela spousta mužů s gejšami a obdivovala plačící sakury, jejichž úponky se dotýkaly vodní hladiny. Čekala jsem vedle mostu a pozorovala skupinu zahraničních turistů, kteří se přišli podívat na slavnou čtvrť Gion. Nebyli to první cizinci, které jsem v Kjótu viděla, ale mně se zdáli zvláštní – nosaté ženy v dlouhých sukních s křiklavě obarvenými vlasy, vysocí a sebejistí muži, jejichž podpatky cvakaly na dláždění. Jeden z mužů na mě ukázal a řekl něco v cizím jazyce, a všichni se obrátili, aby se na mě podívali. Byla jsem v takových rozpacích, že jsem předstírala, že něco hledám na zemi, abych se mohla schoulit a schovat.

Konečně přišla služka Mamehy; a přesně tak, jak jsem čekala, mě vedla přes most a podél říčky ke stejným dveřím, kde mi Hacumomo a Korin podaly kimono a poslaly mě po schodech nahoru. Připadalo mi strašně nespravedlivé, že mi ta stará příhoda má způsobit další potíže – a ke všemu po tak dlouhé době. Když služka přede mnou odsunula dveře, vešla jsem do sedavého světla schodiště. Nahoře jsme se obě zuly a vstoupily do bytu.

„Čijo je tady, paní!“ zvolala.

Mameha se okamžitě ozvala odněkud z hlubin bytu. „Výborně, děkuji, Tacumi!“

Mladá žena mě odvedla ke stolu u otevřeného okna, kde jsem poklekla na polštář a snažila se nevypadat roztřeseně. Hned nato přišla jiná služka a přinesla mi šálek čaje – protože, jak se ukázalo, Mameha měla dvě služky, ne jenom jednu. Určitě jsem nečekala, že mi někdo bude servírovat čaj; a abych řekla pravdu, od oné večeře v domě pana Tanaky před lety se mi nic takového nepřihodilo. Poděkovala jsem jí úklonou a upila několik doušků, abych nevypadala nevychovaně. Pak jsem tam seděla dost dlouho a neměla jsem na práci nic jiného než poslouchat, jak pod okny teče voda říčky Širakawy a vesele si bublá přes po kolena hlubokou kaskádu.

Byt gejši Mamehy nebyl velký, ale velmi elegantní, s krásnými rohožemi tatami, očividně novými, protože měly hezký žlutozelený odstín a silně voněly slámou. Jestli jste si někdy zblízka prohlédl rohož tatami, musel jste si všimnout, že je na okrajích olemována látkou – obvykle proužkem tmavé bavlněné nebo lněné látky. Ale tyhle měly lemy z hedvábí se zelenozlatým vzorkem. Poblíž ve výklenku tokonoma visel svitek s kaligraficky napsanými znaky, který, jak jsem se dověděla, dostala Mameha od slavného kaligrafa Macudairy Koičiho. Pod ním, na dřevěné podlaze výklenku, vyrůstaly z mělké nádoby nepravidelného tvaru s popraskanou glazurou v barvě nejtemnější černi umělecky naaranžované rozkvetlé větvičky svídy krvavé. Připadalo mi to velmi zvláštní. Mameha tu nádobku nedostala od nikoho jiného než od Jošidy Sakuheije, slavného mistra keramického stylu setoguro, který byl po druhé světové válce prohlášen Živým národním pokladem.

Konečně vyšla ze zadní místnosti Mameha, oblečená v decentní krémové kimono se vzorem vody kolem lemu. Obrátila jsem se k ní a uklonila se velmi hluboko, zatímco ona plavně zamířila ke stolku a pak se posadila na paty přímo proti mně, usrkla čaje, který jí podala služka, a řekla: „Nuže… Čijo, co kdybys mi řekla, jak se ti podařilo vyklouznout dnes odpoledne z okije? Jsem si jistá, že paní Nitta nevidí ráda, když si její služky uprostřed dne zařizují vlastní záležitosti.“

Tuto otázku jsem rozhodně nečekala. Nenapadala mě žádná odpověď, přestože jsem věděla, že by bylo nezdvořilé neodpovědět. Mameha jen upíjela čaj a dívala se na mě s laskavým výrazem na dokonalé oválné tváři. Nakonec řekla: „Ty si myslíš, že ti za to chci vyhubovat. Ale já bych si jen přála vědět, jestli nebudeš mít nepříjemnosti z toho, že jsi sem přišla.“

Ulevilo se mi. „Ne, paní,“ odpověděla jsem. „Myslí si, že jsem šla opatřit časopisy o Kabuki a struny na šamisen.“

„No výborně, já jich tu mám plno,“ řekla a pak zavolala služku a nařídila jí, aby nějaké přinesla a položila je na stolek přede mě. „Odnes je do okije, a nikdo se nebude zajímat o to, kde jsi byla. A teď mi něco pověz. Když jsem přišla do vaší okije projevit účast, uviděla jsem tam ještě jednu dívku v tvém věku.“

„To musela být Dýně. Měla kulatý obličej?“

Mameha se zeptala, proč jí říkám Dýně, a po mém vysvětlení se rozesmála.

„Tohle děvče Dýně,“ řekla, „jak vychází s Hacumomo?“

„Dobře, paní,“ odpověděla jsem. „Myslím, že Hacumomo jí nevěnuje víc pozornosti než listu stromu, který se snese na náš dvůr.“

„To je velmi poetické… list ze stromu, který se třepetavě snese na dvůr. S tebou zachází Hacumomo stejně?“

Otevřela jsem ústa k odpovědi, ale vlastně jsem nevěděla, co říct. Věděla jsem toho o Mameze velmi málo a neslušelo by se mluvit špatně o Hacumomo s někým, kdo nepatří k okiji. Mameha zřejmě vycítila, nač myslím, protože mi řekla: „Nemusíš odpovídat. Já vím moc dobře, jak s tebou Hacumomo jedná: řekla bych, že asi jako had s myší, kterou chce pozřít.“

„Mohu se zeptat, paní, kdo vám to řekl?“

„Nikdo mi to neřekl,“ odpověděla. „Známe se s Hacumomo od dětství, kdy mně bylo šest a jí devět. Když někoho sleduješ, jak podle se chová tolik let, tak pro tebe nebude tajemstvím odhadnout, co má v úmyslu.“

„Já nevím, co jsem jí udělala, že mě tak nenávidí,“ řekla jsem.

„Pochopit Hacumomo není o nic těžší než vyznat se v kočce. Kočka je šťastná, pokud leží na slunci a poblíž není žádná jiná kočka. Ale jakmile si myslí, že kolem její misky na žrádlo okouní někdo cizí… Řekl ti někdo, jak Hacumomo vyštvala mladou Hacuoki z Gionu?“

Řekla jsem, že ne.

„Hacuoki byla moc hezká,“ začala vyprávět Mameha. „A měla jsem ji moc ráda, byla to moje přítelkyně. Hacumomo a ona byly sestry. Totiž, obě je vyškolila stejná gejša – slavná Tomihacu, která už v tu dobu byla stará. Tvoje Hacumomo nikdy neměla ráda mladou Hacuoki, a když se z nich obou staly gejši-učednice, nesnesla ji jako soupeřku. Začala tedy po Gionu šířit, že Hacuoki byla jednou v noci přistižena ve veřejném průchodu s mladým policistou a chovali se nemravně. Samozřejmě na tom nebylo ani zrnko pravdy. Kdyby Hacumomo jenom rozšiřovala klepy po městě, nikdo v Gionu by jí nevěřil. Lidé věděli, jak žárlí na Hacuoki. Takže to udělala takhle: kdykoliv se setkala s někým hodně opilým – ať to byla gejša, služka nebo i muž, který zašel do Gionu, na tom jí nezáleželo – pošeptala mu tu lež o Hacuoki takovým způsobem, že si ten člověk na druhý den nepamatoval, kdo mu to řekl. V krátké době byla pověst ubohé Hacuoki tak pošpiněna, že bylo pro Hacumomo snadné použít pár dalších malých triků a vyštvat ji odsud.“

Pocítila jsem podivnou úlevu, že ještě někdo jiný trpěl hnusným chováním Hacumomo.

„Ona nesnese soupeřky,“ pokračovala Mameha. „Proto s tebou jedná takovým způsobem.“

„Ale ve mně Hacumomo určitě nevidí soupeřku, paní,“ namítla jsem. „Jsem pro ni asi tak soupeřka, jako je kalužina soupeřem oceánu.“

„Možná že v čajovnách Gionu ne. Ale v tvojí okiji… Nepřišlo ti divné, že paní Nitta neadoptovala Hacumomo za dceru? Okija Nitta musí být nejbohatší v Gionu, a nemá dědičku. Adopcí Hacumomo by paní Nitta vyřešila tento problém, ale navíc by všechno, co Hacumomo vydělá, zůstalo okiji a Hacumomo by z toho nedostávala ani sen. A Hacumomo je velmi úspěšná gejša! Člověk by řekl, že paní Nitta, která miluje peníze jako všichni ostatní, by ji byla adoptovala už před lety. Musí mít moc dobrý důvod k tomu, že to neudělala, nemyslíš?“

Na tohle jsem rozhodně dřív nepomyslela, ale když jsem poslouchala Mamehu, věděla jsem s určitostí, co bylo příčinou.

„Kdyby adoptovali Hacumomo,“ řekla jsem, „bylo by to totéž, jako kdyby pustili tygra z klece.“

„Určitě ano. Nepochybuji, že paní Nitta ví velmi dobře, jaká adoptivní dcera by se stala z Hacumomo – ten typ, který si umí najit cestičku, jak Matku vyštvat. Hacumomo ale nemá víc trpělivosti než malé dítě. Myslím, že by nedovedla udržet naživu ani cvrčka v proutěné klícce. Za rok za dva by pravděpodobně prodala sbírku kimon, která patří okiji, a odešla by na odpočinek. Tohle, malá Čijo, je ten důvod, proč tě Hacumomo tolik nenávidí. Nemyslím, že by si dělala velké starosti, že by snad paní Nitta mohla uvažovat o adopci toho druhého děvčete, Dýně.“

„Mameha-san,“ řekla jsem, „určitě si pamatujete na to vaše zničené kimono…“

„Chceš říct, žes to byla ty, kdo je počmáral tuší.“

„A-ano…, paní. A i když jistě víte, že to byl nápad Hacumomo, já doufám, že vám jednoho dne budu moci dokázat, jak velmi lituji toho, co se stalo.“

Mameha se na mě dlouho dívala. Neměla jsem tušení, nač myslí, dokud neřekla: „Můžeš se mi omluvit, jestli chceš.“

Odsunula jsem se od stolku a hluboce se uklonila až k rohožím; ale dřív než jsem mohla něco říct, Mameha mě přerušila.

„Tohle by byla docela hezká úklona, kdybys byla jenom vesnické děvče, které právě přišlo do Kjóta,“ podotkla. „Ale protože chceš vypadat kultivovaně, musíš se uklánět takhle. Dívej se na mě; odsuň se ještě kousek od stolku. Tak, dobře, teď váha tvého těla plně spočívá na kolenou; natáhni paže a dotkni se špičkami prstů rohože před sebou. Jenom konečky prstů, ne celou dlaní. A prsty musíš mít těsně u sebe; ještě stále mezi nimi vidím mezeru. Tak, velmi dobře, polož je na rohož… obě ruce vedle sebe… Tak! Teď je to půvabné. Ukloň se, jak hluboko dokážeš, ale krk musíš držet rovně, hlava ti nesmí padat. A proboha, neopírej se o ruce, vždyť vypadáš jako muž! Tohle je pěkné. A teď to zkus znova.“

A tak jsem se jí ještě jednou uklonila a řekla jsem jí, jak hluboce lituji svého podílu na zničení jejího krásného kimona.

„Bylo to krásné kimono, že?“ řekla. „Nu, a teď na to zapomeneme. Chci vědět, proč už se neškolíš na gejšu. Tvoje bývalé učitelky mi řekly, že sis vedla velmi dobře, ale najednou jsi přestala chodit do školy. Měla bys být na nejlepší cestě udělat v Gionu úspěšnou kariéru. Proč paní Nitta zastavila tvé školení?“

Řekla jsem jí o svých dluzích, včetně kimona a brože, z jejíž krádeže mě Hacumomo obvinila. Když jsem domluvila, chvíli se na mě rozvážně dívala. Nakonec řekla: „Je tu ještě něco, o čem jsi mi neřekla. Pokud jde o tvé dluhy, čekala bych, že by paní Nitta byla tím spíš rozhodnutá, že musíš mít jako gejša úspěch. Určitěji to nezaplatíš tím, že pracuješ jako služka.“

Když jsem to uslyšela, musela jsem hanbou bezděčně sklopit oči; Mameha v tu chvíli zřejmě dokázala číst mé myšlenky.

„Tys chtěla utéct, viď?“

„Ano, paní,“ odpověděla jsem. „Měla jsem sestru. Odloučili nás, ale nám se podařilo najít jedna druhou. Měly jsme se jednou v noci sejít a společně utéct… Jenže já spadla ze střechy a zlomila jsem si ruku.“

„Ze střechy! Ty snad žertuješ! Tos tam vylezla, aby ses naposled podívala na Kjóto?“

Vysvětlila jsem jí, jak jsem na ten nápad přišla. „Já vím, že to bylo hloupé,“ řekla jsem nakonec. „Teď už Matka nebude investovat jediný sen do mého školení, protože se bojí, že bych zase mohla utéct.“

„V tom je ještě něco víc. Dívka, která utíká, staví do špatného světla paní své okije. Takhle uvažují lidé tady v Gionu. Říkají si: ‚Panebože, vždyť ona ani nedovede zabránit služkám, aby od ní neutekly!‘ A tak podobně. Ale co s tebou bude teď, Čijo? Nepřipadáš mi jako dívka, která by chtěla být až do smrti služkou.“

„Ach, paní… Dala bych nevím co za to, abych mohla odčinit svoje chyby,“ řekla jsem. „Stalo se to už před dvěma roky. Čekala jsem trpělivě a doufala, že se mi naskytne nějaká příležitost.“

„Trpělivé čekání není nic pro tebe. Vidím, že máš ve své osobnosti hodně vody. Voda nikdy nečeká. Mění tvar a obtéká věci a nachází tajné cestičky, o kterých nikdo jiný nemá potuchy – maličkou dírku ve střeše nebo na dně krabice. Je to určitě nejproměnlivější a nejpružnější z pěti prvků. Dokáže odplavit půdu; uhasit oheň; dokáže omlít a strhnout kus kovu a odnést ho pryč. Dokonce i dřevo, které je jejím přirozeným doplňkem, nemůže bez vody zůstat naživu. Ale tys ve svém životě ještě nečerpala z této síly, viď?“

„Paní, vlastně to byla rozlitá voda, která mi vnukla myšlenku, abych utekla přes střechu.“

„Ty jsi určitě chytré děvče, Čijo, ale tohle nejspíš nebylo moc podařené rozhodnutí. Ti z nás, kteří mají vodu ve osobnosti, si nevybírají kam plout. Můžeme plout jen tam, kam nás krajina našeho života unáší.“

„Myslím, že jsem jako řeka, která narazila na vysokou hráz, a tou hrází je Hacumomo.“

„Asi budeš mít pravdu,“ řekla zamyšleně. „Ale i řeky někdy protrhnou a odplaví hráze.“

Od chvíle, kdy jsem vešla do Mamehina bytu, jsem přemýšlela, proč si mě vlastně pozvala. Už jsem pochopila, že to nemá nic společného s kimonem; ale teprve v tuhle chvíli se mi oči konečně otevřely a uviděla jsem to, co bylo celou tu dobu jako na dlani. Mameha se musela rozhodnout, že mě použije jako nástroj své pomsty na Hacumomo. Bylo zřejmé, že jsou soupeřky; proč by jinak Hacumomo zničila před dvěma roky Mamežino kimono? Mameha nepochybně čekala na pravý okamžik a teď, jak se zdá, ho našla. Chystá se mě použít jako plevele, který udusí ostatní rostliny v zahradě. Nehledá pouhou pomstu; jestli se nemýlím, chce se zbavit Hacumomo navždycky.

„Každopádně se nic nezmění,“ pokračovala Mameha, „dokud paní Nitta neobnoví tvé školení.“

„Já v to moc nedoufám,“ řekla jsem, „ani v to, že by se mi ji podařilo přesvědčit.“

„Nelam si hlavu s přesvědčováním. Přemýšlej o nalezení vhodného okamžiku, kdy to udělat.“

Život už mi zajisté dal mnoho lekcí, ale o trpělivosti jsem nevěděla vůbec nic – ani tolik, abych pochopila, co Mameha myslí nalezením vhodného okamžiku. Řekla jsem jí, že kdyby mi mohla naznačit, co bych měla říct, promluvila bych s Matkou hned zítra.

„Ale, Čijo, když budeš životem klopýtat, tak se moc daleko nedostaneš. Musíš se naučit nalézt vhodný čas a místo pro to, co chceš udělat. Myš, která chce ošidit kočku, nevylézá ze své díry, kdykoliv ji napadne. Ty si neumíš ověřovat ve svém horoskopu?“

Nevím, jestli jste někdy viděl kalendář s horoskopem. Kdyby se vám nějaký dostal do rukou a listoval jste jeho stránkami, zjistil byste, že je zaplněný velice složitými harmonogramy a záhadnými čínskými znaky. Gejši jsou velice pověrčivé, jak už jsem řekla. Tetička a Matka, ale dokonce i kuchařka a služky se málokdy rozhodly udělat něco třeba tak prostého, jako je nákup nových bot, bez ověření šťastných a nešťastných dnů v kalendáři. Já jsem to ale nikdy nezkoušela.

„Není divu, že tě potkalo tolik neštěstí,“ řekla Mameha. „Chceš říct, že ses pokusila utéct a ani ses nepodívala, jestli je to příznivý den?“

Odpověděla jsem, že o tom rozhodla moje sestra. Mameha chtěla vědět, jestli si pamatuji to datum, a mně se to po chvíli podařilo, když jsme společně hledaly v kalendáři; bylo to poslední úterý v říjnu 1929, jenom pár měsíců potom, co nás se Sacu odvedli z domova.

Mameha požádala služku, aby přinesla kalendář pro rok 1929; a když se mě zeptala, v jakém znamení jsem se narodila – byl to rok Opice – chvíli hledala, ověřovala, křížově ověřovala v různých diagramech a nalezené porovnávala se stránkou, kde byly uvedeny moje celkové vyhlídky na onen měsíc. Pak četla nahlas: „Naprosto nepříznivý čas. Za každou cenu je nutné se vyvarovat jehel, nezvyklé stravy a cestování.“ Tady se zarazila a podívala se na mě. „Slyšelas to? Cestování. Pak se tady dál říká, že je nutné vyvarovat se… Moment… ‚koupání v hodině kohouta‘, ‚obstarávání nových šatů‘, ‚začínání nových podniků‘, a poslouchej tohle, ‚změny bydliště‘.“ Tady Mameha zavřela knihu a zadívala se na mě. „Dávala sis pozor v některé z těch věcí, o kterých se tu mluví?“

Hodně lidí má výhrady k takovému předpovídání budoucnosti, ale kdybyste tam byl a viděl, co se stalo dál, veškeré pochybnosti by zmizely. Mameha se zeptala na znamení mojí sestry a našla předpověď pro ni. „Nuže,“ řekla po chvíli, „stojí tady: ‚příznivý den pro malé změny‘. Nejspíš ne zrovna nejlepší den pro něco tak náročného jako útěk, ale určitě lepší než ostatní dny v tom týdnu, nebo i v příštím.“ A pak přišlo překvapení. „Dál se tu píše: ‚Dobrý den pro cestování ve směru Ovce‘,“ četla Mameha. A když vyndala mapu a našla Joroido, leželo severoseverovýchodně od Kjóta a tento směr opravdu odpovídal zvířetníkovému znamení Ovce. Sacu se poradila se svým horoskopem. Pravděpodobně proto mě v Tacujo nechala pár minut čekat v té místnosti pod schody. A udělala správně; ona unikla, ale já ne.

V tu chvíli jsem si plně uvědomila, jak jsem byla neinformovaná – nejenom při plánování útěku, ale ve všem. Nikdy jsem nepochopila, jak úzce jsou věci navzájem propojené. Nemluvím jen o zvěrokruhu. My, lidé, jsme jenom částí něčeho mnohem většího. Když jdeme, můžeme rozšlápnout broučka, nebo jen rozvířit vzduch, takže nějaká muška skončí úplně jinde, než by jinak skončila. A když si pod zorným úhlem těchto příkladů dosadíme sebe do postavení hmyzu a větší vesmír do role, kterou jsme původně hráli my, je naprosto jasné, že nás denně ovlivňují síly, o kterých rozhodujeme asi tak, jako ten chudák brouček pod naším obrovským chodidlem. Co můžeme dělat? Musíme použít všechny metody, které jsou nám k dispozici, abychom pochopili pohyby vesmíru kolem nás a načasovali své jednání tak, abychom nebojovali proti proudu, ale nechali se jím unášet.

Mameha znova uchopila můj horoskop a tentokrát vybrala několik dat v průběhu dalších týdnů, která budou příznivá pro významnou změnu. Zeptala jsem se, jestli bych se měla pokusit promluvit s Matkou v některém z těch dní, a co bych měla říct.

„Nemám v úmyslu nechat tě mluvit s paní Nitta,“ řekla. „Okamžitě by tě odmítla. A kdybych byla na jejím místě, udělala bych totéž! Pokud je jí známo, v Gionu není nikdo, kdo by chtěl být tvou starší sestrou.“

Přišlo mi líto, že to říká. „Co mám dělat, Mameha-san?“

„Běž do své okije, Čijo,“ odpověděla, „a nikomu se nezmiňuj o tom, že jsi se mnou mluvila.“

Pak mi pohledem naznačila, že teď bych se měla uklonit a omluvit se, a já to udělala. Byla jsem tak zmatená, že jsem tam nechala časopisy o Kabuki a struny na šamisen, které mi Mameha dala. Poslala za mnou služku, aby mi je přinesla, ale ta mě dohonila až na konci ulice.

11.

Měla bych vysvětlit, co Mameha myslela „starší sestrou“, i když tehdy jsem o tom sama dohromady nic nevěděla. Když už je dívka připravena debutovat jako učednice, musí si vytvořit vztah se zkušenější gejšou. Mameha se zmínila o starší sestře Hacumomo, slavné Tomihacu, která už byla stará, když Hacumomo školila; ale starší sestry nemusí být vždycky o tolik starší než gejši, které zacvičují. Kterákoliv gejša může působit jako starší sestra pro mladší dívku, pokud je aspoň o jeden den starší než ona.

Když jsou dvě dívky spojeny sesterským poutem, vykonají obřad, který se podobá svatbě. Po něm se navzájem považují téměř za členy rodiny, oslovují se „Starší sestro“ a „Mladší sestro“ jako pokrevní sestry. Některé gejši neberou tuto roli tak vážně, jak by měly, ale starší sestra, která správně plní své povinnosti, se stává tou nejdůležitější osobou v životě mladé gejši. Dělá mnohem víc, než že by jen dohlížela na mladší sestru, jestli se naučila správně smísit rozpaky a smích, když muž vypráví košilatý vtip, nebo že by jí pomohla vybrat správné číslo vosku pod makeup. Musí také zajistit, aby její mladší sestra upoutala pozornost těch lidí, které potřebuje znát. Dělá to tak, že s ní projde Gionem a představí ji majitelkám správných čajoven, muži, který vyrábí paruky pro jevištní výstupy, šéfům význačných restaurací, a tak dál.

Všechno to dá hodně práce. Ale představení mladší sestry lidem z Gionu je jenom polovina toho, co musí starší sestra udělat. Neboť Gion je jako na obloze sotva patrná hvězda, která se projeví v plném lesku teprve po západu slunce. Večer musí starší sestra brát mladší sestru s sebou do společnosti, aby ji představila stálým zákazníkům a patronům, s nimiž se dlouho zná. Říká jim: „Ach, už jste se setkali s mou mladší sestrou tou a tou? Prosím, zapamatujte si laskavě její jméno, protože z ní bude slavná hvězda! A dovolte jí, prosím, aby vás navštívila, až zase přijedete do Gionu.“ Pochopitelně málo mužů je ochotno zaplatit vysoké poplatky za to, aby si celý večer povídali se čtrnáctiletou holkou; takže zákazník s největší pravděpodobností nepozve mladou dívku při své další návštěvě. Ale starší sestra a majitelka čajovny mu ji budou vnucovat tak dlouho, až na to přistoupí. Jestli se ukáže, že se mu z nějakého důvodu nelíbí… nu, to už je něco jiného; ale jinak nejspíš brzy skončí jako její patron, a navíc si ji opravdu oblíbí – stejně jako její starší sestru.

Po převzetí role starší sestry má tato někdy pocit, jako by nosila sem a tam po městě pytel rýže. Mladší sestra je na ní závislá jako cestující na vlaku, kterým jede; ale když se dívka chová špatně, je to starší sestra, kdo za ni nese zodpovědnost. Důvodem, proč velice zaměstnaná a úspěšná gejša všechno toto podstupuje pro mladší dívku, je to, že všichni v Gionu mají prospěch z úspěchu učednice. Sama učednice díky tomu dokáže splatit své dluhy, a pokud má štěstí, skončí jako milenka bohatého muže. Starší sestra zase dostává část honorářů své mladší sestry – stejně jako majitelky různých čajoven, kde tato dívka baví hosty. Dokonce i parukář, obchod s ozdobami do vlasů a cukrářství, kde gejša občas nakupuje dárky pro své patrony… Nemusí sice dostávat přímo procento jejích honorářů: ale mají prospěch z toho, že získali jako stálou zákaznici další úspěšnou gejšu, která může do Gionu přivést zákazníky, aby tam utráceli peníze.

Je poctivé říct, že pro mladou dívku v Gionu téměř všechno závisí na starší sestře. A přece jen málo dívek může mluvit do toho, kdo se jí stane. Zavedená gejša zaručeně neohrozí svou pověst tím, že by za mladší sestru přijala dívku, o které si myslí, že je hloupá nebo že neupoutá její stálé zákazníky. Na druhé straně majitelka okije, která investovala spoustu peněz do vyškolení učednice, nebude sedět s rukama v klíně a čekat, že se objeví nějaká nemotorná gejša a navrhne, že ji zacvičí. Takže úspěšná gejša dostává mnohem víc žádostí, než může zvládnout. Některé může odmítnout, ale některé nelze… A z toho důvodu asi Matka myslela – přesně tak, jak se Mameha domnívala – že jediná gejša v Gionu nebude ochotná stát se mojí starší sestrou.

Když jsem přišla do okije, Matka si pravděpodobně myslela, že mojí starší sestrou bude Hacumomo. Hacumomo byla sice ten druh ženy, který dokáže uštknout i pavouka, ale téměř každá učednice by byla šťastná, kdyby se stala její mladší sestrou. Hacumomo už byla starší sestrou nejméně dvou velmi známých mladých gejš v Gionu. Nemučila je jako mě, chovala se k nim hezky. Ona sama si je vybrala a udělala to pro peníze. Ale já bych se mohla spoléhat na Hacumomo, že mi pomůže v Gionu a pak se spokojí s pár jeny navíc, asi jako by se dalo spolehnout na psa, že doprovodí kočku a nebude se ji snažit cestou zakousnout. Matka by určitě přinutila Hacumomo, aby byla mojí starší sestrou – nejenom proto, že jsme žily ve stejné okiji, ale i proto, že měla málo vlastních kimon a byla závislá na sbírce patřící okiji. Ale myslím, že žádná moc na světě by nepřinutila Hacumomo, aby mě zacvičila správně. V den, kdy by byla požádána, aby mě doprovodila do čajovny Mizuki a představila mě její majitelce, by mě určitě odvedla na břeh řeky a řekla: „Řeko Kamo, už ses setkala s mou mladší sestrou?“ A pak by mě do ní shodila.

A pokud jde o to, že by se některá jiná gejša ujala mého zacvičení… Nu, to by znamenalo zkřížit zbraně s Hacumomo. Málokterá gejša v Gionu byla tak statečná.

Pozdě ráno několik týdnů po svém setkání s Mamehou jsem nalévala čaj Matce a nějakému hostu v přijímacím salonu, když Tetička odsunula dveře.

„Omlouvám se, že ruším,“ řekla Tetička, „ale chtěla bych vás poprosit, Kajoko-san, jestli byste se mohla na okamžik vzdálit.“ Kajoko bylo pravé jméno Matky, víte, ale málokdy se v naší okije používalo. „U dveří stojí návštěva.“

Když to Matka uslyšela, po svém způsobu se kašlavě zasmála.

„Musíte mít dnes špatný den, Tetičko,“ řekla, „že jdete ohlásit návštěvu vy sama. To je tím, že služky nepracují pořádně, a teď už za ně děláte i jejich práci.“

„Já myslela, že to radši uslyšíte ode mě,“ namítla Tetička. „Protože tím návštěvníkem je Mameha.“

Už jsem si začínala dělat starosti, že moje setkání s Mamehou k ničemu nepovede. Ale když jsem slyšela, že se zčistajasna objevila na našem prahu…, krev se mi nahrnula do hlavy tak prudce, že jsem si připadala jako žárovka, kterou právě rozsvítili. Dost dlouho bylo v místnosti naprosté ticho a pak Matčin host řekl: „Mameha-san… No, tak já půjdu, ale jenom když mi slíbíte, že mi zítra budete vyprávět, co tu chtěla.“

Když host odcházel, využila jsem vhodného okamžiku, abych vyklouzla ze salonu. Pak jsem slyšela z parádní vstupní haly, jak Matka říká Tetičce něco, co bych byla od ní nikdy nečekala. Vyklepala si dýmku do popelníku, který si přinesla ze salonu, a když mi popelník podávala, řekla: „Tetičko, prosím vás, upravte mi vlasy.“ Nikdy jsem nezažila, že by jí záleželo na tom, jak vypadá. Je pravda, že se oblékala elegantně. Její pokoj byl plný krásných věcí, ale přesto byl beznadějně ponurý. Ona sama mohla mít na sobě kimono z nádherné látky, ale její oči zůstávaly olejnaté jako u staré smradlavé ryby… a ke svým vlasům zřejmě měla stejný vztah jako vlak ke kouři ze svého komína: byly jen něčím, co se jí octlo na hlavě.

Zatímco Matka šla ke dveřím přivítat Mamehu, já stála v místnosti pro služky a čistila jsem popelník. Přitom jsem tak napínala uši, abych zaslechla, co si Matka s Mamehou povídají, že by nebyl žádný div, kdybych si v nich namohla všechny svaly.

Matka nejprve řekla: „Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat, Mameha-san. Je to velká čest, že jste přišla!“

Pak promluvila Mameha: „Doufám, že mě omluvíte za tu nečekanou návštěvu, paní Nitta!“ Nebo něco podobně bezvýznamného. A tak to chvíli pokračovalo. Celé moje natahování uší mělo asi takový úspěch jako úsilí muže, který vleče truhlu do kopce a tam zjistí, že byla plná kamení.

Konečně se obě dostaly ze vstupní haly do přijímacího salonu. Tak strašně jsem chtěla vědět, o čem mluví, že jsem v místnosti pro služky popadla hadr a začala jsem leštit podlahu v hale. Normálně by mi Tetička nedovolila, abych uklízela, když je v salonu host, jenže ona sama s nataženýma ušima poslouchala za dveřmi, stejně jako já. Když vyšla ven služka, která jim přinesla čaj, stoupla si Tetička na stranu, odkud nemohla být vidět, a postarala se, aby dveře zůstaly na štěrbinu odsunuté, aby dobře slyšela. Já jsem tak pozorně sledovala jejich nicneříkající zdvořilé fráze, že jsem musela ztratit pojem o tom, kde jsem, protože když jsem vzhlédla, uviděla jsem Dýninu kulatou tvář přímo proti své. Klečela vedle mě a také pilně leštila podlahu, přestože to klidně mohla nechat na mně, a kromě toho ona už přece nedělala žádné domácí práce.

„Kdo je Mameha?“ zeptala se šeptem.

Zřejmě zaslechla, co si služky povídaly; viděla jsem, že se shlukly s hlavami u sebe v kryté spojovací uličce tam, kde končil ochoz.

„To je soupeřka Hacumomo,“ odpověděla jsem také šeptem. „To je ta, co mě Hacumomo donutila zničit tuší její kimono.“

Dýně se očividně chtěla ještě na něco zeptat, ale vtom jsme slyšely, jak Mameha říká: „Paní Nitta, doufám, že mi prominete, že vás obtěžuji v tak rušný den, ale chtěla bych si s vámi krátce pohovořit o vaší služce Čijo.“

„Proboha, to ne,“ vyhrkla Dýně a podívala se mi do očí, aby mi dala najevo svou účast v maléru, který se na mě řítí.

„Naše Čijo nás trochu zlobí,“ pravila Matka. „Doufám, že nezlobila i vás.“

„V žádném případě,“ odpověděla Mameha. „Ale všimla jsem si, že v poslední době přestala chodit do školy. Zvykla jsem si, že jsme občas setkávaly v hale… Právě včera jsem si řekla, že musí být nejspíš vážně nemocná! Nedávno jsem se seznámila s velice schopným lékařem. Neměla bych ho požádat, aby se tu zastavil?“

„Jste velice laskavá,“ odpověděla Matka, „ale to máte jistě na mysli jinou dívku. Naši Čijo jste nemohla potkávat ve školní hale. Nechodí do školy už dva roky.“

„Myslíme opravdu obě stejnou dívku? Docela hezká, zvláštní modrošedé oči?“

„Má neobvyklé oči. Ale určitě musí v Gionu existovat dvě takové dívky… Koho by to napadlo!“

„Je opravdu možné, že bych ji už dva roky neviděla?“ podivila se Mameha. „Asi na mě udělala tak silný dojem, že se mi to zdá docela nedávno. Jestli vás mohu požádat, paní Nitta… Je zdráva?“

„Ale ano. Zdravá jako řípa, a jak jsem řekla, každým coulem rarach.“

„A přesto už dál nenavštěvuje školu? Tomu nerozumím.“

„Pro mladou a tak slavnou gejšu, jako jste vy, se Gion musí zdát ideálním místem pro příjemný život. Ale jak víte, časy jsou zlé. Nemohu si dovolit strkat peníze do každého. Jakmile jsem si uvědomila, jak málo se Čijo hodí…“

„Já jsem si naprosto jistá, že každá mluvíme o někom jiném,“ přerušila ji Mameha. „Neumím si představit, že tak prozíravá podnikatelka, jako jste vy, paní Nitta, by označila Čijo za ‚málo vhodnou‘…“

„Víte s určitostí, že se jmenuje Čijo?“ žasla Matka.

Žádná z nás si to neuvědomila, ale když to Matka vyslovila, vstala od stolku a přešla přes salon. Prudce odsunula dveře a ocitla se tváří v tvář nastavenému uchu Tetičky. Ta poodstoupila, jako by se nic nestalo, a myslím, že Matka se spokojila s tím, že předstírala totéž, protože se na mě jenom podívala a nařídila: „Čijo, pojď sem na okamžik.“

Když jsem za sebou zasunula dveře a poklekla na tatami, abych se uklonila, seděla už zase Matka u stolku.

„Tak tohle je naše Čijo,“ představila mě.

„Ale o té přece mluvím!“ řekla Mameha. „Jak se vám daří, Čijo-san? Jsem velmi ráda, že vypadáte tak zdravě! Právě jsem říkala paní Nitta, že jsem si o vás začala dělat starosti. Ale zdá se, že se vám daří docela dobře.“

„Ó ano, paní, velmi dobře,“ odpověděla jsem.

„Děkuji, Čijo,“ oslovila mě Matka a já se znova uklonila, abych se vzdálila, ale než jsem mohla vstát, řekla Mameha: „To je opravdu půvabná dívka, paní Nitta. Musím vám říct, že jsem už několikrát uvažovala o tom, že vás přijdu požádat o svolení, abych z ní mohla udělat svou mladší sestru. Jenže když už se neškolí…“

Matku toto sdělení muselo vyvést z rovnováhy, protože právě nesla k ústům šálek, ale ruka jí strnula v půli cesty a zůstala bez hnutí po celou dobu, co jsem se poklonkovala ze salonu. Už jsem byla skoro zpátky u svého hadru na podlaze, když konečně promluvila.

„Gejša tak oblíbená, jako jste vy, Mameha-san… Vy přece můžete mít kteroukoliv učednici v Gionu za mladší sestru.“

„Ano, opravdu mě o to často žádají. Ale už rok jsem žádnou za mladší sestru nepřijala. Řekla byste, že s tou strašnou Krizí se ztratili i zákazníci, ale věřte, že jsem nikdy neměla tolik práce. Myslím, že bohatí prostě zůstávají bohatými i v takových časech, jaké teď prožíváme.“

„Potřebují rozptýlení víc než jindy,“ podotkla Matka. „Ale vy jste říkala…“

„Ano, co jsem to říkala? Nu, na tom nezáleží. Nesmím vás dál připravovat o čas. Jsem velice ráda, že je Čijo zdráva a daří se jí dobře.“

„Je velmi zdráva, to ano. Ale Mameha-san, počkejte laskavě ještě chvíli s odchodem, jestli vám to nevadí. Vy jste se zmínila, že jste téměř uvažovala o tom, že byste přijala Čijo za mladší sestru?“

„Nu, ale když teď na tak dlouho vypadla z přípravy…,“ rozpakovala se Mameha. „Ostatně nepochybuji, že máte pro své rozhodnutí dobrý důvod, paní Nitta. Neodvážila bych se vnucovat vám svůj názor.“

„Je to k uzoufání, k jakým rozhodnutím nutí lidi dnešní doba! Já jsem si prostě nemohla dovolit posílat ji dál do školy. Ale jestli se domníváte, Mameha-san, že v ní něco je, jsem si jistá, že jakákoliv investice, kterou byste se rozhodla vložit do její budoucnosti, by se bohatě vyplatila.“

Matka se pokoušela Mamehu využít. Žádná gejša jakživa neplatila lekce za mladší sestru.

„Přála bych si, aby to bylo možné,“ odpověděla Mameha, „ale v téhle strašné Krizi…“

„Snad by se našel způsob, jak bych to mohla zařídit,“ honem navázala Matka. „I když je Čijo trochu paličatá a má značné dluhy. Často jsem si říkala, že mě moc překvapí, jestli je vůbec kdy dokáže splatit.“

„Tak hezké děvče? Překvapilo by mě, kdyby to nedokázala.“

„Ale v životě jde o víc než jen o peníze, že?“ řekla Matka. „Člověk chce pro děvče, jako je Čijo, jen to nejlepší. Snad bych našla způsob, jak do ní ještě trochu investovat… Ale jenom lekce, chápete. Jenže kam to povede?“

„Jsem si jistá, že dluhy, které tu Čijo má, jsou značné,“ pokračovala Mameha. „Ale i tak si myslím, že je bude mít splacené dřív, než jí bude dvacet.“

„Dvacet!“ zvolala Matka. „Jakživa jsem neslyšela, že by to nějaké děvče v Gionu dokázalo. A ke všemu uprostřed Krize…“

„Ano, máme tu Krizi, to je pravda.“

„Já bych řekla, že naše Dýně je bezpečnější investice,“ taktizovala Matka. „Koneckonců v případě Čijo, s vámi jako starší sestrou, by její dluhy spíš vzrostly, než by je mohla začít splácet.“

Matka neměla na mysli jenom honoráře za mé lekce; mluvila také o honorářích pro Mamehu. Gejša v postavení Mamehy si bere větší část výdělku své mladší sestry, než jakou by požadovala obyčejná gejša.

„Mameha-san, jestli se můžete ještě chvíli zdržet,“ požádala ji Matka, „chtěla bych se zeptat, zda byste přijala můj návrh. Jestliže slavná Mameha říká, že Čijo ve dvaceti bude mít splacené dluhy, jak bych o tom mohla pochybovat? Samozřejmě, děvče jako Čijo nemůže mít úspěch bez takové starší sestry, jako jste vy, ale naše malá okija má už teď napjatý rozpočet. Asi bych vám nemohla nabídnout podmínky, na které jste zvyklá. Z budoucích výdělků Čijo bych vám mohla poskytnout maximálně polovinu toho, co běžně dostáváte.“

„Právě teď mám několik velmi štědrých zakázek,“ odpověděla Mameha. „Jestliže přijmu mladší sestru, asi si nebudu moci dovolit udělat to za nižší sazbu.“

„Ještě jsem nedomluvila, Mameha-san,“ řekla honem Matka. „Tohle je můj návrh. Je pravda, že si mohu dovolit jenom polovinu toho, co normálně očekáváte. Ale jestliže Čijo doopravdy dokáže splatit své dluhy do svých dvaceti let, jak předpokládáte, doplatím vám zbytek toho, co by vám patřilo, plus dalších třicet procent. Dlouhodobě byste na tom vydělala.“

„A jestliže Čijo dosáhne dvaceti let a nebude mít zaplacené dluhy?“ zeptala se Mameha.

„Je mi líto, ale v takovém případě by to pro nás obě byla špatná investice. Okija by vám nemohla zaplatit honoráře, které by vám náležely.“

Nastalo ticho a Mameha si vzdychla.

„Já jsem velmi špatná počtářka, paní Nitta. Ale jestli dobře rozumím, přejete si, abych se ujala úkolu, který považujete za nemožný, za honoráře, které jsou nižší, než je obvyklé. Řada slibných mladých dívek v Gionu by mi dělala dobré mladší sestry absolutně bez jakéhokoliv rizika. Obávám se, že váš návrh musím odmítnout.“

„Máte pravdu,“ podotkla Matka. „Třicet procent je trochu málo. Jestli se vám to podaří, nabídnu vám dvojnásobek.“

„Ale nedáte mi nic, jestliže se mi to nepodaří.“

„Prosím, nepovažujte to za nic. Část honorářů Čijo byste stejně dostávala. Jde jenom o to, že okija by vám nemohla vyplácet vyšší sazbu, na kterou byste měla nárok.“

S jistotou jsem čekala, že Mameha řekne ne. Ale ta se místo toho dotázala: „Ze všeho nejdřív bych chtěla vědět, jak velký je vlastně její dluh.“

„Přinesu vám účetní knihu,“ odpověděla Matka.

Z jejich rozhovoru jsem už nic víc neslyšela, protože v tu chvíli Tetičce došla trpělivost s mým posloucháním za dveřmi a poslala mě z okije na řadu pochůzek. Celé to odpoledne jsem byla roztřesená jako hromada kamení při zemětřesení; neměla jsem představu, jak to dopadne. Jestli se Matka s Mamehou nedohodnou, zůstanu nadosmrti služkou přesně tak, jako želva bude pořád jen želvou.

Když jsem se vrátila do okije, klečela Dýně na ochozu ve dvoře a vyluzovala příšerné zvuky na šamisen. Měla velkou radost, když mě uviděla, a zavolala na mě, abych k ní šla.

„Najdi si nějakou záminku, aby ses dostala k Matce do pokoje,“ řekla mi. „Je tam zavřená celé odpoledne a v jednom kuse prohání počítadlo. Pak sem přijď a řekni, co bude!“

Ten nápad se mi líbil. Mezi úkoly, které jsem to odpoledne dostala, bylo koupit krém na kuchařčinu vyrážku, ale v lékárně už žádný neměli. Tak jsem si řekla, že půjdu nahoru a omluvím se Matce, že jsem žádný nepřinesla. Bude jí to pochopitelně jedno; možná ani neví, co jsem měla koupit. Ale aspoň se tak dostanu k ní do pokoje.

Ukázalo se, že Matka poslouchá nějakou veselohru vysílanou rozhlasem. Kdybych ji jindy v takový okamžik vyrušila, jen by mě mávnutím ruky pozvala dovnitř a dál by poslouchala – a přitom si prohlížela účetní knihu a bafala z dýmky. Ale dnes k mému překvapení, jakmile mě uviděla, vypnula rádio a zavřela účetní knihu. Uklonila jsem se a šla si kleknout před její stolek.

„Když tu byla Mameha,“ oslovila mě, „všimla jsem si, žes ve vstupní hale leštila podlahu. Snažila ses zaslechnout něco z našeho hovoru?“

„Ne, paní. Na podlaze byl škrábanec. S Dýní jsme se ze všech sil snažily ho odstranit.“

„Já jen doufám, že z tebe bude lepší gejša než lhář,“ mluvila dál a dala se do smíchu, ale nevyndala dýmku z úst, takže občas její dech vnikl do troubele a vyhodil do vzduchu trochu popela z malé kovové hlavičky. Kousky tabáku ještě hořely, když jí dopadly na kimono. Položila dýmku na stolek a honem je hasila připlácnutou dlaní, dokud se neujistila, že všechny zhasly.

„No tak, Čijo, jsi u nás v okiji víc než rok,“ řekla pak.

„Víc než dva roky, paní.“

„Tak to jsem si tě sotva všimla. A dnes se tu najednou objeví gejša jako Mameha a říká, že chce být tvou starší sestrou! Jak tomu proboha mám rozumět?“

Jak já to viděla, Mamehu zajímalo víc, jak by poškodila Hacumomo, než aby pomohla mně. Jenže to jsem Matce říct nemohla. Lepší bylo odpovědět, že nemám potuchy, proč se o mě Mameha zajímá; ale než jsem mohla promluvit, odsunuly se dveře do Matčina pokoje a ozval se hlas Hacumomo: „Omlouvám se, Matko, nevěděla jsem, že právě káráte služku!“

„Už moc dlouho služku dělat nebude,“ odpověděla Matka. „Dnes jsme tu měli návštěvu, která by tě mohla zajímat.“

„Ano, dověděla jsem se, že přišla Mameha a vytáhla naši malou rybu z akvária,“ pokračovala Hacumomo. Připlula vznešeně ke stolku a poklekla tak těsně u něho, že mě donutila rychle se odsunout, aby tam bylo dost místa pro obě.

„Z nějakého důvodu,“ pokračovala Matka, „si Mameha zřejmě myslí, že Čijo splatí svoje dluhy nejpozději do svých dvacátých narozenin.“

Hacumomo ke mně obrátila tvář. Kdybyste viděli její úsměv v tu chvíli, mysleli byste si, že se matka dívá na své zbožňované dítě. Jenže ona řekla: „Třeba ano, Matko, když ji prodáte do nevěstince…“

„Přestaň, Hacumomo. Nepozvala jsem tě sem, abych tohle poslouchala. Chci vědět, cos udělala v poslední době Mameze, žes ji vyprovokovala.“

„Možná že jsem otrávila den slečně Dokonalé, protože mě potkala na ulici, ale jinak jsem neudělala nic.“

„Něco má za lubem. A ráda bych věděla co.“

„To není žádné tajemství, Matko. Myslí si, že se mi dostane na krk přes Malého Pitomečka.“

Matka neodpověděla a zdálo se, že o tom přemýšlí. „Možná,“ řekla nakonec, „si dopravdy myslí, že z Čijo bude úspěšnější gejša než z Dýně, a chtěla by si přitom také na něco přijít. Kdo by jí to vyčítal?“

„Ale Matko… Mameha nepotřebuje Čijo, aby si vydělala peníze. Myslíte, že se jen náhodou rozhodla plýtvat svým časem na holku, která žije ve stejné okiji jako já? Mameha by se určitě spřáhla i s vaším psem, kdyby si myslela, že jí to pomůže dostat mě z Gionu.“

„Přestaň, Hacumomo. Proč by tě chtěla vyštvat z Gionu?“

„Protože jsem krásnější než ona. Potřebuje nějaký lepší důvod? Chce mě ponížit tím, že bude kdekomu říkat: ‚Ach, prosím, seznamte se s mou novou mladší sestrou. Žije ve stejné okiji jako Hacumomo, ale je to takový klenot, že ji svěřili na zaškolení mně.‘“

„Neumím si představit, že by se Mameha dokázala takhle chovat,“ řekla Matka téměř šeptem.

„Jestli si myslí, že z Čijo udělá úspěšnější gejšu než z Dýně,“ mluvila dál Hacumomo, „tak bude velmi překvapená. Ale já budu jenom ráda, když se tu Čijo bude producírovat v kimonu. Pro Dýni je to skvělá příležitost. Už jste někdy viděla kotě hrát si s klubíčkem? Z Dýně bude mnohem lepší gejša, když si na tomhle klubíčku nabrousí drápky.“

Zdálo se, že se Matce tahle myšlenka zalíbila, protože zvedla koutky úst v náznaku úsměvu.

„Neměla jsem ani zdání, jak hezký den dnes bude,“ řekla. „Když jsem se ráno probudila, žily v okiji dvě zbytečné dívky. Teď si to mezi sebou rozdají… a budou je k tomu navádět dvě nejslavnější gejši z Gionu!“

12.

Ještě ten den odpoledne pro mě Mameha poslala. Tentokrát seděla u stolku a čekala na mě, když mi služka odsunula dveře. Dala jsem si záležet, abych se správně uklonila, než jsem vstoupila do pokoje, pak jsem došla ke stolku a uklonila jsem se znovu.

„Mameha-san, nevím, co vás vedlo k tomu rozhodnutí…“ začala jsem, „ale nedovedu ani vyjádřit jak velikou vděčnost cítím…“

„Ještě nemáš být zač vděčná,“ přerušila mě. „Nic se nestalo. Radši mi pověz, co ti řekla paní Nitta, když jsem včera od vás odešla.“

„No, myslím, že Matka byla trochu zmatená, a nechápala, proč jste si mě všimla… A abych řekla pravdu, já to také nechápu.“ Doufala jsem, že na to Mameha něco řekne, ale mlčela. „A pokud jde o Hacumomo…“

„Toho, co říká ona, si vůbec nevšímej. Už dobře víš, že by byla nadšená, kdybys propadla, a paní Nitta by se to také líbilo.“

„Nechápu, proč by Matka měla chtít, abych propadla,“ řekla jsem, „když přece na mně může vydělat, jestli budu mít úspěch.“

„Když ovšem přehlédneme, že kdybys zaplatila své dluhy do svých dvacátých narozenin, dlužila by mi dost vysokou částku. Včera jsem s ní uzavřela něco jako sázku,“ řekla Mameha, když nám služka podávala čaj. „Neudělala bych to, kdybych si nebyla jistá, že budeš mít úspěch. Ale jestli se mám stát tvojí starší sestrou, musíš vědět, že mám velmi přísné podmínky.“

Čekala jsem, že mi je poví, ale ona se jen zamračila a dodala: „Poslyš, Čijo, přestaň si foukat do čaje. Chováš se jak balík! Nech ho na stole, dokud nevychladne tak, abys ho mohla pít.“

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Ani jsem si neuvědomila, co dělám.“

„Je nejvyšší čas, aby sis to uvědomovala; gejša musí být velmi opatrná na to, jaké mínění si o ní lidé dělají. A jak jsem řekla, mám velmi přísné podmínky. Především očekávám, že bez řečí a bez pochybností uděláš to, co ti řeknu. Vím o tom, žes občas byla neposlušná k Hacumomo i k paní Nitta. Můžeš si myslet, že se to dalo pochopit, ale můj názor je, žes měla především lépe poslouchat, a pak by se ti možná nestalo nic z toho, co tě potkalo.“

Mameha měla naprostou pravdu. Svět se od té doby hodně změnil, ale když jsem byla malá, dívka, která neposlouchala rodiče, hned dostala co proto.

„Před několika lety jsem přijala dvě nové mladší sestry,“ pokračovala Mameha. „Ta jedna pilně pracovala, ale ta druhá to odbývala. Jednou jsem si ji přivedla sem a vysvětlila jí, že už jí dál nebudu trpět, aby mě zesměšňovala, ale marně. Tak jsem jí příští měsíc řekla, aby si šla najít jinou starší sestru.“

„Mameha-san, slibuji, že u mě se vám nic takového nestane,“ řekla jsem. „Díky vám mám stejný pocit jako loď, která poprvé okouší oceán. Nikdy bych si neodpustila, kdybyste se ve mně zklamala.“

„No dobrá, to je všechno hezké, ale já nemluvím jen o tom, jak tvrdě budeš pracovat. Musíš být opatrná, abys Hacumomo na něco nenaletěla. A proboha, dej si pozor, abys nevyvedla něco, co by ti připsali k dluhům. Nesmíš ani rozbít šálek!“

Slíbila jsem, že si dám dobrý pozor; ale musím přiznat, že když jsem si pomyslela na Hacumomo a její zákeřnosti… No, nebyla jsem si moc jistá, že se ubráním, jestli se znova o něco pokusí.

„A je tu ještě něco,“ řekla Mameha. „Všechno, co si řekneme, musí zůstat jenom mezi námi. Hacumomo se o ničem nesmíš ani zmínit. Ani kdybychom mluvily jen o počasí, rozumíš? Když se Hacumomo bude ptát, co jsem ti řekla, musíš odpovědět: ‚Ach, Hacumomo-san, Mameha-san nikdy neříká nic zajímavého! Jakmile to vyslechnu, okamžitě to zapomenu. Je to ten nejnudnější člověk, jakého znám!‘“

Řekla jsem, že rozumím.

„Hacumomo je velmi chytrá,“ pokračovala. „Jestli jí dáš nejmenší záminku, budeš překvapená, co všechno z toho udělá.“

Mameha se ke mně najednou naklonila a řekla rozzlobeně: „O čem jste mluvily včera, když jsem vás spolu viděla na ulici?“

„O ničem, paní!“ odpověděla jsem. A přestože se na mě dál mračila, byla jsem tak vyděšená, že už jsem ze sebe nevypravila ani slovo.

„Co tím myslíš, nic? Radši mi odpověz, ty hloupá žábo, nebo ti do ucha naliju tuš, až budeš spát!“

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že se Mameha snaží napodobit Hacumomo. Obávám se, že jí to nešlo moc dobře, a jakmile jsem pochopila její hru, řekla jsem: „Na mou duši, Hacumomo-san, Mameha-san vždycky říká ty nejnudnější věci! Jakživa si z toho nic nezapamatuji. Roztají v mé paměti jak sněhové vločky. Jste si opravdu jistá, že jste nás včera viděla spolu mluvit? Protože jestli jsme spolu vůbec mluvily, nemohu se na to upamatovat…“

Mameha ještě chvíli předváděla svou nedokonalou imitaci Hacumomo, a nakonec řekla, že jsem to zvládla docela dobře. Ale já jsem si tak jistá nebyla. Být na koberci u Mamehy, třebaže se snažila jednat jako Hacumomo, rozhodně nebylo totéž jako zachovat klid před samotnou Hacumomo.

Za ty dva roky, co Matka přerušila moje vzdělávání, jsem zapomněla hodně z toho, co jsem se naučila. A moc jsem se toho nenaučila, protože jsem měla v hlavě jiné věci. Takže když jsem se vrátila do školy potom, co Mameha souhlasila, že bude mou starší sestrou, měla jsem pocit, že začínám úplně znova.

Tehdy už mi bylo dvanáct let a byla jsem skoro stejně velká jako Mameha. Může vám připadat, že bylo výhodně vypadat starší, ale ujišťuji vás, že právě naopak. Většina dívek ve škole se začala učit v mnohem mladším věku, v některých případech dokonce v tradičních třech letech a třech dnech. To byly většinou dcery gejš a byly vychovávány tak, že se tanec a čajový obřad staly nedílnou součástí jejich života, jako kdysi pro mě plavání v rybníku.

Už jsem trochu popsala, jaké bylo studovat hru na šamisen u Učitelky Myši. Jenže gejša musí studovat ještě mnoho dalších předmětů. Vlastně „gei“ ve slově „gejša“ znamená umění, a samo slovo „gejša“ označuje „umělkyni“. Moje první lekce ráno byla hra na bubínek, kterému říkáme cucumi. Snad se podivíte, nač se gejša potřebuje obtěžovat hrou na buben, ale odpověď je velmi jednoduchá. Při banketu nebo jiném druhu neoficiální zábavy v Gionu gejša obvykle tančí jenom při doprovodu šamisenu a někdy i zpěvačky. Ale při jevištních výstupech, jako jsou Tance starého hlavního města, které se konají každé jaro, vytvoří šest i více hráček na šamisen soubor, který doprovázejí různé typy bubnů a také japonská flétna, nazývaná fue. Takže vidíte, gejša musí ovládat všechny tyto nástroje, i když jí třeba doporučí, aby se zaměřila jenom na jeden nebo dva z nich.

Jak už jsem tedy řekla, první hodinu časně ráno jsem měla bubínek cucumi, na nějž se hraje vkleče, stejně jako na všechny ostatní hudební nástroje, na které jsme se učily hrát. Cucumi se od ostatních bubínků liší tím, že se přidržuje na rameni a hraje se na něj rukou, na rozdíl od většího bubnu nazývaného ogawa, který se opírá o stehno, nebo největšího bubínku ze všech, kterému se říká taiko. Ten spočívá na boku na stojanu a tluče se do něj silnými paličkami. Na všechny jsem se učila postupně hrát. Může se zdát, že hru na bubínek zvládne i dítě bez učení, jenže ve skutečnosti existuje mnoho způsobů jak do nich udeřit, jako – u velkého taiko – rozpřáhnout se rukou položenou křížem před tělem a pak uhodit jakýmsi backhandem. Tomu říkáme učikomi. Nebo se dá hrát jednou rukou a druhou současně zdvíhat; to se jmenuje saraši. Existují ještě i další způsoby a každým se vyloudí jiný zvuk, ale toho se dosáhne až po dlouhém cvičení. A navíc, kapela je vždycky na očích diváků, a tak všechny pohyby musí být půvabné a hezké a všechny hudebnice musí hrát v souzvuku. Polovinu práce představuje naučit se vyloudit ten správný zvuk; druhá polovina je dělat to s hezkými pohyby.

Po bubíncích přišla ráno na řadu hodina japonské flétny a po ní šamisen. U všech těchto nástrojů se používalo víceméně stejných vyučovacích metod. Učitelka začala něco hrát a žákyně se to pokusily zahrát po ní. Občas to připomínalo zvuky zvířat v zoologické zahradě, ale ne moc často, protože učitelky z opatrnosti začínaly velmi jednoduchými cvičeními. Například v mé první hodině na flétnu zahrála učitelka jenom jednu notu a my jsme se jedna po druhé snažily opakovat ji po ní. I při té jedné jediné notě nás učitelka hodně opravovala.

„Poslyš, ty tam, musíš držet malíček dole, neodtahuj ho. A ty tamhle, páchne snad tvoje flétna? Ne? Tak proč krčíš nos?“

Byla velmi přísná, jako většina učitelek, a my se samozřejmě bály dělat chyby. Nebylo u ní neobvyklé, že některé ubohé dívce vzala flétnu a přetáhla ji s ní.

Po bubínkách, flétně a šamisenu přišla obvykle hodina zpěvu. V Japonsku se na večírcích hodně zpívá a samozřejmě večírky jsou tím hlavním důvodem, proč muž chodí do Gionu. Ale i kdyby nějaká dívka nedokázala zazpívat ani notu a nikdy ji nepožádali, aby vystupovala veřejně, musí studovat zpěv, aby jí pomohl pochopit tanec. To proto, že tance jsou zvláštním hudebním útvarem a často tanečnice současně zpívá a doprovází se na šamisen.

Existuje mnoho různých druhů písní – ach, mnohem víc, než bych dokázala spočítat – ale v našich hodinách jsme studovaly pět druhů. Některé byly lidové balady, jiné dlouhé epické písně zpívané v divadle Kabuki a jiné zase krátké hudební básně. Nemělo by smysl, abych je popisovala. Ale řeknu vám, že ačkoli jsem většinu z nich shledávala kouzelnými, cizinci si zřejmě myslí, že se spíš podobají kočičímu mňoukání v chrámovém dvoře. Je pravda, že k tradičnímu japonskému zpěvu patří hodně trylků, a často se zpívají tak hluboko v hrdle, že se zdá, že zvuk vychází spíš z nosu než z úst. Ale jde jen o to, nač je sluch zvyklý.

Ve všech těchto hodinách tvořil zpěv a tanec jenom část naší výuky. Neboť i dívka, která ovládá různé druhy umění, by působila na večírku špatně, kdyby se nenaučila správnému držení těla a chování. To je jeden z důvodů, proč učitelky u svých žákyň vždycky trvají na dobrých způsobech, dokonce i když některá z nich utíká halou na toaletu. Když například máte hodinu hry na šamisen, bude vás učitelka opravovat, jestliže se nebudete vyjadřovat tím nejvybranějším uctivým způsobem, nebo když dokonce použijete jiný přízvuk, než jakým se mluví v Kjótu, když se budete hrbit nebo když budete chodit nemotorně. Vlastně nejvíc možná dostane děvče vyhubováno ne za to, že by špatně hrálo, nebo že by se nenaučilo slova písně, ale že má špínu za nehty, nebo že se chová nezdvořile, nebo z podobného důvodu.

Někdy, když jsem o svém školení mluvila s cizinci, ptali se mě: „A kdy jste studovala aranžování květin?“ Odpověď zní: nikdy. Kterákoliv z nás, která by se posadila před nějakého muže a začala aranžovat květiny pro jeho rozptýlení, by za chvíli zjistila, že si položil hlavu na stůl a usnul. Musíte mít na paměti, že gejša je především bavička a výkonná umělkyně. Můžeme mužům nalévat saké nebo čaj, ale nikdy nesáhneme pro další porci nakládané zeleniny. A gejši jsou tak zhýčkané vlastními služkami, že se stěží dovedou postarat o sebe nebo udržovat své pokoje v pořádku, natož aby zdobily místnosti v čajovně květinami.

Moje poslední dopolední hodina byla čajový obřad. O tom se napsalo mnoho knih, takže nemusím zacházet do podrobností. Ale v zásadě čajový obřad provádí jedna nebo dvě osoby sedící před hosty, které připravují nápoj velice tradičním způsobem s použitím krásných šálků a metliček z bambusu, a tak dál. Dokonce i hosté jsou součástí tohoto obřadu, protože musí šálek držet jistým předepsaným způsobem, a totéž platí pro samo pití. Pokud si to představujete jako čaj o páté na Západě… No, spíš je to trochu tanec, dokonce i meditace, a to všechno vkleče. Sám čaj se připravuje z čajových lístků rozdrcených na prášek a pak našlehaných s vroucí vodou na zelenou pěnu, které se říká mača a cizincům ani trochu nechutná. Připouštím, že vypadá jako zelená mýdlová voda a má trpkou chuť, na niž je třeba si zvyknout.

Čajový obřad je velice významnou částí gejšina školení. Není vzácné, že večírek v soukromé rezidenci začíná krátkým čajovým obřadem. A hosté, kteří se přijdou podívat na slavnostní tance pořádané v Gionu, jsou nejprve pohoštěni čajem.

Moje učitelka čajového obřadu byla mladá žena, ne starší než dvacet pět let, a později jsem se dověděla, že jako gejša nebyla moc dobrá; ale byla tak posedlá čajovým obřadem, že ho učila, jako by byl každý pohyb posvátným úkonem. Její nadšení mě tak strhlo, že jsem se rychle naučila poslouchat ji na slovo, a musím říct, že se tato hodina skvěle hodila na závěr dlouhého dopoledního vyučování.

Bylo tam poklidné, příjemné prostředí. I teď mám čajový obřad stejně ráda jako dobrý, klidný spánek.

Výchova a školení gejši nejsou obtížné jenom tím, co všechno se musí naučit, ale i uspěchaností jejího života. Celé dopoledne stráví ve škole, ale očekává se od ní, že bude pracovat i celé odpoledne i večer. Nemá víc než tři až pět hodin spánku denně. Kdybych se byla mohla rozpůlit, tak by i každá moje půlka měla během let studia pořád dost co dělat. Byla bych bývala Matce vděčná, kdyby mě zbavila domácích povinností, jako to udělala u Dýně; jenž vzhledem k její sázce s Mamehou ji zřejmě vůbec nenapadlo, aby mi poskytla víc času na cvičení. Některé mé povinnosti převzaly sice služky, ale většinu dní jsem stále ještě měla víc práce, než jsem mohla stačit, a přesto se očekávalo, že budu odpoledne hodinu i víc cvičit na šamizen. V zimě nás s Dýní nutily, abychom si posílily ruce tím, že nám je držely pod ledovou vodou, až jsme plakaly bolestí, a pak jsme musely cvičit na šamisen v mraze na dvoře. Vím, že to zní strašně krutě, ale tak se to tehdy dělalo. A opravdu mi to pomohlo, že jsem hrála lépe. Víte, trémou dřevění prsty; a když si zvyknete hrát prsty, v kterých nemáte cit a bolí vás, nebude tréma už velký problém.

Ze začátku jsme s Dýní cvičily společně na šamisen každé odpoledne, hned po naší hodině čtení a psaní s Tetičkou. Učily jsme se s ní japonsky hned od mého příjezdu a Tetička vždycky vyžadovala dobré chování. Ale když jsme s Dýní společně cvičily na šamisen, užily jsme hodně legrace. Pokud jsme se smály moc hlasitě, přišla nám Tetička nebo některá ze služek vyhubovat; ale když nás nebylo moc slyšet a při povídání jsme brnkaly na šamisen, strávily jsme spolu příjemnou hodinku. Na tuto část dne jsem se těšívala nejvíc.

Pak jednou odpoledne, právě když mi Dýně ukazovala, jak se má hrát legato, se v chodbě před námi objevila Hacumomo. Ani jsme ji neslyšely vcházet do okije.

„Ale podívejme, není to budoucí malá sestra Mamehy?“ ‚Budoucí‘ řekla proto, že jsme se s Mamehou měly stát sestrami, teprve až budu debutovat jako gejša-učednice.

„Klidně bych ti mohla říkat ‚Malý Pitomeček‘,“ mluvila dál, „ale potom, co jsem teď viděla, si to nechám spíš pro Dýni.“

Chudákovi Dýni klesla ruka se šamisenem do klína, jako když pes stáhne ocas mezi nohy, když je pokárán. „Udělala jsem něco špatně?“ zeptala se.

Ani jsem nemusela dívat na Hacumomo, abych věděla, že má tvář zkřivenou hněvem. Začala jsem se bát toho, co teď udělá.

„Ale vůbec ne!“ prohlásila Hacumomo. „Jen jsem až doteď nevěděla, jak jsi ohleduplná.“

„Omlouvám se, Hacumomo…,“ řekla Dýně. „Chtěla jsem pomoct Čijo…“

„Ale Čijo nechce tvoji pomoc. Když bude chtít, aby jí někdo pomohl se šamisenem, půjde za učitelkou. Máš snad místo hlavy velkou dutou tykev?“

Při těch slovech Hacumomo štípla Dýni do spodního rtu tak silně, že jí šamisen sklouzl z klína na dřevěný ochoz, kde seděla, a odtud na udusanou hlínu spojovací uličky.

„Musíme si spolu promluvit,“ dodala Hacumomo. „Slož si šamisen a já tu počkám, abys neudělala další hloupost.“

Chudák Dýně sešla do uličky, aby posbírala šamisen, a začala ho skládat. Zoufale se na mě podívala a já myslela, že se teď možná trochu uklidní. Ale ret se jí začal chvět, pak se jí celá tvář roztřásla jako země před zemětřesením a najednou upustila části šamisenu na ochoz a přitiskla si dlaň na ret – který jí už začal otékat – a po tváři jí stékaly slzy. Hacumomin výraz změkl, jako by zachmuřenou oblohu proťalo modré nebe, a obrátila se ke mně se spokojeným úsměvem.

„Budeš si muset najít jinou kamarádku,“ řekla mi. „Až si s Dýní promluvím, dá si pozor, aby ti šla z cesty. Viď, Dýně?“

Dýně přikývla, protože neměla na vybranou. A už nikdy jsme spolu na šamisen necvičily.

Hned při příštím setkání s Mamehou u ní v bytě jsem jí o tom vyprávěla.

„Doufám, že sis vzala k srdci, co ti Hacumomo řekla,“ zněla její odpověď. „Jestliže Dýně s tebou nesmí mluvit, tak ty nesmíš mluvit s ní. Jenom bys jí udělala zle, a kromě toho bude muset Hacumomo povědět všechno, co řekneš. Možná žes té dívence věřila, ale teď už to nejde.“

Zarmoutilo mě to tak, že jsem chvíli nebyla schopna slova. „Chtít zůstat naživu vedle Hacumomo ve stejné okiji je stejné, jako kdyby se prase chtělo dostat živé z jatek,“ řekla jsem po chvíli.

Myslela jsem přitom na Dýni, ale Mameha si asi myslela, že mluvím o sobě. „Máš naprosto pravdu,“ řekla. „Tvojí jedinou obranou je, aby ses stala úspěšnější než Hacumomo a dostala ji pryč.“

„Ale všichni říkají, že patří k nejoblíbenějším gejšám. Neumím si představit, jak bych ji mohla překonat.“

„Já jsem neřekla oblíbená,“ ozvala se Mameha. „Řekla jsem úspěšná. To, že chodí na hodně večírků, neznamená všechno. Já bydlím v prostorném bytě a mám dvě vlastní služky, zatímco Hacumomo – která chodí na večírky asi tak často jako já – bydlí i teď v okiji Nitta. Když řeknu úspěšná, myslím tím gejšu, která získá nezávislost. Dokud si gejša nenashromáždí vlastní sbírku kimon – nebo dokud ji neadoptují jako dceru okije, což je skoro totéž – bude celý svůj život vydaná na milost někomu jinému. Tys viděla některá má kimona, viď? Jak myslíš, že jsem k nim přišla?“

„Myslela jsem si, že vás asi adoptovali jako dceru v nějaké okiji, než jste se přestěhovala sem.“

„Přestěhovala jsem se z okije teprve před pěti lety. Ale její paní měla svou vlastní dceru, nikdy by nikoho neadoptovala.“

„Jestli se tedy mohu zeptat… Vy jste si koupila celou sbírku kimon z vlastních peněz?“

„Kolik myslíš, že gejša vydělá, Čijo? Kompletní sbírka kimon neznamená dvě nebo tři roucha na každou sezonu. Život některých mužů se točí kolem Gionu. Nudilo by je, kdyby viděli, že máš na sobě pořád to samé:“

Asi na mně bylo vidět, že mám v hlavě úplný zmatek, protože se Mameha dala do smíchu.

„Hlavu vzhůru, Čijo-čan, já ti prozradím rozluštění té hádanky. Můj danna je velmi štědrý a většinu kimon mi koupil on. To proto jsem úspěšnější než Hacumomo. Mám bohatého danna. Ona nikdy žádného neměla.“

Už jsem byla v Gionu dost dlouho, abych věděla, co má Mameha na mysli, když mluví o danna. Je to slovo, kterým manželka oslovuje manžela, alespoň v mé době to tak bylo. Ale když mluví o danna gejša, tak tím nemyslí manžela. Gejši se nikdy nevdávají. Nebo aspoň ne, pokud působí jako gejši.

Víte, po večírku s gejšou některým mužům nestačí všechno to flirtování a začnou toužit po něčem víc. Někteří z nich se spokojí s tím, že zajdou do čtvrti Mijagawa-čo, kde se jejich vlastní pot smísí s pachy pochybných domů, jaké jsem viděla tu noc, kdy jsem našla sestru. Jiní si dodají odvahy, s kalnýma očima se nakloní ke gejše a šeptem se zeptají, jaký je její „honorář“. Gejša nižší třídy možná takovou nabídku ráda přijme; je ráda, že dostane něco peněz navíc. Taková žena si může říkat gejša a může být zaregistrována v seznamu profesionálních gejš, ale měl byste se nejdřív podívat, jak umí tančit a hrát na šamisen a kolik toho ví o čajovém obřadu, než usoudíte, jestli je to skutečná gejša. Skutečná gejša si nikdy nepošpiní pověst tím, že by byla k dispozici každou noc jinému muži.

Nebudu předstírat, že by gejša občas neodolala muži, který se jí líbí. Ale to je její soukromá věc. Gejši mají své city a touhy jako každý jiný a dělají stejné chyby. Gejša, která takhle riskuje, může jen doufat, že se na to nepřijde. Ohrožuje svou pověst; a co je ještě důležitější, i své postavení u danna, pokud nějakého má. A navíc na sebe svolává hněv paní, které patří okija. Gejša, která je odhodlána jít za svým citem stůj co stůj, bude riskovat, ale určitě to neudělá kvůli penězům, které si stejně snadno vydělá slušným způsobem.

Takže, jak vidíte, gejša první nebo druhé třídy v Gionu se nedá koupit na jednu noc. Nikým. Ale když se ten pravý typ muže zajímá o něco jiného – ne o společnou noc, ale o delší vztah – a je ochoten nabídnout jí vhodné podmínky, v takovém případě gejša s radostí přijme. Večírky a podobné společenské záležitosti jsou krásná věc, jenže opravdové peníze plynou v Gionu od danna, a když gejša žádného nemá – jako Hacumomo – je jako toulavá kočka na ulici, kterou nikdo nenakrmí.

Mohl byste si myslet, že u tak krásné ženy jako Hacumomo se spousta mužů ucházela o to, aby se stali jejím danna, a nepochybuji, že jí to mnozí nabídli. Jednou opravdu měla danna. Ale nějak rozzlobila paní čajovny Mizuki, kde nejčastěji pracovala, takže když se od té doby po ní některý z mužů ptal, bylo mu řečeno, že není k mání – a oni to pravděpodobně pochopili tak, že už má danna, přestože to nebyla pravda. Tím, že si pohněvala paní, ublížila Hacumomo nejvíc sama sobě. Jako velmi oblíbená gejša si vydělala tolik, že byla Matka spokojená, ale jako gejša bez danna nedala nikdy dohromady tolik peněz, aby si tím získala nezávislost a odešla nadobro z okije. Nemohla ani změnit registraci z jedné čajovny do druhé, jejíž majitelka by byla ochotnější pomoct najít danna; žádná z majitelek ostatních čajoven by se kvůli ní nerozkmotřila s Mizuki.

Průměrná gejša ovšem není takhle lapená. Tráví svůj čas okouzlováním mužů v naději, že se jeden z nich na ni zeptá majitelky čajovny. Hodně takových dotazů nikam nevede; může se u takového zájemce zjistit, že má málo peněz, nebo začne uhýbat, když se mu navrhne, aby koupil jako dárek a projev přízně nákladné kimono. Ale jestliže týdny vyjednávání skončí příznivě, gejša a její nový danna se podrobí obřadu podobnému tomu, kterým se ze dvou gejš stávají sestry. Ve většině případů trvá tento vztah půl roku, málokdy déle – protože je známo, že se mužům všechno rychle omrzí. Podmínky ujednání pravděpodobně zavážou danna, aby zaplatil určitou část gejšiných dluhů a hradil každý měsíc hodně z jejích běžných výdajů – jako je makeup, honoráře za lekce a možná i účty od lékaře. Něco na ten způsob. Přes všechny tyto marnotratné výdaje jí ještě vyplácí obvyklý honorář za každou hodinu, kterou s ní stráví, stejně jako to dělají její ostatní zákazníci. Ale má nárok na určité ‚výsady‘.

Taková by byla dohoda pro průměrnou gejšu. Ovšem špičková gejša, jakých bylo v Gionu snad třicet nebo čtyřicet, by čekala mnohem víc. Především by ji ani nenapadlo, aby si pokazila reputaci tím, že by často střídala danna; ta bude mít jen jednoho nebo dva za celý život. Její danna nejenom uhradí všechny její výdaje, jako je poplatek za registraci, honoráře za lekce a výdaje na živobytí; bude jí dávat i kapesné, bude sponzorovat její taneční recitály a kupovat jí kimona a šperky. A když s ní stráví čas, nebude jí platit běžný hodinový honorář, ale mnohem víc, jako projev přízně.

Mameha nepochybně patřila ke špičkovým gejšám; později jsem zjistila, že byla pravděpodobně jedna z dvou či tří nejslavnějších gejš v celém Japonsku. Snad jste někdy slyšel o slavné gejše Mamecuki, která měla krátce před první světovou válkou poměr s ministerským předsedou Japonska a vyvolala něco na způsob skandálu. To byla starší sestra Mamehy – proto měly obě ve svém jméně ‚Mame‘. Je běžné, že si mladší gejša odvodí své jméno ze jména starší sestry.

To, že měla za starší sestru Mamecuki, už samo o sobě stačilo zajistit Mameze úspěšnou kariéru. Ale počátkem dvacátých let zahájila Japonská cestovní kancelář mezinárodní reklamní kampaň. Na jejích plakátech byla krásná fotografie pagody z chrámu Tódži v jihovýchodním Kjótu, se sakurou na jedné straně a na druhé straně s půvabnou mladou gejšou-učednicí, která vypadala velmi ostýchavě, graciézně a velice křehce. Ta gejša-učednice byla Mameha.

Bylo by velice zdrženlivé a skromné, kdybych řekla, že se Mameha stala slavnou. Ten plakát se objevil ve všech velkoměstech na celém světě s nápisem „Přijeďte navštívit zemi vycházejícího slunce“ ve všech cizích jazycích – nejenom v angličtině, ale i v němčině, francouzštině, ruštině a… ach, v mnoha jiných jazycích, o jakých jsem v životě neslyšela. Tenkrát bylo Mameze teprve šestnáct, ale najednou ji zvali, aby se setkala s každou hlavou státu, která přijela do Japonska, s každým anglickým a německým aristokratem a s každým milionářem ze Spojených států. Nalévala saké slavnému německému spisovateli Thomasu Mannovi, který jí pak skoro hodinu vyprávěl s pomocí tlumočníka dlouhý a nudný příběh; i Charlie Chaplinovi a Sun Jat-senovi, a později Ernestu Hemingwayovi, který se velmi opil a řekl, že její krásné rudé rty mu připomínají krev na sněhu. V následujících letech se Mameha dál proslavila tím, že uvedla řadu silně propagovaných tanečních recitálů v divadle Kabukiza v Tokiu, jichž se obyčejně účastnil ministerský předseda a mnoho dalších hodnostářů.

O tom všem jsem neměla ani tušení, když Mameha ohlásila, že má v úmyslu přijmout mě za mladší sestru, a asi to tak bylo dobře. Pravděpodobně bych měla takovou trému, že bych se v její přítomnosti jen třásla a nevydala bych hlásku.

Mameha byla tak hodná, že mě ten den u sebe usadila a hodně z toho mi vysvětlila. Když byla spokojená, že jsem ji pochopila, řekla: „Po svém debutu budeš až do osmnácti let gejšou-učednicí. Pak budeš potřebovat danna, abys byla schopná splatit dluhy. Velmi zámožného danna. Mým úkolem bude postarat se, abys byla do té doby v Gionu dobře známá, ale záleží na tobě. Ty musíš tvrdě pracovat, aby z tebe byla dokonalá tanečnice. Jestli do šestnácti let nezískáš aspoň pátý stupeň, nebude ti žádná moje pomoc nic platná a paní Nitta se zaraduje, že vyhrála.“

„Ale Mameha-san,“ ozvala jsem se, „já nechápu, co s tím má tanec společného.“

„Na tanci jedině záleží,“ řekla mi. „Když se porozhlédneš po nejúspěšnějších gejšách v Gionu, tak zjistíš, že každá z nich je tanečnice.“

Tanec je nejuctívanější z gejšiných umění. Jenom nejslibnější a nejkrásnější gejši jsou vedeny k tomu, aby se v něm specializovaly, a nic, snad s výjimkou čajového obřadu, nemůže soupeřit v bohatosti tradic. Taneční škola Inoue, kterou předvádějí gionské gejši, je odvozena z her divadla Nó. Hry Nó jsou velice starým uměním, které vždy bylo pod ochranou císařského dvora, a gionské tanečnice považují své umění za nadřazené taneční škole ze čtvrti Pontočo na druhém břehu řeky, která je odvozena z Kabuki. Já velmi obdivuji Kabuki a měla jsem to štěstí, že k mým přátelům patřila řada nejslavnějších herců Kabuki našeho století. Ale Kabuki je poměrně mladá umělecká forma; před rokem 1700 neexistovalo. A vždycky mu byli nakloněni spíš obyčejní lidé než císařský dvůr. Tanec v Pontočo se prostě nedá srovnávat s gionskou Taneční školou Inoue.

Všechny gejši-učednice musí studovat tanec, ale jak říkám, jenom ty nejslibnější a nejkrásnější jsou vedeny k tomu, aby se mu cele věnovaly a aby se z nich staly opravdové tanečnice, nikoli jenom hudebnice hrající na šamisen nebo zpěvačky. Důvod, proč Dýně se svou měkkou kulatou tvářičkou věnovala tolik času cvičení na šamisen, byl ten, že ji nevybrali jako tanečnici. Pokud jde o mě, nebyla jsem tak nápadně krásná, že by mi nedali jinou volbu a musela jsem tančit, jako Hacumomo. Pochopila jsem, že se stanu tanečnicí jenom tehdy, když svým učitelkám dokážu, že chci pracovat tak tvrdě, jak je třeba.

Díky Hacumomo však vzaly moje lekce špatný začátek. Mou učitelkou byla asi padesátiletá žena, známá jako Učitelka Krocan, protože jí kůže v podbradku tvořila záhyb jako na krocaním krku. Učitelka Krocan nenáviděla Hacumomo jako všichni ostatní v Gionu. Hacumomo to moc dobře věděla; a co myslíte, že udělala? Šla za ní – já to vím proto, že mi to sama Učitelka Krocan po několika letech řekla – a požádala ji: „Učitelko, dovolila byste mi požádat vás o laskavost? Záleží mi na jedné vaší žákyni, kterou považuji za velmi nadané děvče. Byla bych vám nesmírně zavázána, kdybyste mi mohla říct, co si o ní myslíte. Jmenuje se Čijo a mám ji velmi, velmi ráda. Cítila bych se vám být velmi zavázána, kdybyste jí poskytla veškerou pomoc navíc.“

K tomu už Hacumomo nepotřebovala nic dodávat, protože Učitelka Krocan mi dala ‚pomoc navíc‘. Hacumomo v to doufala. Netančila jsem špatně, opravdu ne, ale Učitelka Krocan mě okamžitě začala používat jako příklad toho, co se nemá dělat. Například si vzpomínám, že nám jednou ráno předváděla, jak se takhle udělá pohyb rukou napříč před tělem a přitom se dupne na tatami. Měly jsme to všechny společně udělat po ní, ale protože jsme byly začátečnice, znělo naše dupnutí, jako když se rozsype podnos plný sáčků s boby, protože každá z nás dupla v jinou dobu. Ujišťuji vás, že jsem nebyla horší než ostatní, ale Učitelka Krocan si přede mě stoupla, záhyb na podbradku se jí rozechvěl a několikrát se klepla zavřeným vějířem přes stehno, ale pak se rozpřáhla a uhodila mě jím do hlavy.

„Nedupeme, jak nás napadne,“ řekla, „a neškubeme bradou.“

Při tanci Školy Inoue musela tvář zůstat absolutně bez výrazu a nehybná, protože napodobovala masky užívané v divadle Nó. Jenže vyčítat mi, že cukám bradou, když se její vlastní chvěla hněvem… Měla jsem slzy na krajíčku, protože mě uhodila, ale ostatní dívky se rozesmály. Učitelka Krocan z toho obvinila mě a vykázala mě za trest ze třídy.

Těžko říct, co by se ze mě bylo stalo díky její péči, kdyby za ní nepřišla Mameha, aby si s ní promluvila a pomohla jí pochopit, k čemu došlo. Jestliže Učitelka Krocan nenáviděla Hacumomo dřív, jsem si jistá, že pak ji nenáviděla ještě víc za to, jak ji podvedla. Já mohu s potěšením dodat, že tak litovala toho, jak se mnou jednala, že jsem se brzy stala jednou z jejích oblíbených žákyň.

Nemohu říct, že bych neměla žádné přirozené nadání pro tanec nebo něco jiného; docela určitě jsem však byla skálopevně rozhodnutá cílevědomě pracovat, dokud nedosáhnu svého cíle.

Ode dne, kdy jsem se tehdy na jaře setkala na ulici s Předsedou, jsem po ničem tak netoužila, jako abych dostala šanci stát se gejšou a vybojovat si své místo ve světě. Teď, když mi Mameha tu šanci dala, jsem byla rozhodnutá ji nepromarnit. Ale při všech svých domácích povinnostech a školních hodinách a se svými velikými nadějemi jsem se v prvních šesti měsících školení cítila zavalená přemírou úkolů a zdálo se mi, že padám ke dnu. Ale pak jsem začala objevovat drobné úskoky, které mi pomáhaly, abych to hladce zvládla. Například jsem si našla způsob jak cvičit na šamisen, když běhám po městě po pochůzkách. Dělala jsem to tak, že jsem si v duchu opakovala píseň a přitom jsem si živě představovala, jak levou ruku posunuji po krku šamisenu a jak bych měla plektrem udeřit do struny. Když jsem si potom položila na klín opravdový nástroj, byla jsem někdy schopná zahrát píseň docela dobře, přestože jsem ji předtím zkoušela jen jednou. Někteří lidé si myslili, že to umím bez cvičení, ale to není pravda, nacvičovala jsem si to nahoru a dolů uličkami Gionu.

Jinou pomůcku jsem měla při učení balad a jiných písní. Už od dětství jsem dokázala opakovat píseň, kterou jsem slyšela jen jednou, a pamatovala jsem si ji i příští den. Nevím proč, asi je to nějaká zvláštní schopnost mého mozku. A tak jsem si zvykla napsat slova písně na kousek papíru, než jsem šla spát. Když jsem se probudila a měla jsem ještě svěží a čistou hlavu, přečetla jsem si stránku a pak jsem teprve vstala z futonu. Obyčejně to stačilo, ale s nápěvem to bylo těžší. Zkusila jsem tedy spojovat s melodií určité obrazy. Například větev, která padá ze stromu, může připomenout zvuk bubnu, nebo potok tekoucí přes kamení připomene, že na struně šamisenu mám zahrát zvýšený tón; a tak jsem si melodii písně představovala jako procházku krajinou.

Jenže největší změna ze všech, ale také pro mě nejdůležitější, byl tanec. Celé měsíce jsem se snažila pomáhat si různými pomůckami vlastní invence, ale moc mi nepomohly. Pak se jednoho dne Tetička strašně rozzlobila, protože jsem polila čajem časopis, který měla rozečtený. Podivné je to, že jsem o ní s láskou uvažovala právě v ten okamžik, kdy se do mě pustila. Bylo mi pak hrozně smutno a přistihla jsem se, že myslím na sestru, zatoulanou někde v Japonsku beze mě; na maminku, o níž jsem doufala, že v ráji našla mír, a na otce, který byl ochoten prodat nás dvě a dožít sám. Jak mi všechny tyto myšlenky probíhaly hlavou, cítila jsem tíhu ve všech údech. Vyšla jsem tedy po schodech do pokoje, kde jsem s Dýní spala – protože po návštěvě Mamehy u nás v okiji mě tam Matka přestěhovala. Ale místo abych si lehla na tatami a dala se do pláče, udělala jsem rukou rozmáchlý pohyb přes hruď k druhému rameni. Nevím, proč jsem to udělala; byl to pohyb z tance, který jsme se učily ten den ráno a který mi připadal velmi smutný. Současně jsem si vzpomněla na Předsedu, a jak by se mi žilo lépe, kdybych měla oporu v muži, jako je on. A jak jsem se dívala na svou ruku nataženou ve vzduchu, zdálo se mi, že hladkost toho pohybu vyjadřuje pocity smutku a touhy. Pohnula jsem paží důstojně – ne jako lístek padající ze stromu, ale jako zaoceánský parník razící si cestu hlubokými vodami. Tou ‚důstojností‘ mám na mysli sebejistotu, nebo vědomí, že nějaký závan větru nebo šplouchnutí vlny mě nesvede z cesty.

To odpoledne jsem objevila, že když se cítím smutná, dokážu se pohybovat s jistotou a důstojností. A když jsem si představila, že se na mě dívá Předseda, získaly mé pohyby hluboký smysl z pocitu, že každé taneční gesto pro mě znamená nějaké sdělení pro něho. Otočit hlavu a trochu ji naklonit mohlo znamenat otázku: „Kde strávíme náš společný den, Předsedo?“ Natáhnout ruku a rozevřít vějíř říkalo, jak vděčná jsem se cítila, že mi věnoval svou společnost. A když jsem potom při tanci vějíř prudce zavřela, spojila jsem si to s tím, jak mu jednou řeknu, že jediné, na čem mi v životě záleží, je udělat mu radost.

13.

V létě roku 1934, po mém víc než dvouletém, školení, rozhodly Hacumomo a Matka, že nadešel čas, aby Dýně debutovala jako gejša-učednice. Nikdo mi o tom pochopitelně nic neřekl, protože Dýně měla zakázáno se mnou mluvit a Hacumomo s Matkou by nemařily čas ani pouhým pomyšlením na mě. Zjistila jsem to, teprve když Dýně jednou hned po poledni odešla z okije a vrátila se v účesu mladé gejši – tzv. momoware, což v překladu znamená „rozpůlená broskev“, když jsem ji v něm poprvé uviděla, jak vchází do vstupní haly, udělalo se mi špatně zklamáním a žárlivostí. Naše oči se setkaly jen na zlomek vteřiny; pravděpodobně se neubránila zvědavosti, jak na mě její debut zapůsobí. S vlasy ne už staženými v zátylku, ale krásně vyčesanými dozadu ze spánků tak, že jí kolem obličeje tvořily svatozář, vypadala jako mladá žena, přestože stále měla tutéž dětskou tvář. Léta jsme obě záviděly starším dívkám, které už nosily tento elegantní účes. Teď bude Dýně chodit vyparáděná jako gejša a já zůstanu v koutku a nesmím se jí ani vyptávat na její nový život.

Pak nadešel den, kdy se Dýně poprvé oblékla jako gejša-učednice a odešla s Hacumomo do čajovny Mizuki, kde se měl konat obřad, který je spojí jako sestry. Odešla tam i Matka a Tetička, ale mě nepozvaly. Stála jsem však mezi nimi v parádní vstupní hale, dokud Dýně za pomoci služek nesešla dolů po schodech. Měla na sobě nádherné černé kimono rodovým znakem okije Nitta a obi v modrofialové a zlaté barvě; tvář měla poprvé nalíčenou bíle. Dalo se čekat, že s ozdobami ve vlasech a jasně červenými rty bude vypadat pyšně a půvabně; ale myslím, že vypadala hlavně ustaraně. Chůze jí dělala velké potíže; odznaky učednice gejši jsou velmi těžkopádné. Matka podala Tetičce fotoaparát a požádala ji, aby vyšla ven a vyfotografovala Dýni, až jí budou poprvé za ramenem křesat jiskru pro štěstí. Služky držely Dýni za ruce, když vklouzla do dřeváčků na vysoké podrážce, kterým říkáme okobo a které učednice gejši vždycky nosí. Pak si za ni Matka stoupla a zaujala pózu, jako by křesala jiskru, ačkoli tenhle úkon prováděla vždycky Tetička nebo některá ze služek. Když se skončilo s fotografováním, Dýně vyklopýtala pár kroků ze dveří a otočila se, aby se podívala zpátky. Ostatní šli za ní ven, ale ona se podívala na mě s výrazem vyjadřujícím lítost nad tím, jak to dopadlo.

Než ten den skončil, dostala Dýně jako gejša nové jméno, Hacumijo. „Hacu“ pocházelo ze jména Hacumomo, a přestože Dýni mělo pomoci, že má jméno odvozené od tak slavné gejši, jako je Hacumomo, nezabralo to. Velmi málo lidí vůbec vědělo, jak se jako gejša jmenuje, a říkali jí Dýně jako dřív.

Dychtila jsem vyprávět Mameze o Dýnině debutu. Jenže ta byla v poslední době zaneprázdněná víc než obvykle a pravidelně jezdila na přání svého danna do Tokia, takže jsme se skoro půl roku vůbec neviděly. Pak uplynulo dalších několik týdnů, než konečně našla čas, aby mě pozvala k sobě. Když jsem vešla, služka vyjekla; a když vzápětí vešla Mameha ze zadní místnosti, vyjekla také. Nechápala jsem, co se děje. A když jsem poklekla, abych se Mameze uklonila a řekla jí, že jsem poctěna, že ji znova vidím, vůbec mi nevěnovala pozornost.

„Panebože, to už je to tak dlouho, Tacumi?“ obrátila se k služce. „Nemohu ji ani poznat.“

„Jsem ráda, že to říkáte vy, paní,“ odpověděla Tacumi. „Už jsem myslela, že mám něco s očima!“

Nechápala jsem, o čem to mluví. Ale za šest měsíců, kdy jsme se neviděly, jsem se zřejmě změnila víc, než jsem myslela. Mameha mi řekla, abych otočila hlavu tak a takhle, a stále přitom říkala: „Panebože, vždyť ona už je docela jako mladá žena!“ V jednu chvíli mi Tacumi dokonce řekla, abych se postavila s rozpřaženýma rukama, aby mi mohla změřit pas a boky dlaněmi, a pak mi řekla: „Určitě ti kimono padne jako ulité.“ Jsem si jistá, že to myslela jako poklonu, protože se na mě přitom dívala laskavě.

Nakonec Mameha požádala Tacumi, aby mě vzala do zadní místnosti a oblékla mi pořádné kimono. Přišla jsem k ní v modrobílém bavlněném rouchu, které jsem to ráno měla ve škole, ale Tacumi mě převlékla do tmavomodrého hedvábí pokrytého vzorkem drobných kočárových kol v zářivě žluté a červené barvě. Nedá se říct, že by to bylo nejkrásnější kimono, jaké člověk viděl, ale když jsem se na sebe podívala do velkého zrcadla, zatímco mi Tacumi zavazovala zelené obi kolem pasu, zjistila jsem, že nebýt mého prostého účesu, mohli by mě považovat za mladou gejšu-učednici jdoucí na večírek. Cítila jsem se hrdě, když jsem vyšla z místnosti, a myslela jsem, že Mameha zase vyjekne, nebo dá jinak najevo úžas. Jenže ona jen vstala, strčila si kapesník do rukávu a šla rovnou ke dveřím, kde vklouzla do zelených lakovaných zóri a podívala se na m přes rameno.

„Tak co?“ řekla. „Ty nepůjdeš?“

Neměla jsem tušení, kam jdeme, ale byla jsem vzrušená a rozechvělá pomyšlením, že se objevím na ulici s Mamehou. Služka přede mě položila lakované zóri světle šedé barvy. Obula jsem si je a následovala Mamehu dolů po schodišti, které se podobalo černému tunelu. Když jsme vyšly na ulici, zpomalila nějaká starší žena chůzi, aby se uklonila Mameze, a pak, téměř současně, se obrátila a uklonila se i mně. Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet, protože na ulici si mě stěží někdo kdy všiml. Jasné sluneční světlo mě tak oslepovalo, že jsem ani nepoznala, jestli tu ženu znám. Ale uklonila jsem se jí též, a v okamžiku byla pryč. Řekla jsem si, že to pravděpodobně byla některá z mých učitelek, ale o okamžik později se stalo totéž – tentokrát to byla mladá gejša, které jsem se často obdivovala, ale nikdy jsem jí nestála ani za to, aby se na mě podívala.

Kráčely jsme ulicí a téměř každý, koho jsme míjeli, řekl něco Mameze nebo se jí aspoň uklonil, a pak se se uklonil i mně, nebo mi aspoň kývl na pozdrav. Několikrát jsem se zastavila, abych úklonu opětovala, takže jsem zůstala krok či dva za Mamehou. Všimla si mých problémů a zamířila do tiché uličky, aby mi ukázala, jak mám chodit. Vyvětlila mi, že mé potíže pramení z toho, že jsem se nenaučila pohybovat horní polovinou těla nezávisle na dolní polovině. Když se musím někomu uklonit, zastavím se. „Zpomalením chůze dáš najevo úctu,“ řekla. „Čím víc zpomalíš, tím větší úctu dáš najevo. Můžeš se úplně zastavit, aby ses uklonila některé z učitelek, ale kvůli ostatním proboha nezpomaluj víc, než je třeba, nebo se v životě nikam nedostaneš. Jdi vyrovnaným tempem, když můžeš, a dělej malé krůčky, aby se ti vlnil kraj kimona. Když kráčí žena, její chůze by měla vyvolávat dojem vlny, která se čeří na písčině.“

Nacvičovala jsem chůzi nahoru a dolů tou uličkou tak, jak mi to Mameha popsala, a dívala jsem se přitom na nohy, jestli se mi kimono správně vlní. Když byla Mameha spokojená, šly jsme dál.

Všimla jsem si, že většina pozdravů patřila k jednomu ze dvou typů. Když jsme míjely mladé gejši, obvykle zpomalily nebo se úplně zastavily a hluboce se Mameze uklonily. Mameha na to reagovala laskavým slovem a kývnutím hlavy; pak se mladé gejši zmateně podívaly na mě a nejisté se mi uklonily, a já jim oplatila hlubší úklonou – protože jsem byla mladší než všechny ženy, které jsme potkaly. Když jsme šly kolem ženy ve středním věku a starší, Mameha se téměř vždy uklonila první; ta žena pak opětovala uctivou úklonu, ale ne tak hlubokou, jako byla Mamežina, a pak si mě změřila od hlavy k patě, než mi krátce kývla. Na jejich kývnutí jsem vždycky odpověděla nejhlubší úklonou, jakou jsem svedla v chůzi.

To odpoledne jsem Mameze řekla o Dýnině debutu a po všechny následující měsíce jsem doufala, že mi poví, že nadešel čas i pro mě. Jenže přešlo jaro i léto a ona se o tom ani nezmínila. Oproti vzrušujícímu životu, jaký teď Dýně vedla, jsem já měla jen svou školu a domácí práce a k tomu patnáct až dvacet minut, které mi Mameha několikrát týdně odpoledne věnovala. Někdy jsem seděla u ní v bytě a ona mě poučovala o něčem, co musím vědět, ale nejčastěji mě oblékla do některého svého kimona, vodila mě po Gionu a přitom si vyřizovala různé věci, nebo zašla k hadači budoucnosti či k parukáři. I když pršelo a nepotřebovala si nic zařídit, procházely jsme se pod lakovanými deštníky od obchodu k obchodu a zjišťovaly jsme, jestli už dostali novou zásilku parfémů z Itálie, nebo jestli už opravili nějaké kimono, třebaže oprava byla slíbena až na příští týden.

Nejdřív jsem si myslela, že mě Mameha bere s sebou, aby mě naučila takové věci, jako je správné držení těla – neustále mi poklepávala na záda zavřeným vějířem, abych si stoupla rovně – a jak se chovat k lidem. Zdálo se mi, že Mameha zná každého, a vždycky si dávala záležet, aby se usmála nebo řekla něco hezkého, dokonce i mladším služkám, protože si byla dobře vědoma, že za své vysoké postavení vděčí lidem, kteří si jí váží. Ale jednoho dne, když jsme vycházely z knihkupectví, jsem si najednou uvědomila, co to vlastně dělá. Nezajímalo ji knihkupectví, ani parukář, ani papírnictví. Její pochůzky nebyly nic důležitého, a kromě toho by na ně byla mohla poslat některou ze služek. Chodily jsme tak proto, aby nás lidé v Gionu viděli spolu. Odkládala můj debut tak, aby měl každý čas si mě všimnout.

Jednoho slunného říjnového odpoledne jsme se vydaly z Mamežina bytu po proudu po břehu Širakawy a dívaly jsme se, jak se listy sakur snášejí na hladinu. Procházelo se tam hodně lidí z téhož důvodu, a jak byste čekal, všichni zdravili Mamehu. Téměř pokaždé pozdravili také mě.

„Už se stáváš docela známou osobností, nemyslíš?“ podotkla.

„Myslím, že většina jich by se uklonila i ovci, kdyby kráčela vedle Mameha-san.“

„Zvlášť ovci,“ souhlasila. „To by bylo velice neobvyklé. Ale doopravdy, slyšela jsem hodně lidí, jak se ptají, co je to za půvabnou dívku s krásnýma šedýma očima. Ještě neznají tvé jméno, ale na tom nesejde. Stejně už se moc dlouho nebudeš jmenovat Čijo.“

„Chce tím snad Mameha-san říct…“

„Chci tím říct, že jsem mluvila s Waza-san,“ – tak sé jmenoval její hadač budoucnosti –, „a on označil třetí den v listopadu jako vhodnou dobu pro tvůj debut.“

Mameha se zastavila, aby se na mě podívala, protože jsem zůstala stát jako vražená do země s očima velikosti talířů. Nevykřikla jsem ani nezatleskala, ale měla jsem takovou radost, že jsem ani nemohla mluvit. Nakonec jsem se Mameze uklonila a poděkovala jí.

„Bude z tebe skvělá gejša,“ řekla, „ale budeš ještě lepší, když tvůj pohled bude vyjadřovat také nějakou myšlenku.“

„Nikdy mě nenapadlo, že bych něco vyjadřovala očima,“ podivila jsem se.

„Oči jsou nejvýmluvnější část ženina těla, a u tebe zvlášť. Zastav se na chvíli, ukážu ti to.“

Mameha zašla za roh a nechala mě samotnou v tiché uličce. Za okamžik vyšla a kráčela kolem mě s pohledem stranou. Měla jsem dojem, že se bojí toho, co by se stalo, kdyby se podívala směrem, kde stojím.

„Kdybys byla mužem,“ řekla, „co by sis pomyslela?“

„Pomyslela bych si, že se ze všech sil soustředíte na to, abyste se mi vyhnula, a nemyslíte na nic jiného.“

„A není možné, že jsem se dívala na okapové chrliče na domech?“

„I kdybyste se na ně dívala, stejně bych si myslela, že se mi vyhýbáte.“

„Právě to jsem ti chtěla říct. Dívka, která má krásný profil, jím nikdy náhodně neuvede muže v omyl. Ale muži si budou všímat tvých očí a budou si představovat, že jim jimi něco chceš říct, i když to nebude pravda. Teď se na mě podívej znova.“

Mameha opět zašla za roh, ale tentokrát vyšla s očima sklopenýma k zemi a šla jako ve snu. Teprve když byla u mě, zvedla oči a na zlomek vteřiny se podívala do mých, ale okamžitě se hned zase zadívala stranou. Musím říct, že jsem cítila elektrický šok; kdybych byla mužem, myslela bych si, že na okamžik podlehla silným citům, které se snaží skrýt.

„Jestliže já dovedu tohle říct mýma obyčejnýma očima,“ upozornila mě, „uvědom si, o kolik víc můžeš ty vyjádřit svýma. Nepřekvapilo by mě, kdybys dokázala, že by pod tvým pohledem muž omdlel rovnou tady na ulici.“

„Mameha-san!“ zaprosila jsem. „Kdybych měla tu moc nechat omdlít muže, asi už bych o tom dávno věděla.“

„Pak mě překvapuje, že o tom nevíš. Dohodněme se tak: budeš připravená k debutu, jakmile dokážeš krátkým pohledem přinutit muže, aby se na místě zastavil.“

Já jsem tak dychtila po debutu, že i kdyby mi Mameha nařídila, abych pohledem kácela stromy, určitě bych se o to pokusila. Zeptala jsem se, jestli by mohla jít vedle mě, když budu zkoušet své schopnosti na několika mužích, a ona s radostí souhlasila. První muž, který mi přišel do cesty, byl tak starý, že spíš vypadal jako kimono plné kostí. Šel velmi pomalu a opíral se o hůl a brýle měl tak strašně zašpiněné, že by mě nepřekvapilo, kdyby vrazil do rohu některého domu. Ten mě vůbec nevzal na vědomí, a tak jsme šly dál k třídě Šidžó. Netrvalo dlouho a uviděla jsem dva obchodníky v evropských šatech, ale ani s nimi jsem nepochodila lépe. Myslím, že poznali Mamehu, nebo si prostě řekli, že je hezčí než já, a nespustili z ní oči.

Už jsem toho chtěla nechat, ale vtom jsem uviděla asi dvacetiletého poslíčka s podnosem, na kterém byly narovnány krabice na obědy. V té době hodně restaurací kolem Gionu dodávalo obědy a odpoledne si poslíček chodil pro prázdné krabice. Obvykle byly narovnány v bednách, které se buď nesly v ruce, nebo se přivazovaly na jízdní kolo. Nevím, proč tenhle mládenec nesl podnos v ruce. Byl ode mě vzdálený na půl bloku domů a mířil rovnou k nám. Všimla jsem si, že se na něj Mameha dívá, a vzápětí řekla: „Nech ho upustit ten podnos.“

Než jsem mohla zjistit, jestli to myslí vážně, rychle zabočila do postranní ulice a zmizela z dohledu.

Já nemyslím, že by čtrnáctiletá dívka – anebo žena jakéhokoliv věku – mohla pouhým svým pohledem způsobit, že by mladý muž něco upustil. Tohle se asi stává ve filmu a v knihách. Byla bych se o to ani nepokusila, kdybych si nebyla všimla dvou věcí. Jednak se na mě ten mladý muž díval jako hladová kočka na myš, jakmile mě spatřil; a kromě toho většina ulic v Gionu sice neměla obrubníky u chodníků, ale tahle náhodou ano a poslíček šel ulicí těsně vedle něj. Kdybych ho tak dokázala přimět, aby musel na chodník a zakopl o obrubník, mohl by podnos upustit. Začala jsem tím, že jsem sklopené oči neodtrhla od země před sebou, a pak jsem se pokusila udělat přesně to, co Mameha provedla před několika minutami mně. Pomalu jsem zvedala oči, až se na zlomek vteřiny setkaly se zrakem mladého muže, a pak jsem se rychle podívala stranou. Po několika krocích jsem to zopakovala. To už se na mě díval tak napjatě, že pravděpodobně zapomněl na podnos i na obrubník. Když už jsme si byli hodně blizko, změnila jsem nepatrně směr své chůze a začala jsem ho vytlačovat směrem k chodníku, takže aby kolem mě prošel, musel vystoupit na obrubník a na chodník, a pak jsem se mu podívala zpříma do očí. Snažil se mi uhnout z cesty, a jak jsem doufala, zakopl o obrubník a skácel se na stranu, takže se mu krabice rozsypaly. Neubránila jsem se smíchu! A jsem ráda, že i on se rozesmál. Pomohla jsem mu posbírat krabice a pousmála jsem se na něj a on se mi pak uklonil mnohem hlouběji, než se mi kdy nějaký muž uklonil, a šel dál svou cestou.

Vzápětí jsem se setkala s Mamehou, která to všechno viděla.

„Myslím, že už nemůžeš být lépe připravená,“ řekla mi. A s tím mě odvedla přes hlavní třídu do bytu Waza-san, svého hadače budoucnosti, a uložila mu, aby našel příznivé dny pro všechny možné události, které povedou k mému debutu – jako je návštěva svatyně, kde oznámím svůj úmysl bohům, den, kdy si nechám poprvé učesat předepsaný účes, a konečně datum obřadu, který mě spojí s Mamehou jako sestry.

Tu noc jsem oka nezamhouřila. To, po čem jsem tak dlouho toužila, se konečně stalo, ale, bože, jak se mi svíral žaludek! Představa, že se obleču do nádherného roucha, které jsem obdivovala, a vstoupím do místnosti plné mužů, stačila, abych měla dlaně mokré potem. Pokaždé, když jsem na to pomyslela, jsem pocítila příjemné rozčilení, které mě rozechvívalo od kolen až k srdci. Představovala jsem si sama sebe v čajovně, jak odsunuji dveře u místnosti vyložené rohožemi tatami. Muži ke mně obracejí hlavy, aby si mě prohlédli; mezi nimi samozřejmě sedí Předseda. Někdy jsem si ho představovala v místnosti samotného, oblečeného ne do evropského obleku, ale po japonském způsobu, jak se muži oblékají večer, když si chtějí odpočinout. V prstech hladkých jako naplavené dříví drží šálek se saké; nade všechno na světě jsem toužila po tom, abych mu ho mohla nalít plný po okraj a přitom na sobě cítit jeho pohled.

Třebaže mi nebylo víc jak čtrnáct let, připadalo mi, že už jsem prožila dva životy. Můj nový život teprve začínal, i když můj starý život už před časem skončil. Uplynulo několik let od doby, co jsem se dověděla smutné zprávy o své rodině, a bylo úžasné, jak úplně se změnila krajina mé mysli. Všichni víme, že zimní scenérie pokrytá sněhem, se stromy oděnými do ledové jinovatky, bude na jaře k nepoznání. Ale nikdy bych si nepomyslela, že se něco takového může stát člověku. Když jsem se dověděla o osudu své rodiny, bylo to, jako by mě přikryla sněhová pokrývka. Ale ten strašný chlad časem roztál a odhalil krajinu, jakou jsem v životě neviděla a ani jsem si ji nedovedla představit. Nevím, jestli vám to dává smysl, ale moje mysl v předvečer mého prvního veřejného vystoupení byla jako zahrada, v níž květiny teprve začaly vystrkovat hlavičky z půdy, takže se ještě nedalo říct, jak bude vypadat. Překypovala jsem vzrušením a v této zahradě mé mysli stála socha, přesně v jejím středu. Byla to podoba gejši, jakou jsem se chtěla stát.

14.

Slýchala jsem říkat, že ten týden, ve kterém se mladá dívka připravuje na svůj debut jako gejša-učednice, se podobá proměně housenky v motýla. Je to hezká představa, ale za živého boha nemohu pochopit, jak si to někdo mohl vymyslet. Housenka si jen udělá kokon a chvíli v něm spí, zatímco pro mě to byly strašně vyčerpávající dny. Nejdřív jsem si musela nechat udělat účes gejši-učednice, kterému se říká „rozpůlená broskev“, jak už jsem se zmínila. V Gionu byla v té době řada kadeřníků; kadeřník Mamehy pracoval ve strašně přeplněné místnosti nad úhoří restaurací. Musela jsem tam čekat skoro dvě hodiny, než na mě přišla řada, a kromě mě tam porůznu klečelo, dokonce i na podestě schodiště, dalších šest až osm gejš. Musím bohužel podotknout, že špinavé vlasy strašně páchnou. Pracné účesy, které tehdy gejši nosily, vyžadovaly tolik úsilí a byly tak drahé, že nikdo nechodil ke kadeřníkovi častěji než jednou za týden; když se ten týden blížil ke konci, nepomáhaly už ani parfémy.

Když jsem konečně přišla na řadu, usadil mě kadeřník nejdřív před velkým dřezem do pozice, jako by mi chtěl useknout hlavu. Pak mi na hlavu nalil vědro teplé vody a začal mi drhnout vlasy mýdlem. „Drhnout“ není dost silné slovo, protože to, co mi prováděl se skalpem svými prsty, spíš připomínalo kopáče s motykou na poli. Když teď na to vzpomínám, chápu proč. Mezi gejšami jsou velkým problémem lupy a máloco je ošklivější a hyzdí vlasy víc. Kadeřník mohl mít ty nejlepší úmysly, ale za chvilku jsem měla pocit, že mi stáhl kůži z hlavy, a skoro jsem plakala bolestí. Nakonec mi řekl: „Jen si poplač, jestli musíš. Proč myslíš, že máš hlavu nad dřezem?“

Asi to považoval za podařený vtip, protože se hlasitě rozesmál.

Když už měl dost škrábání nehty po mém skalpu, posadil mě bokem na rohož a pročesával mi vlasy dřevěným hřebenem, dokud mě nezačaly bolet svaly v zátylku, jak jsem se snažila vzpírat. Když konečně konečně usoudil, že jsou vlasy dokonale rozčesané, včesal mi do nich kaméliový olej, po němž získaly hezký lesk. Už jsem si začínala myslet, že to nejhorší mám za sebou, ale on popadl tyčinku vosku. A musím vám říct, že ani po namazání kaméliovým olejem a neustálém nahřívání vosku, aby zůstal měkký, vlasy s voskem prostě nejdou dohromady. Vypovídá to hodně o tom, jak jsme my lidé civilizovaní, když si mladá dívka dobrovolně sedne před dospělého muže, dovolí mu, aby jí včesával vosk do vlasů, a spokojí se jen s tím, že potichu kňourá. Kdybyste tohle zkusil udělat psovi, kousl by vás tak, že byste těmi dírami po jeho zubech viděl na druhou stranu.

Když jsem měla vlasy rovnoměrně navoskované, kadeřník mi sčesal pramen nad čelem dozadu, a z něho a z ostatních vlasů mi na temeni vytvořil velký uzel jako jehelníček. Při pohledu zezadu bylo vidět, že je uprostřed rozpůlený, jako by byl rozříznutý na dvě poloviny, proto se tomuto účesu říká ‚rozpůlená broskev‘.

Přestože jsem chodila takhle učesaná řadu let, pochopila jsem až mnohem později, když mi to jeden člověk vysvětlil, co to vlastně znamená. Ten uzel – který jsem nazvala ‚jehelníčkem‘ se udělá tak, že se vlasy omotají kolem kousku látky. Uprostřed, kde je uzel rozdělený, je látka vidět; může být jakékoliv barvy a vzoru, ale u gejši-učednice – alespoň po určité období jejího života – bývá vždycky z červeného hedvábí. Jednoho večera mi nějaký muž řekl: „Většina těch nevinných dívek nemá tušení, jak vyzývavý je tenhle účes rozpůlené broskve! Představte si, že jdete za mladou gejšou a v hlavě se vám honí nejrůznější neslušné myšlenky, co všechno byste s ní mohl dělat, a pak zahlédnete na její hlavě tenhle tvar rozpůlené broskve se zábleskem červené barvy uprostřed… A co vás napadne?“

Protože mě nic nenapadlo, řekla jsem, že nevím.

„Vy ale vůbec nepoužíváte své představivosti!“ zvolal.

Po chvilce jsem pochopila a zrudla tak, že se rozesmál.

Cestou zpátky do okije už mi bylo jedno, že si můj ubohý skalp připadá jako hlína, kterou hrnčíř vyzdobil vruby. Pokaždé, když jsem se zahlédla ve skle výkladní skříně, jsem měla pocit, že jsem někdo, koho je nutné brát vážně; už ne dívka, ale mladá žena. Když jsem přišla do okije, vyzvala mě Tetička, abych se jí předvedla, a řekla mi hodně laskavých slov. Dokonce ani Dýně neodolala a jednou kolem mě s obdivem přešla – přestože Hacumomo by se zlobila, kdyby to věděla. A jaká myslíte, že byla Matčina reakce? Stoupla si na špičky, aby lépe viděla – jenže to jí moc nepomohlo, protože já už jsem ji přerostla o hlavu – a pak si začala naříkat, že jsem asi spíš měla jít ke kadeřníkovi, kam chodí Hacumomo, a ne k Mamežinu.

Každá mladá gejša je na svůj účes nejdřív pyšná, ale za pár dní ho začne nenávidět. Je to totiž tak: jestliže si děvče, které přijde od kadeřníka úplně vyčerpané, položí hlavu tak, jako to dělalo dřív, aby si zdřímlo, vlasy ztratí tvar. Jakmile se probudí, bude muset jít ke kadeřníkovi znova. Proto se gejši-učednice musí naučit spát jinak, jakmile je poprvé takhle učešou. Už nepoužívají obyčejný polštářek, ale takamakura, o němž jsem už mluvila. Není to ani polštář, spíš podstavec, uprostřed projmutý jako kolébka, kam se klade šíje. Většinou se vycpává polštářkem s pšeničnými plevami, ale přesto byste nepoznal velký rozdíl, kdybyste si položil pod krk kámen. Takhle ležíte na futonu, ale účes vám visí ve vzduchu. Máte pocit, že je všechno v pořádku, ale jen dokud neusnete; když se probudíte, zjistíte, že jste se trochu pohnul, takže se vaše hlava opřela o rohož a účes je plochý, jako kdybyste spal normálně. Mně Tetička pomohla tím, že mi na rohož pod vlasy podložila podnos s rýžovou moukou. Kdykoliv mi hlava ve spánku klesla, vlasy se zabořily do rýžové mouky, která se nalepila na vosk a zničila mi účes. Už jsem viděla, jak tímto martyriem prošla Dýně. Teď byla řada na mně. Nějaký čas jsem se každé ráno probouzela se zničenými vlasy a musela jsem znova čekat ve frontě na nové mučení u kadeřníka.

Každé odpoledne po celý týden před mým debutem mě Tetička strojila do úplného kroje gejši-učednice a nechávala mě chodit sem a tam spojovací uličkou, abych nabrala sílu. Ze začátku jsem v tom stěží mohla udělat krok a bála jsem se, že přepadnu dozadu. Mladé dívky se oblékají mnohem zdobněji než starší ženy, víte, to znamená jasnější barvy a okázalejší látky, ale také delší obi. Dospělá žena nosí obi uvázané vzadu na způsob, kterému se říká „bubnový uzel“, protože vytváří úhledný tvar podobný krabičce; na to není třeba moc látky. Ale dívka mladší dvaceti let nosí okázaleji uvázané obi. A u gejši-učednice to znamená velice teatrální styl, darari-obi neboli „visící obi“ – uvázané pod ramenem téměř na lopatce, jehož konce visí až na zem. Kimono může mít ty nejzářivější barvy, ale obi je vždycky ještě výraznější. Když jde učednice-gejša po ulici před vámi, nevšimnete si ani tak jejího kimona, jako spíš výrazně barevného visícího obi, vedle něhož vykukuje jen kousek kimona na ramenou a na bocích. K tomu musí být obi tak dlouhé, aby se dalo natáhnout z jednoho konce místnosti na druhý. Důvodem, proč se špatně nosí, však není délka obi, ale jeho váha, protože téměř vždy je zhotoveno z hedvábného brokátu. Dá práci už jenom vynést je do hořejšího patra, takže si nejspíš dovedete představit, jaké to je, mít to na sobě – tlustý pás, který vás škrtí v pase jako nějaký ohavný had, a těžké kusy látky, které visí vzadu, takže máte pocit, jako by vám někdo přivázal na záda cestovní kufr.

Jako by to nestačilo, samotné kimono je také těžké a má dlouhé splývavé rukávy. Nemyslím tím rukávy, které splývají od dlaně dolů. Možná že jste si všiml, že když má žena na sobě kimono a rozpřáhne ruce, látka pod rukávem visí dolů na způsob kapsy. Tahle pytlová kapsa, které říkáme furi, je u gejši-učednice velmi dlouhá. Je snadné táhnout rukávy za sebou po zemi; a při tanci by gejša docela určitě o své rukávy zakopla, kdyby si je několikrát neobtočila kolem předloktí.

O mnoho let později jistý slavný vědec z Kjótské univerzity, když se jednou v noci pořádně opil, řekl o kostýmu gejši-učednice něco, na co nikdy nezapomenu. „Opice mandril ze střední Afriky bývá považována za nejparádivějšího z primátů,“ řekl. „Ale podle mého soudu gejša-učednice z Gionu hýří barvami mnohem víc!“

Konečně nadešel den, kdy jsme s Mamehou měly podstoupit obřad, který nás spojí jako sestry. Brzy ráno jsem se vykoupala a pak jsem se až do oběda oblékala. Tetička mi pomáhala s konečnou úpravou makeupu a účesu. Nános vosku a makeupu na obličeji ve mně vyvolával podivný pocit, že jsem ztratila všechen cit ve tváři; pokaždé, když jsem se dotkla obličeje, jsem jenom nejasně cítila tlak prstu. Zkoušela jsem to tolikrát, že mi Tetička musela znova a znova opravovat nalíčení. Když jsem se pak podrobně prohlížela v zrcadle, stalo se něco zvláštního. Věděla jsem, že ta dívka, která klečí před toaletkou, jsem já, ale byla mi naprosto cizí. Dokonce jsem vztáhla ruku, abych se jí dotkla. Byla nádherně nalíčená jako gejša. Rty měla jako krev v bílém obličeji a tváře jemně růžové. Vlasy jí zdobily hedvábné květy a klasy rýže. Byla oblečená do obřadního černého kimona s erbem okije Nitta. Když jsem konečně vstala, sešla jsem do haly a s úžasem se na sebe podívala do vysokého zrcadla. Od lemu roucha mi nohy obtáčel vyšívaný drak až do půli stehen. Jeho hříva byla utkána z vláken nalakovaných krásně červeně. Drápy a zuby měl stříbrné a oči zlaté – z pravého zlata. Neubránila jsem se slzám a musela jsem se honem zadívat na strop, aby se mi neskutálely po tváři. Před odchodem z okije jsem si ještě vzala kapesník, který mi dal Předseda, a zastrčila si ho pod obi, pro štěstí.

Tetička mě doprovodila do bytu Mamehy, kde jsem Mameze vyjádřila svou vděčnost a slíbila jsem, že ji vždy budu ctít a vážit si jí. Pak jsme všechny tři šly do svatyně Gion, kde jsme s Mamehou zatleskaly a ohlásily bohům, že brzy budeme spojeny sesterským poutem. Prosila jsem je o pomoc v příštích letech a pak jsem zavřela oči a poděkovala jim za to, že mi splnili přání, o něž jsem je prosila před třemi a půl rokem, totiž abych se stala gejšou. Obřad se měl konat v čajovně Ičiriki, určitě nejznámější čajovně v Japonsku. Má vlastní dějiny, i kvůli jednomu slavnému samurajovi, který se tam ukrýval na počátku osmnáctého století. Jestli jste někdy slyšel o příběhu Čtyřiceti sedmi róninů – kteří pomstili smrt svého pána a pak spáchali rituální sebevraždu seppuku – nuže, byl to právě jejich vůdce, kdo se schoval v čajovně Ičiriki a vymyslel tam pomstu. Většina prvotřídních čajoven v Gionu není vidět z ulice, kde se nachází jen prostý vchod, ale Ičiriki nikdo nepřehlédne, je jako jablko na stromě. Stojí na frekventovaném nároží třídy Šidžó a obklopuje ji meruňkově zbarvená obvodní zeď pokrytá taškovou střechou. Připadala mi jako palác.

Připojily se tam k nám dvě mladší sestry Mamehy a Matka. Když jsme se všechny shromáždily v nekryté zahradě, přišla pro nás služka a odvedla nás vstupní halou a krásnou vinoucí se chodbou do malé zadní místnosti s podlahou z tatami. Poprvé v životě jsem se octla v tak nádherném prostředí. Každý kousek dřevěných rámů a obložení se hebce leskl, všechny omítnuté stěny byly dokonale hladké. Ucítila jsem sladce nevýraznou vůni kurojaki – „pálené černě“ – parfému vyrobeného z dřevěného uhlí rozdrceného na šedý jemný prášek. Je to velmi staromódní, a dokonce i Mameha, která byla tou nejtradičnější gejšou, jaká se dala najít, dávala přednost spíš něčemu evropskému. Jenže Ičiriki bylo prosyceno kurojaki, kterým se voněly celé generace gejš. Já ho mám trochu i teď, v dřevěné lahvičce, a když si k němu přivoním, zase se tam v duchu vidím.

Obřad, kterého se zúčastnila, majitelka Ičiriki, trval jen deset minut. Služka přinesla podnos s několika kalíšky saké a já jsem pila z jednoho s Mamehou. Třikrát jsem usrkla z kalíšku, pak jsem jí ho podala a také ona třikrát usrkla. Tak jsme to zopakovaly s třemi různými kalíšky, a bylo po všem. Od toho okamžiku už jsem nebyla Čijo. Byla jsem začátečnická gejša Sajuri. V prvním měsíci učení je mladá gejša známa jako „začátečnice“ a nesmí sama předvádět tance ani bavit hosty bez přítomnosti starší sestry, a vlastně nedělá nic jiného, než že se dívá a učí. Pokud jde o mé jméno, Mameha je dlouho vybírala se svým hadačem budoucnosti. Nezáleží jen na zvuku jména, víte? Stejně důležitý je i význam znaků, kterými se píše, i počet tahů, kterými se píše – protože existuje šťastný a nešťastný počet tahů. Mé nové jméno bylo tvořeno „sa“, to znamená „spolu“, „ju“, jehož znak se používá ve zvěrokruhu pro Slepici – aby se tak vyrovnaly ostatní prvky mé osobnosti – a „ri“, to znamená „porozumění“. Bohužel, všechny kombinace se slabikou z Mamežina jména prohlásil vykladač budoucnosti za nepříznivé.

Jméno Sajuri se mi líbilo, ale připadalo mi divné, že už nejsem Čijo. Po obřadu jsme přešly do jiné místnosti na oběd sestávající z „červené rýže“, to je rýže smíchaná s červenými boby. Uždibovala jsem po troškách a cítila jsem se nesvá a ani trochu slavnostní. Paní čajovny se mě na něco zeptala, a když jsem uslyšela, že mě oslovila „Sajuri“, uvědomila jsem si, co mi vadí. Bylo to, jako by přestala existovat dívenka Čijo, která bosa běhávala od rybníka do opilého domu, jenž býval jejím domovem. Měla jsem pocit, že tahle nová dívka, Sajuri, se zářivě bílou tváří a rudými rty, ji zahubila.

Mameha měla v úmyslu vzít mě hned po obědě na obchůzku Gionu, aby mě představila majitelkám různých čajoven a okiji, s nimiž byla ve styku. Ale nevyrazily jsme hned po obědě. Nejdřív mě odvedla do jedné místnosti v Ičiriki a řekla mi, abych se posadila. Gejša ovšem nikdy „nesedí“, když má na sobě kimono; našemu způsobu sezení by asi ostatní říkali klečení. Každopádně když jsem si sedla, zatvářila se nespokojeně a vyzvala mě, abych to udělala znova. Mé oblečení mi tak překáželo, že mě to stálo několik pokusů, než byla spokojená. Mameha mi podala malou ozdobu ve tvaru tykve a ukázala mi, jak ji mám nosit na svém obi, aby se pěkně pohupovala. Tykev je dutá a lehká a má se za to, že vyrovnává tělesnou váhu, takže jí mnohá neobratná mladá učednice vděčí za to, že neupadne.

Mameha se mnou chvíli mluvila a pak, právě když už jsme se chtěly zvednout, mě požádala, abych jí nalila šálek čaje. Konvice byla prázdná, ale vyzvala mě, abych předstírala, že ho nalévám. Chtěla vidět, jak si přitom poradím s dlouhým rukávem. Myslela jsem, že vím, oč jí jde, a snažila jsem se, jak nejlépe jsem uměla, ale Mameha spokojená nebyla.

„Především mi řekni, komu čaj naléváš.“

„Vám!“

„Takže na mě přece nemusíš dělat dojem. Předstírej, že jsem někdo jiný. Jsem muž, nebo žena?“

„Muž,“ odpověděla jsem.

„Tak dobře. Nalej mi znovu.“

Vyhověla jsem jí a Mameha si div nevykroutila krk, jak se snažila koukat mi do rukávu, když jsem zvedla paži.

„Jak se ti to líbí?“ zeptala se. „Tohle je totiž přesně to, co se stane, když budeš zvedat ruku tak vysoko.“

Pokusila jsem nalít čaj znova a držet ruku níž. Tentokrát se tvářila, že zívá, pak se ke mně obrátila zády a začala si povídat s imaginární gejšou po svém druhém boku.

„Zřejmě se mi snažíte předvést, že vás nudím,“ podotkla jsem. „Ale jak vás mohu nudit, když jenom nalévám čaj?“

„Nechceš, abych se ti dívala do rukávu, ale to neznamená, že se musíš chovat takhle hloupě afektovaně. Muž se zajímá jen o jedno. Věř mi, velmi brzo pochopíš, o čem mluvím. Zatím se snaž dělat mu radost tím, že mu dovolíš, aby zahlédl část tvého těla, kterou nikdo jiný nevidí. Když se učednice gejši chová tak jako ty před chvílí – nalévá čaj jako služka – chudák muž ztratí veškerou naději. Zkus to znova, ale nejdřív mi ukaž ruku.“

Vyhrnula jsem si rukáv nad loket a natáhla paži. Uchopila mě za ni a obracela ji tak, aby ji viděla shora i zezdola.

„Máš půvabnou paži a krásnou pleť. Dej si záležet, aby ji každý muž, který bude sedět vedle tebe, aspoň jednou zahlédl.“

A tak jsem to opakovala znova a znova, dokud nebyla Mameha spokojená, že jsem dostatečně stáhla rukáv, aby nepřekážel, a přitom ukázala paži, aniž by bylo moc zřejmé, proč to dělám. Byla bych směšná, kdybych si vyhrnula rukáv až k lokti; kouzlo spočívalo v tom, že jsem rukáv jako jenom stáhla, aby nepřekážel, ale zároveň jsem ho nechala sklouznout o několik palců nad zápěstím tak, aby mi bylo vidět předloktí. Mameha řekla, že paže je nejhezčí ve své spodní části, a kladla mi na srdce, že musím konvici držet vždycky tak, aby muž viděl právě tu spodní část.

Vyzvala mě, abych to udělala znova, a tentokrát předstírala, že nalévám čaj majitelce Očiriki. Zopakovala jsem to, co jsem se právě naučila, a Mameha se zatvářila nespokojeně.

„Proboha, já jsem žena,“ řekla. „Proč mi předvádíš předloktí? Nejspíš mě chceš rozzlobit.“

„Rozzlobit?“

„A co jiného bych si mohla myslet? Předvádíš mi, jak jsi mladá a krásná, zatímco já jsem stará a sešlá věkem. Pokud to ovšem neděláš jen proto, že si libuješ ve vulgárnosti…“

„Čím je to vulgární?“

„Proč by ti jinak tolik záleželo na tom, abych viděla spodní část tvé paže? Stejně dobře bys mi mohla předvést chodidlo nebo vnitřní stranu svého stehna. Pokud něco tu a tam zachytím pohledem, tak je to v pořádku. Ale takhle schválně to ukazovat!“

A tak jsem nalévala, a nalévala, dokud jsem nezvládla zdrženlivější a střídmější způsob. A pak teprve Mameha oznámila, že jsme připraveny vydat se spolu do Gionu.

V tu dobu už jsem na sobě měla několik hodin plné oblečení gejši-učednice. A teď jsem se měla procházet po Gionu v sandálech, kterým říkáme okobo. Mají vysokou dřevěnou podrážku a krásné lakované pásky, které přidržují chodidlo. Většina lidí považuje za velmi elegantní, že je podrážka kónická, takže jejich stopa je asi o polovinu menší než skutečná velikost chodidla. Ale zjistila jsem, že je nesnadné chodit v nich půvabně. Měla jsem spíš pocit, že mám na nohou střešní tašky.

S Mamehou jsme obešly asi dvacet okiji a čajoven, i když jsme se v každé z nich zdržely nanejvýš několik minut. Obvykle přišla ke dveřím služka a Mameha zdvořile požádala, zda by mohla mluvit s paní; když paní přišla, řekla jí Mameha: „Chtěla bych vám představit svou novou mladší sestru, Sajuri,“ a já jsem se velmi hluboko uklonila a řekla: „Prosím vás, paní, o vaši přízeň.“ Paní a Mameha prohodily pár slov a odešly jsme. Jen na málo místech nás pozvali dál na čaj, takže jsme se tam zdržely o trochu déle. Ale mně se moc nechtělo pít čaj a jen jsem si navlhčila rty. Jít na záchod je v kimonu je ten nejkomplikovanější úkon a já jsem si nebyla jistá, zda to už umím.

Rozhodně už asi za hodinu jsem byla tak vyčerpaná, že jsem veškerou zbývající sílu musela vynaložit na to, abych v chůzi nehekala. Ale nepolevily jsme. V těch dobách bylo v Gionu, aspoň myslím, jen asi třicet nebo čtyřicet prvotřídních čajoven, a asi stovka nebo o něco víc těch poněkud nižší třídy. Samozřejmě že jsme je nemohly navštívit všechny. Šly jsme asi do šestnácti, kde Mameha nejčastěji bavila hosty. A pokud jde o okije, těch tam musely být stovky, ale my šly jen do několika, s nimiž se Mameha blíž znala.

Skončily jsme něco po třetí odpoledne. Toužila jsem jenom po tom, abych už byla zpátky v okiji a mohla spát. Jenže Mameha měla se mnou plány i na večer. Měla jsem se zúčastnit prvního večírku jako gejša-začátečnice.

„Běž se vykoupat,“ řekla mi. „Hodně ses zpotila a nedrží ti makeup.“

Byl to teplý podzimní den, víte? A já tvrdě pracovala.

Zpátky v okiji mi Tetička pomohla se svlékáním a pak se nade mnou smilovala a nechala mě, abych si na půl hodiny zdřímla. Už mi všechno odpustila; mé bláhové prohřešky byly zapomenuty a moje budoucnost se zdála být ještě slibnější než Dýnina. Po půl hodině mě probudila a já spěchala do koupelny. V pět hodin jsem byla oblečená a nalíčená. Byla jsem strašně rozčilená, to si umíte představit, protože jsem se tolik let dívala, jak Hacumomo a potom Dýně odcházejí odpoledne nebo večer v plné parádě, a teď konečně přišla řada i na mě. Ten večírek, první, kterého jsem se měla zúčastnit, měl být banket v mezinárodním hotelu Kansai. Bankety jsou škrobené oficiální záležitosti, všichni hosté sedí těsně vedle sebe na vnější straně stolů upravených do podkovy ve velkém sále vyloženém rohožemi tatami a před sebou mají podnosy s jídlem, které jsou položené na nízkých stolcích. Gejši, které tam tehdy hosty bavily, se pohybovaly v prostoru uvnitř podkovy a každému hostu věnovaly jen pár minut, kdy mu nalily saké a prohodily s ním pár slov. Nebylo to nic vzrušujícího a má úloha jako začátečnice byla ještě nudnější než Mamežina. Držela jsem se jí po boku jako stín. Kdykoliv se představila, udělala jsem totéž, uklonila jsem se hluboce a řekla: „Jmenuji se Sajuri. Jsem začátečnice a prosím o shovívavost.“ Pak už jsem mlčela a ani mě nikdo z hostů neoslovil.

Ke konci banketu byly odsunuty dveře po jedné straně hodovní síně a Mameha s ještě jednou gejšou zatančily tance zvaný Či-jo no Tomo – „Přátelé navěky“. Je to půvabný kousek o dvou oddaných přítelkyních, které se po dlouhých letech znova setkávají. Většina mužů si při jejich produkci čistila zuby párátky; byli to výkonní úředníci obrovského podniku, který vyráběl kaučukové ventily nebo něco podobného, a sešli se v Kjótu na svůj výroční banket. Myslím, že ani jediný z nich by nerozeznal tanec od náměsíčné chůze. Ale já byla jak v transu. Gionské gejši vždycky používají jako taneční rekvizitu skládací vějíř, a zejména Mameha s ním dovedla mistrně zacházet. Nejdřív se se zavřeným vějířem otáčela kolem vlastní osy a jemným vlněním zápěstí naznačovala uplývající říční proud. Pak vějíř otevřela, takže se z něho stala číše, do níž jí přítelkyně nalévala saké. Tanec byl překrásný, i hudební doprovod hraný na šamisen strašně hubenou gejšou s malýma uplakanýma očima.

Oficiální banket většinou netrvá déle než dvě hodiny, a tak jsme už v osm hodin byly na ulici. Právě jsem se obrátila k Mameze, abych jí poděkovala a popřála jí dobrou noc, když mi řekla: „No, myslela jsem, že tě už pošlu do postele, ale zdá se, že ještě nejsi ospalá. Já teď jdu do čajovny Komorija. Pojď se mnou, abys zkusila, jak vypadá neformální večírek. Raději tě budeme ukazovat co nejvíc.“

Nemohla jsem jí dost dobře říct, že už se cítím moc unavená, a tak jsem si nechala své pocity pro sebe a vydala se za ní.

Ten večírek, jak mi cestou vysvětlovala, pořádá člověk, který řídí Národní divadlo v Tokiu. Zná se se všemi významnými gejšami skoro v každém místě v Japonsku. Asi se bude chovat srdečně, až mě Mameha představí, ale nemám čekat, že by se se mnou moc bavil. Mou jedinou povinností bude vypadat vždycky hezky a mít všech pět pohromadě. „Dbej hlavně na to, aby ti to pořád slušelo,“ napomínala mě.

Vstoupily jsme do čajovny a služka nás uvedla do místnosti ve druhém patře. Neodvažovala jsem se ani podívat dovnitř, když Mameha poklekla a odsunula dveře, ale koutkem oka jsem zahlédla sedm osm mužů sedících na polštářích kolem stolku, a u nich čtyři gejši. Uklonily jsme se a vešly a pak znova poklekly, abychom zasunuly dveře za sebou – protože tímto způsobem gejša vchází do místnosti. Nejprve jsme pozdravily ostatní gejši, jak mě Mameha předem upozornila, potom hostitele sedícího u jednoho rohu stolu a pak ostatní hosty.

„Mameha-san!“ oslovila ji jedna z gejš. „Přišla jste právě včas, abyste nám vyprávěla příběh o parukáři Konda-san.“

„Panebože, vždyť já si to už nepamatuji,“ pravila Mameha a všichni se dali do smíchu; nechápala jsem, čemu se smějí. Mameha mě vedla kolem stolu a poklekla vedle hostitele. Následovala jsem ji a usadila se vedle ní.

„Pane Řediteli, dovolte, abych vám představila svou novou mladší sestru,“ řekla.

To byla pro mě narážka, abych se uklonila, řekla své jméno, požádala o ředitelovu shovívavost a tak dál. Byl to strašně nervózní člověk s vystouplýma očima a křehkostí své postavy připomínal kuře. Ani se na mě nepodíval, jenom oklepl cigaretu do téměř plného popelníku před sebou a řekl:

„Co je to s tím parukářem Konda-san? Děvčata o něm celý večer mluví a žádná z nich neprozradí, co se vlastně stalo.“

„Ale já to na mou duši nevím!“ ujišťovala ho Mameha.

„To znamená,“ ozvala se jiná gejša, „že se to stydí říct. Jestli to neřekne ona, tak to budu muset udělat já.“

Mužům se ten nápad zřejmě líbil, ale Mameha si jen vzdychla.

„A já zatím naleju Mameze kalíšek saké, aby si uklidnila nervy,“ pravil ředitel, opláchl vlastní kalíšek v nádobce s vodou stojící uprostřed stolu – která tam stála právě pro tento účel – a nabídl jí ho.

„Nuže,“ začala ta gejša, „tenhle Konda-san je nejlepším parukářem v Gionu, aspoň se to o něm říká. A Mameha-san k němu celá léta chodila. Ona má vždycky jen to nejlepší, víte? Jen se na ni podívejte, že je to vidět.“

Mameha předstírala, že se zlobí.

„Určitě se umí nejlépe šklebit,“ řekl jeden z mužů.

„Během představení,“ pokračovala gejša, „stojí parukář vždycky v zákulisí, aby pomohl při převlékání. Když si gejša svléká jedno roucho a obléká jiné, obyčejně někde něco povolí a pak najednou… nahé ňadro! Nebo… pár chloupků! Víte, stává se to. A každopádně…“

„Celá léta pracuji v bance,“ ozval se jeden z mužů. „Chci být parukářem!“

„Jde o víc než jen o okukování polonahých žen. Mameha se ovšem vždycky chová velmi upjatě a převlékat se chodí za zástěnu…“

„Dovolte, já to dopovím,“ přerušila ji Mameha. „Vy mě chcete pomlouvat. Nebyla jsem upjatá. Konda-san se na mě vždycky díval, jako by se nemohl dočkat nového převlékání, tak jsem si nechala přinést paraván. Je zázrak, že v něm Konda-san nevypálil očima díru.“

„A proč jste mu nedovolila tu a tam letmý pohled?“ přerušil ji ředitel. „Copak by vám to něco udělalo, kdybyste k němu byla hodná?“

„Mě to nikdy nenapadlo,“ řekla Mameha. „Ale máte pravdu, pane Řediteli. Letmý pohled by mi nic neudělal. Možná byste nám teď dovolil jeden sám?“

Všichni vybuchli smíchy. Když se začali uklidňovat, ředitel znova přihodil polínko, protože vstal a začal si rozvazovat pás.

„Udělám to jen tehdy,“ obrátil se k Mameze, „jestli mi ten letmý pohled oplatíte…“

„To jsem nikdy nenavrhla,“ řekla Mameha. „To od vás není moc velkorysé.“

„Velkorysí lidé se nestávají gejšami,“ ozvala se Mameha. „Ti se stávají mecenáši gejš.“

„No, to nevadí,“ pravil ředitel a znova si sedl. Musím říct, že se mi moc ulevilo, když s tím přestal; ostatní se sice zřejmě úžasně bavili, ale já hořela rozpaky.

„Tak kde jsem to byla?“ pokračovala Mameha. „Nuže, nechala jsem si přinést paraván a myslela jsem, že je dost veliký, abych se za něj schovala před Konda-san. Jenomže když jsem se jednou rychle vracela z toalety, nemohla jsem ho nikde najít. Začala jsem panikařit, protože pro své další vystoupení jsem potřebovala paruku; ale za malou chvilku jsme ho našli, jak sedí na truhle u zdi, celý zesláblý a zalitý potem. Lekla jsem se, že má něco se srdcem! Má paruka ležela vedle něho, a když mě uviděl, omluvil se a pomohl mi ji nasadit. Později to odpoledne mi podal lístek, na který napsal…“

Tady se Mamežin hlas rozplynul do ztracena. Konečně se jeden z mužů zeptal: „No tak! Co tam stálo?“

Mameha si zakryla rukou oči. Byla ve strašných rozpacích a všichni v místnosti se rozesmáli.

„No dobrá, já vám řeknu, co tam napsal,“ řekla ta gejša, která s příběhem začala. „Stálo tam něco na tenhle způsob: ‚Nejdražší Mameho. Jste nejpůvabnější gejša v Gionu,‘ a tak dál. ‚Když odložíte opotřebovanou paruku, vždycky si ji schovám a nechávám si ji v dílně, abych do ní mnohokrát denně mohl zabořit svou tvář a cítit vůni vašich vlasů. Ale dnes, když jste spěchala na toaletu, jste mi darovala nejkrásnější okamžik mého života. Když jste byla uvnitř, stoupl jsem si za dveře a ten překrásný zvonečkový zvuk krásnější než šumění vodopádu…‘“

Muži se tak rozřehtali, že gejša chvíli nemohla promluvit.

„‚… a ten překrásný zvonečkový zvuk, krásnější než šumění vodopádu způsobil, že já sám jsem ztuhl a ztvrdl v těch místech, kterými já sám…‘“

„Takhle to tam nebylo,“ ozvala se Mameha. „Napsal ‚ten krásný cinkavý zvuk, krásnější než šumění vodopádu, způsobil, že já sám jsem opuchl a zduřel, protože jsem věděl, že vaše tělo je obnažené…‘“

„A pak jí řekl,“ pokračovala ta druhá gejša, „že se díky tomu vzrušení neudržel na nohou. A že doufá, že to jednou zažije znova.“

Všichni se ovšem smáli a já předstírala, že se také směji. Ale ve skutečnosti jsem nemohla uvěřit, že tihle muži – kteří zaplatili tak vysokou částku, aby mohli být tady, mezi ženami oblečenými v nádherná, nákladná roucha – chtějí slyšet totéž, co si vyprávěly děti kdysi dávno u rybníka v Joroidu. Představovala jsem si, že se ztrapním svou neznalostí při konverzaci o literatuře nebo Kabuki, nebo o něčem podobném. A takové večírky v Gionu bývaly; jenomže můj první večírek byl dětinský.

Po celou dobu Mamežina vyprávění si muž, který seděl vedle mě, třel flekatou tvář dlaněmi a skoro jí nevěnoval pozornost. Teď se na mě dlouze zadíval a zeptal se: „Co to máte s očima? Nebo jsem snad už tak opilý?“

Samozřejmě už toho hodně vypil – to jsem mu ovšem říct nemohla. Ale než jsem se vzmohla na odpověď, začalo se mu obočí krabatit a vzápětí si hrábl do vlasů a začal se tak silně drbat, že se mu na ramena rozsypal bílý obláček lupů. Jak se ukázalo, v Gionu byl znám jako „pan Sněhová přeháňka“, protože měl tolik lupů. Zdálo se, že zapomněl, nač se ptal – anebo možná ani nečekal, že mu odpovím – protože se hned dál zeptal, kolik mi je let. Řekla jsem, že čtrnáct.

„Jste ta nejstarší čtrnáctiletá dívka, jakou jsem kdy viděl. Vezměte si tohle,“ řekl a podal mi svůj prázdný kalíšek na saké.

„Ach ne, děkuji, pane,“ pospíšila jsem si. „Já jsem jen začátečnice…“ Tak mě to Mameha naučila, ale pan Sněhová přeháňka mě nebral na vědomí. Prostě držel kalíšek přede mnou tak dlouho, až jsem si ho vzala, a pak uchopil nádobku se saké, aby mi nalil.

Já jsem neměla pít saké, protože gejša-učednice, a zejména ta, která je teprve začátečnicí, má vypadat dětsky. Ale nemohla jsem odmítnout. Vztáhla jsem k němu kalíšek, ale on se znova podrbal ve vlasech a já s hrůzou viděla, že několik lupů spadlo do kalíšku. Pan Sněhová přeháňka kalíšek naplnil a řekl mi: „Vypijte to. Jen do toho. První z těch, co budou následovat.“

Usmála jsem se na něj a užuž jsem nesla kalíšek zvolna k ústům – protože jsem nevěděla, co jiného bych mohla udělat – když mě v tu chvíli díkybohu Mameha vysvobodila.

„Sajuri, tohle je tvůj první den v Gionu. Nehodí se, aby ses opila,“ napomenula mě, ale ve skutečnosti její slova patřila panu Sněhové přeháňce. „Smíš si jen omočit rty.“

Poslechla jsem tedy a omočila jsem si rty. Tím chci říct, že jsem je měla tak pevně sevřené, že jsem si div nevymkla pusu, a pak jsem nakláněla kalíšek, dokud jsem na rtech neucítila tekutinu. Potom jsem ho rychle postavila na stůl a řekla: „Mmm! Výborné!“ a sáhla pro kapesník zastrčený za obi. Ulevilo se mi, když jsem si s ním otřela rty, a pan Sněhová přeháňka si toho naštěstí ani nevšiml, protože se soustředěně díval do plného kalíšku, který jsem před něj postavila. Po chvíli ho dvěma prsty uchopil a prolil si s ním hrdlo. Pak vstal a omluvil se, že musí na toaletu.

Od gejši-učednice se očekává, že doprovodí muže na toaletu a zpátky, ale nikdo to nechce od začátečnice. Když není v místnosti učednice, muž jde obvykle na toaletu sám, nebo ho tam doprovodí některá z gejš. Ale pan Sněhová přeháňka tam stál a díval se na mě dolů, dokud jsem si neuvědomila, že mám vstát.

Nevyznala jsem se v čajovně Komorija, ale pan Sněhová přeháňka zřejmě ano. Následovala jsem ho halou a za roh. Poodstoupil, zatímco já jsem mu odsunula dveře na toaletu. Pak jsem je za ním zasunula a čekala v hale. Uslyšela jsem, že někdo jde do schodů, ale nebrala jsem to na vědomí. Hned nato byl pan Sněhová přeháňka hotov a vrátili jsme se. Když jsme vešli do místnosti, všimla jsem si, že se k nám přidala další gejša s učednicí. Seděly zády ke dveřím, takže jsem jim neviděla do tváře, dokud jsme s panem Sněhovou přeháňkou neobešli stůl a neusadili se na svá místa. Umíte si představit, jak jsem ustrnula, když jsem pochopila, kdo to je; na druhé straně stolu seděla žena, které jsem za celý svět nechtěla přijít na oči. Usmívala se tam na mě Hacumomo a vedle ní seděla Dýně.

15.

Hacumomo se usmívala, stejně jako všichni ostatní lidé, když se cítila šťastná; a nikdy nebyla šťastnější, než když se chystala někoho potrápit. To byl ten pravý důvod, proč měla na tváři líbezný úsměv, když řekla: „Ale podívejme! To je zvláštní náhoda. Vždyť tu máme začátečnici! Opravdu, dál už nesmím nic říct, protože bych tu chudinku uvedla do rozpaků.“

Zadoufala jsem, že se Mameha omluví a odejde a vezme mě s sebou. Ale ta se na mě jenom úzkostlivě podívala. Musela cítit, že kdyby odešla a nechala Hacumomo samotnou s těmi muži, bylo by to stejné, jako kdyby utekla od hořícího domu; dopadne to lépe, když zůstaneme a omezíme tak škodu na přijatelnou míru.

„Opravdu nevím, jestli je na světě ještě něco těžšího než být začátečnicí,“ pokračovala Hacumomo. „Nemyslíš, Dýně?“

Dýně už v tu dobu byla plně kvalifikovanou učednicí; začátečnicí byla před půl rokem. Hledala jsem u ní očima porozumění, ale ona se jen dívala na stůl a ruce měla v klíně. Jenže já ji dobře znala a věděla jsem, že malá vráska u kořene nosu znamená rozčilení.

„Ano, paní.“

„Je to obtížné životní období,“ vysvětlovala Hacumomo. „Já si ještě pamatuji, jak těžko jsem to snášela… Jak se jmenujete, malá začátečnice?“

Naštěstí jsem na to nemusela odpovědět, protože Mameha promluvila za mě.

„Máte plnou pravdu, že pro vás to bylo obtížné životní období, Hacumomo-san. Asi proto, že jste byla nešikovnější, než většinou začátečnice bývají.“

„Chci slyšet, jak to bylo dál,“ požádal jeden z mužů.

„A uvést do rozpaků chudinku začátečnici, která k nám sotva přišla?“ otázala se Hacumomo. „Řeknu vám to jenom tehdy, když mi slíbíte, že přitom nebudete myslet na tuto ubohou dívku. Musíte si v duchu představovat někoho jiného.“

Hacumomo dokázala být ve své ďábelskosti vynalézavá. Ti muži by si možná ani nepomysleli, že se ten příběh přihodil mně, ale teď už si to určitě myslet budou.

„Tak kde jsem to skončila?“ začala Hacumomo. „Ach, ano. Nuže, ta začátečnice, o níž jsem mluvila… Nemohu si vzpomenout na její jméno, ale musím ji nějak pojmenovat, abych zabránila tomu, že byste si ji pletli s touto ubohou dívkou. Povězte mi, malá začátečnice… Jak se jmenujete?“

„Sajuri, paní,“ řekla jsem. Tvář mi žhnula nervozitou, že by mě nepřekvapilo, kdyby se moje nalíčení rozteklo a začalo mi kapat do klína.

„Sajuri! To je hezké jméno! Ale nějak se k vám nehodí. Nu, řekněme, že se ta začátečnice jmenovala ‚Majuri‘. Takže, jednoho dne jsem šla s Majuri po třídě Šidžó, bylo to cestou do okije její starší sestry. Byl strašný vítr, víte, takový, co lomcuje okny, a chudák Majuri se ještě neuměla pohybovat v kimonu. Nevážila víc než lísteček a ty široké rukávy se někdy chovají jako plachty na lodi. Když jsme se chystaly přejít přes ulici, zmizela mi a za zády jsem uslyšela jenom tlumené ‚A… ah,‘ ale bylo to sotva slyšet…“

Tady se Hacumomo obrátila ke mně. „Vyslovte to vy sama. ‚A… ah…‘“

No, co jsem mohla dělat? Snažila jsem se co nejlépe.

„Ne, ne, o hodně výš… Oh, to nevadí!“ Hacumomo se obrátila k muži, který seděl vedle ní, a řekla mu tiše: „Ona není moc chytrá, že?“ Potřásla hlavou a mluvila dál. „Každopádně, když jsem se otočila, viděla jsem, že chudáka Majuri to odválo vzhůru ulicí asi o jeden domovní blok dál a rukama a nohama mávala jako brouk, když se převalí na záda. Skoro mi prasklo obi, jak jsem se musela smát, ale vtom ji vítr strhl z chodníku přímo na rušnou křižovatku, kudy právě svištělo auto. Díkybohu, že ji to odválo na kapotu! Nohy jí vyletěly vzhůru… A pak, jestli si to dovedete představit, vítr jí zafoukal přímo pod kimono a… No, už ani nemusím povídat, co se stalo.“

„Jen to dopovězte!“ vybídl ji jiný muž.

„Copak máte tak malou představivost?“ odpověděla. „Vítr jí zafoukal pod kimono, takže se jí zvedlo nad boky. Nechtěla ovšem, aby ji někdo viděl nahou; a tak, aby si zachovala cudnost, otočila se a skončila s každou nohou do jiné světové strany, s přirozením přitisknutým na přední sklo, přímo před obličejem řidiče…“

V tu chvíli už ovšem muži hystericky řičeli smíchy, včetně ředitele, který tloukl šálkem na saké o stůl jako kulomet a řekl: „Proč se něco takového nikdy nestane mně?“

„Ale, pane Řediteli,“ oslovila ho Hacumomo. „Ta dívka byla jen začátečnice! Ten řidič toho moc neuviděl. Umíte si snad představit, že byste se díval na přirození téhle dívky, která sedí na druhé straně stolu?“ Samozřejmě mluvila o mně. „Vždyť se nijak neliší od dítěte!“

„Dívkám někdy začne růst ohanbí už v jedenácti,“ podotkl jeden z mužů.

„Kolik je vám, Sajuri-san?“ zeptala se Hacumomo.

„Je mi čtrnáct, paní,“ odpověděla jsem co nejzdvořileji. „Ale vypadám starší než na čtrnáct let.“

Mužům se má odpověď zalíbila a já si všimla, že Hacumomin úsměv trochu ztuhl.

„Čtrnáct?“ zeptala se. „To je dokonalé! A samozřejmě, nemáte žádné vlasy…“

„Ale ano, nevidíte? Mám jich spoustu!“ Zvedla jsem ruku a dotkla jsem se svého účesu.

Myslím, že jsem to udělala chytře, i když jsem to za moc chytré nepovažovala. Muži se smáli ještě víc než při Hacumomině povídačce. I Hacumomo se dala do smíchu, nejspíš proto, že nechtěla, aby to vypadalo, že se smějí jí.

Když se smích utišil, odešly jsme s Mamehou. Ještě jsme ani za sebou nedovřely dveře, a slyšely jsme, jak se Hacumomo také omlouvá a má se k odchodu. Dohonila nás s Dýní na schodišti.

„Co říkáte, Mameha-san,“ oslovila ji Hacumomo, „nebyla to pořádná legrace? Měly bychom spolu častěji bavit hosty!“

„Ano, byla to legrace,“ odpověděla Mameha. „Už teď s potěšením myslím na to, co nám přinese budoucnost!“

Při těch slovech se na mě Mameha spokojeně podívala. Už předem se těšila, jak zničí Hacumomo.

Ten večer, když jsem se vykoupala a smyla líčidla, jsem stála v parádní hale a odpovídala na Tetiččiny otázky ohledně toho, jak se mi vedlo, když vtom přišla z ulice Hacumomo a stoupla si přede mě. Normálně by se nevrátila tak brzy, ale jakmile jsem uviděla její výraz, pochopila jsem, že přišla jen proto, aby se se mnou utkala. Neměla ani svůj krutý úsměv, rty stiskla tak, že byla téměř nehezká. Stála přede mnou jen okamžik, pak se rozpřáhla a dala mi facku. Poslední, co jsem zahlédla, než mě uhodila, byly její vyceněné zuby jako dvě řady perel.

Byla jsem tak ohromená, že se ani nepamatuji, co se dělo bezprostředně potom. Ale Tetička a Hacumomo se musely pohádat, protože první, co už jsem zase vnímala, byla Hacumomina slova: „Jestli mě ta holka ještě jednou přede všemi zesměšní, dostane facku i na druhou tvář!“

„Jak jsem já zesměšnila vás?“ zeptala jsem se.

„Ty víš moc dobře, co jsem myslela, když jsem pochybovala, jestli máš vlasy, ale zařídila jsi to tak, že jsem vypadala jako idiot. Něco ti dlužím, malá Čijo. Vrátím ti to brzy, slibuji.“

Zdálo se, že se Hacumomin hněv uklidnil. Otočila se a vyšla znova na ulici, kde na ni čekala Dýně s úklonou.

Vyprávěla jsem o tom Mameze hned druhý den odpoledne, ale sotva tomu věnovala pozornost.

„V čem je problém?“ zeptala se. „Naštěstí ti na tváři není vidět, že tě Hacumomo uhodila. Nemohlas přece čekat, že se bude radovat z tvojí poznámky, že?“

„Já se jenom bojím, co se může stát, až do ní zase někde narazíme,“ řekla jsem.

„Já ti povím, co se stane. Zvedneme se a odejdeme. Hostitele možná překvapí, když uvidí, že odcházíme z večírku, kam jsme sotva přišly, ale bude to lepší, než dát Hacumomo další příležitost, aby tě ponižovala. Ale jestli na ni narazíme, bude to dar z nebe.“

„Vážně, Mameha-san, nechápu, jak tohle můžete říct.“

„Jestli nás Hacumomo donutí, abychom odešly z několika čajoven, zastavíme se ve větším počtu jiných, to je všechno. Tak tě budou v Gionu znát ještě rychleji.“

Mamežina sebedůvěra mě uklidnila. Opravdu, když jsme se pak zase vydaly do Gionu, čekala jsem, že až si smyji líčidla, bude mi tvář zářit spokojeností z dlouhého večera. Nejdřív jsme se zastavily na večírku pořádaném na počest mladého filmového herce, který vypadal sotva na osmnáct, ale na hlavě neměl ani vlásek, dokonce mu chyběly i řasy a obočí. O několik let později se stal velmi slavným, ale jenom kvůli tomu, jak umřel. Spáchal sebevraždu mečem potom, co v Tokiu zavraždil mladou číšnici. Připadal mi velmi divný, dokud jsem si nevšimla, že se na mě neustále dívá; prožila jsem tolik let v ústraní okije, že připouštím, že mi jeho zájem lichotil. Zdržely jsme se tam přes hodinu a Hacumomo se neukázala. Už se mi zdálo, že se mé snění o budoucím úspěchu přece jen splní.

Pak jsme se zastavily na večírku pořádaném rektorem Kjótské univerzity. Mameha se okamžitě dala do řeči s nějakým mužem, kterého už delší dobu neviděla, a nechala mě na pospas. Jediné místo u stolu, které jsem našla, bylo vedle starého muže v bílé potřísněné košili, který musel mít strašnou žízeň, protože neustále pil pivo a sklenici odtrhoval od rtů jen proto, aby říhl. Klekla jsem si vedle něho a užuž se chtěla představit, když jsem zaslechla, jak se odsunují dveře. Myslela jsem, že je to služka s novou dávkou saké, jenže místo ní se objevila klečící Hacumomo a Dýně.

„Ach, panebože!“ zaslechla jsem, jak Mameha říká tomu muži, s kterým se zrovna bavila. „Jdou vám ty hodinky přesně?“

„Na minutu přesně,“ řekl. „Nařídil jsem si je odpoledne podle hodin na nádraží.“

„Obávám se, že Sajuri a mně nezbývá nic jiného, než se zachovat neslušně a omluvit se. Už před půl hodinou nás čekali na jiném místě!“

Pak jsme obě vstaly a vyklouzly z večírku přesně v ten okamžik, kdy Hacumomo a Dýně vešly.

Když jsme odcházely z čajovny, zatáhla mě Mameha do prázdného salonku. V pološeru jsem jí neviděla dobře do obličeje, zřetelně se rýsoval jen krásný ovál její tváře s korunou pracného účesu. Jestliže jsem neviděla já na ni, neviděla ani ona na mě; klesla mi brada zoufalstvím a beznadějí, protože mi připadalo, že se Hacumomo do smrti nezbavím.

„Co jsi té strašné ženské dneska řekla?“ zeptala se mě Mameha.

„Vůbec nic, paní.“

„Tak jak nás tu našla?“

„Vždyť já sama nevěděla, že tu budeme,“ řekla jsem. „Ani jsem jí nic prozradit nemohla.“

„Moje služka zná můj program, ale neumím si představit… Nu, teď půjdeme na večírek, o kterém stěží někdo ví. Nagu Teruomiho právě minulý týden jmenovali novým dirigentem Tokijské filharmonie. Dnes odpoledne přijel do Kjóta, aby se mu všichni mohli obdivovat. Moc jsem o to setkání nestála, ale… aspoň tam nebude Hacumomo.“

Přešly jsme přes třídu Šidžó a zabočily do úzké uličky, která páchla saké a pečenými sladkými bramborami. Z jasně osvětlených oken v druhém patře k nám dolehla sprška smíchu. V čajovně nás mladá služka uvedla do místnosti v druhém poschodí, kde jsme našly sedět dirigenta s naolejovanými vlasy ulízanými dozadu, jak hněvivě otáčí kalíškem v prstech. Ostatní muži byli právě uprostřed pijácké hry s dvěma gejšami, ale dirigent se jí odmítl zúčastnit. Chvíli si povídal s Mamehou a vzápětí ji požádal, aby zatančila. Nemyslím, že by opravdu stál o taneční produkci; byl to jenom způsob, jak ukončit pijáckou hru a upozornit hosty, aby věnovali pozornost jemu. Právě když služka přinesla šamisen a podala ho jedné z gejš – a ještě dřív, než Mameha zaujala taneční pózu, odsunuly se dveře a… Už jistě víte, co chci říct. Byly jak honicí psi, před kterými není úniku. Stála tam opět Hacumomo a Dýně.

Měl byste vidět, jak se na sebe Mameha s Hacumomo usmály. Skoro byste si myslel, že sdílejí šprým – zatímco ve skutečnosti jsem si jistá, že Hacumomo jásala nad svým vítězstvím, a pokud jde o Mamehu… Nu, myslím, že svým úsměvem jen zastírala hněv. Když tančila, všimla jsem si, že měla bojovně vystrčenou bradu a rozšířené chřípí. Ani se pak nevrátila ke stolu, jen řekla dirigentovi: „Velice vám děkuji, že jste nám dovolil, abychom se tu zastavily! Obávám se, že je už pozdě… Sajuri a já se musíme omluvit…“

Nedokážu vám popsat, jak spokojeně se tvářila Hacumomo, když jsme za sebou zasouvaly dveře.

Scházela jsem po schodech za Mamehou. Pod schodištěm se zastavila a čekala. Konečně vběhla do parádní vstupní haly mladá služka, aby nás vyprovodila – tatáž služka, která nás předtím uvedla do salonu.

„Jako služka musíš mít těžký život!“ řekla jí Mameha. „Asi toužíš po mnoha věcech a máš moc málo peněz, aby sis je mohla dovolit. Řekni mi, co uděláš s tím, co sis právě vydělala?“

„Já jsem si nic nevydělala, paní,“ řekla služka. Ale nervózně polkla a bylo vidět, že lže. „Kolik ti Hacumomo slíbila?“

Služka okamžitě sklopila oči. Až teprve teď jsem pochopila, co tím Mameha myslí. Jak jsme se zanedlouho nato dověděly, Hacumomo skutečně podplatila nejméně jednu služku v každé prvotřídní čajovně v Gionu. Požádala je, aby zavolaly Joko – to byla ta dívka, která brala telefony v naší okiji – kdykoliv Mameha se mnou přijde na večírek. Tehdy jsme ovšem ještě nevěděly, že je Joko do toho namočená; ale Mameha měla plnou pravdu, když vytušila, že služka z této čajovny předala tak či onak informaci Hacumomo.

Služka se nedokázala podívat Mameze do očí. I když jí Mameha zvedla ukazováčkem bradu, dívka se stále dívala k zemi, jako by měla oči z olova. Když jsme odešly z čajovny, slyšely jsme hlas Hacumomo z okna nad námi – byla to tak úzká ulička, že se v ní všechno rozléhalo.

„Ano, a jaké bylo její jméno?“ říkala Hacumomo.

„Sajuko,“ bylo slyšet jednoho z mužů.

„Ne Sajuko, Sajuri,“ opravil ho druhý.

„Myslím, že to je ona,“ ozvala se zase Hacumomo. „Ale pro ni je to opravdu trapné… Já vám to nemohu říct! Dělá dojem hodného děvčete…“

„Moc jsem si jí nevšímal,“ podotkl jiný muž, „ale je moc hezká.“

„Má takové zvláštní oči!“ podotkla jedna gejša.

„Víte, co jsem jednou slyšela povídat o jejích očích?“ nedala si pokoj Hacumomo. „Jeden člověk mi řekl, že její oči mají barvu rozmačkaných červů.“

„Rozmačkaných červů… Jakživ jsem o takové barvě neslyšel.“

„No, já vám o ní něco řeknu,“ pomlouvala Hacumomo, „ale musíte mi slíbit, že to nebudete opakovat. Má určitou nemoc a její prsy vypadají jako u stařeny – zplihlé a vrásčité – no, hrůza! Jednou jsem ji viděla v lázních…“

Zastavily jsme se s Mamehou, abychom naslouchaly, ale po těchto slovech do mě šťouchla a vyšly jsme z uličky. Mameha se potom na chvíli zastavila, dívala se nahoru a dolů ulicí, a pak řekla: „Snažím se vymyslet, kam bychom teď šly, ale… nemohu na nic přijít. Jestli nás ta ženská našla tady, určitě nás najde kdekoliv v Gionu. Vrať se do své okije, Sajuri, dokud nevymyslíme nový plán.“

Jednou odpoledne za druhé světové války, několik let po tom, o čem jsem vám teď vyprávěla, vyndal jeden důstojník na večírku pod větvemi javoru v podzimní rudé nádheře pistoli z pouzdra a položil ji na slaměnou rohož, aby na mě udělal dojem. Pamatuji se, jak mě překvapila její krása. Kov měl matně šedý lesk; její obliny měly dokonalý tvar a hladkost. Naleštěná dřevěná pažba byla bohatě fládrovaná. Ale když jsem si při jeho vyprávění uvědomila její skutečný účel, přestala být krásná a stalo se z ní něco nestvůrného.

Přesně tak jsem se dívala na Hacumomo potom, co zarazila můj debut. Neznamená to, že jsem ji už dřív nepovažovala za nestvůrnou. Ale vždycky jsem jí záviděla její půvab, a to už jsem teď nemohla. Bývala bych se měla zúčastňovat každý večer banketů, a kromě toho ještě dalších deseti až patnácti večírků, ale místo toho jsem byla nucena sedět v okiji a cvičit se v tanci a ve hře na šamisen, jako by se v mém životě za poslední rok vůbec nic nezměnilo. Když kolem mě na chodbě prošla Hacumomo v plném lesku, s bělostným makeupem zářícím nad černým rouchem jako úplněk v mlžné noční tmě, musel by i slepý poznat, jak je krásná. Ale přece jsem necítila nic než nenávist a vzbouřená krev mi bušila v hlavě jako buchar.

V následujících dnech mě Mameha několikrát zavolala k sobě do bytu. Pokaždé jsem doufala, že mi řekne, že už ví, jak vyzrát na Hacumomo; jenže ona mě jen poslala na pochůzky, jejichž vyřízení nemohla svěřit své služce. Jednou odpoledne jsem se jí zeptala, jestli má nějakou představu, co se mnou bude.

„Obávám se, Sajuri, že pro tuhle chvíli ses octla ve vyhnanství,“ odpověděla. „Doufám, že jsi odhodlaná jako nikdy předtím zničit tu zlomyslnou ženskou! Ale dokud nevymyslím plán, k ničemu by ti nebylo, kdybych tě vodila po Gionu.“

Samozřejmě jsem to vyslechla se zklamáním, ale měla pravdu. Hacumomino zesměšňování by mě tak poškodilo v očích mužů, a dokonce i v očích žen v Gionu, že bylo lepší zůstat doma.

Mameha byla naštěstí velmi vynalézavá a občas si zařídila schůzky, kterých jsem se bezpečně mohla zúčastnit. Hacumomo mi sice dokázala zablokovat Gion, ale na celý širý svět mimo jeho hranice už nestačila. Když šla Mameha na schůzku nebo večírek mimo Gion, často mě brala s sebou. Tak jsem jela na celodenní výlet do Kobe, kde Mameha přestřihla pásku v nově otevírané továrně. Při jiné příležitosti jsem společně s ní doprovodila bývalého předsedu Japonské telefonní a telegrafní společnosti na prohlídce Kjóta luxusní limuzínou. Ta projížďka na mě udělala dojem, protože jsem poprvé viděla obrovské velkoměsto ležící za hranicemi našeho malého Gionu, nemluvě už o tom, že jsem poprvé v životě jela autem. Nikdy jsem si pořádně neuvědomila, v jak zoufalé situaci tehdy lidé žili, až když jsme jeli podél řeky na jih od Kjóta a uviděla jsem tam špinavé ženy s dětmi v náruči postávající podél železničních kolejí a muže v roztrhaných slaměných sandálech posedávající na bobku mezi plevelem. Nechci tvrdit, že do Gionu nikdy nepřišli chudí lidé, ale zřídkakdy jsme se setkaly s takovými, jako byli tito hladovějící rolníci, kteří byli příliš chudí i na to, aby se měli kde vykoupat. Nikdy bych si nepomyslela, že já – otrokyně terorizovaná Hacumominou zlomyslností – jsem žila poměrně šťastně i za Velké krize. Ale v onen den jsem to pochopila.

Když jsem se jednoho dne vrátila před polednem ze školy, našla jsem vzkaz, že si mám vzít líčidla a spěchat k Mameze. Když jsem tam doběhla, pan Ičoda, který byl oblékačem jako pan Bekku, byl už v zadní místnosti a právě před vysokým zrcadlem zavazoval Mameze obi.

„Pospěš si a nanes si makeup,“ vybídla mě Mameha. „Vedle jsem ti nechala připravit kimono.“

Podle měřítek Gionu měla Mameha velký byt. Kromě hlavního pokoje, který měřil šest tatami, měla i dvě menší místnosti – kde se oblékala a kde také spala služka – a svoji ložnici. V její ložnici byl čerstvě povlečený futon a na něm leželo kimono s kompletními doplňky, které mi tam připravila její služka. Nechápala jsem, proč tam ten futon je. Byl úplně nově povlečený, Mameha na něm určitě dnes v noci nespala, protože vše bylo hladké jako čerstvě padlý sníh. Trochu jsem si s tím lámala hlavu, když jsem se převlékala do bavlněného župánku, který jsem si přinesla. Jakmile jsem se začala líčit, přišla Mameha a řekla mi, proč si mě zavolala.

„Baron je zpátky ve městě,“ řekla. „Přijde sem na oběd. Chci, aby ses s ním setkala.“

Ještě jsem neměla příležitost zmínit se o Baronovi, ale Mameha tím myslela barona Macunagu Cunejošiho, svého danna. V Japonsku teď už nemáme barony a hrabata, ale před druhou světovou válkou byli i u nás, a baron Macunaga patřil k těm nejbohatším. Jeho rodina vlastnila jednu z velkých japonských bank a měla obrovský vliv ve světě financí. Původně zdědil titul barona jeho starší bratr, ale ten padl za oběť atentátu, když působil jako ministr financí ve vládě ministerského předsedy Inukaie. Mamežin danna, kterému už bylo tehdy přes třicet, nejenom zdědil titul barona, ale i všechen bratrův majetek včetně velkého panství v Kjótu nedaleko Gionu. Jeho obchodní zájmy ho většinou zadržovaly v Tokiu; a držel ho tam ještě někdo jiný – o mnoho let později jsem se dověděla, že tam měl další milenku ve čtvrti Akasaka, která je tokijským Gionem. Jen málo mužů je tak bohatých, aby si mohlo dovolit jedinou gejšu jako milenku, ale baron Macunaga Cunejoši měl hned dvě.

Teď, když jsem se dověděla, že Mameha stráví odpoledne se svým danna, jsem měla mnohem lepší představu o důvodech, proč byl futon čerstvě povlečen.

Rychle jsem se převlékla do oděvu, který mi Mameha nechala připravit – jemně zeleného spodního roucha a kimona v rezavé a žluté barvě se vzorem borovic kolem lemu. To už se vracela jedna z Mamežiných služek z blízké restaurace s velkou lakovanou krabicí, v níž byl Baronův oběd. Jídlo, které bylo uvnitř, na talířích a v miskách, už bylo připraveno přímo k servírování jako v restauraci. Největší byl plochý lakovaný talíř se dvěma grilovanými a nasolenými aju ležícími na bříškách, jako by spolu pluly řekou. Na jedné jejich straně byli dva maličcí krabi vaření v páře, ten druh, který se jí vcelku. Při okraji černě lakovaného talíře se vinul nepravidelný pás nasypané soli naznačující písek, přes který přešli.

Za několik minut se objevil Baron. Nakukovala jsem štěrbinou v hraně posuvných dveří a uviděla jsem ho, jak stojí na podestě a Mameha mu rozvazuje boty. Na první pohled ve mně vyvolal představu mandle nebo nějakého druhu ořechu, protože byl malý a kulaťoučký a vyznačoval se jistou těžkopádností, zvlášť kolem očí. V té době byly velmi módní bradky a Baron měl na tvářích dlouhé měkké vousy, které, jak jsem se domnívala, měly představovat bradku, ale mně spíš připomínaly něco na způsob oblohy na talíři s hlavním chodem, nebo tenoučké pásy mořských chaluh, kterými se někdy zdobí misky s rýží.

„Ach, Mameho… jsem úplně vyčerpaný,“ stěžoval si. „Jak já nenávidím tyhle dlouhé přejezdy vlakem!“

Konečně se vyzul a přešel přes pokoj svižnými malými krůčky. To ráno vyndal Mamežin oblékač z komory na druhé straně haly polštářované křeslo a perský koberec a umístil je k oknu. Baron se tam posadil; ale co se dělo dál, to už nevím, protože ke mně přišla Mamežina služka, nejdřív se mi omluvně uklonila a pak přirazila dveře.

Zůstala jsem v Mamežině šatničce přes hodinu. Mezitím služka vcházela a vycházela a servírovala Baronovi oběd. Občas jsem nejasně zaslechla Mamežin hlas, ale většinu mluvení obstaral Baron. V jednu chvíli jsem myslela, že se na Mamehu zlobí, ale pak jsem vyrozuměla dost na to, abych pochopila, že si jenom stěžuje na nějakého člověka, s nímž se setkal předešlého dne a který ho rozzlobil dotěrnými osobními dotazy. Když konečně dojedl, služka přinesla šálky na čaj a Mameha mi vzkázala, abych za nimi přišla. Poklekla jsem před Baronem a byla jsem velmi nervózní – vždyť jsem se ještě nikdy nesetkala se šlechticem. Uklonila jsem se, požádala jsem ho o přízeň a čekala jsem, že mi něco řekne. Ale on se jen rozhlížel po pokoji a stěží si mě vůbec všiml.

„Mameho,“ oslovil ji, „co se stalo s tím svitkem, který jsi mívala v tokonomě? Byla to tušová kresba, už si nevzpomínám čeho – ale bylo to o hodně lepší než to, co tam máš teď.“

„Ten svitek, který je tam teď, Barone, je báseň napsaná vlastní rukou Macudairy Koičiho. Visí v té tokonomě už skoro čtyři roky.“

„Čtyři roky? A nebyla tam tušová kresba, když jsem tu byl minulý měsíc?“

„Nebyla… Ale stejně, Baron mě nepoctil svou návštěvou už téměř tři měsíce.“

„Tak to není divu, že jsem tak vyčerpaný. Já vždycky říkám, že bych měl trávit víc času v Kjótu, ale… No, jedno vede k druhému. Chtěl bych se podívat na ten svitek, o kterém jsem mluvil. Nemohu uvěřit, že už je to čtyři roky, co jsem ho viděl naposled.“

Mameha zavolala služku a řekla jí, aby přinesla svitek z komory. Já dostala za úkol rozvinout ho. Ruce se mi třásly tak, že mi vyklouzl z dlaní, když jsem ho ukazovala Baronovi.

„Opatrně, děvče!“ napomenul mě.

Byla jsem v takových rozpacích, že i když jsem se uklonila a omluvila, musela jsem se znova a znova dívat na Barona, jestli se na mě ještě zlobí. Když jsem držela svitek ve vztažených rukou, měla jsem dojem, že se dívá víc na mě než na něj. Ale nebyl to vyčítavý pohled. Po chvíli jsem si uvědomila, že vyjadřuje zvědavost, a byla jsem tím zmatenější.

„Tenhle svitek je mnohem hezčí než ten, co máš v tokonomě teď, Mameho,“ řekl. Ale přitom se pořád díval na mě a neodvrátil oči ani tehdy, když se jeho pohled setkal s mým. „Kaligrafie teď stejně není v módě,“ dodal. „Měla bys tu báseň dát do komory a znova si sem radši pověsit tuhle tušovou krajinku.“

Mameze nezbylo nic jiného než mu vyhovět; dokonce se jí podařilo zatvářit se, že je to skvělý nápad. Když jsem společně se služkou zavěsila kresbu a srolovala ten druhý svitek, zavolala mě Mameha, abych Baronovi nalila čaj. Shora jsme vypadali jako trojúhelník – Mameha, Baron a já. Jenže mluvila jen Mameha a Baron; pokud jde o mě, nedělala jsem nic užitečnějšího, než jen klečela a připadala si jako holub v sokolím hnízdě. Já hloupá si představovala, že bych dokázala bavit ten druh lidí, kterým se věnovala Mameha – nejenom starobylou šlechtu, jako byl Baron, ale i takového Předsedu. Dokonce i ten divadelní ředitel před několika dny… Skoro se na mě ani nepodíval. Nemohu říct, že bych si kdy připadala hodna Baronovy společnosti, ale teď jsem si musela znova přiznat, že jsem jen hloupá dívka z rybářské vesnice. Hacumomo, kdyby bylo po jejím, by mě držela tak dole, aby každý muž, který by navštívil Gion, byl navěky mimo můj dosah. Nevěděla jsem, jestli ještě někdy uvidím barona Macunagu, a možná že se už nikdy nesetkám s Předsedou. Jak je možné, že si Mameha neuvědomuje beznadějnost mého případu a nechává mě užírat se v okiji jako málo nošené kimono, které v obchodě vypadalo tak hezky? Baron, který – jak jsem si začala uvědomovat, byl nervózní muž – se naklonil, aby seškrábl něco na Mamežině stole, a připomněl mi tím otce v den, kdy jsem ho viděla naposledy, jak nehty vyškrabával špínu z rýhy na dřevěném stole. Napadlo mě, co by tomu asi řekl, kdyby mě teď viděl klečet v Mamežině bytě v kimonu, které bylo dražší než cokoliv, co ve svém životě viděl, proti Baronovi, s jednou z nejslavnějších japonských gejš po boku. Do tohoto prostředí jsem nepatřila. A najednou jsem si uvědomila, že mám na sobě nádherné hedvábí, a měla jsem pocit, že se zalknu krásou a přepychem. V tu chvíli mě sama krása zasáhla jako druh bolestné melancholie.

16.

Jednou odpoledne, když jsme šly s Mamehou přes most na třídě Šidžó, abychom si koupily nové ozdoby do vlasů ve čtvrti Pontočo – protože Mameha neměla ráda gionské obchody s vlasovými ozdobami – najednou se zastavila. Pod mostem s bafáním proplouval starý remorkér; myslela jsem, že se Mameha dívá jenom na ten černý dým, ale po chvíli se ke mně obrátila s výrazem, kterému jsem nerozuměla.

„Co je, Mameha-san?“ zeptala jsem se.

„Raději ti to řeknu, protože by ses to stejně doslechla od někoho jiného,“ řekla. „Tvá malá přítelkyně Dýně právě získala cenu učednic. Očekává se, že ji získá i příště.“

Mameha hovořila o ceně pro učednice, které v předcházejícím měsíci nejvíc vydělaly. Může vám připadat divné, že taková cena vůbec existovala, ale mělo to velmi dobrý důvod. Pobídkou, aby vydělávaly co nejvíc, se učednice formovaly v ten typ gejši, kterého si v Gionu váží nejvíc – totiž v takové, které vydělávají spoustu peněz nejen pro sebe, ale i pro všechny ostatní.

Mameha několikrát předpověděla, že se Dýně bude několik let protloukat a pak skončí jako gejša s několika málo věrnými zákazníky – z nichž žádný nebude bohatý – a nic víc. Byl to smutný obrázek a já měla radost, že se Dýni daří lépe, než se čekalo. Ale současně jsem pocítila osten úzkosti. Vypadalo to, že Dýně je teď nejpopulárnější učednice v Gionu, zatímco já zůstávala nejméně známou. Když jsem začala uvažovat, co to může znamenat pro mou budoucnost, obestřela mě temná hrůza.

Jak jsem tam stála na mostě a uvažovala o Dýnině úspěchu, nejúžasnější na něm bylo to, že dokázala předhonit i skvělou mladou dívku jménem Raiha, která předtím onu cenu získávala po několik měsíců. Raižina matka byla velmi známá gejša a její otec patřil k jedné z nejvýznamnějších rodin Japonska, která vlastnila téměř bezbřehé bohatství. Kdykoliv kolem mě Raiha prošla, cítila jsem se přesně tak, jak se musí cítit obyčejná koruška, když kolem ní propluje stříbrný losos. Jak jen to Dýně dokázala? Je jisté, že ji Hacumomo prosazovala od prvního dne jejího debutu, až dokonce poslední dobou začala hubnout a stěží si byla podobná. Ale nehledě na to, že zřejmě tvrdě pracovala, bylo vůbec možné, aby v popularitě předčila Raihu?

„Ale no tak,“ vytrhla mě Mameha z myšlenek, „netvař se tak smutně. Měla by ses radovat!“

„Ano, chovám se velmi sobecky,“ přikývla jsem.

„Tak jsem to nemyslela. Hacumomo i Dýně za tu učňovskou cenu draze zaplatí. Za pět let si nikdo ani nevzpomene, kdo je Dýně.“

„Mně se spíš zdá,“ podotkla jsem, „že si ji všichni budou pamatovat jako dívku, která předehnala Raihu.“

„Raihu nikdo nepředehnal. Dýně možná v minulém měsíci vydělala nejvíc peněz, ale Raiha zůstala nejoblíbenější učednicí v Gionu. Pojď dál, já ti to vysvětlím.“

Mameha mě odvedla do čajovny ve čtvrti Pontočo a usadila mě tam.

„V Gionu,“ řekla mi Mameha, „se velmi oblíbená gejša vždycky postará, aby její mladší sestra vydělávala víc než ostatní – pokud se odváží riskovat svou vlastní pověst.“ Důvodem je způsob, jak se vyhlašují ohana, „květinové poplatky“. Ve starých dobách, před sto a více lety, kdykoliv přišla gejša na večírek, aby bavila hosty, majitelka čajovny zapálila tyčinku jednohodinového kadidla – říkalo se jí ohana, „květina“. Gejšin honorář se řídil podle toho, kolik tyčinek kadidla vyhořelo do jejího odchodu.

Hodnotu jedné ohana vždycky určovala Gionská matrika. Když jsem byla učednice, byly to tři jeny, rovnalo se to asi ceně dvou lahví likéru. Může se to zdát hodně, ale neoblíbená gejša, která vydělává jednu ohana za hodinu, vede nuzný život. Většinu večerů asi stráví u pánve se žhavým uhlím čekáním na pozvání; ale i když dostane práci, nevydělává víc než deset jenů za večer, a to jí nemůže stačit ani na zaplacení dluhů. Zvážíme-li všechno to bohatství, které plyne do Gionu, podobá se hmyzu, který sedá na mršinu – ve srovnání s Hacumomo nebo Mamehou, které jsou nádherné lvice a berou si ta nejlepší sousta, nejenom proto, že denodenně mají sjednané schůzky dlouho do noci, ale také si mnohem víc účtují. V případě Hacumomo to byla jedna ohana za každých patnáct minut. A u Mamehy… Nu, v Gionu se nenašla druhá taková: účtovala si jednu ohana za každých pět minut.

Žádná gejša si ovšem nenechává všechno, co vydělá, dokonce ani Mameha ne. Část zůstane čajovně, odkud má honorář; menší část odvede sdružení gejš; něco dá svému oblékači a tak dál, až po poplatek okiji, která jí vede účty a vyhledává pro hi objednávky. Zůstane jí jen něco málo přes polovinu výdělku. Přesto je to ale vysoká částka ve srovnání se živobytím neoblíbené gejši, která každým dnem zapadá hlouběji do propasti.

Takovým způsobem gejša jako Hacumomo může zařídit, aby její mladší sestra vypadala úspěšnější, než doopravdy je.

Oblíbená gejša v Gionu je především vítaná na téměř každém večírku. Navštíví jich sice hodně, ale na každém se zdrží jen pět minut. Její zákazníci jí s radostí zaplatí honorář, i kdyby jim řekla jenom dobrý den. Vědí, že až příště přijdou do Gionu, přisedne k nim na chvíli ke stolu, aby je potěšila svou společností. Na druhé straně učednice se tak chovat nemůže. Jejím úkolem je budovat si známosti. Dokud se v osmnácti nestane plně kvalifikovanou gejšou, nesmí ani pomyslet na to, že by přeletovala z večírku na večírek. Naopak, zůstane hodinu i víc, a teprve pak zavolá do své okije a zeptá se, kde je teď její starší sestra, aby za ní mohla jít do další čajovny a nechat se představit nové skupině hostů. Zatímco její oblíbená starší sestra se může zastavit až na dvaceti večírcích za jeden večer, učednice nenavštíví víc než pět. Jenže tak se Hacumomo nechovala. Brala s sebou Dýni všude, kam šla sama.

„Až do šestnácti let si gejša-učednice účtuje pouze polovinu ohana za hodinu,“ pokračovala Mameha. „Jestliže se Dýně zdrží na večírku jen pět minut, hostiteli se naúčtuje stejná částka, jako by se zdržela hodinu. Na druhé straně nikdo nečeká, že se Dýně zdrží jen pět minut. Jednou nebo dvakrát mužům určitě nevadí, že Hacumomo přivedla svou mladší sestru jen na krátkou návštěvu. Ale pak jim začne být divné, proč vlastně má tak naspěch, že nemůže zůstat déle. Víš, Dýně může mít vysoké výdělky možná až tři nebo čtyři ohana za hodinu. Ale určitě za to zaplatí svou pověstí, a stejně tak Hacumomo.“

„Hacumomino chování jen dokazuje, že je v koncích,“ uzavřela Mameha. „Udělá cokoliv, aby Dýně vypadala dobře. A ty víš proč, že?“

„Nejsem si jistá, Mameha-san.“

„Chce postavit Dýni do dobrého světla, aby ji paní Nitta adoptovala. Kdyby se z Dýně stala dcera okije, měla by zajištěnou budoucnost, a stejně tak Hacumomo. Vždyť Hacumomo je Dýnina sestra, paní Nitta by ji určitě nevyhodila. Rozumíš mi, co chci říct? Jestliže adoptují Dýni, nikdy se nezbavíš Hacumomo…, a nakonec to budeš ty, koho vyhodí.“

Cítila jsem se tak, jako se asi musí cítit oceán, když mraky zakryjí teplé slunce.

„Doufala jsem, že se v krátké době staneš oblíbenou mladou učednicí,“ pokračovala Mameha, „ale Hacumomo se nám postavila do cesty.“

„Ano, to je ono!“

„Nu, aspoň se naučíš pořádně bavit muže. Máš štěstí, že ses seznámila s Baronem. Já zatím nemohu přijít na to, jak obejít Hacumomo, ale abych řekla pravdu…“ V tu chvíli se zarazila.

„Paní?“ ozvala jsem se.

„Nevšímej si toho, Sajuri. Byla bych blázen, kdybych se ti svěřovala.“

Zabolelo mě to. Mameha si toho musela všimnout, protože rychle dodala: „Žiješ pod jednou střechou s Hacumomo, ne? Může se k ní dostat cokoliv, co bych ti řekla.“

„Mameha-san, velice lituji všeho, co jsem snad udělala, že jsem si vysloužila tak špatné mínění,“ řekla jsem. „Vy si opravdu umíte představit, že bych běžela do okije a všechno vyzvonila Hacumomo?“

„Nedělám si starosti s tím, co uděláš ty. Myši nejsou sežrány proto, že běží tam, kde spí kočka, a vzbudí ji. Ty víš až moc dobře, jak je Hacumomo vynalézavá. Věř mi, Sajuri.“

„Ano, paní,“ odpověděla jsem, protože mi nic jiného nezbývalo.

„Jedno ti ale řeknu,“ dodala Mameha a zřejmě z rozčilení se ke mně naklonila blíž. „V příštích čtrnácti dnech spolu půjdeme na schůzku tam, kde nás Hacumomo nikdy nenajde.“

„Mohu se zeptat kam?“

„Samozřejmě že ne! Ani ti neřeknu, kdy to bude. Prostě buď připravená. Ve vhodnou dobu se všechno dovíš.“

Když jsem se to odpoledne vrátila do okije, schovala jsem se v patře a prohlížela si svůj horoskop. V příštích dvou týdnech vystupovalo do popředí několik dnů. Jedním z nich byla příští středa, to byl den příznivý pro cestu na západ; pomyslela jsem si, že mě třeba Mameha vezme do nějakého jiného města. Pak to bylo příští pondělí, které bylo zároveň tai-an – nejšťastnějším dnem ze šestidenního buddhistického týdne. A konečně u neděle byl podivný výklad: „Vyrovnanost dobrého a zlého může otevřít dveře osudu.“ To bylo nejzajímavější ze všeho.

Ve středu se Mameha neozvala. O několik dní později mě sice pozvala k sobě – v ten den, který můj horoskop označil za nepříznivý – ale jen proto, aby se mnou probrala změnu v mé třídě čajového obřadu. Pak uplynul celý týden, kdy se vůbec neozvala. A pak jsem v neděli kolem poledne zaslechla, jak se odsunují dveře u okije. Odložila jsem šamisen na ochoz, kde už jsem přes hodinu cvičila, a pospíchala k předním dveřím. Myslela jsem, že tam bude stát jedna z Mamežiných služek, ale byl to jen zaměstnanec z drogerie, který přinesl čínské bylinky na tetiččinu artritidu. Když jedna z našich starších služek balíček převzala, chystala jsem se vrátit k svému šamisenu, když vtom jsem si všimla, že se ten člověk snaží upoutat mou pozornost. V ruce držel nějaký papírek tak, že jsem ho mohla vidět jen já. Naše služka už chtěla zasunout dveře, ale on mi řekl: „Promiňte, že vás obtěžuji, slečno, ale mohla byste mi prokázat laskavost a někam tohle vyhodit?“ Služce se to nezdálo, ale já si vzala ten papírek a dělala jsem, že ho v pokoji pro služky vyhazuji do odpadu. Byl to nepodepsaný vzkaz, ale písmo bylo Mamehy.

„Požádej Tetičku, abys mohla odejít. Řekni jí, že mám pro tebe práci u mě v bytě, a přijď nejpozději do jedné. Ať se nikdo jiný nedoví, kam jdeš.“

Nepochybuji o tom, že Mamežina obezřetnost byla velmi rozumná, ale Matka stejně obědvala u přítelkyně a Hacumomo s Dýní už odešly na odpolední schůzku. V okiji zůstala jen Tetička a služky. Šla jsem rovnou do Tetiččina pokoje, kde jsem ji zastihla, jak si přehazuje přes futon těžkou bavlněnou přikrývku a chystá se trochu si zdřímnout. Celá se chvěla v nočním rouchu, když jsem s ní mluvila. Jakmile slyšela, že si mě zve Mameha, už ji ani nezajímalo proč. Jen mávla rukou a vlezla si pod přikrývku, aby mohla spát.

Mameha se ještě nevrátila z dopoledního zaměstnání, když jsem k ní přišla, ale její služka mě uvedla do šatny, aby mi pomohla s líčením, a pak přinesla kimono s doplňky, které mi Mameha určila. Už jsem si zvykla nosit Mamežina kimona, ale jinak není zvykem, aby gejša takhle půjčovala své věci. Dvě přítelkyně z Gionu si mohou vyměnit kimono najeden nebo dva večery, ale je vzácné, že by starší gejša projevovala tolik laskavosti k mladé dívce. Mameha opravdu nešetřila silami v mém zájmu; ona sama už dávno nenosila tato roucha s dlouhými rukávy a musela je nechat přinést ze skladu. Často mě napadlo, jestli ode mě nečeká nějakou protislužbu.

To kimono, které mi ten den nechala připravit, bylo nejkrásnější, jaké jsem od ní až dosud měla – z oranžového hedvábí se stříbrným vodopádem stékajícím od kolen k břidlicově modrému oceánu. Vodopád byl rozdělen hnědými útesy a naplavené dříví u lemu bylo vyšito lakovanými vlákny. Neměla jsem tušení, že to kimono bylo v Gionu slavné; kdokoli se na ně podíval, jistě mu okamžitě připomnělo Mamehu. Tím, že mi ho dovolila nosit, jako by na mě přenášela kus své vlastní slávy.

Když mi pan Ičoda zavázal obi – červenohnědé a hnědé zvýrazněné zlatými vlákny – dokončila jsem makeup a nechala si vetknout ozdoby do vlasů. Předsedův kapesník – který jsem si jako obvykle nezapomněla přinést z okije – jsem zastrčila za obi a postavila jsem se před zrcadlo v němém úžasu. Byla jsem ohromená už tím, že se Mameha postarala, abych byla takhle krásná, ale to nestačilo. Když se vrátila, sama se převlékla do dost obyčejného kimona.

Mělo barvu horských brambor a po celé ploše se táhlo šedé šrafování. Obi mělo jednoduchý vzorek černých kosočtvrců na pozadí tmavě modré. Mameha okouzlovala tlumenou září perly, jako obvykle, ale když jsme spolu šly ulicí, ženy, které se klaněly Mameze, se dívaly na mě.

Od svatyně Gion jsme rikšou jely asi půl hodiny na sever do části Kjóta, kde jsem ještě nikdy nebyla, Cestou mi Mameha řekla, že se zúčastníme exhibice zápasníků sumó jako hosté Iwamury Ken, zakladatele ósackého závodu Iwamura Electric – který, mimochodem, vyrobil ta elektrická kamínka, co zabila Babičku. Bude tam i pravá ruka Iwamury, Nobu Tošikazu. Nobu je fanouškem zápasů sumó a pomáhal tu dnešní odpolední exhibici organizovat.

„Měla bych ti říct,“ dodala, „že Nobu vypadá… trochu zvláštně. Uděláš na něho velký dojem, když se při setkání s ním budeš dobře chovat.“ A přitom se na mě podívala tak, jako by říkala, že ji velice zklamu, jestli to neudělám.

Pokud šlo o Hacumomo, nemusely jsme si s ní lámat hlavu. Lístky na exhibici byly vyprodány už týdny předem.

Konečně jsme vystoupily z rikši v kampusu Kjótské univerzity. Mameha mě vedla nevydlážděnou pěšinkou vroubenou nízkými borovicemi. Vpravo i vlevo uzavíraly prostor domy v evropském stylu s okenními tabulkami rozdělenými pásy natřeného dřeva do malých políček. Neuvědomila jsem si, jak velice považuji Gion za svůj domov, dokud jsem nezjistila, že tady, na půdě univerzity, se cítím cizí. Všude kolem nás byli mladí muži s hladkými tvářemi a s pěšinkou uprostřed. Někteří měli šle, které jim přidržovaly kalhoty. S Mamehou jsme jim připadaly tak exotické, že se zastavovali, když jsme je míjely, a dokonce mezi sebou vtipkovali. Netrvalo dlouho a prošly jsme železnou branou zároveň s mnoha staršími muži a ženami, mezi nimiž bylo i několik gejš. V Kjótu je jen málo míst, kde se mohou konat zápasy sumó pod střechou, a jedním z nich je starý výstavní sál Kjótské univerzity. Ta budova dnes už neexistuje, ale tenkrát se hodila mezi evropské budovy v okolí asi tak, jako by se hodil vrásčitý starý muž v kimonu mezi byznysmeny. Podobala se velké krabici s nijak zvlášť solidní střechou, která mi připomínala pokličku na nesprávném hrnci. Obrovská vrata po jedné straně byla tak zkroucená, že se vyboulila mezi železnými tyčemi, upevněnými napříč. Jejich kostrbatý, zchátralý vzhled mi tak připomněl náš opilý dům, že jsem na okamžik zesmutněla.

Když jsem se blížila ke kamenným schodům vedoucím do budovy, všimla jsem si dvou gejš na druhé straně dvora vysypaného štěrkem a uklonila jsem se jim. Opětovaly mi pozdrav kývnutím hlavy a něco si mezi sebou řekly. Přišlo mi to velmi divné – dokud jsem se na ně pořádně nepodívala. Srdce se mi zastavilo; jednou z nich byla Hacumomina přítelkyně Korin. Znova jsem se jí uklonila, když jsem ji poznala, a snažila jsem se hezky usmát. Jakmile se na mě přestaly dívat, zašeptala jsem Mameze: „Mameha-san! Právě jsem viděla přítelkyni Hacumomo!“

„Nevěděla jsem, že Hacumomo má nějaké přátele.“

„Je to Korin. Stojí tamhle… Nebo alespoň před chvílí tam byla, ještě s jednou gejšou.“

„Já znám Korin. Proč si s ní tak lámeš hlavu? Co by mohla udělat?“

Na tuto otázku jsem neměla odpověď. Ale když to bylo jedno Mameze, neměla jsem ani já důvod, abych se tím zneklidňovala.

Mým prvním dojmem při vstupu do výstavního sálu byl obrovský prázdný prostor od země po střechu, do něhož proniká sluneční světlo okny umístěnými vysoko nad našimi hlavami. Tento veliký prostor byl naplněn hlukem davu a vůní sladkých rýžových koláčků, které se pekly na grilech před halou. Uprostřed byla čtvercová vyvýšená plošinka, na níž měli bojovat zápasníci, a nad ní se nacházela stříška ve stylu šintoistické svatyně. Kolem ní obcházel kněz, odříkával požehnání a potřásal posvátnou hůlkou ozdobenou skládanými papírovými proužky.

Mameha mě vedla do přední řady, kde jsme se zuly a šly po úzkém dřevěném okraji v ponožkách s odděleným palcem. Naši hostitelé seděli v této řadě, ale neměla jsem tušení, kdo to je, dokud jsem pohledem nezachytila muže mávajícího na Mamehu; okamžitě jsem uhodla, že je to Nobu. A také jsem pochopila, proč mě Mameha předem upozornila na jeho vzhled. Už z dálky vypadala pleť na jeho tváři jako rozteklá svíčka. Musel někdy v minulosti utrpět strašné popáleniny, celý jeho vzhled působil žalostně; neumím si představit, jak strašné bolesti musel vytrpět. Už při setkání s Korin mně bylo nějak divně; teď, po setkání s Nobuem, jsem si začala dělat starosti, že ze sebe udělám hlupáka a vůbec nebudu vědět proč. Když jsem šla za Mamehou, soustředila jsem pozornost nikoli na Nobua, ale na velmi elegantního muže v kimonu s uzoučkým proužkem, sedícího vedle něho na téže rohoži tatami. Jakmile jsem se na něho podívala, obklopil mě podivný klid. Hovořil s někým v druhé lóži, takže jsem z něj viděla jen zátylek. Ale bylo v něm něco tak známého, že jsem na okamžik byla úplně zmatená. Věděla jsem jen to, že sem, do výstavní síně, nepatří. Než jsem si mohla uvědomit proč, vytanul mi v mysli obraz, jak se ke mně obrací na ulici naší vesničky…

A v tu chvíli jsem ho poznala: byl to pan Tanaka!

Nějak podivně se změnil, ani bych to bývala neuměla popsat. Dívala jsem se, jak zvedá ruku, aby si uhladil šedé vlasy, a udivila mě ladnost, s jakou pohyboval prsty. Proč jen mi připadalo tak zvláštně konejšivé ho pozorovat? Možná jsem byla jak omámená, když jsem ho spatřila, a vlastně jsem ani nevěděla, co cítím. Nu, jestli jsem na tomto světě někoho nenáviděla, byl to pan Tanaka; musela jsem to sama sobě připomenout. Neměla jsem v úmyslu pokleknout vedle něho a říct: „Ach, pane Tanako, jaká je pro mě čest, že vás zase vidím! Copak vás ráčilo přivést do Kjóta?“ Najdu způsob, jak mu dát najevo své skutečné city, i když se to ani trochu nebude slušet pro gejšu-učednici. Na pana Tanaku jsem si v posledních letech vlastně skoro ani nevzpomněla. Ale dlužila jsem to stále sama sobě, musela jsem mu ukázat, co si o něm myslím; rozhodně mu nenaliji saké do kalíšku, a jestli to půjde, poliji mu nohavici. Budu se na něj usmívat tak, jak nařizuje má povinnost, ale bude to úsměv, jaký jsem často viděla na tváři Hacumomo; a pak mu řeknu: „Ach, pane Tanako, ten silný rybí zápach… Začíná se mi stýskat po domově, když tu vedle vás sedím!“ Jak by ho to šokovalo! Anebo bych mohla říct: „Ach, pane Tanako, vy vypadáte… téměř elegantně!“ Ačkoliv po pravdě, když jsem se na něj dívala – protože mezitím jsme už skoro došly k lóži, kde seděl – on skutečně vypadal elegantně, mnohem elegantněji, než bych si ho kdy dokázala představit. Mameha už byla u nich a právě klesla na kolena, aby se uklonila. V tom okamžiku otočil hlavu a já poprvé uviděla jeho širokou tvář a vyčnívající lícní kosti… a především jeho oční víčka s pevnými záhyby v koutcích, tak hladká a plochá. A všechno kolem mě najednou ztichlo, jako by on byl vítr, který všechno unáší, a já jen obláček jím nesený.

Ano, samozřejmě jsem ho znala – byl mi jistým způsobem bližší než můj vlastní obraz v zrcadle. Ale nebyl to pan Tanaka. Byl to Předseda.

17.

Mé setkání s Předsedou bylo jen kratičké, ale od té doby jsem strávila dlouhé chvíle tím, že jsem si jeho obraz vyvolávala v paměti. Byl jako píseň, jejíž úryvky jsem slyšela hrát jen jednou, ale od té doby mi stále zní v uších. Ačkoliv, to je jisté, noty se časem trochu změnily – tím chci říct, že bych byla čekala, že bude mít vyšší čelo a méně husté vlasy. Když jsem ho uviděla, na zlomek vteřiny jsem dokonce zapochybovala, jestli je to Předseda; ale cítila jsem, jak se ve mně všechno zklidnilo, když už o tom nemohlo být pochyb.

Zatímco Mameha ony dva muže zdravila, já stála za ní a čekala jsem, až přijde řada na mě, abych se uklonila. Co když můj hlas, až budu muset promluvit, bude znít jako vrzání hadru na leštěném dřevě? Nobu, poznamenaný žalostnými jizvami, se na mě díval, ale nebyla jsem si jistá, jestli si mě Předseda vůbec všiml; ostýchala jsem se podívat jeho směrem. Když se Mameha usadila a začala si uhlazovat kimono na kolenou, postřehla jsem, že se na mě Předseda dívá, a měla jsem dojem, že zvědavě. Chodidla jsem měla jako led, protože všechna krev se mi nahrnula do tváře.

„Předsedo Iwamuro… prezidente Nobu,“ řekla Mameha, „to je má nová mladší sestra, Sajuri.“

Už jste jistě slyšel o slavném Iwamurovi Ken, zakladateli Iwamura Electric. A možná že jste slyšel i o Nobuovi Tošikazu. Žádné obchodní partnerství v Japonsku nedosáhlo slávy jejich vztahu. Podobali se stromu a jeho kořenům, nebo svatyni a bráně torii, která stojí před ní. Už i jako čtrnáctiletá dívka jsem o nich slyšela. Ale nikdy bych si ani na okamžik nepomyslela, že by muž, kterého jsem potkala na břehu říčky Širakawy, mohl být tento Iwamura Ken. Poklekla jsem, uklonila jsem se jim a řekla jsem svou obvyklou větu, že je prosím o shovívavost, a tak dál. Pak jsem si klekla mezi ně. Nobu se dal do hovoru s mužem vedle sebe, zatímco Předseda po mém druhém boku si přidržoval na koleně podnos a prázdným čajovým šálkem. Mameha s ním začala mluvit; já uchopila malý čajník a zvedla si rukáv, abych mu mohla nalít čaj. K mému překvapení Předsedovy oči sklouzly k mé paži. Samozřejmě jsem chtěla vidět to, co vidí on. Snad kvůli nedokonalému osvětlení výstavního sálu se spodní část mé paže zdála zářit hladkostí perly a měla krásnou barvu slonoviny. Žádná část mého těla mi do té doby nepřipadala takhle hezká. Plně jsem si uvědomovala, že Předsedovy oči ulpěly na jednom místě; dokud se díval na mou paži, nemohla jsem ji ovšem odtáhnout. Ale vtom Mameha zmlkla. Zdálo se mi, že přestala mluvit proto, že se Předseda díval na mou paži, místo aby poslouchal, co povídá. Ale vtom jsem si uvědomila pravdu.

Čajník byl prázdný. A navíc, byl prázdný, už když jsem ho brala do ruky.

Ještě před okamžikem jsem si připadala úžasná, ale teď jsem zamumlala omluvu a rychle čajník položila. Mameha se rozesmála. „Vidíte, Předsedo, jak je ta dívka umíněná,“ řekla. „Kdyby v tom čajníku byla jen kapka čaje, Sajuri by ji z něho dostala.“

„To kimono, které má na sobě vaše mladší sestra, je, krásné,“ pravil Předseda. „Neviděl jsem ho na vás v době, kdy jste byla učednicí?“

Kdybych dosud byla měla nějaké pochybnosti, zdali je ten muž skutečně mým Předsedou, při zvuku známého laskavého hlasu bych je ztratila.

„Ano, to je možné,“ odpověděla Mameha. „Ale Předseda mě viděl během let v tolika různých kimonech, že si je snad ani nemůže všechny pamatovat.“

„Nu, nejsem jiný než ostatní muži. Krása ve mně zanechává silný dojem. Ale co se týče zápasníků sumó, nerozeznám jednoho od druhého.“

Mameha se naklonila před Předsedu a zašeptala mi: „Předseda tím chce říct, že vlastně nemá rád sumó.“

„Ale, Mameho,“ ozval se, „jestli mě chcete dostat do maléru s Nobuem…“

„Předsedo, Nobu-san už léta ví, co si myslíte!“

„A co vy, Sajuri, je to poprvé, co vidíte sumó?“

Čekala jsem na nějakou záminku, abych s ním mohla promluvit, ale než jsem se stačila nadechnout, lekli jsme se všichni strašné rány, která otřásla celou obrovskou budovou. Hlavy všech se otočily jedním směrem a dav ztichl; to se jen zavíralo jedno křídlo obrovských dveří. Vzápětí jsme slyšeli vrzat stěžeje a viděli, jak se s námahou zavírá druhé křídlo, postrkované dvěma zápasníky. Nobu měl ode mě odvrácený obličej; nemohla jsem odtrhnout oči od těch strašných popálenin na jeho tváři a krku a od znetvořeného ucha. A pak jsem si všimla, že rukáv jeho saka je prázdný. Ve svém předchozím zmatku jsem to nezpozorovala; byl přeložený vpůli a přišpendlený k rameni dlouhým stříbrným špendlíkem.

Řeknu vám, pokud to už nevíte, že jako mladý námořní poručík byl Nobu těžce zraněn při ostřelování Soulu v roce 1910, když Japonsko anektovalo Koreu. Nevěděla jsem o jeho hrdinství vůbec nic, když jsem se s ním seznámila – ačkoliv jeho příběh byl známý po celém Japonsku. Kdyby se nebyl spojil s Předsedou a nestal se nakonec prezidentem Iwamura Electric, asi by už se na něj jako na válečného hrdinu bylo zapomnělo. Ale takto jeho strašná zranění pouze dodala zajímavosti příběhu o jeho úspěchu, takže se o obojím hovořilo současně.

Příliš toho o dějinách nevím – v naší malé škole nás učili jenom umění – ale myslím, že japonská vláda získala kontrolu nad Koreou koncem rusko-japonské války, a o několik let později se rozhodla připojit Koreu k rostoucímu impériu. Korejcům se to určitě moc nelíbilo. Nobu se tam dostal s malým vojenským kontingentem, který měl udržet situaci pod kontrolou. K večeru doprovázel velícího důstojníka do vesnice poblíž Soulu. Na zpáteční cestě k místu, kde uvázali koně, na ně zaútočili. Když slyšeli strašné hvízdání blížícího se granátu, pokusil se velící důstojník slézt do příkopu, ale byl už starý a pohyboval se jako hlemýžď. Vteřinu předtím, než granát dopadl, se ještě snažil najít oporu pro nohu. Nobu se přes něj položil ve snaze zachránit ho, ale starému muži se to nelíbilo a snažil se vylézt. Podařilo se mu zvednout hlavu, Nobu se mu ji snažil strčit dolů, ale granát dopadl, velícího důstojníka zabil a Nobua těžce zranil. Při chirugickém zákroku pak Nobu přišel o ruku.

Když jsem poprvé uviděla jeho přišpendlený rukáv, podvědomě jsem ihned zděšeně odvrátila oči. Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by přišel o ruku nebo nohu – i když si vzpomínám, že když jsem byla malá, pomocník pana Tanaky jednou ráno přišel o špičku prstu, když čistil ryby. V případě Nobua si hodně lidí myslelo, že ztráta ruky je ten nejmenší z jeho problémů, protože jeho pokožka byla jak jediná obrovská rána. Je těžké popsat, jak vypadal, a asi by bylo i kruté, kdybych se o to pokusila. Zmíním jenom to, co jsem o něm jednou zaslechla říkat jinou gejšu: „Pokaždé, když se podívám na jeho obličej, mi to připomene sladký brambor, na kterém při pečení naskákaly puchýře.“

Když se obrovské dveře zavřely, obrátila jsem se k Předsedovi, abych mu odpověděla na jeho otázku. Jako učednice jsem mohla sedět tiše a nepohnutě jako květinové aranžmá ve váze, kdybych chtěla; ale já byla odhodlaná nenechat si ujít takovou příležitost. I kdybych na něj udělala jen docela nepatrný dojem, asi takový, jako dokáže zanechat chodidlo dítěte na zaprášené podlaze, byl by to aspoň začátek.

„Pan Předseda se ptal, jestli vidím sumó poprvé,“ řekla jsem. „Ano, a byla bych panu Předsedovi vděčná za všechno, co by mi o něm byl laskavě ochoten říct.“

„Jestli chcete vědět, co se tu děje,“ ozval se Nobu, „tak si o tom radši promluvte se mnou. Jak se jmenujete, učednice? Neslyším dobře přes ten hluk tady.“

Odvrátila jsem se od Předsedy s velkým sebezapřením, jako se hladové dítě odvrací od talíře s jídlem.

„Jmenuji se Sajuri, pane,“ řekla jsem.

„Jestli jste Mamežina mladší sestra, proč tedy nemáte ve jméně ‚Mame‘, nebo něco podobného?“ pokračoval Nobu. „Taková je přece vaše tradice, ne?“

„Ano, pane. Ale ukázalo se, všechna jména, ve kterých by se vyskytlo ‚Mame‘, byla pro mě podle hadače budoucnosti nepříznivá.“

„Hadač budoucnosti,“ opakoval Nobu s pohrdáním. „To on vám vybral tohle jméno?“

„Já je vybrala,“ vmísila se Mameha. „Hadač budoucnosti nevybírá jména; ten jenom říká, jestli jsou příznivá.“

„Jednoho dne, Mameho,“ oslovil ji Nobu, „dospějete a přestanete poslouchat blázny.“

„Ale no tak, Nobu-san,“ mírnil ho Předseda, „kdyby vás někdo slyšel, řekl by, že není v Japonsku člověka s modernějšími názory, než máte vy. A přitom jsem nepoznal nikoho, kdo by tak silně věřil na osud.“

„Každý člověk má svůj osud. Ale kdo potřebuje chodit k hadači budoucnosti, aby se o něm dověděl? Jdu snad já za šéfkuchařem, abych zjistil, jestli mám hlad?“ řekl Nobu. „Ale Sajuri je stejně hezké jméno – i když se nestává vždycky, že by hezké jméno patřilo hezké dívce.“

Užuž jsem si začínala myslet, že bude následovat poznámka na způsob: „Mameho, proč jste si vybrala za mladší sestru šeredu?“ Ale ne, řekl jenom: „V tomhle případě se jméno i dívka shodují. Řekl bych, že bude ještě hezčí, než jste vy, Mameho!“

„Nobu-san! Žádná žena nemá ráda, když se jí říká, že není nejkrásnější široko daleko.“

„Zvlášť vy, co? No, radši si na to zvykejte. To děvče má mimořádně krásné oči. Podívejte se na mě, Sajuri, abych si je mohl pořádně prohlédnout!“

Nemohla jsem se dost dobře dívat na rohože, když se mi chtěl Nobu podívat do očí, ale ani jsem na něj nemohla drze zírat. Takže po chvilce rozpačitého otálení, jako bych se snažila najít oporu na kluzkém ledě, jsem se pohledem zachytila na jeho bradě. Kdybych mohla poručit očím, aby se nedívaly, určitě bych to udělala; Nobuovy rysy vypadaly jako špatně vysochaná hlína. Musíte si uvědomit, že jsem ještě nevěděla vůbec nic o tragédii, která ho zohavila. Když jsem přemýšlela, co se mu asi stalo, cítila jsem jenom strašnou tíhu u srdce.

„Vaše oči se nádherně třpytí,“ řekl mi.

A právě v tom okamžiku se otevřela dvířka a vešel nějaký člověk v nanejvýš oficiálním kimonu, s vysokou černou čapkou na hlavě, jako by vystoupil přímo z obrazu dvořanů císařského dvora. Vedl za sebou průvod zápasníků tak obrovitých rozměrů, že se museli shýbnout, aby dvířky vůbec prošli.

„Co víte o sumó, dívenko?“ zeptal se Nobu.

„Jenom to, že zápasníci sumó jsou obrovští jako velryby, pane,“ odpověděla jsem. „V Gionu pracuje jeden muž, který býval zápasníkem sumó.“

„To určitě mluvíte o Awadžiumim. Támhle sedí, podívejte.“ Nobu svou jedinou rukou ukázal k jiné řadě, kde opravdu seděl Awadžiumi s Korin vedle sebe a něčemu se smál. Gejša si mě musela všimnout, protože se pousmála a pak něco řekla Awadžiumimu, který se podíval směrem k nám.

„Ten toho nikdy moc neuměl,“ podotkl Nobu. „Vrážel do svých protivníků ramenem. Nikdy tím nic nedokázal, hlupák, jen se mu povedlo párkrát si zlámat klíční kost.“

To už byli všichni zápasníci v sále a obstoupili vyvýšené místo. Jednoho po druhém představovali jménem, pak vylezli na tu vyvýšenou plošinku a vytvořili kruh čelem k obecenstvu. O něco později, když vycházeli ven tak, aby ti zápasníci, kteří vstoupili jako poslední, byli prvními, mi Nobu řekl: „Ten provaz položený na zemi do kruhu označuje ring. První zápasník, který ho překročí nebo se dotkne zápasiště z nasypané hlíny něčím jiným než chodidlem, prohrává. Vypadá to snadné, ale jak by se vám líbilo vystrčit někoho z těch obrů za provaz?“

„Já bych na něj šla zezadu s dřevěnou klapačkou,“ řekla jsem, „a vyděsila bych ho tak, že by vyskočil.“

„Mluvte přece vážně,“ ohradil se Nobu.

Vím, že moje poznámka nebyla moc chytrá, ale byl to můj první pokus žertovat s tím mužem. Tonula jsem stále ještě v rozpacích a nevěděla jsem, co mám říct. Pak se ke mně naklonil Předseda.

„Nobu-san o sumó nežertuje,“ napomenul mě tiše.

„Nežertuji o třech nejvážnějších věcech života,“ souhlasil Nobu. „Jsou to sumó, byznys a válka.“

„Panebože, já myslela, že to je vtip,“ podivila se Mameha. „Vždyť si protiřečíte!“

„Kdybyste viděla bitvu,“ obrátil se ke mně Nobu, „nebo kdybyste se octla uprostřed obchodního jednání, pochopila byste, oč tam jde?“

Nebyla jsem si jistá, co tím myslí, ale z jeho tónu jsem vyrozuměla, že čeká zápornou odpověď. „Ach ne, to určitě ne,“ odpověděla jsem tedy.

„Přesně tak. A nemůžete ani čekat, že pochopíte, oč jde v sumó. Můžete se smát Mamežiným vtípkům, nebo můžete věnovat pozornost tomu, co říkám já, a naučit se, co to všechno znamená.“

„Mě se to pokouší naučit už řadu let,“ řekl mi Předseda tiše, „ale já jsem moc špatný žák.“

„Předseda je mimořádně inteligentní muž,“ pravil Nobu. „Je špatným studentem sumó proto, že se o ně nezajímá. Nebyl by tu ani dnes odpoledne, kdyby nebyl tak velkoryse přijal můj návrh, aby se podnik Iwamura Electric stal sponzorem téhle exhibice.“

Teď už oba týmy skončily s obřadem vstupování do ringu. Následovaly ještě dva zvláštní obřady, každý z nich pro jednoho ze dvou jokozun. Jokozuna je označení pro nejvyšší příčku hodnosti v sumó – „přesně takovou, jakou zastává Mameha v Gionu,“ vysvětlil mi Nobu. Neměla jsem důvod pochybovat o jeho slovech, ale kdyby Mameze trval příchod na večírek jen zpoloviny tak dlouho jako těmhle jokozunům do ringu, už by ji určitě nikdy nepozvali. Jeden z těch dvou byl malé postavy a měl velice nevšední tvář – rozhodně ne těstovitou, ale jako vytesanou z kamene, a jeho brada mi připomínala hranatou záď rybářského člunu. Obecenstvo ho zdravilo tak hlasitě, že jsem si zacpala uši. Jmenoval se Mijagijama, a jestli je vám něco známo o sumó, tak také víte, proč lidé jásali.

„Je to nejskvělejší zápasník, jakého jsem kdy viděl,“ řekl mi Nobu.

Těsně předtím, než měla začít jednotlivá kola zápasu, vyjmenoval hlasatel ceny vítězů. Jednou z nich byla značně vysoká peněžní částka, kterou poskytl Nobu Tošikazu, prezident Iwamura Electric. Nobu vypadal velmi rozmrzele, když to slyšel, a řekl: „To je hlupák! Peníze jsem nedal já, ale Iwamura Electric. Omlouvám se, Předsedo. Zavolám si někoho, aby hlasatele opravil.“

„To není chyba, Nobu. Vzhledem ke všemu tomu, čím jsem vám zavázán, je to to nejmenší, co mohu udělat.“

„Předseda je přespříliš štědrý,“ pravil Nobu. „Přijměte vyjádření mé hluboké vděčnosti.“ S těmito slovy podal Předsedovi kalíšek, naplnil ho saké a oba se společně napili.

Když vstoupili do ringu první zápasníci, čekala jsem, že hned začnou. Ale místo toho asi pět minut jenom rozhazovali sůl po zápasišti a přisedávali do podřepu, aby pak přenesli váhu těla na jednu nohu, druhou zvedli vysoko do vzduchu a pak jí prudce dupli. Občas se přikrčili a zuřivě se dívali jeden druhému do očí, ale když už jsem si myslela, že zaútočí, jeden z nich se zvedl a odkráčel, aby rozhodil další hrst soli. Nakonec, když už jsem nic nečekala, se to stalo. Vrazili do sebe a popadli se vzájemně za bederní pásy, ale ve vteřině jeden druhého vychýlil z rovnováhy a byl konec. Publikum tleskalo a křičelo, ale Nobu jen zavrtěl hlavou a řekl: „Mizerná technika.“

Při dalších kolech jsem často měla pocit, že jedním uchem poslouchá mé srdce, a druhým má mysl. Z jedné strany jsem totiž poslouchala, co mi říkal Nobu – a bylo to dost zajímavé. Ale zvuk Předsedova hlasu z druhé strany, zabraného do rozmluvy s Mamehou, vždycky odvedl mou pozornost jinam.

Uplynula hodina nebo víc, a vtom jsem koutkem oka zachytila pohyb zářivé barvy v lóži Awadžiumiho. Byl to oranžový květ z hedvábí, pohupující se ve vlasech gejši, když si klekala v lóži. Nejdřív jsem myslela, že je to Korin a že se převlékla. Ale pak jsem pochopila svůj omyl; byla to Hacumomo.

Vidět ji tam, kde jsem ji nečekala… Pocítila jsem úlek jako ránu elektrickým proudem. Nebude trvat dlouho a přijde na to, jak mě ponížit i tady, v té obrovské hale mezi stovkami lidí. Nevadilo mi, že by ze mě dělala hlupáka před stovkami lidí, kdyby na to přišlo, ale nesnesla jsem pomyšlení, že by mě zesměšnila před Předsedou. Cítila jsem takové horko v hrdle, že se mi stěží dařilo předstírat pozornost před Nobuem, který mi povídal něco o zápasnících, vcházejících právě na kolbiště. Když jsem se podívala na Mamehu, očima mi ukázala na Hacumomo a řekla: „Promiňte, Předsedo, musím se omluvit. Mám pocit, že Sajuri též.“

Počkala, až Nobu dopoví, a pak jsme obě vyšly z haly.

„Ach, Mameha-san, ona je démon,“ řekla jsem.

„Korin odešla před víc než hodinou. Musela najít Hacumomo a poslat ji sem. Měla by ses cítit polichocena, jestliže si Hacumomo dává takovou práci jen proto, aby tě trápila.“

„Nesnesla bych, aby ze mě udělala hlupáka před… před všemi těmi lidmi.“

„Ale když sama uděláš něco, čeho by mohla využít k zesměšnění, nechá tě na pokoji, nemyslíš?“

„Prosím, Mameha-san… Nenuťte mě, abych se znemožnila sama!“

Přešly jsme dvůr a zastavily se u schodů do budovy, kde se nacházely toalety, ale Mameha mě místo toho vedla pár kroků krytou chodbou. Když jsme byly mimo doslech ostatních lidí, řekla mi tiše: „Nobu-san a Předseda byli po léta moji velcí mecenáši. Bůh ví, že Nobu dovede být ostrý na lidi, které nemá rád, ale k přátelům je loajální jako vazal k lennímu pánovi; nenajdeš věrnějšího člověka. Myslíš, že Hacumomo je schopná pochopit takové vlastnosti? Když se podívá na Nobua, jediné, co vidí je… ‚pan Ještěrka‘. Tak mu totiž říká. ‚Mameha-san, viděla jsem vás včera s panem Ještěrkou! Ach božínku, byla jste celá flekatá. Myslím, že jste to chytila od něj.‘ Takhle ona mluví. Poslyš, je mi jedno, co si v tuhle chvíli myslíš o Nobu-san. Během doby přijdeš na to, jak dobrý člověk to je. Ale Hacumomo tě s velkou pravděpodobností nechá na pokoji, jestli si bude myslet, že jsi k němu přilnula.“

Nevěděla jsem, jak na to odpovědět. Ani jsem vlastně pořádně nechápala, co po mně Mameha chce.

„Nobu-san ti povídal o sumó většinu odpoledne,“ mluvila dál. „Ostatním může připadat, že ho zbožňuješ. Sehraj tedy pro Hacumomo divadlo. Ať si myslí, že tě ještě nikdy nikdo tak neokouzlil. Bude si myslet, že je to velká legrace. Možná že bude chtít, abys zůstala v Gionu jen kvůli tomu, aby vás dva mohla pozorovat.“

„Ale Mameha-san, jak to mám udělat, aby si Hacumomo myslela, že mě okouzlil?“

„Jestli nedokážeš takovouhle maličkost, tak to znamená, že jsem tě pořádně nevycvičila,“ odpověděla.

Když jsme se vrátily, Nobu si znova začal povídat s mužem v sousední lóži. Nemohla jsem ho rušit, takže jsem předstírala, že jsem plně zaujatá zápasníky na hliněném zápasišti, kteří se připravovali na další kolo. Publikum bylo neklidné; Nobu nebyl jediný, kdo si místo dívání povídal. Byla bych se tak ráda obrátila k Předsedovi a zeptala se ho, jestli si pamatuje na den před několika roky, kdy laskavě oslovil malou holčičku… Ale nic takového jsem říct nemohla. Kromě toho by pro mě znamenalo katastrofu, kdybych před očima Hacumomo upoutala jeho pozornost.

Krátce nato se Nobu ke mně obrátil a řekl: „Tahle kola byla nudná. Až se objeví Mijagijama, tak teprve něco uvidíme.“

Chytila jsem se toho jako příležitosti, jak projevit, že ho zbožňuji. „Ale ty zápasy, které jsem viděla, byly tak úchvatné!“ řekla jsem. „A všechno, co mi prezident Nobu laskavě řekl, je tak zajímavé, že si ani neumím představit, že jsme dosud neviděli to nejlepší.“

„Nebuďte směšná,“ řekl Nobu. „Ani jeden z těchto zápasníků nemá na to, aby se octl v ringu s Mijagijamou.“

Přes Nobuovo rameno jsem na dálku viděla, jak Hacumomo brebentí s Awadžiumim a tváří se, že mě nevidí.

„Já vím, že je to hloupá otázka,“ mluvila jsem dál, „ale jak může zápasník tak malé postavy jako Mijagijama být nejskvělejší?“ Kdybyste v tu chvíli viděl můj obličej, řekl byste, že mě jakživo na světě nic tolik nezajímalo. Připadala jsem si směšná, že předstírám hluboký zájem o něco tak plytkého; ale každý, kdo by se na nás podíval, by byl přesvědčen, že hovoříme o nejhlubších tajemstvích našich duší. S radostí mohu dodat, že přesně v tu chvíli jsem zachytila pohledem, jak Hacumomo otáčí hlavu směrem ke mně.

„Mijagijama jenom vypadá malý, protože ostatní jsou mnohem tlustší než on,“ vysvětloval Nobu. „Ale je strašně marnivý, co se postavy týče. Před několika lety uveřejnily jedny noviny jeho přesné míry a váhu, jenže on se tak urazil, že se nechal přítelem uhodit prknem přes hlavu, aby mu naskočila boule a povyrostl o několik centimetrů, pak se nacpal sladkými bramborami a vodou a šel dokázat těm novinám, že se spletly.“

Byla bych se nejspíš smála skoro všemu, co Nobu řekl – kvůli Hacumomo. Ale tohle bylo opravdu směšné; jenom ta představa Mijagijamy, jak přivírá oči v očekávání rány. Představila jsem si to a rozesmála se tak nenuceně, jak jsem si troufala, a Nobu se ke mně přidal. Před Hacumomo jsme museli vypadat jako párek nejlepších přátel, protože jsem viděla, jak radostně tleská rukama.

Netrvalo dlouho a napadla mě zajímavá myšlenka, že bych mohla předstírat, že sám Nobu je Předsedou; kdykoli promluvil, přehlédla jsem jeho mrzoutství a snažila jsem se představovat si místo toho vlídnost. Tak jsem se postupně osmělila dívat se mu na rty a nevnímat skvrny a jizvy na jeho tváři. Vsugerovala jsem si, že jsou to Předsedovy rty a každý odstín v jeho hlase prozrazuje jeho city ke mně. V jednu chvíli jsem dokonce měla živou představu, že ani nejsem ve výstavní hale, ale klečím v tiché místnosti vedle Předsedy. Tolik štěstí jsem nikdy v životě nepocítila. Stejně jako míč vyhozený do vzduchu jako by chvíli nehybně visel, než spadne, tak i já jsem si připadala bez hnutí uvízlá v tiché bezčasovosti. Když jsem se rozhlédla po hale, vnímala jsem jen krásu jejích mohutných dřevěných trámů a cítila vůni sladkých rýžových koláčků. Myslela jsem, že tento stav mysli nikdy neskončí; ale ani nevím jak, najednou jsem něco poznamenala a Nobu odpověděl: „O čem to mluvíte? Jenom hlupák by přišel na něco tak primitivního.“

Úsměv mi zmizel z tváře dřív, než jsem to mohla nějak ovlivnit, jako by někdo přestřihl šňůrku, na které visel. Nobu se mi díval přímo do očí. Hacumomo sice seděla daleko, ale cítila jsem, že se na nás dívá. A pak mě napadlo, že když gejša nebo učednice před mužem zaslzí, dalo by se to přece chápat jako bezmezná zamilovanost? Na jeho hrubou poznámku jsem mohla odpovědět omluvou; místo toho jsem se však dál snažila představovat si na jeho místě Předsedu a okamžitě se mi roztřásl spodní ret, sklonila jsem hlavu a předvedla jsem krásnou scénu dětinského chování.

K mému překvapení mi Nobu řekl: „Já jsem se vás dotkl?“

Nedělalo mi potíže teatrálně zavzlykat. Nobu se na mě chvíli dál díval a pak řekl: „Vy jste okouzlující dívka.“ Byla jsem si jistá, že chce dodat ještě něco, ale v tu chvíli vstoupil do haly Mijagijama a dav začal burácet.

Mijagijama a ten druhý zápasník, který se jmenoval Saiho, si dlouho vykračovali kolem hliněného zápasiště, nabírali sůl a rozhazovali ji po ringu nebo si dupli, jak to zápasníci sumó dělávají. Pokaždé, když se přikrčili a dívali se jeden druhému do tváře, připadali mi jako dva balvany na pokraji překocení. Mijagijama se vždycky zdál nakloněný dopředu o trochu víc než Saiho, který byl vyšší a o hodně těžší. Myslela jsem, že až do sebe vrazí, chudáka Mijagijamu to odhodí; neuměla jsem si představit, že by někdo dokázal postrkovat Saihem po ringu. Zaujali svou pozici osmkrát či devětkrát, ale žádný z nich nezaútočil; a vtom mi Nobu zašeptal: „Hataki komi! Chystá se použít hataki komi. Pozorujte dobře jeho oči.“

Poslechla jsem ho, ale jediné, čeho jsem si všimla, bylo to, že se Mijagijama vůbec na Saiha nepodíval. Saihovi se zřejmě nelíbilo, že ho jeho protivník takhle přehlíží, protože se na něj zuřivě mračil. Měl tak silně vyvinuté čelisti a bradu, že jeho hlava vypadala jako hora, a hněvem celý zbrunátněl. Ale Mijagijama se dál choval, jako by si ho sotva všiml. „Už to nebude dlouho trvat,“ zašeptal mi Nobu.

A opravdu, když se pak znova přikrčili a zaťali pěsti, Saiho zaútočil.

Přitom, jak se Mijagijama nakláněl dopředu, by člověk myslel, že se chystá vrhnout celou svou vahou na Saiha. Ale místo toho ucouvl, v okamžiku se otočil kolem své osy a dlaní udeřil Saiha do zátylku. V tu chvíli už Saiho natolik přenesl váhu dopředu, že vypadal, jako by padal ze schodů. Stačilo, aby do něho Mijagijama vší silou strčil, a Saiho přepadl přes provaz položený u jeho nohou. A pak k mému úžasu ta hora lidského masa proletěla přes okraj zápasiště a rozplácla se přímo před první řadou diváků. Ti se honem snažili vzít do zaječích, ale když se všechno uklidnilo, bylo vidět, že se ze země zvedá nějaký muž a lapá po dechu, protože ho Saiho přimáčkl k zemi.

Celé to trvalo sotva minutu. Saiho se musel cítit ponížený porážkou, protože předvedl tu nejkratší úklonu, která je povinností poražených, a opustil halu, i když hlediště stále ještě burácelo.

„Tomuhle chvatu,“ řekl mi Nobu, „se říká hataki komi.“

„Není to úžasné?“ ozvala se Mameha jako ve snách, ale dál nic neřekla.

„Co má být úžasné?“ zeptal se Předseda.

„To, co Mijagijama právě udělal. Nic takového jsem ještě neviděla.“

„Ale ano. Zápasníci ten chvat běžně používají.“

„Nu, napadlo mě přitom…,“ nedořekla Mameha.

Na zpáteční cestě rikšou do Gionu se ke mně Mameha vzrušeně obrátila. „Ten zápasník sumó mi vnukl báječnou myšlenku,“ řekla. „Hacumomo o tom nemá potuchy, ale právě sama sebe dostala do velmi vratké pozice. A nezjistí to, dokud nebude pozdě.“

„Vy máte nějaký plán? Ach, Mameha-san, prosím, řekněte mi to!“

„Co tě to napadá? Neřekla bych to ani své vlastní služce. Dbej hezky na to, aby sis udržela zájem Nobu-san. Všechno závisí na něm a ještě na jednom muži.“

„Na kom?“

„Na muži, s nímž ses ještě nesetkala. A teď už o tom nebudeme mluvit! Myslím, že jsem řekla víc, než jsem měla. Je velmi důležité, že ses dnes seznámila s Nobu-san. Může to být tvůj zachránce.“

Připouštím, že se ve mně všechno sevřelo. Chtěla bych, aby mým zachráncem byl Předseda a nikdo jiný.

18.

Teď, když jsem znala totožnost Předsedy, jsem každý večer četla každou řádku odložených časopisů v naději, že se o něm dozvím něco víc. Běhern týdne jsem si v pokoji nashromáždila takovou horu starého papíru, že se po mně Tetička dívala, jako bych přišla o rozum. Mnoho článků se o něm zmiňovalo jen letmo a v žádném jsem nenašla nic z toho, co bych chtěla vědět. Ale přesto jsem dál prohledávala každý časopis, který vykukoval z odpadkového koše, až jsem konečně jednoho dne přišla za jednou čajovnou na štůsek starých novin svázaných do balíku. Mezi nimi bylo zahrabáno jedno číslo časopisu starého dva roky, kde byl celý článek věnovaný Iwamura Electric.

Ukázalo se, že v dubnu 1931 oslavil podnik Iwamura Klectric své dvacáté výročí. I teď žasnu, když na to pomyslím. Vždyť právě ten měsíc jsem se setkala s Předsedou na břehu říčky Širakawy; byla bych jeho tvář našla ve všech časopisech, jen kdybych se do nich byla podívala. Teď, když jsem věděla, jaké datum hledám, se mi postupně podařilo najít mnohem víc článků o jejich výročí. Většina z nich pocházela z věcí vyhozených po smrti staré babičky, která bydlela v okiji přes ulici.

Dověděla jsem se, že se Předseda narodil v roce 1890, to znamená, že i navzdory šedinám mu bylo jen něco přes čtyřicet, když jsem se s ním setkala. Ten den jsem si o něm utvořila představu, že je to pravděpodobně přeseda nějaké bezvýznamné firmy, ale v tom jsem se mýlila. Iwamura Electric nebyl tak velký podnik jako Ósaka Electric – jeho hlavní konkurent v západním Japonsku, jak uváděly všechny články. Jenže Předseda a Nobu, vzhledem k svému slavnému partnerství, byli mnohem proslulejší než šéfové mnohem větších společností. Každopádně byl Iwamura Electric považován za novátorský podnik s lepší pověstí.

V sedmnácti šel Přeseda pracovat do malého ósackého elektropodniku, netrvalo však dlouho a už řídil četu, která instalovala elektrické vedení v továrnách v oné oblasti. V té době rostla poptávka po elektrickém osvětlení domácností i úřadů a Předseda po večerech pracoval na konstrukci objímky, která umožňovala využití dvou žárovek zároveň. Jenže ředitel jeho firmy ji nechtěl používat, a tak ve věku dvaceti dvou let, v roce 1912, krátce po svatbě, se Předseda rozhodl založit vlastní podnik.

Prvních několik let bylo těžkých, ale v roce 1914 získal Předsedův podnik smlouvu na instalaci elektřiny v nové budově vojenské základny v Ósace. V té době byl Nobu dosud v armádě, protože jeho válečná zranění mu ztěžovala hledání jiného zaměstnání. Byl pověřen dozorem nad prací, kterou prováděla nová firma Iwamura Electric. Rychle se spřátelil s Předsedou, a když mu za rok Předseda nabídl místo, Nobu přijal.

Čím víc jsem četla o jejich partnerství, tím víc jsem chápala, jak dobře se k sobě hodí. Téměř všechny články otiskly stejnou fotografii, na níž byli oba dva: Předseda v módním obleku s vestou z těžké vlněné látky drží v ruce keramickou objímku na dvě žárovky, která byla prvním výrobkem jeho továrny. Tváří se, jako by mu ji právě někdo předal a on se ještě nerozhodl, co s ní udělá. Ústa má pootevřená, takže mu jsou vidět zuby, a dívá se do kamery skoro výhružně, jako by na ni tu objímku s chutí hodil.

O hlavu menší Nobu naopak stojí vedle něho v pozoru a jednu ruku sevřenou v pěst si opírá o bok. Má na sobě žaket a proužkované kalhoty. Jeho zjizvená tvář je naprosto bezvýrazná a dívá se ospale. Předseda – pravděpodobně vzhledem ke svým předčasným šedinám a rozdílu ve výšce – by skoro mohl být Nobuovým otcem, přestože je jen o dva roky starší. V článcích se říká, že Předseda má na starosti zaměření a rozšiřování podniku a Nobu firmu řídí. Je to méně atraktivní muž s méně atraktivní prací, ale zřejmě ji dělá tak dobře, že Předseda často veřejně prohlašoval, že by se podnik nikdy neudržel a nepřežil několik krizí, kdyby nebylo Nobuova talentu. Právě Nobu počátkem dvacátých let přivedl do podniku skupinu investorů a zachránil ho před zánikem. Články opakovaně citovaly Předsedova slova: „Jsem Nobuovi velice zavázán a svůj dluh nedokážu nikdy splatit.“

Uplynulo několik týdnů a jednoho dne jsem obdržela vzkaz, abych zítra odpoledne přišla k Mameze. Tou dobou už jsem si zvykla na skvostná kimona s doplňky, která mi Mamežina služka připravovala, ale když jsem přišla a začala se převlékat do podzimního hedvábí v šarlatové a žluté barvě s listy rozvátými po planině zlatých trav, ulekla jsem se, neboť jsem na zadní straně kimona objevila díru tak velkou, že se jí daly prostrčit dva prsty. Mameha se ještě nevrátila, tak jsem vzala šat do náruče a šla za služkou.

„Tacumi-san,“ řekla jsem, „stalo se něco strašného… To kimono je zničené.“

„Není zničené, slečno. Potřebuje opravit, to je všechno. Paní si je dnes ráno vypůjčila z jedné okije v naší ulici.“

„Asi si toho nevšimla,“ řekla jsem zamyšleně. „A s mojí pověstí ohledně ničení kimon si nejspíš bude myslet…“

„Ale ona ví, že je roztržené,“ přerušila mě Tasumi. „spodní roucho také, na stejném místě.“ Spodní roucho krémové barvy už jsem měla oblečené, ale když jsem si sáhla dozadu ve výši stehna, zjistila jsem, že Tacumi má pravdu.

„Minulý rok se v něm gejša-učednice nechtěně zachytila o hřebík,“ řekla služka. „Ale paní výslovně chce, abyste si |e oblékla.“

Nechápala jsem to, ale poslechla jsem. Když konečně přispěchala Mameha, vyptala jsem se jí na to, když si před zrcadlem opravovala makeup.

„Už jsem ti řekla, že podle mého plánu budou pro tvou budoucnost důležití dva muži,“ řekla. „S Nobuem už ses seznámila před několika týdny. Ten druhý byl až dosud mimo Kjóto, ale s pomocí tohohle roztrženého kimona se s ním setkáš. Ten zápasník sumó mi vnukl tak báječný nápad! Nemohu se dočkat, jak bude Hacumomo reagovat, až najednou vstaneš z mrtvých. Víš, co mi tuhle řekla? Že prý mi nemůže ani dost poděkovat za to, že jsem tě vzala na exhibici. Vidět tě, jak děláš oči na ‚pana Ještěrku‘ jí prý stálo za to trmácení tam. Jsem si jistá, že tě nechá na pokoji, když ho budeš bavit, pokud se ovšem na vás nebude chtít sama přijít podívat. Čím víc budeš před ní mluvit o Nobuovi, tím lépe – ale nesmíš se ani slovem zmínit o muži, s kterým se setkáš dnes odpoledne.“

Sevřel se mi žaludek, když jsem to slyšela, přestože jsem se snažila vypadat potěšeně; víte, žádný muž totiž nikdy nenaváže intimní vztah s gejšou, která byla milenkou jeho blízkého přítele nebo kolegy. Jednou odpoledne v lázních, nebylo tomu moc dlouho, jsem vyslechla, jak se mladá žena snažila utěšit jinou gejšu, která se právě dověděla, že se její danna má stát obchodním partnerem muže, o němž snila. V tu chvíli by mě nenapadlo, že se jednou mohu octnout ve stejném postavení.

„Paní,“ obrátila jsem se k ní, „mohu se na něco zeptat? Je součástí vašeho plánu, aby se Nobu-san stal jednoho dne mým danna?“

Mamežinou odpovědí bylo to, že jí klesla ruka s kosmetickým štětečkem a v zrcadle se na mě podívala pohledem, který by dokázal zastavit vlak. „Nobu-san je vynikající muž. Chceš snad říct, že by ses styděla mít ho za danna?“

„Ne, paní. Tak jsem to nemyslela. Já jen…“

„Tak dobře. Mohu ti říct jen dvě věci. Za prvé, jsi čtrnáctiletá dívka, o které nikdo neví. Budeš moci považovat za štěstí, jestli se vůbec kdy staneš gejšou s dostatečným postavením, aby muž jako Nobu uvažoval o tom, že by se ti nabídl jako danna. Za druhé, Nobu-san se ještě nesetkal s gejšou, která by se mu líbila natolik, aby ji přijal za milenku. Jestli ty budeš první, mělo by ti to lichotit.“

Tváře mi jen hořely, div jsem celá nechytila plamenem. Mameha měla plnou pravdu; ať už se se mnou v příštích letech stane cokoliv, budu mít velké štěstí, jestli upoutám pozornost muže, jako je Nobu. Jestli bude mimo můj dosah Nobu, jak nedosažitelný musí asi být Předseda. Od našeho setkání na exhibici sumó jsem začala promýšlet všechny možnosti, které mi můj život nabízel. Ale teď, po Mamežiných slovech, jsem si připadala, jako bych se brodila oceánem zármutku.

Rychle jsem se oblékla a Mameha mě vedla ulicí do okije, odkud se přestěhovala před šesti lety, když se stala nezávislou. Ve dveřích nás přivítala starší služka, která si olízla rty a zavrtěla hlavou.

„Zavolali jsme do nemocnice dřív,“ řekla. „Lékař jde dnes domů ve čtyři. Už je totiž skoro půl čtvrté.“

„Zavoláme mu ještě jednou, než vyrazíme, Kazukosan,“ odpověděla Mameha. „Určitě na mě počká.“

„V to doufám. Bylo by hrozné nechat tu ubohou dívku krvácet.“

„Kdo krvácí?“ zeptala jsem se zděšeně, ale služka se na mě jenom s povzdechem podívala a odvedla nás nahoru do přeplněné chodbičky ve druhém patře. V prostoru velkém asi jako dvě rohože jsme se octly nejenom my dvě se služkou, ale ještě tři další mladé ženy a vysoká hubená kuchařka v naškrobené zástěře. Všechny se na mě ostražitě dívaly, s výjimkou kuchařky, která si přehodila přes ramena ručník a začala brousit nůž, který se používá k odsekávání rybích hlav. Připadala jsem si jako tuňák, kterého hokynář právě dodal do kuchyně, protože v tu chvíli jsem pochopila, že to krvácení čeká mě.

„Mameha-san…,“ začala jsem.

„No tak, Sajuri, já vím, co chceš říct,“ zarazila mě – to bylo zajímavé, protože já sama vůbec nevěděla, co chci říct. „Než jsem se stala tvojí starší sestrou, tak jsi mi slíbila, že budeš vždycky dělat to, co ti řeknu, ne?“

„Kdybych byla věděla, že po mně budete chtít, abych si nechala vyříznout játra…“

„Nikdo ti nebude vyřezávat játra,“ ozvala se kuchařka tónem, který mě měl uklidnit, ale neuklidnil.

„Sajuri, my ti jen trochu rozřízneme kůži,“ řekla Mameha, „Jenom trošičku, abys mohla jít do nemocnice a setkat se tam s jistým lékařem. Vzpomínáš si na muže, o kterém jsem mluvila? Je to lékař.“

„Nemohla bych jen dělat, že mě bolí žaludek?“

Myslela jsem to naprosto vážně, ale všichni kolem si zřejmě mysleli, že se mi podařil pěkný vtip, protože se dali do smíchu. I Mameha.

„Sajuri, všichni máme na mysli jen tvé dobro,“ domlouvala mi Mameha. „Potřebujeme jen, abys docela trošičku krvácela, jen tolik, aby doktorovi stálo za to se na tebe podívat.“

V tu chvíli kuchařka skončila s ostřením nože a stoupla si přede mě tak klidně, jako by mi chtěla pomoct s makeupem – když ovšem zapomeneme na to, že držela nůž, proboha. Kazuko, ta starší služka, která nás vedla do domu, mi oběma rukama stáhla dolů límec. Pocítila jsem nával paniky, ale naštěstí Mameha promluvila.

„Řízneme ji do nohy,“ řekla.

„Ne, do nohy ne,“ protestovala Kazuko. „Krk je mnohem erotičtější.“

„Sajuri, prosím tě, otoč se a ukaž Kazuko tu díru vzadu na kimonu,“ vyzvala mě Mameha. Když jsem to udělala, pokračovala: „Tak, Kazuko-san, jak vysvětlíme tuhle trhlinu ve spodní části kimona, když bude mít rozříznutý krk a ne nohu?“

„Jak to spolu souvisí?“ zeptala se Kazuko. „Prostě má na sobě roztržené kimono a pořezaný krk.“

„Nechápu, o čem to Kazuko blábolí,“ řekla kuchařka. „Mameha-san, řekněte mi konečně, kde ji mám říznout, a já to udělám.“

Určitě se ode mě očekávalo, že budu mít radost, jenže já ji neměla.

Mameha poslala jednu z mladších služek, aby přinesla červenou tužku na obtahování kontur rtů, pak ji zasunula do díry na mém kimonu a rychle s ní udělala znaménko na zadní straně mého stehna.

„Musíte ji říznout přesně tady,“ řekla kuchařce.

Otevřela jsem ústa, ale než jsem mohla vydat hlásku, Mameha mi řekla: „Jenom klidně lež, Sajuri. Jestli nás ještě budeš zdržovat, tak se rozzlobím.“

Lhala bych, kdybych řekla, že jsem ji chtěla poslechnout, jenže jsem neměla na vybranou. Tak jsem si lehla na prostěradlo položené na dřevěnou podlahu a zavřela jsem oči, když mi Mameha vyhrnovala kimono, až jsem byla obnažená téměř po pás.

„Pamatuj, že to říznutí musí být hlubší, vždycky to můžeš ještě poopravit, kdyby to napoprvé nevyšlo,“ řekla Mameha. „Začni s povrchním řezem.“

Kousla jsem se do rtu, jakmile jsem na stehně ucítila špičku nože. Možná že jsem i trochu zaječela, to přesně nevím. Ale ucítila jsem nějaký tlak a vtom Mameha řekla: „Tohle je moc povrchní. Tys snad neprořízla ani tu nejhořejší vrstvu kůže.“

„Vypadá to jako rty,“ řekla kuchařce Kazuko. „Vy jste řízla zrovna doprostřed té rtěnky, a teď to vypadá jako horní a dolní ret. Doktor se bude smát.“

Mameha s jejím názorem souhlasila a otřela líčidlo, jakmile ji kuchařka ujistila, že to správné místo najde i bez předkreslení. A hned nato jsem zase ucítila nůž.

Nikdy jsem nesnášela pohled na krev. Snad si vzpomenete, že jsem omdlela, když jsem si rozřízla ret ten den, co jsem se setkala s panem Tanakou. Umíte si tedy asi představit, jak jsem se cítila, když jsem se zkroutila a podívala se na stehno, po němž stékal pramínek krve na ručník, který Mameha přidržovala u přední strany mé nohy. Upadla jsem do takového stavu, že si vůbec nepamatuji, co se stalo pak – že mě naložili do rikši, že jsme někam jely, že až jsme se octly před nemocnicí a Mameha kolébala mou hlavou ze strany na stranu, abych jí věnovala pozornost.

„Poslouchej, co ti řeknu! Určitě jsi bezpočtukrát slyšela, že jako učednice máš za úkol udělat dojem na druhé gejši, protože právě ony ti mohou pomoci s kariérou, a nemáš si lámat hlavu s tím, co si myslí muži. Zapomeň na to! V tvém případě by to nefungovalo. Tvoje budoucnost závisí na dvou mužích, jak jsem ti řekla, a teď za chvilku uvidíš jednoho z nich. Musíš na něj udělat správný dojem. Posloucháš mě?“

„Ano, paní, každé slovo,“ zamumlala jsem.

„Až se tě zeptá, jak sis tu nohu rozřízla, řekni, že jsi šla v kimonu do koupelny a upadla jsi na něco ostrého. Ani nevíš, co to bylo, protože jsi omdlela. Vymysli si všechny podrobnosti podle svého, ale musí to znít velmi dětsky. A až vejdeme, musíš hrát bezmocnou dívku. Ukaž mi, jak to uděláš.“

Položila jsem hlavu dozadu a obrátila oči v sloup. Ani jsem nemusela hrát, přesně tak jsem se cítila. Jenže Mameze se to nelíbilo.

„Já neřekla, abys dělala mrtvou. Řekla jsem bezmocnou. Asi takhle…“

Mameha nasadila omámený pohled, jako by se nemohla rozhodnout, kam se bude dívat, a přiložila si dlaň k tváři, jako by chtěla omdlít. Musela jsem to po ní napodobovat tak dlouho, až byla spokojená. Začala jsem s představením hned, jak mi rikša pomohl k vchodu do nemocnice. Mameha šla vedle mě a různě na mně popotahovala kimono, aby mi to co nejvíc slušelo.

Vešly jsme létacími dřevěnými dveřmi a ptaly se po nemocničním lékaři; Mameha řekla, že nás očekává. Konečně nás sestra odvedla dlouhou chodbou do zaprášené místnosti s dřevěným stolem a jednoduchou skládací zástěnou před okny. Zatímco jsme čekaly, sundala Mameha ručník, který mi ovinula kolem stehna, a hodila ho do košíku na odpad.

„Pamatuj si, Sajuri,“ skoro zasyčela, „potřebujeme, aby tě doktor viděl co nejnevinnější a nejbezmocnější. Polož se tady a snaž se vypadat hodně slabá.“

To mi vůbec nedělalo těžkosti. Za okamžik se otevřely dveře a vstoupil doktor Krab. Samozřejmě že se tak nejmenoval, ale kdybyste ho viděl, hned by vás napadlo, že se mu podobá, protože měl ramena až u uší a lokty mu trčely ven takovým způsobem, že by nemohl lépe napodobit kraba, ani kdyby na to studoval. Dokonce při chůzi strkal dopředu jedno rameno, úplně jako krab, který také chodí bokem. Měl knír a projevil velkou radost, že Mamehu vidí, ale spíš zábleskem překvapení v očích než úsměvem.

Doktor Krab byl metodický a měl rád pořádek. Když zavíral dveře, stiskl kliku, takže neudělal žádný hluk, a pak ještě dveře přitlačil, aby si byl jist, že jsou zavřené. Potom vyndal z kapsy pláště pouzdro a velmi opatrně je otevřel, jako by se bál, že by při neopatrnosti něco rozsypal; ale byly tam jen brýle. Vyměnil si brýle, uložil pouzdro do kapsy pláště a pak plášť uhladil dlaněmi. Potom se konečně podíval na mě a rázně kývl, když Mameha řekla: „Velice lituji, že vás musím obtěžovat, doktore. Ale Sajuri má před sebou tak skvělou budoucnost a teď měla tu smůlu, že se řízla do nohy! Bojím se, že jí zůstane jizva, nebo že se jí tam dostane infekce a zanítí se to. Prosím vás, vy jste jediný, kdo jí může pomoci.“

„Přesně tak,“ pravil doktor Krab. „Asi bych se měl na to zranění podívat, ne?“

„Obávám se, že Sajuri se dělá špatně při pohledu na krev, doktore,“ řekla Mameha. „Nejlepší by bylo, kdyby se otočila a vy jste se na to zranění podíval. Je to na zadní straně stehna.“

„Ano, rozumím. Řekla byste jí laskavě, aby se položila na břicho na vyšetřovací stůl?“

Nechápala jsem, proč mi to doktor Krab neřekl přímo, ale abych vypadala poslušně, počkala jsem na pokyn od Mamehy. Pak mi lékař zvedl kimono skoro až k pasu a potřel mi nohu nějakou páchnoucí tekutinou, kterou mi vetřel do kůže. Pak řekl: „Sajuri-san, mohla byste mi laskavě povědět, jak se vám to stalo?“

Přehnaně jsem se nadechla a dělala jsem, co jsem mohla, abych vypadala hodně slabá. „Já… já se stydím,“ spustila jsem, „ale pravda je taková, že jsem… pila hodně čaje dnes odpoledne…“

„Sajuri se teprve nedávno stala učednicí,“ vysvětlila mameha. „Vodila jsem ji po Gionu, abych ji představila důležitým lidem. A každý ji pochopitelně chtěl pozvat na čaj.“

„Ano, to si umím představit,“ řekl doktor.

„A tak jsem najednou cítila, že musím… No, víte…“

„Když jste pila tolik čaje, tak jste musela mít silné nucení na moč,“ podotkl doktor.

„Ach, děkuji vám. A opravdu… ano, ‚silné nucení‘ je trochu slabé, protože jsem měla strach, že co nevidět budu všechno vidět žlutě, rozumíte…“

„Jen řekni panu doktorovi, jak se to stalo, Sajuri,“ vybídla mě Mameha.

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Prostě jsem moc pospíchala na toaletu… Tak rychle, že když jsem k ní došla… No, zapletla jsem se do kimona a asi jsem ztratila rovnováhu. Když jsem upadla, ucítila jsem pod nohou něco ostrého, ani nevím, co to bylo. Myslím, že jsem omdlela.“

„Je s podivem, že jste se nepočurala, když jste ztratila vědomí,“ podivil se lékař.

Celou tu dobu jsem ležela na břiše a zakláněla hlavu, abych si o vyšetřovací stůl nerozmazala makeup, a tak jsem mluvila, zatímco doktor hovořil k mému zátylku. Ale při jeho poslední poznámce jsem se přes rameno podívala na Mamehu. Naštěstí byla pohotovější než já, protože řekla: „Sajuri tím chce říct, že ztratila rovnováhu, když se chtěla postavit po vykonání potřeby.“

„Aha,“ řekl doktor. „Ta rána byla způsobena velmi ostrým předmětem. Nejspíš jste padla na rozbité sklo nebo kousek plechu.“

„Ano, bylo to velmi ostré,“ řekla. „Jako nůž!“

Doktor Krab už nic neříkal, ale vymýval řeznou ránu tak, jako by chtěl ukázat, jak moc dovede dělat bolest, pak zase vzal tu páchnoucí tekutinu a omyl zaschlou krev, která mi stekla až ke kotníku. Potom mi řekl, že stačí, když mi na to dá mast a zaváže mi to, a poučil mě, co s tím mám v nejbližších dnech dělat. Pak mi stáhl kimono a opatrně si sundal brýle, jako by se bál, aby je nerozmačkal.

„Je mi líto, že jste si zničila tak hezké kimono,“ řekl. „Ale jsem rád, že jsem vás poznal. Mameha-san ví, že se vždycky zajímám o nové tváře.“

„Ach ne, pane doktore, potěšení je na mé straně,“ řekla jsem.

„Doufám, že vás brzy uvidím někdy večer v čajovně Ičiriki.“

„Po pravdě řečeno, pane doktore,“ ozvala se Mameha, „Sajuri je tak trochu… zvláštní vlastnictví, jsem si jistá, že to chápete. Má už víc obdivovatelů, než dokáže zvládnout, takže se ji snažím držet stranou Ičiriki, jak jen to jde. Nemohli bychom vás místo toho navštívit v čajovně Širae?“

„Ale ano, i mně by to bylo milejší,“ řekl doktor Krab. A pak znova předvedl celý rituál výměny brýlí, aby se mohl podívat do sešitku, který vyndal z kapsy. „Já tam budu… Hned se podívám… popozítří večer. Doufám, že se tam uvidíme.“

Mameha ho ujistila, že tam přijdeme, a pak jsme se vzdálily.

Když jsme se vracely rikšou, řekla mi Mameha, že jsem to udělala moc dobře.

„Ale Mameha-san, vždyť já nic neudělala!“

„Ale? A jak si tedy vysvětlíš to, co jsme viděly na doktorově čele?“

„Já neviděla nic jiného než dřevěný stůl hned před nosem.“

„Já ti řeknu, že když ti doktor omýval krev z nohy, měl čelo celé zpocené, jako bychom měli už letní parna. Ale v té místnosti přece nebylo horko, že?“

„Myslím, že ne.“

„Tak co tomu říkáš?“ zeptala se Mameha.

Neměla jsem tušení, o čem to mluví – nebo spíš, proč mě vlastně vedla k doktorovi Krabovi. Jenže jsem se nemohla ptát, protože mi už jednou řekla, že svůj plán neprozradí. Právě když nás rikša vezl přes most třídy Šidžó do Gionu, Mameha se najednou uprostřed svého povídání zarazila.

„Víš, tvé oči jsou opravdu mimořádně krásné a vynikají zvlášť v tomhle kimonu. Šarlatová a žlutá… v jejich odrazu vypadají tvé oči skoro stříbrné! Ach, panebože, já nechápu, že jsem na ten nápad nepřišla už dřív.“

„Rikšo,“ zavolala. „Už jsme to přejeli, zastavte tady, prosím.“

„Vy jste mi řekla Gion Tominaga-čo, paní. Já přece nemohu položit madla uprostřed mostu.“

„Můžete nás buď vysadit, nebo přejet přes most a pak nás zavézt zpátky. Ale v tom nevidím moc logiky.“

Rikša tedy položil madla na mostě a my jsme vystoupily. Spousta cyklistů na nás rozzlobeně zvonila, když nás míjeli, ale Mameze to zřejmě nevadilo. Myslím, že si byla tak jistá svým postavením ve světě, že si nedovedla představit, jak by někomu mohla vadit taková maličkost, jako že blokuje dopravu. Dala si na čas, odpočítávala jednu minci po druhé ze svého hedvábného váčku, až přesně vyplatila požadovanou částku, a pak mě vedla zpátky přes most směrem, odkud jsme přijely.

„Jdeme do ateliéru Učidy Kosaburó,“ řekla mi. „To je vynikající umělec a určitě se mu zalíbí tvé oči. Občas je trochu… vyšinutý, dalo by se říct. A ve studiu má strašný nepořádek. Bude mu chvíli trvat, než si tvých očí všimne, ale ty se přesto snaž, aby je uviděl.“

Šla jsem za Mamehou, a po chvíli jsme se octly v nějaké uličce. Na jejím konci stála jasně červená šintoistická brána v miniaturní velikosti, těsně vmáčknutá mezi dva domy. Za branou jsme prošly mezi několika menšími pavilony až ke kamenným schodům, vedoucím mezi stromy v nádherných podzimních barvách. Vzduch vanoucí z toho vlhkého malého tunelu byl ledový jako voda a mně se zdálo, že vcházím do docela jiného světa. Uslyšela jsem svištivý zvuk, který mi připomněl příboj omývající pláž, ale ukázalo se, že je to jen nějaký muž, který koštětem čokoládové barvy smetává vodu ze schodu na schod.

„No ne, Učida-san!“ oslovila ho Mameha. „Vy nemáte služku, aby vám tu uklidila?“

Muž nahoře na schodech stál v plném slunečním světle, takže si nejsem jistá, jestli z nás viděl víc než jenom stíny pod stromy. Já ho však viděla velmi dobře. Působil zvláštně. V jednom koutku úst měl velké mateřské znaménko, které vypadalo jako drobeček jídla, a jeho huňaté obočí připomínalo stonožky, které jako by mu vylezly z vlasů, aby si zdřímly v jeho obličeji. Všechno na něm bylo rozházené, nejenom šedivé vlasy, ale i kimono, které dělalo dojem, že v něm spal.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Učida-san! Po všech těch letech nepoznáte můj hlas?“

„Jestli mě chcete naštvat, ať jste kdo jste, tak jste začala dobře. Nemám náladu nechat se zdržovat! Hodím po vás koštětem, jestli mi neřeknete, kdo jste.“

Učida-san vypadal tak rozzlobeně, že by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby si ukousl své mateřské znaménko a plivl je po nás. Ale Mameha jen dál stoupala po schodech a já šla za ní – ale dávala jsem si pozor, abych se za ní schovala a případnou ránu koštětem slízla ona.

„Takhle vítáte hosty, Učida-san?“ oslovila ho znova Mameha a vyšla do světla.

Učida na ni zamžoural. „Tak jste to vy. Proč rovnou neřeknete, kdo jste, jako každý jiný? Nate, vemte si to koště a zameťte schody. Nikdo nevstoupí do mého domu, dokud nezapálím kadidlo. Už mi zase umřela myška a páchne to tam jak v rakvi.“

Mameha se zatvářila pobaveně a počkala, dokud Učida neopřel koště o strom a nevzdálil se.

„Už jsi někdy měla nežit?“ zeptala se mě šeptem. „Když se Učidovi nedaří práce, má příšernou náladu. Musíš ho nechat vyvztekat, přesně tak, jako když se propíchne vřed, pak se uklidní. Když mu nedáš záminku, aby se mohl rozzlobit, tak začne pít a je to ještě horší.“

„On si chová myšky?“ zašeptala jsem. „Řekl, že další z jeho myšek umřela.“

„Panebože, to ne! Nechává všude povalovat tuše a myši je žerou a někdy se otráví. Už jsem mu věnovala krabici, aby si do ní ty tuše dával, ale on ji nepoužívá.“

V tu chvíli se Učidovy dveře napůl otevřely – odstrčil je a sám zase zmizel uvnitř. S Mamehou jsme vyklouzly ze sandálů. Vnitřek tvořila jediná veliká místnost ve vesnickém stylu. Ve vzdálenějším koutě dýmalo zapálené kadidlo, ale moc nepomáhalo, protože mě okamžitě uhodil do nosu puch chcíplé myši, jako by mi na něj někdo připlácl kus hlíny. V místnosti byl ještě větší nepořádek, než dokázala udělat Hacumomo, když nejvíc řádila. Všude ležely dlouhé štětce, některé zlámané nebo okousané, a velká prkna s napůl dokončenými černobílými kresbami. Uprostřed toho všeho se nacházel rozestlaný futon s tušovými skvrnami na povlečení. Nepochybovala jsem, že Učida má tušové skvrny i po celém těle, a když jsem se na něj podívala, abych si to ověřila, řekl mi: „Nač se to díváte?“

„Učida-san, dovolíte, abych vám představila svou mladší sestru Sajuri?“ pronesla Mameha. „Přišla sem se mnou až z Gionu, aby mohla mít tu čest setkat se s vámi.“

Až z Gionu ve skutečnosti nebylo tak daleko; stejně jsem si však klekla na rohože a předvedla rituál úklon a žádostí o Učidovu přízeň, i když jsem nebyla moc přesvědčená, že slyšel jediné slovo z toho, co mu Mameha říkala.

„Až do oběda jsem měl hezký den,“ řekl, „ale podívejte se, co se stalo pak!“ Učida přešel přes místnost a zvedl jedno malířské prkno. Připínáčky na něm byla připevněná skica ženy zezadu, s hlavou obrácenou do profdu, držící v ruce deštník – jenže kocour zřejmě šlápl do tuše a pak se po skice prošel a nechal za sebou dokonale vytvarované otisky svých tlapek. Ten kocour právě spokojeně spal schoulený na hromadě špinavého prádla.

„Přinesl jsem ho sem, aby chytal myši,“ pokračoval. „Ale mám chuť ho vyhodit.“

„Ach, ale ty otisky jeho paciček jsou krásné,“ řekla Mameha. „Já myslím, že vašemu obrazu dost pomohly. Co říkáš, Sajuri?“

Mně se nechtělo říkat vůbec nic, protože Učidu Mamežina poznámka zřejmě dost vyvedla z míry. Jenže vtom jsem pochopila, že se pokouší propíchnout vřed, jak to nazvala. Tak jsem řekla s co největším nadšením: „Ani nemohu věřit, jak kouzelné jsou ty otisky tlapek! Já bych řekla, že i v tom kocourovi je kus umělce.“

„Já vím, proč ho nemáte rád,“ poznamenala Mameha. „Vy žárlíte na jeho talent.“

„Já – a žárlit?“ ohradil se Učida. „Ten kocour vůbec není umělec. Je to ďábel.“

„Odpusťte, Učida-san,“ nedala se Mameha. „Je to přesně tak, jak říkáte. Ale povězte mi, vy ten obraz chcete vyhodit? Protože jestli ano, já bych si ho velmi ráda vzala. Nevypadal by hezky na stěně u mě doma, Sajuri? Co říkáš?“

Když to Učida uslyšel, strhl kresbu z prkna a řekl: „Vám se líbí, ano? Tak jo, a hned z něj udělám dva dárky.“ Pak papír roztrhl vedví a oba kusy jí podal se slovy: „Tady je jeden, a tady druhý. A ven!“

„To jste neměl dělat,“ zalitovala Mameha. „Myslím, že to bylo to nejhezčí, co jste kdy udělal.“

„Ven!“

„Ach, Učida-san, já nemohu! To bych nebyla přítelkyně, kdybych vám tu před odchodem trochu neuklidila!“

Po jejích slovech Učida zuřivě vyrazil z domu a nechal za sebou dveře otevřené dokořán. Viděly jsme, jak nakopl koště, které Mameha nechala opřené o strom, a pak málem uklouzl a upadl, když se řítil dolů po mokrých schodech. Skoro hodinu jsme strávily uklízením ateliéru, než se Učida vrátil v podstatně lepší náladě, přesně jak Mameha předpovídala. Rozhodně se však nedalo říct, že byl v dobrém rozmaru; navíc měl ve zvyku stále přežvykovat své mateřské znaménko v koutku úst, a to mu dodávalo ustaraný výraz. Nejspíš se trochu styděl za své chování, protože se na žádnou z nás nepodíval zpříma. Brzy bylo zřejmé, že takhle si mých očí nevšimne, a proto mu Mameha řekla: „Nemyslíte, že Sajuri se krásou nikdo nevyrovná? Podíval jste se na ni vůbec?“

Řekla to asi ze zoufalství, ale Učida po mně jen šlehl pohledem, jako by smetal drobečky ze stolu. Mameha se tvářila velmi zklamaně. Odpolední světlo už začínalo slábnout, a tak jsme obě vstaly k odchodu. Velmi nepatrně se uklonila, když se loučila. Jakmile jsme vyšly ven, neodolala jsem a na chvilku jsem se zastavila, abych se pokochala západem slunce, který zabarvil oblohu nad vzdálenými kopci rezavě a růžově. Bylo to krásné jako nejkrásnější kimono – snad ještě krásnější, protože i když je kimono velkolepé, nikdy v jeho světle nebudou vaše ruce žhnout zlatooranžově. Ale v onom západu mé ruce vypadaly jako namočené do něčeho světélkujícího. Zvedla jsem je a chvíli z nich nespouštěla oči.

„Mameha-san, podívejte,“ řekla jsem, ale ona si myslela, že mluvím o západu slunce, a podívala se na něj s lhostejností. Učida zůstal stát ve dveřích jako přimražený, na tváři výraz nejvyššího soustředění, a jednou rukou si pročesával svou šedivou hřívu. Jenže se nedíval na západ slunce. Díval se na mě.

Jestli jste někdy viděl slavnou tušovou kresbu Učidy Kosaburó, na níž je mladá žena v kimonu, stojící v uchvácení s rozzářenýma očima… Nu, od samého začátku trval na tom, že se inspiroval tím, co uviděl ono odpoledne. Tak úplně jsem mu nevěřila. Neumím si představit, že by tak krásnou kresbu mohla opravdu inspirovat obyčejná dívka, která se pošetile dívala na své ruce ozářené západem slunce.

19.

V tom měsíci plném nečekaných události, kdy jsem se znova setkala s Předsedou – a seznámila se s Nobuem, s doktorem Krabem a s Učidou Kosaburó – jsem si připadala trochu jako ochočený cvrček, kterému se konečně podařilo uniknout z proutěné klícky. Poprvé za celou věčnost jsem si mohla jít večer lehnout s nadějí, že snad někdy získám v Gionu víc pozornosti, než vzbudí čaj rozlitý na rohoži. Stále ještě jsem neměla tušení, co Mameha plánuje, nebo jak mě dovede k úspěchu v povolání gejši, nebo jestli mě úspěch v povolání gejši vůbec někdy přivede k Předsedovi. Ale každý večer jsem ležela na futonu s Předsedovým kapesníkem přitisknutým k tváři a znova a znova jsem si vybavovala setkání s ním. Byla jsem jako chrámový zvon rezonující ještě dlouho potom, co byl rozezněn.

Uplynulo několik týdnů bez jediného slova od některého z oněch mužů, a už jsme si s Mamehou začínaly dělat starosti. Ale konečně jednou ráno zavolala sekretářka z Iwamura Electric do čajovny Ičiriki a vyžádala si na večer toho dne mou společnost. Mameha měla z té zprávy radost, protože doufala, že to pozvání přišlo od Nobua. I já se radovala; já totiž doufala, že přišlo od Předsedy. Řekla jsem Tetičce v přítomnosti Hacumomo, že budu dělat společnost Nobuovi, a poprosila ji, aby mi pomohla vybrat kimono a doplňky. K mému úžasu přišla i Hacumomo, aby přiložila ruku k dílu. Kdyby se na nás díval někdo nezasvěcený, musel by si myslet, že patříme k jedné rodině. Hacumomo se nevysmívala, nedělala jízlivé poznámky a doopravdy pomáhala. Myslím, že Tetička z toho byla vedle stejně jako já. Nakonec jsme vybraly kimono matně zelené barvy se vzorem stříbrných a rumělkových listů, a k tomu šedé obi se zlatými vlákny. Hacumomo slíbila, že se tam také zastaví, aby mě viděla s Nobuem pohromadě.

Ten večer jsem klečela v hale Ičiriki s pocitem, že celý můj dosavadní život směřoval k tomuto jedinému okamžiku. Naslouchala jsem zvukům tlumeného smíchu a snažila se rozeznat, který hlas patří Předsedovi, a když jsem odsunula dveře a uviděla ho v čele stolu a Nobua zády ke mně…, byla jsem tak uchvácena Předsedovým úsměvem – i když to jen dozníval smích ozývající se před chvílí – že jsem se musela napomenout, abych jeho úsměv neopětovala. Nejdřív jsem pozdravila Mamehu, pak několik dalších gejš v místnosti, a nakonec šest nebo sedm přítomných mužů. Když jsem vstala z kleku, zamířila jsem rovnou k Nobuovi, jak ode mě Mameha očekávala. Musela jsem si však kleknout vedle něho blíž, než jsem si uvědomovala, protože okamžitě položil kalíšek na stůl a zlostně se odsunul o kousek dál. Já jsem se omluvila, ale on tomu nevěnoval pozornost a Mameha se jen zamračila. Zbytek večera jsem měla pocit, že tam nemám co dělat. Když jsme pak spolu odcházely, řekla mi Mameha: „Nobu-san se snadno rozmrzí. Musíš si dávat větší pozor, aby se to nestalo.“

„Omlouvám se, paní… Zřejmě mě nemá tak rád, jak jste si myslela…“

„Ale má tě rád. Kdyby neměl rád tvou společnost, odcházela bys z večírku v slzách. Někdy je taktní jako pytel štěrku, ale je to laskavý člověk, jak sama poznáš.“

Do čajovny Ičiriki mě Iwamura Electric pozvala ten týden ještě jednou, a potom mnohokrát v následujících týdnech – a Mameha při tom pokaždé nebyla. Varovala mě, abych tam nezůstávala dlouho, abych nezevšedněla; a tak jsem se vždycky asi po hodině uklonila a omluvila, jako bych mířila na další večírek. Když jsem se oblékala, Hacumomo často naznačovala, že by se také mohla zastavit, ale nikdy to neudělala. Až pak jednou odpoledne, když jsem to nečekala, mi řekla, že ten večer má trochu volno a docela určitě přijde.

Znervózněla jsem trochu, jak si umíte představit, ale ještě horší bylo, že když jsem přišla do Ičiriki, Nobua jsem tam neviděla; byla to ta nejmenší společnost, jaké jsem se kdy v Gionu zúčastnila, jenom dvě gejši mimo mě a čtyři muži. Co když se objeví Hacumomo a najde mě, jak dělám společnost Předsedovi místo Nobua? Nemohla jsem honem přijít na nic, co bych měla udělat, když se najednou odsunuly dveře a já uviděla Hacumomo klečet v hale.

Usoudila jsem, že mou jedinou záchranou je dělat znuděnou, jako by mě nikdo z přítomných nezajímal, když tam Nobu není. Snad to bude stačit, abych se z toho ten večer dostala se zdravou kůží, ale Nobu naštěstí pár minut potom přišel. Hacumomin okouzlující úsměv se rozzářil v okamžiku, kdy Nobu vstoupil do místnosti, až její rty vypadaly šťavnaté a výrazné jako krůpěje krve na okraji zející rány. Nobu se pohodlně usadil u stolu a pak zčistajasna Hacumomo navrhla téměř mateřským tónem, abych mu nalila saké. Šla jsem se usadit vedle něho a snažila jsem se hrát dívku v okouzlení. Kdykoliv se zasmál, vrhla jsem na něho pohled, jako bych mu nemohla odolat. Hacumomo byla nadšená a sledovala nás tak bedlivě, že ani nevnímala, jak se pohledy všech ostatních mužů upírají na ni – nebo možná prostě byla zvyklá, že se na ni všichni dívají. Byla ten večer úchvatně krásná jako vždy; mladý muž sedící na konci stolu nedělal nic jiného, než že si zapaloval jednu cigaretu od druhé a díval se na ni. Dokonce i Předseda, který prsty půvabně objímal číšku se saké, se na ni občas pokradmu podíval. Divila jsem se v duchu, jestli jsou muži opravdu tak zaslepeni krásou, že by považovali za nejvyšší čest svého života, kdyby jim bylo dovoleno žít s ďáblem, pokud by ten ďábel byl krásný. Najednou jsem si představila Předsedu, jak pozdě večer vchází do parádní vstupní haly naší okije, aby se setkal s Hacumomo, v ruce drží měkký plstěný klobouk, usmívá se na mě a přitom si rozpíná plášť. Nemyslím, že by ho Hacumomo natolik uchvátila svou krásou, že by nepostřehl zřetelné rysy její krutosti. Ale jedno bylo jasné: kdyby Hacumomo někdy odhalila mé skutečné city k němu, určitě by se ho pokusila svést, i když pro nic jiného, než aby mi způsobila bolest.

S naléhavou jistotou jsem si uvědomila, že musím přimět Hacumomo, aby z večírku odešla. Nepochybovala jsem, že je tam jen proto, aby sledovala ‚rozvíjející se romanci‘, jak to nazvala; a tak jsem se rozhodla, že jí ukážu, kvůli čemu tam přišla. Začala jsem se letmo dotýkat své šíje a účesu, aby se zdálo, že mi dělá starost, jak vypadám. Když jsem nešikovně zavadila o jednu z ozdob ve vlasech, dostala jsem nápad. Počkala jsem, až někdo z přítomných řekl vtip, a pak jsem se zasmála a s rukou ve vlasech se naklonila k Nobuovi. Neměla jsem ve zvyku dotýkat se vlasů, protože jakmile mi kadeřník zafixoval účes voskem, už žádnou opravu nepotřeboval. Ale já chtěla, aby mi vypadla jedna ozdoba – kaskáda žlutých a šafránových květů z hedvábí – a aby padla Nobuovi do klína. Jenže se ukázalo, že dřevěný hřeben, kterým ozdoba držela ve vlasech, je zapíchnutý hlouběji, než jsem čekala; přesto se mi ho nakonec podařilo dostat ven, takže se odrazil od Nobuovy hrudi a spadl mu mezi zkřížené nohy. Většina přítomných si toho všimla a nikdo nevěděl, co dělat. Chtěla jsem si svou ozdobu vzít zpátky, ale nedokázala jsem si ji vzít z místa, kam spadla.

Nobu ji zvedl sám a zvolna ji otáčel v ruce. „Přiveďte tu mladou služku, která mě tu vítala,“ řekl. „Řekněte jí, že chci ten balíček, který jsem přinesl.“

Udělala jsem, co chtěl, a vrátila jsem se do místnosti plné očekávání. Nobu stále ještě držel v ruce mou ozdobu, její květy se jako vodopád dotýkaly stolu, a nepohnul se, aby si vzal ode mě balíček, který jsem mu podávala. „Chtěl jsem vám to dát potom. Ale zdá se, že je mi souzeno udělat to hned,“ řekl a bradou ukázal na balíček. Pochopila jsem, že ho mám otevřít. Byla jsem ve strašných rozpacích, protože se na mě všichni dívali, ale rozbalila jsem papírový obal a otevřela malou dřevěnou krabičku, v níž ležel na saténovém podkladu nádherný ozdobný hřeben ve tvaru půlměsíce. Byl ostře červený s květy jasných barev.

„Je to starožitnost, kterou jsem nedávno objevil,“ řekl Nobu.

Předseda, který se zadumaně díval na krabičku a její obsah ležící na stole, pohnul rty, ale nevydal hlásku, až teprve když si odkašlal. Pak řekl podivně smutně: „Nu, Nobu-san, to jsem nevěděl, že jste tak sentimentální.“

Hacumomo vstala od stolu; myslela jsem, že se mi jí podařilo zbavit, ale k mému překvapení obešla stůl a klekla si vedle mě. Nerozuměla jsem tomu, dokud nevyndala hřeben z krabičky a nevetkla ho pečlivě do mých vlasů hned u kořene polovičního drdůlku nad čelem, který vypadal jako jehelníček. Natáhla ruku a Nobu jí podal trs hedvábných šafránových květů, které mi znova něžně a pečlivě zasunula do vlasů, jako matka dítěti. Poděkovala jsem jí lehkou úklonou.

„Není nejpůvabnější ze všech?“ obrátila se k Nobuovi. A pak si afektované vzdychla, jako by těch pár minut bylo nejromantičtějším zážitkem jejího života, a k mé spokojenosti opustila společnost.

Není třeba říkat, že se muži jeden od druhého liší jako keře, kvetoucí každý v jiný čas. Ačkoli se zdálo, že se o mě Předseda i Nobu zajímají, a projevili mi to už několik týdnů po turnaji sumó, uplynulo několik měsíců a my stále neměly zprávu od doktora Kraba nebo Učidy. Mameha výslovně řekla, že musíme čekat, až se ozvou oni, a nehledat žádnou záminku, pod kterou bychom je znova vyhledaly. Ale nakonec už to sama nemohla vydržet a jedno odpoledne šla za Učidou.

Ukázalo se, že nedlouho po naší návštěvě jezevec pokousal jeho kocoura, a ten za pár dní nato pošel na infekci. Učida v důsledku toho upadl do nového období alkoholismu. Mameha ho chodila několik dní navštěvovat, aby ho trochu rozptýlila. Nakonec, když už se zdálo, že se jeho nálada zlepšuje, mě oblékla do ledově modrého kimona s mnohabarevnými stuhami vyšitými kolem lemu – a jenom lehkým evropským makeupem, aby se zdůraznily rysy‘, jak řekla – a poslala mě k němu s dárkem – perlově bílým koťátkem, které ji stálo hříšné peníze. Mně připadalo rozkošné, ale Učida mu věnoval málo pozornosti a jenom na mě mžoural a nakláněl přitom všelijak hlavu. Za několik dní přišla zpráva, že by chtěl, abych mu stála modelem v ateliéru. Mameha mě varovala, abych na něj nepromluvila ani slovo, a poslala mě k němu se svou služkou Tacumi jako gardedámou, která celé odpoledne proklímala v koutku, kde to strašně táhlo, zatímco Učida se mnou strkal z místa na místo, jako posedlý míchal tuše, a sotva něco namaloval na kousek rýžového papíru, hned mě zase posunul o kousek dál.

Kdybyste cestoval po Japonsku a viděl různá Učidova díla, která vytvořil tenkrát v zimě, kdy jsem mu stála modelem, i v pozdějších letech – třeba jeho jediný dochovaný olej, který visí v zasedací síni banky Sumitomo v Ósace – představoval byste si nejspíš, jak muselo být skvělé pózovat mu. Ale ve skutečnosti nic nemohlo být nudnější. Většinu doby jsem jenom hodinu i víc nepohodlně seděla. Pamatuji se hlavně na strašnou žízeň, protože Učida mi nikdy nenabídl nic k pití. I když jsem si začala nosit vlastní čaj v termosce, odnesl ho na druhou stranu místnosti, kam jsem na něj nedosáhla, aby ho to nerozptylovalo. Podle Mamežiných pokynů jsem si dávala pozor, abych nikdy nepromluvila ani slovo, dokonce i jedno chladné únorové odpoledne, kdy jsem pravděpodobně měla něco říct, ale neudělala jsem to. Učida si přišel sednout přímo proti mně, upřeně se mi zadíval do očí a přitom žmoulal mateřské znaménko v koutku svých úst. Přinesl si hrst různých barevných tyčinek a trochu vody, kterou je rozmýval, ale ať míchal barvy v jakékoliv kombinaci modré a šedé, nikdy nebyl spokojený s výsledným odstínem a šel ven, aby misku vylil na sníh. Jak míjelo odpoledne a on do mě stále jen zavrtával oči, byl stále popudlivější, až mě nakonec poslal pryč. Víc než dva týdny se ani neozval a pak jsem se dověděla, že už zase propadl pití. Mameha z toho obvinila mě.

Pokud jde o doktora Kraba, když jsem se s ním poprvé setkala, vlastně skoro slíbil, že se s Mamehou a se mnou setká v čajovně Širae, ale uplynulo šest týdnů, a nedal o sobě vědět. Jak týdny ubíhaly, Mameha byla stále ustaranější. Dosud jsem neměla tušení, jaký plán sleduje, aby vyvedla Hacumomo z rovnováhy – kromě toho, že to bylo jako vrata visící na dvou stěžejích, z nichž jednou byl Nobu a druhou doktor Krab. Co zamýšlela s Učidou, nemohu říct, ale připadalo mi to jako samostatný plán – rozhodně nepatřil k hlavní dějové osnově.

Koncem února se Mameha konečně náhodně setkala s doktorem Krabem v čajovně Ičiriki a dověděla se, že veškerý jeho čas zabrala příprava otevření nové nemocnice v Ósace. Teď, kdy už většina práce byla hotova, doufá, že příští týden obnoví známost se mnou v čajovně Širae. Vzpomenete si jistě, jak Mameha tvrdila, že bych byla zaplavená pozváními, kdybych se ukázala v čajovně Ičiriki; proto doktor Krab požádal, abychom se raději sešli v Širae. Mamežin skutečný motiv byl ovšem držet se stranou od Hacumomo, ale přesto jsem se při přípravě na opětovné setkání s ním nemohla ubránit stísněnosti, že nás Hacumomo stejně najde. Jenže jakmile jsem uviděla Širae, skoro jsem se rozesmála, protože to určitě bylo místo, kterému by se Hacumomo zdaleka vyhnula. Připomínalo mi uschlý kvítek na stromě v plném rozkvětu. Gion nepřestal být rušnou čtvrtí ani v posledních letech Krize, ale čajovna Širae, která nikdy nebyla nijak významná, ještě víc sešla. Jediným důvodem, proč muž tak bohatý jako doktor Krab chodil na takové místo, bylo to, že nebýval vždycky tak bohatý. Ve svých začátcích asi byla čajovna Širae to nejlepší, co si mohl dovolit: to, že ho čajovna Ičiriki nakonec přijala, neznamenalo, že by mohl lehce přerušit styky se Širae. Když si muž opatří milenku, nerozvede se s manželkou.

Ten večer v Širae jsem nalévala saké a Mameha vyprávěla nějakou historku. Doktor Krab jenom seděl s lokty vytočenými ven tak, že občas do některé z nás vrazil, a pak se nám omlouval. Byl to klidný člověk, jak jsem zjistila; většinu času se díval na stůl přes kulaté brejličky a co chvíli si vložil kousek sašimi pod knír tak, že mi to připomínalo chlapce, který si něco tajně schovává pod tatami. Když jsme se ten večer rozloučili, myslela jsem, že jsme prohrály a už ho neuvidíme – protože normálně by se muž, který se s námi tak málo bavil, nenamáhal přijít znova do Gionu. Ale ozval se hned další týden, a stejně tak v příštích měsících.

S Doktorem šlo všechno hladce, až do jednoho odpoledne v polovině března, kdy jsem udělala něco hloupého a skoro zničila všechno Mamežino pečlivé plánování. Jsem si jistá, že mnohá mladá dívka si zničila krásné životní vyhlídky tím, že odmítla udělat něco, co se od ní čekalo, nebo se špatně chovala k významnému muži, nebo něco podobného, ale chyba, kterou jsem udělala já, byla tak nedůležitá, že jsem si ji ani neuvědomila.

Stalo se to v okije v jediné minutě, nedlouho po obědě jednoho chladného dne, když jsem klečela na dřevěném ochozu se šamisenem. Hacumomo šla kolem mě na záchod. Kdybych bývala byla obutá, sešla bych dolů, do kryté spojovací uličky, abych jí uhnula z cesty. Jenže takhle jsem jenom rychle vstala z pokleku; ruce i nohy jsem měla promrzlé. Kdybych byla rychlejší, Hacumomo by se bývala neobtěžovala mluvit se mnou. Ale když jsem vstala, řekla mi: „Do Kjóta přijede německý velvyslanec, ale Dýně není volná, aby se mu mohla věnovat. Co kdyby ses zeptala Mamehy, aby tě tam dostala místo ní?“ Pak se zasmála, jako by tím dávala najevo, jak směšná je představa, že bych to zvládla, asi jako by šel někdo servírovat žaludy japonskému císaři.

Německý velvyslanec tehdy vyvolal v Gionu docela velký rozruch. V onom období, v roce 1935, se v Německu zcela nedávno dostala k moci nová vláda, a přestože jsem nikdy moc nerozuměla politice, věděla jsem, že se Japonsko v oněch letech distancovalo od Spojených států a chtělo udělat dobrý dojem na nového německého velvyslance. Kdekdo v Gionu s napětím čekal, komu připadne čest bavit ho během jeho nadcházející návštěvy.

Když se mnou mluvila Hacumomo, měla jsem zahanbeně svěsit hlavu a udělat velkou tragickou scénu, jak truchlím nad svými bídnými vyhlídkami ve srovnání se skvělou Dýní. Jenže já zrovna srovnávala, jak moc se moje vyhlídky zlepšily a jak úspěšně s Mamehou držíme její plán v tajnosti před Hacumomo – i když já sama jsem o tom plánu žádné podrobnosti nevěděla. Můj první instinkt, když na mě Hacumomo promluvila, byl usmát se, ale místo toho jsem zachovala tvář nehybnou jak maska a byla jsem sama se sebou spokojená, že jsem nic neprozradila. Hacumomo se na mě podivně podívala; už v tu chvíli jsem si měla uvědomit, že ji něco zarazilo. Rychle jsem uhnula k jedné straně a ona prošla kolem mě. Pro mě to tím skončilo.

Ale za několik dní jsem šla s Mamehou do čajovny Širae, abychom se znova setkaly s doktorem Krabem. Jenže když jsme odsunuly dveře, objevily jsme Dýni, jak se právě obouvá a chce zmizet. Byla jsem velice překvapená a za nic na světě jsem nemohla přijít na to, co ji tam přivedlo. Pak vešla do haly i Hacumomo a já už věděla: Hacumomo nás nějak přelstila.

„Dobrý večer, Mameha-san,“ oslovila ji Hacumomo. „Ale podívejme, kdo je tu s vámi! To je ta učednice, co ji má Doktor tak rád.“

Mameha určitě byla šokovaná stejně jako já, ale nedala nic najevo. „Hacumomo-san,“ řekla, „já vás sotva poznávám… Ale musím říct, že vám stáří neubírá na kráse!“

Hacumomo nebyla stará; bylo jí dvacet osm nebo devět. Myslím, že jí Mameha chtěla jenom říct něco ošklivého.

„Předpokládám, že jdete za Doktorem,“ řekla Hacumomo. „To je ale zajímavý muž! Já jen doufám, že vás ještě bude chtít vidět. Sbohem.“ Hacumomo vypadala při odchodu vesele, ale ve světle lamp z hlavní třídy jsem zahlédla smutek ve tváři Dýně.

S Mamehou jsme se obě beze slova zuly; žádná z nás nevěděla, co říct. Ten večer byla v Širae atmosféra neprůhledná jako voda v rybníce. Ve vzduchu bylo cítit staré líčidlo, vlhká omítka se loupala v rozích v místnosti; byla bych se s chutí otočila a šla pryč.

Když jsme odsunuly dveře z haly do salonku, našly jsme tam majitelku čajovny, jak dělá společnost doktoru Krabovi. Obvykle s námi po příchodu zůstala pár minut, asi aby mohla doktorovi naúčtovat svůj čas. Ale dnes se omluvila v okamžiku, kdy jsme vešly, a když šla kolem nás, ani se na nás nepodívala. Doktor Krab seděl zády k nám, tak jsme vynechaly úklony a šly jsme se rovnou posadit ke stolu.

„Vypadáte unaveně, doktore,“ řekla Mameha. „Jak se vám daří dnes večer?“

Doktor Krab nepromluvil. Jenom otáčel sklenicí piva na stole, aby si ukrátil čas – přestože to byl velice výkonný muž a nikdy nepromarnil ani okamžik, jestliže tomu mohl zabránit.

„Ano, jsem dost unavený,“ řekl po chvíli. „Není mi moc do mluvení.“

A s těmi slovy jedním douškem dopil pivo a vstal k odchodu. S Mamehou jsme si vyměnily pohledy. Když doktor Krab došel ke dveřím do chodby, otočil se k nám a řekl: „Rozhodně nejsem nadšený, když mě podvedou lidé, kterým jsem věřil.“

A pak odešel, ani za sebou nezavřel dveře.

S Mamehou jsme byly tak zkoprnělé, že jsme se nevzmohly na slovo. Pak Mameha vstala a zasunula dveře. Posadila se znova ke stolu, uhladila si kimono, hněvivě semkla víčka a řekla mi: „No tak, Sajuri. Cos to vlastně řekla Hacumomo?“

„Mameha-san, po vší té práci? Přísahám, že bych nikdy neudělala nic, čím bych ohrozila svoje vyhlídky.“

„Vypadá to, že tě Doktor odhodil, jako bys byla jen prázdný pytel. Nevěřím, že bezdůvodně… Ale nepřijdeme na to, dokud nezjistíme, co mu Hacumomo dnes večer řekla.“

„A jak bychom to mohly dokázat?“

„Dýně tady byla s ní. Musíš za ní jít a zeptat se.“

Pochybovala jsem, že se mnou Dýně vůbec bude chtít mluvit, ale řekla jsem, že se pokusím, a Mameha se s tím spokojila. Vstala a chystala se k odchodu, ale já se nehýbala, dokud se ke mně neotočila, aby zjistila, co mě zdržuje.

„Mameha-san, mohu se na něco zeptat?“ poprosila jsem ji. „Teď Hacumomo ví, že jsem dělala společnost doktorovi, a pravděpodobně chápe proč. Doktor Krab také určitě ví proč. Já jsem jediná, kdo to neví. Nemohla byste mi prokázat tu laskavost a vysvětlit mi svůj plán?“

Mameha se zatvářila, jako by strašně litovala, že jsem jí takovou otázku položila. Dlouho se mi vyhýbala pohledem, ale nakonec si vzdychla a znova poklekla u stolu, aby mi to řekla.

„Víš moc dobře,“ začala, „že Učida-san se na tebe dívá očima umělce. Ale Doktor se zajímá o něco jiného, stejně jako Nobu. Víš, co znamená ‚úhoř bez domova‘?“

Neměla jsem nejmenší tušení, a také jsem to řekla.

„Muži mají na sobě něco… na způsob úhoře,“ vysvětlovala. „Ženy to nemají. Ale muži ano. Nachází se…“

„Myslím, že vím, o čem mluvíte,“ řekla jsem, „ale nevěděla jsem, že se tomu říká úhoř.“

„On to není vlastně úhoř,“ pokračovala Mameha. „Ale když si budeme představovat, že jde o úhoře, snáz to pochopíš. Takže si to tak nazveme. Jde o tohle: úhoř se po celý život snaží najít domov, a co myslíš, že mají v sobě ženy? Jeskyně, v kterých úhoři rádi bydlí. Ta jeskyně se nachází tam, odkud každý měsíc vytéká krev, když mraky plují přes měsíc‘, jak někdy říkáme.“

Byla jsem už dost stará, abych věděla, co Mameha myslí plutím mraků přes měsíc, protože už jsem to několik let znala z vlastní zkušenosti. Poprvé jsem byla tak zděšená, jako kdybych kýchla a našla v kapesníku kusy svého mozku. Skutečně jsem se vyděsila, že umírám, dokud mě Tetička nenašla, jak peru zakrvácený hadřík, a nevysvětlila mi, že takhle krvácejí všechny ženy.

„Asi nevíš nic o úhořích,“ pokračovala Mameha, „ale mají vyhraněný smysl pro vlastní teritorium. Když najdou jeskyni, která se jim líbí, tak se v ní trochu kroutí, aby si byli jisti, že… No, asi aby zjistili, jestli je ta jeskyně pěkná. A když se pak rozhodnou, že jim vyhovuje, označí si ji za své teritorium… Vyplivnou tam sliny. Rozumíš?“

Kdyby mi Mameha prostě řekla to, co mi v podstatě chtěla říct, určitě by mě to šokovalo, ale snáz bych se v tom byla vyznala. Po létech jsem objevila, že stejnými slovy objasnila Mameze tyto věci její starší sestra.

„Teď přicházíme k tomu, co ti bude připadat velmi divné,“ mluvila Mameha, jako by to, co už mi řekla, divné nebylo. „Mužům se to opravdu líbí. Vlastně, moc se jim to líbí. Existují dokonce muži, kteří v životě nedělají nic jiného, než že vyhledávají různé jeskyně, aby se v nich mohli jejich úhoři zabydlit. Ženská jeskyně je pro muže zvlášť přitažlivá, jestliže v ní ještě nebyl jiný úhoř. Rozumíš? Říkáme tomu ‚mizuage‘.“

„Čemu říkáme ‚mizuage‘?“

„Tomu, když mužský úhoř poprvé prozkoumá ženskou jeskyni. To je mizuage.“

Mizu znamená „voda“ a age znamená „vstávat“, nebo „dát nahoru“; takže slovo mizuage dělá dojem, že má něco společného se stoupající vodou nebo znamená položit něco na vodu. Když najdete v místnosti pohromadě tři gejši, každá z nich bude mít nejspíš odlišný názor na to, od čeho toto slovo pochází. Když Mameha dokončila vysvětlování, byla jsem ještě zmatenější, přestože jsem se snažila tvářit, že všemu rozumím.

„Myslím, že uhodneš, proč se Doktor tak rád pohybuje po Gionu,“ ujala se Mameha znova slova. „Vydělává hodně peněz ve své nemocnici. A všechno, kromě toho, co potřebuje na obživu své rodiny, utratí za vyhledávání mizuage. Mohlo by tě zajímat, Sajuri-san, že ty jsi přesně ten typ dívky, který má nejradši. Vím to dobře, protože sama jsem byla jednou z nich.“

Jak jsem se později dověděla, asi rok nebo dva předtím, než jsem se dostala do Gionu, zaplatil doktor Krab rekordní částku za Mamežino mizuage – snad dokonce 7 000 nebo 8 000 jenů. Nemusí se to zdát moc, ale v té době to byla částka, kterou lidé jako Matka – jejíž každá myšlenka se obírala penězi a tím, jak jich získat ještě víc – viděli snad jednou nebo dvakrát v životě. Mamežino mizuage bylo tak drahé zčásti vzhledem k její slávě, ale byl tu i jiný důvod, jak mi vysvětlila ono odpoledne. Dva bohatí muži přepláceli jeden druhého, protože oba chtěli být jejím mecenášem pro mizuage. Jedním z nich byl doktor Krab. Ten druhý byl byznysman a jmenoval se Fudžikado. Obyčejně muži takhle v Gionu nesoutěží; znají se navzájem a raději se nějak dohodnou. Ale Fudžikado žil na druhém konci Japonska a do Gionu přijížděl jen občas. Bylo mu jedno, jestli urazí doktora Kraba. A doktor Krab, který o sobě tvrdil, že má v žilách trochu šlechtické krve, nenáviděl selfmademany jako byl Fudžikado – i když, po pravdě řečeno, také on sám byl z větší části selfmademan.

Když si Mameha na turnaji sumó všimla, že je Nobu do mě poblázněný, okamžitě ji napadlo, jak velmi se Nobu podobá Fudžikadovi – vlastním úsilím si vybudoval kariéru, a proto je lidem jako doktor Krab odporný. Jelikož mě Hacumomo honila, jako hospodyně honí švába, určitě mi nebylo souzeno, abych se proslavila jako Mameha a dosáhla tak hodně drahého mizuage. Ale kdyby mě tihle dva muži shledali dostatečně přitažlivou, mohli by spolu začít soupeřit o to, kdo mě získá, a tím bych se dostala do stejné situace ohledně splacení svých dluhů, jako bych byla od začátku oblíbenou učednicí. Tím Mameha myslela to, že ‚vyvedeme Hacumomo z rovnováhy‘. Hacumomo měla radost, že se Nobuovi líbím, ale neuvědomila si, že moje oblíbenost u Nobua asi zvýší cenu za mé mizuage.

Bylo jasné, že musíme znova získat přízeň doktora Kraba. Bez něho by Nobu mohl za mé mizuage nabídnout, co by chtěl – totiž, kdyby se ukázalo, že by o to vůbec měl zájem. Nebyla jsem si tím moc jistá, ale Mameha mě ujišťovala, že muž nepěstuje přátelství s patnáctiletou učednicí, pokud nemyslí na mizuage.

„Můžeš se vsadit, že ho k tobě nepřitahuje tvoje konverzační umění,“ řekla mi.

Snažila jsem se předstírat, že se mě to nedotklo.

20.

Když se dívám zpátky, zjišťují, že tenhle rozhovor s Mamehou způsobil posun v mém názoru na svět. Dřív jsem nevěděla nic o mizuage; byla jsem jen naivní dívka s malým rozhledem. Ale pak se mi otevřely oči a pochopila jsem, kvůli čemu muž jako doktor Krab utrácí čas a peníze v Gionu. Jakmile tohle jednou pochopíte, už si to nemůžete vymazat z hlavy. Viděla jsem ho pak v docela jiném světle.

Tu noc jsem večer v okiji čekala ve svém pokoji na návrat Hacumomo a Dýně. Bylo asi hodinu po půlnoci, když se konečně objevily. Na první pohled jsem poznala, že je Dýně unavená, podle toho, jak plácala dlaněmi o schody protože někdy takhle chodívala do příkrých schodů, po čtyřech jako pes. Než zasunuly dveře do svého pokoje, zavolala Hacumomo na jednu ze služek a požádala o pivo.

„Ne, moment,“ řekla. „Přines dvě piva. Chci, aby se Dýně napila se mnou.“

„Prosím, Hacumomo-san,“ slyšela jsem Dýni. „To už by mi byl milejší plivanec.“

„Budeš mi předčítat, než si to pivo vypiji, tak si klidně můžeš dát také jedno. A kromě toho nesnáším střízlivé lidi. Jsou otravní.“

Pak jsem slyšela služku jít po schodech dolů. Když se za chvilku zase objevila, slyšela jsem cinkání sklenic na podnose.

Hodně dlouho jsem seděla s uchem na dveřích svého pokoje a poslouchala jsem, jak Dýně čte nahlas nějaký článek o novém herci Kabuki. Konečně se Hacumomo vypotácela do haly a odsunula dveře na toaletu v patře.

„Dýně!“ zavolala. „Nemáš chuť na misku nudlí?“

„Ne, paní.“

„Podívej se, jestli někdo neprodává na ulici nudle. A kup si také pro sebe, ať je nejím sama.“

Dýně si vzdychla a zamířila po schodech dolů, ale já musela čekat, až se Hacumomo vrátí do svého pokoje, a teprve pak jsem se mohla vykrást ven. Kdyby nebyla Dýně tak strašně unavená, asi bych ji nedohonila. Ale ona se ploužila po ulici rychlostí bláta tekoucího z kopce, a asi stejně cílevědomě. Vyděsila se, když mě uviděla, a zeptala se, co se děje.

„Nic se neděje,“ řekla jsem, „kromě… Strašně potřebuji tvou pomoc.“

„Ach, Čijo-čan,“ oslovila mě – myslím, že už byla jediná, kdo mi tak říkal – „já nemám čas! Musím sehnat nudle pro Hacumomo a ona mě bude nutit, abych je také jedla. Bojím se, že ji pozvracím.“

„Chudáčku Dýně,“ politovala jsem ji. „Vypadáš jako led, který právě začal tát.“ Tváře měla pokleslé vyčerpáním a zdálo se, že ji tíha jejího kostýmu táhne k zemi. Řekla jsem jí, aby si na chvilku sedla, že seženu nudle a přinesu jí je. Byla tak unavená, že ani neprotestovala, jenom mi podala peníze a sedla si na lavičku u říčky Širakawy.

Chvíli mi trvalo, než jsem našla prodavače nudlí, ale vrátila jsem se k ní s dvěma miskami, z nichž se kouřilo. Dýně tvrdě spala s hlavou zvrácenou dozadu a otevřenými ústy, jako by do nich chtěla chytat kapky deště. Bylo už ke druhé hodině po půlnoci a semtam se ještě objevil nějaký chodec. Jedné skupině mužů připadalo, že je Dýně strašně legrační – připouštím, že bylo nezvyklé vidět učednici v parádním kostýmu sedět na lavičce a chrápat.

Když jsem postavila misky vedle ní a co nejšetrněji ji probudila, řekla jsem jí: „Dýně, moc bych tě chtěla poprosit o laskavost, ale… bojím se, že nebudeš mít radost, až to uslyšíš.“

„To nevadí,“ řekla. „Mně už stejně nic radost nedělá.“

„Dnes večer jsi byla před námi u toho, když Hacumomo mluvila s doktorem. Já se bojím, že ten její rozhovor může zničit celou moji budoucmost. Hacumomo mu o mně musela něco nalhat, protože Doktor mě už nechce ani vidět.“

Přestože jsem z celé duše nenáviděla Hacumomo a stejně silně jsem si přála zjistit, co se ten večer stalo, bylo mi strašně líto, že o tom musím mluvit s Dýní. Prožívala taková muka, že i lehký štulec, který jsem jí uštědřila, byl na ni moc. Po kulatých tvářích se jí začaly kutálet slzy, jako by naráz chtěla vyplakat všechny, které si za léta nastřádala.

„Já jsem to nevěděla, Čijo-čan!“ řekla a lovila v obi kapesník. „Neměla jsem tušení!“

„Mluvíš o tom, že mu Hacumomo chtěla něco napovídat? Ale to přece nemohl vědět nikdo!“

„To jsem nemyslela. Já jsem nevěděla, že někdo může být tak zlý! Já tomu nerozumím… Ona tyhle věci dělá bezdůvodně, jenom aby ubližovala lidem. A nejhorší na tom je, že si myslí, že se jí za to obdivuji a chci se jí podobat. Ale já ji nenávidím! Nenávidím ji tak jako nikoho v životě!“

To už byl žlutý Dýnin kapesník celý umazaný od bílého líčidla. Jestliže se předtím podobala kostce ledu, která začala tát, tak teď už z ní byla jen loužička.

„Dýně, prosím tě, poslouchej mě!“ naléhala jsem znova. „Neříkala bych ti o to, kdybych měla jinou možnost. Ale já nechci, aby ze mě znova udělali služku na celý život, a přesně to se stane, jestli si Hacumomo prosadí svoji. Nedá pokoj, dokud mě nerozšlápne jak švába. A to udělá, jestli mi nepomůžeš, abych jí utekla!“

Dýni to přišlo směšné a obě jsme se daly do smíchu. Ona plakala a smála se zároveň a já jí vzala kapesník z ruky a snažila jsem se upravit jí makeup. Byla jsem tak dojatá, že jsem zase se svou dávnou kamarádkou, že i mé oči zaslzely a padly jsme si do náruče.

„Ach, Dýně, ty máš obličej celý rozmazaný,“ řekla jsem jí po chvíli.

„To nevadí. Já řeknu Hacumomo, že jsem potkala opilce a že mi přejel kapesníkem přes obličej a já nemohla nic dělat, protože jsem nesla misky s nudlemi.“

Už jsem ani nečekala, že se od ní něco dovím, ale posléze těžce vzdychla.

„Chci ti pomoct, Čijo,“ řekla, „ale už jsem venku moc dlouho. Hacumomo mě půjde hledat, jestli se honem nevrátím. A jestli nás najde spolu…“

„Mám jenom pár otázek, Dýně. Jen mi řekni, jak Hacumomo zjistila, že dělám doktorovi společnost v čajovně Širae.“

„Aha, tohle,“ řekla Dýně. „Před pár dny se tě pokoušela popichovat kvůli německému velvyslanci, ale ty ses tvářila, že tě to nezajímá. Vypadala jsi úplně lhostejně, takže si řekla, že s Mamehou musíte mít něco za lubem. Tak šla za Awadžiumim do matriky a zeptala se, které čajovny vás měly na programu. Jakmile slyšela, že jedna z nich je Širae, objevil se jí na tváři ten její výraz, a hned ten večer jsme tam začaly chodit také, abychom se setkaly s doktorem. Šly jsme tam dvakrát, než se nám to podařilo.“

Čajovnu Širae navštěvovalo velmi málo mužů, kteří něco znamenají. Proto Hacumomo okamžitě napadl doktor Krab. A jak jsem teď do toho viděla, byl po Gionu známý jako ‚odborník na mizuage‘. Jakmile Hacumomo dospěla až k němu, už určitě věděla, kam Mameha míří.

„Co mu dnes večer řekla? Když jsme se s Doktorem setkaly po vašem odchodu, ani s námi nechtěl mluvit.“

„No, chvíli si spolu povídali a pak Hacumomo předstírala, že jí něco připomnělo jeden příběh. A hned začala: ‚Tam a tam je mladá učednice, jmenuje se Sajuri, bydlíme ve stejné okiji…‘ Když doktor uslyšel tvé jméno… To ti říkám, nadskočil, jako by ho píchla včela. A hned se ptal: ‚Vy ji znáte?‘ A Hacumomo mu řekla: ‚Ale ano, jistěže ji znám, Doktore. Cožpak nebydlí v mé okiji?‘ Pak řekla ještě něco, co si nepamatuji, a pak: ‚Neměla bych mluvit o Sajuri, protože… No, vlastně já ji kryji, protože ona má jedno důležité tajemství.‘“

Celá jsem ztuhla, když jsem to uslyšela, a už jsem věděla, že si Hacumomo tentokrát vymyslela něco opravdu hnusného.

„Dýně, jaké je to tajemství?“

„To přesně nevím,“ odpověděla. „Mně to nepřišlo jako něco důležitého. Hacumomo mu řekla, že blízko okiji žije mladý muž a naše Matka přísně zakázala všechny nápadníky. Hacumomo tvrdila, že se s tím chlapcem milujete, a řekla si, že jí nic neudělá, když to bude krýt, protože Matka je moc přísná. Řekla, že vám dokonce dovolila, abyste spolu pobyli v jejím vlastním pokoji, když Matka nebyla doma. A pak řekla něco na způsob: ‚Ach, ale… Doktore, to jsem vám neměla povídat! Co když se to dostane k Matce, po tom, jak jsem se snažila udržet to Sajuřino tajemství pod pokličkou!‘ Ale Doktor jí řekl, že jí za to děkuje, a nikomu to neprozradí.“

Uměla jsem si přesně představit, jak musela Hacumomo jásat, že jí plán vyšel. Zeptala jsem se Dýně, jestli řekla ještě něco jiného, ale ona zavrtěla hlavou.

Několikrát jsem jí poděkovala za to, že mi tak pomohla, a jak ji lituji, že poslední léta musí otročit Hacumomo.

„Myslím, že to bylo i k něčemu dobrému,“ odpověděla. „Před pár dny se Matka rozhodla, že mě adoptuje. Tak se mi snad splní můj sen, že budu mít kde prožít svůj život.“

Při těch slovech se mi udělalo mdlo, přestože jsem jí řekla, jak jí to přeji. Opravdu jsem měla radost kvůli Dýni, ale také jsem věděla, že důležitou součástí Mamežina plánu je, aby Matka adoptovala mě.

Když jsem druhý den byla u Mamehy, řekla jsem jí, co jsem vyzvěděla. Jakmile uslyšela o milém, začala znechuceně vrtět hlavou. Já už jsem to sice pochopila, ale ona mi přesto vysvětlovala, že Hacumomo našla velmi chytrý způsob, jak vnuknout doktoru Krabovi myšlenku, že moji „jeskyni“ už prozkoumal „úhoř“ někoho jiného.

Ale mnohem víc byla Mameha zneklidněna zprávou o nadcházející adopci Dýně.

„Odhaduji,“ řekla, „že než k adopci dojde, zbývá nám ještě několik měsíců. To znamená, že přišel čas pro tvoje mizuage, Sajuri, ať jsi na to připravená, nebo ne.“

Mameha zašla ještě ten samý týden k cukráři a mým jménem objednala jistý druh sladkého rýžového pečiva, kterému se říká ekubo, to je japonské slovo pro dolíček na tváři. Těm vdolečkům se tak říká proto, že nahoře mají důlek s drobným červeným kolečkem uprostřed; někteří lidé si myslí, že vypadají velmi dvojsmyslně. Mně vždycky spíš připomínaly malinké polštářky s jemně vroubkovanými okraji, jako by na nich spala žena a otřela si o ně rtěnku, protože večer byla příliš unavená, aby se odlíčila. Každopádně, když je nějaká učednice gejši připravená na mizuage, posílá krabice těchto ekubo svým mecenášům. Většina učednic je dává nejméně tuctu mužů, možná i více; ale já jsem měla jen Nobua a Doktora – jestli budu mít štěstí. Byla jsem smutná, že je nemohu dát Předsedovi, ale na druhé straně mi to všechno připadalo tak nechutné, že jsem tak moc nelitovala, že ho vynecháme.

Jejich předání Nobuovi bylo snadné. Majitelka Ičiriki zařídila, aby jednoho večera přišel o něco dřív, a Mameha a já jsme s ním setkaly v malé místnosti s okny obrácenými do vstupního dvora. Poděkovala jsem mu za všechnu jeho pozornost – protože v posledním půlroce byl ke mně mimořádně laskavý; nejenom že mě pravidelně zval, abych se zúčastňovala večírků, i když Předseda nebyl přítomen, ale dával mi i různé dárky, nejen ten ozdobný hřeben tehdy v noci, když přišla Hacumomo. Jakmile jsem mu poděkovala, vzala jsem krabici s ekubo zabalenou do neběleného papíru a převázanou prostou šňůrkou, pak jsem se mu uklonila a přisunula ji k němu přes stůl. Přijal ji a Mameha a já jsme mu ještě několikrát poděkovaly za všechnu jeho laskavost a znova a znova se ukláněly, až se mi skoro zatočila hlava. Celý ten obřad byl krátký a Nobu si ve své jediné ruce odnášel krabici. Později, na večírku, kde jsem bavila hosty, se o tom ani nezmínil. Myslím, že celkem vzato byl z toho setkání na rozpacích.

Doktor Krab byl ovšem něco jiného. Mameha musela začít obcházet hlavní čajovny v Gionu a prosit jejich majitelky, aby jí daly vědět, kdyby se u nich Doktor ukázal. Čekaly jsme několik večerů, až přišla zpráva, že se objevil v čajovně Jašino jako host jiného muže. Spěchala jsem k Mameze, abych se tam převlékla, a pak jsem se vydala do Jašina s krabicí ekubo zabalenou do hedvábného šátku.

Jašino byla celkem nová čajovna postavená úplně v evropském stylu. Místnosti byly svým způsobem elegantní, s tmavými dřevěnými trámy, ale místo rohoží tatami a stolečků obklopených sedacími polštáři měla místnost, do které mě ten večer uvedli, hladkou dřevěnou podlahu s tmavým perským kobercem, kávovým stolkem a několika čalouněnými křesly. Musím připustit, že mi ani na mysl nepřišlo, abych si najedno z nich sedla. Klekla jsem si na koberec a čekala na Mamehu, přestože mě podlaha strašně tlačila do kolen. Tak mě tam našla za půl hodiny, když vstoupila.

„Co to děláš?“ zeptala se. „Tohle přece není místnost v japonském stylu. Sedni si na křeslo a snaž se vypadat, že sem patříš.“

Udělala jsem, jak mi řekla. Když se však sama posadila proti mně, bylo na ní vidět, že se tam necítí dobře, stejně jako já.

Ukázalo se, že Doktor je hostem na večírku v sousední místnosti. Mameha už ho nějakou dobu bavila. „Nalévala jsem mu hodně piva, takže bude muset jít na toaletu,“ řekla. „Až půjde, chytnu ho v chodbě a požádám, aby vešel sem. Musíš mu okamžitě dát ekubo. Nevím, jak na to zareaguje, ale to je naše jediná šance jak napravit tu škodu, kterou způsobila Hacumomo.“

Mameha odešla a já dlouho čekala v křesle. Bylo mi horko, byla jsem nervózní a bála jsem se, že mi pot zničí bílý makeup, takže bude celý pomačkaný jako futon, na kterém jsem se vyspala. Rozhlížela jsem se po něčem, co by mě mohlo rozptýlit, ale to nejlepší, co jsem tam mohla udělat, bylo jenom občas vstát a jít se na sebe podívat do zrcadla na stěně.

Konečně jsem uslyšela hlasy a pak zaklepání na dveře, které Mameha vzápětí zprudka otevřela.

„Jen na okamžik, Doktore, kdybyste ráčil,“ řekla.

Viděla jsem doktora Kraba v přítmí chodby, s výrazem tak přísným jako ony staré portréty v halách bank. Upíral na mě zrak přes brýle. Nevěděla jsem honem, co udělat; normálně bych se byla uklonila na rohožích, takže jsem k němu přistoupila a klekla si na koberec, abych provedla úklonu, i když jsem věděla, že se to Mameze nebude líbit. Ani nevím, jestli se Doktor při tom na mě podíval.

„Já se raději vrátím k ostatním,“ řekl Mameze. „Prosím, omluvte mě.“

„Sajuri vám něco přinesla, Doktore,“ řekla mu Mameha. „Jen na okamžik, buďte tak laskav.“

Pohybem ruky ho vybídla, aby vešel do místnosti, a postarala se, aby se pohodlně usadil v lenošce. Potom si zřejmě neuvědomila, co mi řekla před chvílí, protože jsme si obě klekly na koberec, každá u jednoho kolena doktora Kraba. Jsem přesvědčená, že se Doktor cítil jako grand, když mu dvě vyšňořené ženy klečely u nohou.

„Jsem zarmoucena, že jsem vás po mnoho dní neviděla,“ řekla jsem mu. „A už začínají teplé dny. Připadá mi, že mezitím uplynulo celé jedno roční období.“

Doktor neřekl ani slovo, ale díval se na mě.

„Prosím, přijměte tyto ekubo, Doktore,“ řekla jsem s novou úklonou, a položila balíček na odkládací stolek u jeho lokte. Složil ruce do klína, jako by chtěl říct, že ho ani nenapadne, aby se balíčku dotkl.

„Proč mi to dáváte?“

Vtom se do toho vložila Mameha. „Promiňte, Doktore, velice se omlouvám. Já jsem přesvědčila Sajuri, že by vás mohlo potěšit, kdybyste od ní dostal ekubo. Doufám, že jsem se nemýlila?“

„Mýlila jste se. Pravděpodobně neznáte tuto dívku tak dobře, jak si myslíte. Vás si vysoce vážím, Mameha-san, ale neuvažujete správně, když mi ji doporučujete.“

„Velice omlouvám, Doktore,“ odpověděla. „Neměla jsem nejmenšího tušení, že tohle je váš názor. Já měla dojem, že máte Sajuri rád.“

„No dobrá. Teď, když jsme si to vysvětlili, se vrátím k ostatním.“

„Ale dovolíte mi otázku? Urazila vás nějak Sajuri? Připadá mi, že jste se změnil tak náhle.“

„Samozřejmě že mě urazila. Jak už jsem vám řekl, uráží mě, když mě lidé chtějí obelhat.“

„Sajuri-san, to je hanebné, žes obelhala doktora!“ řekla mi Mameha. „Muselas mu říct něco, o čem jsi věděla, že to není pravda. Co to bylo?“

„Já nevím!“ řekla jsem nevinně. „Pokud to nebylo před několika týdny, kdy jsem naznačila, že bude tepleji, ale nebylo…“

Mameha se na mě zvláštně podívala; myslím, že se jí má odpověď líbila.

„To si vyřiďte mezi sebou,“ vmísil se Doktor. „Mě se to netýká. Prosím, omluvte mě.“

„Ale Doktore, než odejdete, nemohlo dojít k nedorozumění?“ nedala se odbýt Mameha. „Sajuri je čestné děvče a nikdy by vědomě nikoho neobelhala. Zvlášť někoho, kdo k ní byl tak laskavý.“

„Navrhuji, abyste se jí zeptala na toho chlapce ze sousedství,“ řekl doktor.

Ulehčilo se mi, že se o tom konečně zmínil. Byl tak uzavřený, že by mě nepřekvapilo, kdyby o tom nepromluvil.

„Tak to je ten problém!“ zvolala Mameha. „Musel jste mluvit s Hacumomo.“

„Nevím, proč by na tom mělo záležet.“

„Roztrušuje to po celém Gionu. Není na tom ani trochu pravdy! Jakmile Sajuri dostala jednu z hlavních úloh v představení Tanců starého hlavního města, utrácí Hacumomo veškerou svoji energii, aby ji zostudila.“

Tance starého hlavního města byly každoročně největší událostí v Gionu. Do jejich zahájení zbývalo jenom šest týdnů, měly se konat na začátku dubna. Všechny taneční role byly rozděleny už před několika měsíci a byla bych si pokládala za čest, kdybych také jednu dostala. Moje učitelka se o tom dokonce zmínila, ale pokud jsem věděla, měla jsem tam vystupovat jenom v orchestru a na jevišti se vůbec neobjevit. Mameha na tom trvala, abychom zbytečně neprovokovaly Hacumomo.

Když se na mě Doktor podíval, snažila jsem se dělat dojem někoho, kdo bude tančit jednu z hlavních rolí a už o tom hezky dlouho ví.

„Bojím se to říct, Doktore, ale Hacumomo je známá lhářka,“ pokračovala Mameha. „Je riskantní věřit čemukoliv, co řekne.“

„Jestli je Hacumomo lhářka, tak je to poprvé, co o tom slyším.“

„Nikoho by ani ve snu nenapadlo, aby vám něco takového řekl,“ přesvědčovala ho Mameha tiše, jako by se opravdu bála, že ji někdo uslyší. „Tolik gejš je nečestných! Nikdo nechce vyslovit obvinění jako první. Ale buď vám lžu teď já, nebo vám lhala Hacumomo, když s vámi mluvila. Posuďte sám, kterou z nás znáte lépe, doktore, a které věříte víc.“

„Nevidím důvod, proč by si Hacumomo vymýšlela takové věci jenom proto, že Sajuri dostala roli na jevišti.“

„Určitě jste se setkal s Hacumominou mladší sestrou, Dýní. Hacumomo doufala, že Dýně dostane nějakou roli, ale jak se ukázalo, dali ji Sajuri. A mně dali roli, kterou chtěla pro sebe Hacumomo! Ale na ničem z toho nezáleží, Doktore. Jestliže pochybujete o Sajuřině bezúhonnosti, dovedu pochopit, že nechcete přijmout ekubo, které vám věnovala.“

Doktor se na mě dlouho díval, a nakonec řekl: „Požádám některého z lékařů naší nemocnice, aby ji prohlédl.“

„Velice bych si přála vyhovět vám,“ odpověděla Mameha, „ale zařízení něčeho takového by mi dělalo těžkosti, protože jste dosud nevyslovil souhlas, že budete mecenášem Sajuri pro mizuage. Jestliže se pochybuje o její poctivosti… Nu, Sajuri věnuje ekubo mnoha mužům. Jsem si jistá, že většina z nich přijme lži rozšiřované Hacumomo skepticky.“

Tohle zřejmě zapůsobilo tak, jak si Mameha přála. Doktor Krab chvíli mlčky seděl. Nakonec řekl: „Nemohu se rozhodnout, co bych měl dělat. Tohle je poprvé, co jsem se ocitl v tak podivné situaci.“

„Prosím, přijměte ekubo, Doktore, a hoďme Hacumominu pošetilost za hlavu.“

„Často jsem slyšel o podvodnicích, které pořádají mizuage v období, kdy je možné muže snadno ošálit. Já jsem lékař, jak víte. Mne by nikdo tak snadno neoklamal.“

„Ale o to se nikdo ani nesnaží!“

Ještě chvíli seděl a pak vstal s ramenem namířeným ke dveřím a loktem vytočeným ven, připravený k odchodu. Byla jsem příliš zaměstnaná úklonami na rozloučenou, než abych měla čas se dívat, jestli si bere ekubo s sebou, ale naštěstí, když jsem se po jeho a Mamežině odchodu podívala na stolek, krabice tam už nebyla.

Když se Mameha zmínila o mé roli v představení, domnívala jsem se, že si to na místě vymyslila, aby zdůvodnila, proč o mně Hacumomo lže. Představte si tedy můj údiv, když jsem se na druhý den dověděla, že mluvila pravdu. Nebo, pokud to nebyla přímo pravda, byla si Mameha jistá, že to pravda bude dřív, než uplyne týden.

V oné době, v polovině třicátých let, pracovalo v Gionu snad sedm nebo osm set gejš; ale protože jich na každoroční představení Tanců starého hlavního města bylo třeba maximálně šedesát, boj o role zničil během příprav nejedno přátelství. Mameha nemluvila pravdu, když řekla, že dostala roli místo Hacumomo; patřila k těm několika málo gejšám v Gionu, které měly zaručený sólový part každý rok. Ale pravda byla to, že Hacumomo dělala všechno možné, aby dostala Dýni na jeviště. Nevím, jak ji vůbec něco takového mohlo napadnout. Dýně sice získala cenu učednic i další pocty, ale v tanci nikdy nevynikala. Nicméně několik dní předtím, než jsem věnovala ekubo doktorovi, sedmnáctiletá učednice se sólovou rolí spadla ze schodů a poranila si nohu. To děvče bylo zoufalé, ale všechny ostatní učednice v Gionu se radovaly, že tím vznikla šance nového obsazení. Právě tu roli jsem koncem týdne dostala já. Bylo mi tehdy teprve patnáct a nikdy předtím jsem na jevišti netančila – tím však nechci říct, že bych na to nebyla připravená. Místo přebíhání z večírku na večírek, jak to dělala většina učednic, jsem strávila hodně večerů v okiji, kde mi Tetička hrála na šamisen a já se cvičila v tanci. Z toho důvodu jsem už ve svém věku byla přeřazena do jedenáctého stupně, přestože jsem určitě neměla víc nadání než ty ostatní. Kdyby mě Mameha s takovou rozhodností neukrývala před veřejností, aby mě uchránila před Hacumomo, byla bych mohla dostat roli v těchto každoročních tancích ročních období už loni.

Roli mi přidělili v polovině března, takže jsem měla na její nacvičení jen měsíc. Naštěstí mi moje učitelka tance velmi ochotně pomáhala a často se mnou pracovala z vlastní ochoty ještě i odpoledne. Matka nepřišla na to, co se stalo – Hacumomo neměla důvod, proč jí něco takového říkat – dokud neuplynulo několik dní, a i pak se jí to doneslo z druhé ruky při hře v mah-jong. Jakmile se vrátila do okije, zeptala se, co je pravdy na tom, že jsem dostala roli.

Když jsem jí řekla, že je to pravda, odešla s tak nechápavým výrazem, jaký by se dal očekávat snad v tom případě, že by jí její pes Taku sečetl sloupce v účetní knize.

Hacumomo ovšem řádila, jak se dalo čekat, ale Mameha si z toho nic nedělala. Dozrál čas, jak řekla, abychom Hacumomo vystrčily z ringu.

21.

Jednou k večeru asi o týden později za mnou o přestávce mezi zkouškami přišla Mameha a byla kvůli něčemu velmi rozčilená. Ukázalo se, že den předtím se jí Baron zcela mimochodem zmínil o tom, že bude pořádat o nadcházejícím víkendu večírek na počest jistého výrobce kimon jménem Arašino. Baron vlastnil jednu z nejslavnějších sbírek kimon v celém Japonsku. Většina kusů byla starožitná, ale dost často kupoval i velmi krásná díla současných umělců. Právě rozhodnutí koupit něco od Arašina ho vedlo k tomu, že pro něho pořádá večírek.

„Zdálo se mi, že jsem jméno Arašino už někde slyšela,“ řekla mi Mameha, „ale když se o něm Baron zmínil poprvé, nemohla jsem si ho honem zařadit. Ale vždyť on je jedním z nejbližších přátel Nobua! Chápeš ty možnosti? Až dodnes jsem na to nepomyslela, ale hodlám přesvědčit Barona, aby pozval na svůj večírek také Nobua a Doktora. Ti dva si určitě nepadnou do oka. Až začne vydražování tvého mizuage, buď si jistá, že žádný z nich nezůstane klidně sedět, protože bude vědět, že by mohl vyhrát ten druhý.“

Cítila jsem se velice unavená, ale kvůli Mameze jsem nadšeně zatleskala a řekla jsem, že jsem jí velice vděčná za to, že vymyslela tak chytrý plán. Jsem si jistá, že to byl chytrý plán, ale pravým důkazem její chytrosti bylo, že vůbec nezapochybovala o tom, že Barona přesvědčí, aby pozval také ony dva muže. Určitě by oba rádi přišli – Nobu proto, že Baron investoval do Iwamura Electric, přestože to jsem tehdy ještě nevěděla, a doktor Krab proto, že… Nu, protože se považoval tak trochu za aristokrata, ačkoli měl nanejvýš jednoho pochybného předka s modrou krví, a chápal by to jako svou povinnost, kdyby ho Baron pozval. Ale nebyla jsem si jistá, jestli je Baron vůbec chtít pozvat. Neschvaloval Nobua; málokterý muž ho schvaloval. A s doktorem Krabem se Baron ještě nikdy nesetkal; to už by mohl pozvat rovnou někoho z ulice.

Jenže já věděla, že Mameha má mimořádné nadání, co se přesvědčování lidí týče. Večírek byl připraven a ona přemluvila moji učitelku tance, aby mě uvolnila na příští sobotu ze zkoušek, abych se ho mohla zúčastnit. Měl začít už odpoledne a protáhnout se přes večeři – ale my s Mamehou jsme se měly dostavit, až když bude zábava v plném proudu. A tak jsme ve tři hodiny konečně nasedly do rikši a zamířily na Baronovo panství, které se rozkládalo na úpatí kopců na severovýchodě Kjóta. Byla to má první návštěva tak luxusního domu a byla jsem ohromena tím, co jsem viděla. Představte si, jak pečlivá pozornost se věnuje každému detailu při zhotovení kimona, – nu, se stejnou pozorností bylo navrženo a udržováno celé panství, kde Baron žil. Hlavní dům pocházel z doby jeho dědečka, ale zahrady, které ve mně svou krásou vyvolaly představu obrovské brokátové tkaniny, byly navrženy a vybudovány za jeho otce. Dům a zahrady spolu zřejmě dlouho neladily, dokud Baronův starší bratr – rok před atentátem, který ho stál život – nepřemístil rybník a nevytvořil mechovou zahradu s nášlapnými kameny vedoucími z pavilonu po jedné straně domu, zasvěcenému dívání se na měsíc. Po rybníce pluly černé labutě s tak hrdým držením hlavy, až jsem se zastyděla, že já jsem jen neobratné a ošklivé lidské stvoření.

Měly jsme začít s přípravou čajového obřadu, k němuž by se muži připojili, až by byli hotovi, takže mi bylo divné, proč jsme za hlavní branou nezamířily k obvyklému čajovému pavilonu, ale přímo ke břehu rybníka, kde na nás čekal člun velikosti úzkého pokoje. Většinu prostoru zabírala sedadla podél stran, ale na jednom konci stál miniaturní zastřešený pavilon s podlahou z rohoží tatami. Měl skutečné posuvné stěny, které byly v tu chvíli otevřené, aby mohl proudit vzduch, a přímo uprostřed se nacházela dřevěná prohlubeň naplněná pískem, která sloužila jako nádoba na řeřavé uhlí. Mameha v ní zapálila kolečka dřevěného uhlí, aby se ohřála voda v půvabném železném kotlíku. Já jsem se zatím snažila být užitečná tak, že jsem připravovala náčiní k čajovému obřadu. Byla jsem už celá nervózní. Když Mameha postavila na čaj, obrátila se ke mně a řekla: „Ty jsi chytré děvče, Sajuri. Nemusím ti povídat, jaká by byla tvoje budoucnost, kdyby se o tebe doktor Krab nebo Nobu přestali zajímat. Nesmíš v žádném z nich vyvolat dojem, že věnuješ větší pozornost tomu druhému z nich. I když, samozřejmě, trochu žárlivosti neuškodí. Jsem si jistá, že to zvládneš.“

Já jsem si tím tak jistá nebyla, ale nic jiného mi nezbývalo.

Uplynulo půl hodiny, než Baron a jeho hosté vyšli z domu. Co chvíli se zastavovali, aby se mohli obdivovat pohledu na kopce z různých úhlů. Když nasedli do člunu, Baron nás bidlem odstrkal doprostřed rybníka. Mameha připravila čaj a já hostům podávala kalíšky.

Potom jsme se s muži procházeli zahradou a zanedlouho jsme se ocitli na dřevěné plošině postavené u břehu nad vodou, kde několik služek oblečených v kimona stejné barvy a vzoru připravilo sedací polštáře a na podnosech nádobky s teplým saké. Postarala jsem se, abych se ocitla vedle doktora Kraba, a právě jsem přemýšlela o tom, co mám říct, když mě k mému překvapení Doktor oslovil jako první.

„Zahojilo se vám dobře to říznutí na noze?“ zeptal se.

Byl už březen, abyste rozuměl, a já si nohu rozřízla v listopadu. Mezitím jsem doktora Kraba viděla častěji, než bych dokázala spočítat; nechápala jsem, proč čekal až doteď, aby se mě na to zeptal, a ke všemu ještě před tolika lidmi. Ale myslela jsem, že to nikdo neslyšel, tak jsem tiše odpověděla: „Velice děkuji, Doktore. S vaší se pomocí se mi to dokonale zahojilo.“

„Doufám, že po tom zranění nezůstala velká jizva,“ dodal.

„Och ne, jenom docela malý hrbolek.“

Mohla jsem rozhovor skončit tím, že mu doleji saké a změním téma, ale náhodou jsem si všimla, že se lehce dotýká svého palce prsty druhé ruky. Doktor patřil k těm lidem, kteří nikdy neudělají zbytečný pohyb. Jestliže si takhle hladil palec, když myslel na mou nohu… Nu, rozhodla jsem se, že bych byla hloupá, kdybych téma hovoru měnila.

„Ani to vlastně není jizva,“ mluvila jsem dál. „Někdy při koupání přes to přejedu prstem a… je to opravdu jen docela malý hrbolek. Jen asi takhle velký.“

Přetřela jsem si ukazováčkem kloub na prstě a vztáhla ruku k doktorovi, aby udělal totéž. Natáhl ruku, ale pak zaváhal. Viděla jsem, jak se jeho oči náhle vbodly do mých. Okamžitě ruku stáhl a dotkl se vlastního kloubu.

„Takové říznutí, jako bylo to vaše, by se mělo zahojit beze stopy,“ řekl.

„Možná to není tak velké, jak jsem řekla. Ostatně, moje noha je velmi… nu, citlivá, víte. I nepatrná kapka deště, která na ni dopadne, způsobí, že se celá otřesu!“

Nechci tvrdit, že moje slova měla hlavu a patu. Žádná jizva by se nezdála větší jen proto, že bych měla citlivou pokožku; ostatně, kdy naposled mi dopadla kapka deště na holou nohu? Ale myslím, že teď, když jsem pochopila, proč se o mě doktor Krab vlastně zajímá, jsem byla napůl znechucená a napůl fascinovaná tím, že jsem se snažila uhodnout, co se děje v jeho hlavě. Doktor si odkašlal a naklonil se ke mně.

„A… cvičila jste?“

„Cvičila?“

„Utrpěla jste to zranění, protože jste ztratila rovnováhu, když jste byla… Nu, víte, co myslím. Nechcete přece, aby se to stalo znova. Očekávám, že budete nacvičovat. Ale jak se dá něco takového nacvičit?“.

Po těch slovech se trochu zaklonil a zavřel oči. Bylo mi jasné, že očekává odpověď poněkud delší než jenom jedno dvě slova.

„Nu, budete mě považovat za velmi hloupou, ale každou noc…,“ začala jsem a pak jsem honem musela vymýšlet. Mlčení se prodlužovalo, ale doktor měl oči zavřené. Připadal mi jako ptačí holátko, které čeká, co mu matka přinese v zobáku. „Každou noc,“ vzmohla jsem se zase na slovo, „těsně předtím, než vstoupím do koupele, nacvičuji rovnováhu v různých pozicích. Někdy se chvěji, protože na nahém těle cítím, jak je vzduch chladný, ale vydržím tak vždycky aspoň pět nebo deset minut.“

Doktor si odkašlal a já to považovala za dobré znamení.

„Nejdřív stojím na jedné noze, pak na druhé. Ale potíž je s tím, že…“

Až potud se Baron, sedící na protější straně plošiny, bavil se s ostatními hosty; v tu chvíli však už dovyprávěl svou historku. Další slova, která jsem pronesla, bylo slyšet tak jasně, jako bych stála na pódiu a oznámila je celému světu.

„… že když nemám nic na sobě…“

Zakryla jsem si ústa dlaní, ale než jsem se vzchopila k tomu, abych něco udělala, promluvil Baron: „Panebože!“ zvolal. „O čem to vy dva mluvíte? Zní to mnohem zajímavěji než to, o čem se bavíme my!“

Hosté se rozesmáli. Doktor byl tak laskav, že poskytl vysvětlení.

„Sajuri-san ke mně přišla koncem loňského roku se zraněním nohy,“ řekl. „Utrpěla ho, když upadla. Doporučil jsem jí tedy, aby se snažila zlepšit si držení rovnováhy.“

„Tvrdě na tom pracuje,“ vložila se do toho Mameha. „Naše kostýmy jsou velmi neohrabané, i když se to nezdá.“

„Tak je sundáme!“ navrhl jeden z mužů – samozřejmě jen žertem – a všichni se rozesmáli

„Ano, já souhlasím!“ pravil Baron. „Jakživ jsem nechápal, proč vůbec ženy nosí kimono. Nic nemůže být krásnějšího než než žena, která na sobě nemá kousek oblečení.“

„To nemůže být pravda, jestliže to kimono zhotovil můj dobrý přítel Arašino,“ ozval se Nobu.

„Dokonce ani Arašinova kimona nejsou tak půvabná jako to, co zakrývají,“ tvrdil Baron a snažil se položit kalíšek se saké na plošinu, ale jen ho rozlil. Nebyl v pravém smyslu slova opilý – i když toho určitě vypil víc, než bych byla řekla, že snese. „Nerad bych, abyste mě špatně pochopili,“ pokračoval. „Myslím, že Arašinova roucha jsou krásná. Jinak by tu neseděl vedle mě, že? Ale kdybyste se mě zeptali, jestli se raději podívám na kimono nebo na nahou ženu…“

„Nikdo se neptá,“ řekl Nobu. „Mě samotného by zajímalo, na čem Arašino v poslední době pracoval.“

Ale Arašino neměl možnost odpovědět, protože Baron, který mezitím jedním douškem dopil saké, se skoro zakuckal, jak se mu snažil rychle skočit do řeči.

„Mmm… okamžik, prosím,“ řekl. „Není snad pravda, že každý muž kdekoliv na světě rád vidí nahou ženu? Nobu, mám vám rozumět tak, že vás nahá žena nezajímá?“

„To jsem neřekl,“ ohradil se Nobu. „Já jen myslím, že je na čase, aby nám Arašino řekl, co úžasného v poslední době vytvořil.“

„Ach, ano, také mě to zajímá,“ souhlasil Baron. „Ale, víte, já opravdu shledávám vzrušujícím, že bez ohledu na to, jak rozdílnými se můžeme zdát, dole jsme všichni úplně stejní. Nemůžete předstírat, že vy, Nobu-san, jste nad věcí, my přece známe pravdu, ne? Mezi námi není jediný muž, který by nezaplatil značnou sumu za to, aby viděl Sajuri při koupání, co? Tohle je moje specifická fantazie, připouštím. No tak! Netvařte se, že necítíte to, co já!“

„Ubohá Sajuri je jen učednice,“ řekla Mameha. „Snad bychom ji v tomto hovoru mohli šetřit.“

„V žádném případě!“ odpověděl Baron. „Čím dřív uvidí svět, jaký opravdu je, tím lépe. Spousta mužů se tváří, jako by neběhali za ženami s jediným cílem, dostat se jim pod všechna ta roucha, ale poslouchejte, Sajuri, existuje jenom jeden druh mužů! A pokud o tom mluvíme, pamatujte si jedno: každý muž, který tu sedí, si někdy během tohoto odpoledne pomyslel, jak rád by vás viděl nahou. Co si o tom myslíte?“

Seděla jsem s rukama v klíně, dívala jsem se na dřevěnou plošinu a snažila se vypadat klidně. Musela jsem nějak odpovědět na to, co Baron řekl, zvlášť když všichni ostatní mlčeli, ale než mě mohlo něco napadnout, udělal Nobu něco velmi laskavého. Položil svůj kalíšek na saké a s omluvou se zvedl.

„Omlouvám se, Barone, ale nevím, kudy sejde na toaletu,“ řekl. To byla ovšem moje narážka, abych ho doprovodila.

Neznala jsem cestu na toaletu o nic lépe než Nobu, ale nehodlala jsem propást příležitost, která mi dovolovala vzdálit se ze společnosti. Jakmile jsem vstala, jedna ze služek se okamžitě nabídla, že mi ukáže cestu, a vedla mě kolem rybníka. Nobu šel za námi.

V domě jsme šli dlouhou chodbou ze světlého dřeva, s okny po jedné straně. Na druhé stěně, jasně ozářené sluncem, stály vitríny s prosklenou horní částí. Chtěla jsem Nobua vést až na konec chodby, ale on se zastavil u vitríny se sbírkou starožitných mečů. Vypadalo to, že se dívá na vystavené předměty, ale jen bubnoval prsty své jediné ruky na sklo a funěl, protože byl stále ještě velmi rozzlobený.

Také já jsem byla stísněná z toho, co se stalo. Ale současně jsem mu byla vděčná, že mě vysvobodil, a nevěděla jsem, jak mu to dát najevo. V další vitríně byly vystaveny drobné figurky necuke, vyřezané ze slonoviny, které slouží jako ozdobný knoflík k uchycení krabiček inró za obi. Dříve to byla pouzdra na pečetidlo, ale dnes se používají nejčastěji už jen jako elegantní doplněk. Tam jsem se zeptala, jestli má rád starožitnosti.

„Myslíte starožitnosti jako je Baron? Rozhodně ne.“

Baron nebyl nijak starý – vlastně byl o hodně mladší než Nobu. Ale já věděla, jak to myslí; v Baronovi viděl pozůstatek feudální éry.

„Omlouvám se,“ řekla jsem, „já myslela starožitnosti tady ve vitríně.“

„Když se dívám tamhle na ty meče, nutí mě to myslet na Barona. Když se dívám tady na necuke, musím myslet na Barona. Podporuje naši firmu, dlužím mu hodně peněz. Ale nechci marnit svůj čas úvahami o něm, když nemusím. Odpověděl jsem na vaši otázku?“

Místo slov jsem se mu uklonila a on se pak dlouhými kroky vzdálil na toaletu na konci chodby tak rychle, že jsem mu ani nestačila odsunout dveře.

Když jsme se vrátili na břeh rybníka, s radostí jsem zjistila, že se už hosté začínají rozcházet. Jenom několik z nich se zdrželo na večeři. S Mamehou jsme ostatní doprovodily po pěšině k hlavní bráně, kde na ně čekaly na hlavní ulici jejich vozy se šoféry. S úklonou jsme se rozloučily s posledním z nich, a když jsem se otočila, stál za námi Baronův sloužící, aby nás doprovodil zpátky do domu.

S Mamehou jsme následující hodinu strávily v místnostech pro služebnictvo, kde nám předložili chutnou večeři. Byly to jako papír tenoučké řízky z mořské pražmy, rozložené do vějíře na keramickém talíři ve tvaru listu, s omáčkou ponzu. Byla bych si moc pochutnala, kdyby Mameha nebyla tak rozladěná. Vzala si jen několik soust pražmy a pak už se pouze dívala z okna, jak se venku stmívá. Něco v jejím výraze mi napovídalo, že by se nejraději vrátila na břeh rybníka, seděla tam, kousala se do rtu a rozzlobeně se dívala na tmavnoucí oblohu.

K Baronovi a jeho hostům jsme se připojily až v průběhu jejich večeře v místnosti, kterou Baron nazýval „malým hodovním sálem“. Ve skutečnosti by se tam však vešlo dvacet až dvacet pět lidí, a počet jeho hostů se teď podstatně zmenšil, zbyli jenom pan Arašino, Nobu a doktor Krab. Když jsme vešly, právě jedli v naprostém tichu. Baron byl tak opilý, že měl místo očí jenom úzké čárky.

Právě když Mameha začala konverzovat, dotkl se doktor Krab ubrouskem dvakrát svého kníru a pak se omluvil, že musí na toaletu. Vedla jsem ho stejnou chodbou jako Nobua. Teď večer už skoro nebylo vystavené předměty vidět, protože se nástropní světla odrážela ve skleněných krytech vitrín. Ale doktor Krab se přesto zastavil u vystavených mečů a kroutil hlavou tak dlouho, dokud na ně dobře neviděl.

„Vy se zřejmě v Baronově domě vyznáte,“ řekl.

„Ale to ne, pane. V takovém velkém sídle jsem jako ztracená. Jediný důvod, proč znám cestu sem, je, že už jsem sem šla s Nobu-san dnes odpoledne.“

„Určitě tudy jenom proběhl,“ řekl Doktor. „Člověk jako Nobu není dost jemnocitný, aby uměl ocenit zde vystavené skvosty.“

Nevěděla jsem, co na to říct, ale Doktor se na mě díval v očekávání.

„Vy ještě neznáte svět,“ pokračoval, „ale během doby se naučíte být opatrná vůči každému, kdo je tak drzý, že přijme pozvání od muže, jako je Baron, a pak s ním v jeho vlastním domě mluví hrubě, jako to udělal Nobu dnes odpoledne.“

Mlčky jsem se uklonila, a když bylo zřejmé, že doktor Krab už nemá co dodat, odvedla jsem ho chodbou na toaletu.

Když jsme se vrátili do malé hodovní síně, společnost se mezitím rozhovořila díky šikovnosti Mamehy, která seděla v pozadí a nalévala saké. Často říkávala, že úloha gejši někdy spočívá jenom v tom, že míchá polévku. Jestli jste si někdy všiml, jak se miso usazuje na dně mísy, ale dá se snadno rychle rozmíchat několika pohyby jídelních hůlek, tak to je přesně to, co tím myslela.

Rozhovor se brzy stočil na téma kimona a všichni jsme se vydali dolů, do Baronova podzemního muzea. Podél stěn byly obrovské panely, které po otevření odhalily kimona zavěšená na posuvných tyčích. Baron seděl na stoličce uprostřed místnosti s lokty opřenými o kolena – ještě stále měl kalné oči – a nepromluvil ani slovo, zatímco Mameha nás prováděla sbírkami. Nejhonosnější roucho, jak jsme se shodli, bylo to, které znázorňovalo krajinu kolem města Kóbe, které se rozkládá na úbočí kopce spadajícího příkře do oceánu. Vzor začínal u ramen modrou oblohou s oblaky, u kolen byla pahorkatina a pod ní se kimono prodlužovalo do dlouhé vlečky pokryté modrozelenými vodami moře posetými nádhernými zlatými vlnami a maličkými čluny.

„Mameho,“ promluvil Baron, „myslím, že byste si tohle kimono měla vzít příští týden, až budu mít v Hakone pozvané hosty na hanami. To by bylo něco, že?“

„Velmi ráda,“ odpověděla Mameha. „Ale jak jsem se už dřív zmínila, obávám se, že nebudu schopná zúčastnit se letošního dívání na květy.“

Postřehla jsem, že to Barona rozladilo, protože jeho brvy se stáhly, jako by někdo zavřel dvě okenice. „Co tím chcete říct? Kdo si vás zamluvil, že bych to já nedokázal zrušit?“

„Nic si nepřeji tak, jako abych tam mohla být, Barone. Ale obávám se, že jen tento rok to nebude možné. Mám objednané lékařské ošetření, které se časově kříží s touto společenskou událostí.“

„Lékařské ošetření? Co to má pro všechno na světě znamenat? Tihle doktoři přece mohou každého přeobjednat. Změňte to hned zítra na jiné datum a připojte se k mým hostům příští týden, jako to děláte každý rok.“

„Musím se opravdu omluvit,“ řekla Mameha, „ale s Baronovým souhlasem jsem si před několika týdny naplánovala lékařské ošetření a nemohu je změnit.“

„Nepamatuji se, že bych vám k tomu dal souhlas! Přece nepotřebujete potrat, nebo něco takového…“

Následovalo dlouhé, rozpačité ticho. Mameha si jen upravila rukávy a my ostatní jsme stáli tak tiše, že jediný slyšitelný zvuk byl hvízdavý dech pana Arašina. Všimla jsem si, že se Nobu, který tomu ze začátku nevěnoval pozornost, otočil, aby viděl, jak Baron zareaguje.

„No,“ řekl Baron po dlouhé odmlce, „myslím, že jsem na to zapomněl, ale teď, když jste se zmínila… Rozhodně si nemůžeme dovolit, aby tu pobíhali malí baroni, že? Ale opravdu, Mameho, nechápu, proč jste mi to nepřipomněla mezi čtyřma očima…“

„Omlouvám se, Barone.“

„Když tedy nemůžete přijít do Hakone, dobrá, nemůžete! Ale co vy ostatní? Je to hezký večírek na mém panství v Hakone, příští týden. Musíte všichni přijít! Pořádám ho každý rok v době, kdy nejkrásněji kvetou třešně.“

Doktor a Arašino přijít nemohli. Nobu neodpověděl, ale když na něj Baron naléhal, řekl: „Barone, přece si doopravdy nemyslíte, že se budu trmácet až do Hakone, abych se díval na květy třešní.“

„Ale ty květy jsou přece jenom záminka, abychom se mohli sejít,“ namítl Baron. „A vlastně na tom nezáleží. Budeme tam mít vašeho Předsedu. Ten chodí každý rok.“

Překvapilo mě, jak jsem zneklidněla při zmínce o Předsedovi, přestože jsem na něj bez ustání myslela celé odpoledne. Na chvíli jsem měla dojem, že někdo odhalil mé tajemství.

„Mrzí mě, že nikdo z vás nepřijde,“ mluvil dál Baron. „Měli jsme takový hezký večírek, dokud Mameha nezačala mluvit o věcech, které si měla nechat pro sebe. Nu, Mameho, mám pro vás vhodný trest. Na letošní večírek nejste pozvaná. Přeji si, abyste místo sebe poslala Sajuri.“

Myslela jsem, že Baron žertuje, ale musím přiznat, že mě okamžitě napadlo, jak by bylo krásné procházet se zahradami nádherného panského sídla s Předsedou bez Nobua, bez doktora Kraba a dokonce i bez Mamehy.

„To je výborný nápad, Barone,“ řekla Mameha. „Ale Sajuri bohužel není volná, musí na zkoušky do divadla.“

„Nesmysl,“ pravil Baron. „Očekávám ji tam. Proč mi dnes odmítáte všechno, oč vás požádám?“

Teď už opravdu vypadal rozzlobeně a naneštěstí, protože byl tak opilý, mu z úst stékaly sliny. Chtěl je utřít hřbetem ruky, ale jenom si je rozmázl po svých dlouhých černých vousech.

„Existuje něco, oč bych vás mohl požádat, abyste to nebrala na lehkou váhu?“ pokračoval. „Chci vidět Sajuri v Hakone. Můžete odpovědět jen: ‚Ano, Barone‘.“

„Ano, Barone.“

„Výborně,“ řekl Baron. Uvelebil se na své stoličce a otřel si tvář kapesníkem.

Bylo mi Mamehy moc líto. Ale byl by slabý výraz, kdybych řekla, že jsem se Baronova večírku nemohla dočkat. Asi mi zrudly uši, kdykoliv jsem si na to při zpáteční cestě do Gionu vzpomněla. Strašně jsem se bála, že si toho Mameha všimne, ale ta se jen upřeně dívala stranou a nepromluvila, dokud jsme nebyly doma. Pak se ke mně obrátila a řekla: „Sajuri, v Hakone musíš být velmi opatrná.“

„Ano, paní, budu,“ odpověděla jsem.

„Měj stále na paměti, že učednice před mizuage je jako lahůdka naservírovaná na stole. Žádný muž se jí nedotkne, jestliže se doslechne, že jiný muž si už kousek ukousl.“

Po těchto slovech jsem se jí nedokázala podívat do očí. Naprosto přesně jsem věděla, že mluví o Baronovi.

22.

Ve svém tehdejším věku jsem ani nevěděla, kde Hakone je – ale brzy jsem zjistila, že se nachází ve východním Japonsku, dost daleko od Kjóta. Po celý zbytek týdne jsem měla svrchovaně příjemný pocit vlastní důležitosti s vědomím, že muž tak významný jako Baron mě pozval, abych přijela z Kjóta bavit jeho hosty. Vlastně jsem sotva skrývala svoje vzrušení, když jsem se konečně posadila do krásného kupé druhé třídy – s panem Ičodou, Mamežiným oblékačem, usazeným v uličce, aby každého odradil od snahy zavést se mnou rozhovor. Předstírala jsem, že si čtu časopis, ale ve skutečnosti jsem jen obracela stránky, protože mě příliš zaměstnávalo pozorovat koutkem oka, jak lidi procházející uličkou zpomalují, aby se na mě mohli podívat. Radovala jsem se z toho, že přitahuji jejich pozornost, ale když jsme po poledni přijeli do Šizuoky a čekala jsem na nástupišti, až přijede vlak do Hakone, najednou jsem cítila, že se ve mně vzmáhá nepříjemný pocit. Po celý den jsem ten pocit potlačovala ve svém vědomí, ale teď mi v mysli vytanul až příliš jasně jiný okamžik z mého života, jak stojím na jiném nástupišti a čekám na jiný vlak – tenkrát mě doprovázel pan Bekku – v ten den, kdy nás se sestrou ukradli z domova. Stydím se, že musím přiznat, jak vehementně jsem celá léta potlačovala jakoukoliv vzpomínku na Sacu, na otce a maminku, na náš opilý dům na útesu. Chovala jsem se jako dítě, které strká hlavu do pytle. Den po dni jsem vnímala jenom Gion, až jsem si namluvila, že nic jiného neexistuje a jediné, na čem mi záleží, je Gion. Ale teď, když jsem se dostala ven z Kjóta, mi bylo zřejmé, že většina lidí nemá s Gionem nic společného; a pochopitelně jsem si nedokázala zakázat, abych vzpomínala na život, který jsem vedla dřív. Zármutek je něco zvláštního; neubráníme se mu. Je jako okno, které se otvírá o své vlastní vůli. V místnosti je stále chladněji a nám nezbývá než se chvět zimou. Ale to okno se pokaždé otevře o trochu méně a jednoho dne se s úžasem ptáme, kam se podělo.

Na druhý den dopoledne mě vyzvedli v malém hostinci s výhledem na horu Fudži a odvezli mě jedním z Baronových aut do jeho letního sídla uprostřed krásných lesů na břehu jezera Hakone. Když jsme vjeli na kruhovou příjezdovou cestu a já jsem vystoupila v plném lesku kjótské gejši-učednice, mnozí Baronovi hosté se na mě zadívali v úžasu. Zahlédla jsem mezi nimi i několik žen, některé v kimonu, jiné v evropských šatech. Pak jsem zjistila, že to byly většinou gejši z Tokia – protože Hakone je vzdáleno jen pár hodin jízdy vlakem od japonského hlavního města. Pak se objevil sám Baron a dlouhými kroky k nám kráčel s několika muži po pěšině vedoucí z lesa.

„Tak, na tohle jsme čekali!“ řekl. „Toto půvabné stvoření je Sajuri z Gionu a jednou se pravděpodobně stane plavnou Sajuri z Gionu‘. Takové oči, jako má ona, už nenajdete, to vám říkám. A počkejte, až uvidíte, jak se umí pohybovat… Pozval jsem vás sem, Sajuri, aby všichni muži měli možnost těšit se pohledem na vás; máte tedy významný úkol. Musíte se procházet po celém domě, kolem jezera, lesem – prostě všude! Začněte hned!“

Začala jsem se bezcílně procházet po panství, jak o to Baron požádal, pod sakurami s větvemi obtěžkanými oblaky květů, tu a tam jsem se uklonila hostům a snažila jsem se, aby nebylo moc nápadné, že vyhlížím Předsedu. Dostávala jsem se dopředu jen pomalu, protože každých pár kroků mě někdo zastavil a řekl něco na způsob: „Dobrá nebesa! Vždyť to je gejša-učednice z Kjóta!“ Pak honem vytáhl fotoaparát a nechal se se mnou vyfotografovat, nebo mě vedl podél jezera k pavilonku určenému k obdivování měsíčního úplňku, nebo někam jinam, aby se na mě mohli podívat jeho přátelé – přesně tak, jak by to udělal třeba s nějakým prehistorickým tvorem, kterého by chytil do sítě. Mameha mě upozornila, že všichni budou uneseni mým zjevem, protože gejše-učednici z Gionu se nic nevyrovná. Je pravda, že v lepších tokijských čtvrtích, kde žijí gejši, jako je Šimbaši a Akasaka, musí dívky zvládnout základní japonská tradiční umění, aby jim bylo dovoleno debutovat. Ale mnoho tokijských gejš už v té době mělo příliš moderní názory, a proto také byly oblečeny v evropských šatech.

Připadalo mi, že k Baronovi přijelo moře hostů. Odpoledne jsem se už vzdala naděje, že najdu Předsedu. Zašla jsem do domu, abych si našla koutek k odpočinku, ale jakmile jsem vstoupila do haly, strnula jsem. Byl tam; právě se vynořil z místnosti vyložené tatami a hovořil s nějakým mužem. Rozloučili se a Předseda zamířil ke mně.

„Sajuri!“ oslovil mě. „Jak vás sem Baron vylákal až z Kjóta? Já ani nevěděl, že se s ním znáte.“

Věděla jsem, že se nemám na Předsedu pořád dívat, ale odtrhnout od něho oči bylo stejně těžké jako vytrhnout hřebík ze zdi. Když se mi to konečně podařilo, uklonila jsem se mu a řekla: „Mameha-san mě poslala místo sebe. Jsem tak šťastná, že mám tu čest setkat se s Předsedou.“

„Ano, i já mám radost, že vás vidím; mohla byste mi říct svůj názor na jednu věc. Pojďte se podívat, jaký dárek jsem přivezl Baronovi. Skoro se rozmýšlím, jestli mu ho mám dát.“

Šla jsem za ním do místnosti s tatami a připadala jsem si jako kotě na provázku. Byla jsem užaslá, že jsem v Hakone, daleko od všeho, co znám, a mohu strávit pár okamžiků vedle muže, na kterého neustále myslím. Když šel přede mnou, obdivovala jsem jeho nenucenou chůzi a pohyby v dokonale ušitém evropském obleku, který nebránil pohybu svalů na lýtkách a bylo pod ním vidět i prohlubeň páteře jako rozsedlinu, kde se rozdělují kořeny stromu. Vzal něco ze stolu a vztáhl ke mně ruku, abych se podívala. V prvním okamžiku jsem myslela, že je to zdobený kus zlata, ale pak se ukázalo, že jde o starožitnou krabičku na toaletní potřeby pro Barona. Tuto krabičku, jak řekl Předseda, vytvořil umělec jménem Arata Gonroku, žijící v období Edo. Měla tvar polštářku a byla zhotovena ze zlatého laku s jemnými černými kresbami letících jeřábů a hopsajících králíků. Když mi ji vložil do ruky, až jsem zatajila dech nad její oslnivou krásou.

„Myslíte, že Baron bude mít radost?“ zeptal se. „Objevil jsem ji minulý týden a okamžitě jsem pomyslel na něj, ale…“

„Předsedo, jak vás jen mohlo napadnout, že by z ní Baron neměl radost?“

„Protože on má sbírky všeho možného. Možná se mu nebude zdát dost dobrá.“

Ujistila jsem Předsedu, že něco takového vůbec nepřichází v úvahu, a když jsem mu krabičku podávala zpátky, zabalil ji zase do hedvábného šátku a pokynul ke dveřím, abych šla s ním. U vchodu jsem mu pomohla s obouváním. Když jsem mu špičkami prstů pomáhala do bot, představovala jsem si, že jsme spolu strávili odpoledne a máme před sebou ještě dlouhý večer. Tou představou jsem se dostala do takového stavu, že ani nevím, kolik času uplynulo, než jsem se vzpamatovala. Předseda neprojevil netrpělivost, ale já jsem byla zaražená, a když jsem si obouvala své okobo, byla jsem tak nešikovná, že mi to trvalo zbytečně dlouho.

Vedl mě pěšinou k jezeru, kde jsme našli Barona sedět na lavičce pod třešní s třemi tokijskými gejšami. Všichni vstali, i když Baron s tím měl trochu potíže. Na obličeji mu naskákaly rudé skvrny z nadměrného pití, takže vypadal, jako by ho někdo několikrát udeřil holí.

„Předsedo!“ zvolal Baron. „Jsem velmi rád, že jste přišel na moji party. Vždycky mám radost, když vás tu vidím, víte to? Ten váš podnik se prostě nezastaví a pořád roste dál, že? Řekla vám Sajuri, že se Nobu zúčastnil mého večírku minulý týden v Kjótu?“

„Dověděl jsem se o tom od Nobua, který se nepochybně choval tak, jak se chová vždycky.“

„To tedy ano,“ potvrdil Baron. „Zvláštní človíček, že?“

Nevím, co tím Baron myslel, protože on sám byl menší než Nobu. Předsedovi se jeho poznámka asi nelíbila a přimhouřil oči.

„Chtěl jsem říct,“ promluvil znova Baron, ale Předseda ho přerušil.

„Přišel jsem vám poděkovat a rozloučit se, ale nejdřív bych vám chtěl něco dát.“ A podal mu krabičku na toaletní potřeby. Baron byl příliš opilý, aby dokázal rozvázat hedvábný šátek, do něhož byla zabalena, ale podal ji jedné z gejš, aby to udělala za něj.

„To je krásná věc!“ řekl Baron. „Nemyslíte? Podívejte se na to. Myslím, že je ještě krásnější, než to půvabné stvoření, které stojí vedle vás, Předsedo. Znáte se se Sajuri? Dovolte, abych vás seznámil.“

„Ach, my se známe dobře, Sajuri a já,“ řekl Předseda.

„Jak dobře, Předsedo? Tak dobře, abych vám mohl závidět?“ Baron se rozesmál vlastnímu žertu, ale ostatní mlčeli. „Váš štědrý dar mi však připomněl, že já mám něco pro vás, Sajuri. Ale mohu vám to dát, až ostatní gejši odejdou, protože by to chtěly také. Takže tady musíte zůstat, dokud všichni neodjedou.“

„Baron je příliš laskavý,“ řekla jsem, „ale nechci vás obtěžovat.“

„Vidím, že jste se od Mamehy dobře naučila jak říkat na všechno ne. Setkáme se ve vstupní hale, až moji hosté odejdou. Pomozte mi ji přesvědčit, Předsedo, až vás půjde vyprovodit k autu.“

Kdyby Baron nebyl tak opilý, určitě by šel vyprovodit Předsedu sám. Takhle se však rozloučili a já následovala Předsedu do domu. Když mu šofér otevřel dvířka u auta, uklonila jsem se a poděkovala za jeho laskavost. Už už chtěl nasednout, ale zarazil se.

„Sajuri,“ oslovil mě a pak znejistěl a nevěděl, jak dál. „Co vám Mameha řekla o Baronovi?“

„Moc ne, pane. Nebo aspoň… No, nejsem si jistá, co má Předseda na mysli.“

„Je Mameha vaší starší sestrou? Řekla vám to, co potřebujete vědět?“

„Ach, ano, Předsedo. Mameha mi pomáhá, že se to ani nedá vypovědět.“

„Tak dobrá,“ řekl. „Na vašem místě bych si dával velký pozor, když se muž, jako je Baron, rozhodne, že vám něco dá.“

Nenapadlo mě, jak mu odpovědět, tak jsem řekla něco ve smyslu, jak je od Barona laskavé, že si na mě vůbec vzpomněl.

„Ano, velmi laskavé, tím jsem si jist. Jen na sebe dávejte pozor,“ řekl, významně se na mě podíval a nasedl do vozu.

Následující asi hodinu jsem se procházela s několika zbývajícími hosty a znova a znova jsem si opakovala, co mi Předseda řekl během našeho krátkého setkání. Ale nebyla jsem ani tak zaražená jeho varováním, jako u vytržení nad tím, že se mnou mluvil tak dlouho. Vlastně už v mé mysli nebylo žádné místo na přemýšlení o nadcházejícím setkání s Baronem, dokud jsem se, když už se začínalo šeřit, neoctla samotná ve vstupní hale. Dovolila jsem si jít kleknout do místnosti s tatami, odkud jsem se dívala na zahradu přes zasklené okno.

Uplynulo deset nebo patnáct minut; konečně Baron vkráčel do vstupní haly. Jakmile jsem ho uviděla, sevřel se mi žaludek, protože měl na sobě jenom bavlněný župan. V jedné ruce držel ručník a třel si s ním své dlouhé černé vousy, které považoval za bradku. Bylo zjevné, že právě vyšel z koupele. Vstala jsem a uklonila se mu.

„Sajuri, ani nevíte, jak jsem pošetilý!“ řekl mi. „Moc jsem pil.“ To byla nepopiratelně pravda. „Zapomněl jsem, že tu na mě čekáte! Doufám, že mě omluvíte, až uvidíte, co jsem pro vás připravil.“

Baron zamířil chodbou dovnitř domu a zřejmě předpokládal, že ho budu následovat. Ale já se nehnula z místa, protože jsem měla na paměti, co mi řekla Mameha, totiž, že učednice krátce před svým mizuage je jako lahůdka vystavená na stole.

Baron se zastavil. „Pojďte za mnou!“ vyzval mě.

„Ach, Barone, já opravdu nemohu. Prosím, dovolte mi počkat tady.“

„Něco bych vám rád dal. Jen pojďte do mých pokojů, sedněte si tam a nebuďte hloupé děvče.“

„Ale Barone,“ řekla jsem, „já se jinak chovat nedovedu, vždyť jsem jen hloupé děvče!“

„Zítra zase budete pod bdělým okem Mamehy, co? Ale tady vás nikdo nehlídá.“

Kdybych byla měla v ten okamžik jen špetku zdravého rozumu, byla bych Baronovi poděkovala za pozvání na krásnou party a řekla mu, jak velice lituji, že ho musím obtěžovat prosbou o zapůjčení vozu, který by mě odvezl zpátky do hostince. Ale všechno mi to připadalo jako ve snu… Myslím, že jsem byla v šoku. Jediné, co vím jistě, bylo, že jsem se strašně bála.

„Pojďte se mnou zpátky, já se obléknu,“ řekl Baron. „Pila jste dnes odpoledne hodně saké?“

Hodnou chvíli jsem mlčela. Byla jsem si moc dobře vědoma, že je můj obličej úplně bezvýrazný, dá se říct, že mi jen visel na přední části hlavy.

„Ne, pane,“ řekla jsem nakonec.

„Ani jsem nic jiného nečekal. Naleju vám, co budete chtít. Pojďte.“

„Barone,“ zdráhala jsem se, „prosím, v hostinci na mě určitě čekají.“

„Čekají? A kdo tam na vás čeká?“ Na to jsem mu neodpověděla.

„Ptal jsem se, kdo tam na vás čeká. Nechápu, proč se musíte takhle chovat. Něco vám chci dát. Asi byste byla radši, abych pro to došel?“

„Velmi se omlouvám,“ řekla jsem.

Baron na mě jenom zíral. „Počkejte tady,“ řekl konečně a zmizel znova uvnitř domu. Za chvilku se vynořil a nesl něco plochého, zabaleného do lněného plátna. Hned na první pohled jsem poznala, že je to kimono.

„No tak,“ řekl, „protože trváte na svém nemožném chování, došel jsem vám pro dárek. Už se cítíte lépe?“

Znova jsem se Baronovi omluvila.

„Viděl jsem, jak moc jste se tomuto rouchu onehdy obdivovala. Chtěl bych, abyste ho měla vy,“ řekl.

Baron položil balíček na stůl a rozvázal šňůrky. Myslela jsem, že je to to kimono, na němž byla namalovaná krajina s Kóbe, a mohu vám říct, že jsem se bála i těšila, protože jsem neměla ponětí, co bych dělala s tak nádhernou věcí, nebo jak bych Mameze vysvětlila, že mi to Baron dal. Ale místo toho jsem uviděla skvostnou tmavou látku s lakovanými vlákny a stříbrnou výšivkou. Vytáhl roucho z obalu a zvedl je za ramena do výšky. Bylo to kimono, které patřilo do muzea – zhotoveno v roce 1860, jak mi Baron sdělil, pro neteř úplně posledního ze šógunů, Tokugawy Jošinobu. Na kimonu byl vzor stříbrných ptáků letících noční oblohou, pod nimiž kolem lemu vyvstávala záhadná krajina s tmavými stromy a skalami.

„Musíte jít se mnou a zkusit si ho,“ řekl. „Tak nebuďte hloupé děvče! Mám velkou zkušenost se zavazováním obi vlastníma rukama. Pak vám oblečeme znova vaše kimono, takže nikdo nic nepozná.“

Byla bych ráda vyměnila roucho, které mi Baron nabízel, za nějaký způsob, jak se dostat z téhle situace. Jenže on vystupoval s takovou autoritou, že ani Mameha by ho nemohla neposlechnout. Když ona nenašla způsob jak odmítnout jeho přání, jak bych to dokázala já? Vycítila jsem, že ztrácí trpělivost; nebesa jsou mi svědkem, že byl ke mně laskavý od mého debutu, dovolil mi, abych byla u něho, když obědval, a nechal Mamehu, aby mě přivedla na večírek, který dával na svém kjótském panství. A tady byl ke mně také laskavý; nabídl mi skvostné kimono.

Nakonec jsem dospěla k závěru, že nemám na vybranou. Musím ho poslechnout a pak se vyrovnat s následky, ať budou jakékoliv. Sklopila jsem studem oči a ve stejném snovém stavu, v jakém jsem se cítila celou tu dobu, jsem si uvědomila, že mě Baron bere za ruku a vede mě chodbami do zadních komnat svého domu. Znenadání před nás do chodby vstoupil nějaký sloužící, ale uklonil se a okamžitě zmizel. Baron mě mlčky odvedl až do prostorného pokoje s tatami, kde celá jedna strana byla obložena zrcadly. Byla to jeho šatna. U protější stěny stály skříně a všechny měly zavřené dveře.

Ruce se mi třásly strachem, ale jestli si toho Baron všiml, tak tomu nevěnoval pozornost. Postavil mě před zrcadla a zvedl si mou ruku ke rtům; myslela jsem, že mi ji chce políbit, ale on ji jen přiložil hřbetem ke štětinám na své tváři a udělal něco zvláštního: vyhrnul mi rukáv nad zápěstí a přivoněl si k mé pokožce. Jeho bradka mě šimrala, ale skoro jsem to nevnímala. Nevnímala jsem vlastně nic; bylo to, jako bych byla pohřbená pod vrstvami strachu, zmatku a obav… A pak mě Baron probudil ze šoku tím, že si stoupl za mě a napůl mě objal, aby rozvázal mé obidžime. To je šňůrka, která drží pás obi na místě.

Když jsem pochopila, že mě Baron chce doopravdy svéknout, na okamžik jsem propadla panice. Chtěla jsem něco říct, ale ústa mě neposlouchala a Baron na mě stejně jenom dělal ‚pst‘, abych mlčela. Snažila jsem se ho chytit za ruce, ale odstrčil mi je, a nakonec se mu podařilo uvolnit obidžime. Pak poodstoupil a dlouho zápasil s uzlem obi mezi mými lopatkami. Prosila jsem ho, aby ho nesundaval – i když jsem měla tak vyschlé hrdlo, že se mi podařilo promluvit až po několika pokusech – ale on mi nevěnoval pozornost a netrvalo dlouho, začal odtáčet dlouhé obi. Přitom mě jeho ruce chvilkami objímaly. Viděla jsem, jak Předsedův kapesník vypadl a snesl se k zemi. Vzápětí nechal Baron padnout obi na zem jako obyčejnou hromádku látky a rozvázal datedžime – spodní pás. Měla jsem nepříjemný pocit, když se mi kimono uvolnilo kolem pasu. Vzala jsem je do hrsti, ale Baron je roztáhl. Nemohla jsem se už na sebe dívat do zrcadla. Poslední, nač se pamatuji, než jsem zavřela oči, bylo, že mé roucho z těžké látky zašustilo, když mi ho snímal z ramen.

Baron zřejmě provedl to, co si předsevzal; nebo přinejmenším prozatím dál nepokračoval. Cítila jsem jeho ruce na svém pase, když hladil látku mého spodního roucha. Když jsem zase otevřela oči, stál dosud za mnou a voněl si k mé šíji a vlasům. Díval se do zrcadla – upřeně, jak se mi zdálo – na stužku, která přidržovala spodní roucho zavřené. Při každém pohybu jeho prstů jsem se je snažila silou mysli udržet, ale v okamžiku se už kradly jako pavouk přes mé břicho a v dalším okamžiku se zabořily do spodní stužky a zatáhly za ni. Několikrát jsem se ho snažila zastavit, ale Baron mi odstrčil ruce jako předtím. Konečně stužku rozvázal; nechal ji proklouznout mezi prsty na zem. Nohy se mi třásly a místnost se stávala rozmazanou skvrnou, když uchopil švy spodního roucha a rozevřel je. Znova jsem ho chytila za ruce.

„Nemusíte se bát, Sajuri!“ zašeptal mi Baron. „Proboha, já vám neudělám nic, co bych neměl. Chci se jen podívat, chápete? Na tom není nic špatného. Každý muž by to udělal.“

Když to říkal, jeho lesklý vous mě šimral na uchu, takže jsem musela odvrátit hlavu na stranu. Myslím, že si to vyložil jako souhlas, protože pak se jeho ruce začaly pohybovat naléhavěji. Rozevřel mé spodní roucho. Cítila jsem jeho prsty na svých žebrech, skoro mě lechtal, jak se snažil rozvázat stužky přidržující mou denní košili zavřenou. Za chvilku se mu to podařilo. Nesnesla jsem pomyšlení, co asi Baron vidí; tvář jsem sice měla odvrácenou, ale přitom jsem stočila oči, abych viděla do zrcadla. Moje košilka byla rozevřená a mezi jejími okraji prosvítal kus nahého těla od prsou dolů.

Teď Baronovy ruce sklouzly k mým bokům, kde se zaměstnávaly mým košimaki. Když jsem si ten den několikrát obtáčela košimaki kolem těla, utáhla jsem ho v pase trochu víc, než snad bylo třeba. Baronovi se nedařilo najít šev, ale po několikerém zatáhnutí uvolnil látku tak, že jediným škubnutím dostal celé najednou ven zpod mé košilky. Když hedvábí klouzalo dolů, slyšela jsem sama sebe, jak jsem staženým hrdlem vydala zvuk podobný vzlyknutí. Chtěla jsem uchopit košimaki, ale Baron je odhodil z mého dosahu a nechal je padnout na zem. Potom pomalu, jako by stahoval pokrývku ze spícího dítěte, jediným bezdechým pohybem rozevřel mou košilku, jako by odhaloval něco skvostného. V krku mě pálily slzy a nesnesla jsem pomyšlení, že Baron uvidí mou nahotu a ke všemu i můj pláč. Nějak se mi podařilo slzy zadržet a dívala jsem se do zrcadla tak napjatě, až jsem celý dlouhý okamžik měla dojem, že se čas zastavil. Nikdy jsem sama sebe neviděla takhle nahou. Na nohou jsem sice pořád měla ponožky na knoflíčky, ale cítila jsem se víc obnažená s rozhaleným spodním prádlem než v koupelně, kde na sobě člověk nemá nic. Dívala jsem se, jak Baronovy oči spočívají tu i onde na mém odrazu v zrcadle. Nejdřív ještě víc rozevřel roucho, aby viděl i linii mého pasu. Pak sklouzl očima k tmavému klínu, který vypučel po mém příchodu do Kjóta. Tam se jeho oči zastavily hodnou chvíli, ale pak se pomalu zvedaly přes břicho a žebra k dvěma kroužkům švestkové barvy – nejdřív na jedné straně, pak na druhé. Pak Baron odtáhl svou ruku, takže na jedné straně se mé roucho vrátilo do původní polohy. Co tou rukou dělal, nevím, ale už jsem ji neviděla. V jednu chvíli jsem propadla panice, když jsem zahlédla jeho nahé rameno vyčuhující ze županu. Nevím, co dělal – ačkoli dnes bych to možná dost přesně uhodla – raději na to nemyslím. Vím jen to, že jsem vnímala jeho horký dech na zátylku. Pak už jsem neviděla nic. Zrcadlo se stalo stříbrnou skvrnou; už jsem dál nemohla zadržet pláč.

Baronův dech se zklidnil. Má kůže byla horká a vlhká strachy, takže když konečně pustil moje roucho, ucítila jsem na bocích závan připomínající vánek. Hned nato jsem v místnosti osaměla. Baron odešel, aniž bych si to uvědomila. Když byl pryč, spěchala jsem se obléct s tak zoufalým spěchem, že když jsem klečela na podlaze a dávala dohromady své svršky, připadalo mi to, jako když hlady umírající dítě sbírá zbytky jídla.

Roztřesenýma rukama jsem se oblékla, jak nejlépe jsem uměla. Ale bez cizí pomoci jsem se nedostala dál, než k uzavření spodního roucha a jeho zajištění stužkou v pase. Čekala jsem před zrcadlem a s jistou úzkostí jsem se dívala na rozmazaný makeup na obličeji. Byla jsem ochotná čekat tam hodinu, bude-li to třeba. Ale Baron se objevil už po několika minutách a pásek županu měl pevně utažený kolem kulatého břicha. Beze slova mi pomohl do kimona a zajistil je pomocí datedžime tak, že by to pan Ičoda neudělal lépe. Když držel v ruce mé dlouhé obi a skládal je do smyček, aby se mu lépe navíjelo kolem mě, vzmáhal se ve mně strašný pocit. Nejdřív jsem mu nerozuměla, ale pak si prorazil cestu, jako když skvrna pronikne látkou, a já pochopila. Byl to pocit, že jsem něco udělala strašně špatně. Nechtěla jsem před Baronem plakat a nemohla jsem si pomoci – a on se mi stejně od svého návratu do místnosti už nepodíval do očí. Snažila jsem se představovat si, že jsem jen dům stojící v dešti, který mu smáčí štít. Ale Baron si toho musel všimnout, protože odešel z místnosti a hned se vrátil s kapesníkem, na němž byl jeho monogram. Řekl mi, abych si ho nechala, ale já si otřela oči a odložila ho na stůl.

Zanedlouho mě odvedl k předním dveřím a beze slova odešel. Pak se objevil sluha se starožitným kimonem, zabaleným znova do lněného papíru. Podal mi je s úklonou, a doprovodil mě k Baronovu autu. Cestou do hostince jsem na zadním sedadle tiše plakala, ale šofér se tvářil, že nic nevidí. Neplakala jsem kvůli tomu, co se mi stalo. Moji mysl tížilo něco mnohem strašnějšího – co se stane, až pan Ičoda uvidí moje rozmazané nalíčení, a pak mi bude pomáhat při odstrojování a objeví špatně zavázaný uzel na obi a otevře balíček a uvidí drahý dárek, který jsem dostala. Než jsem vystoupila z vozu, otřela jsem si tvář Předsedovým kapesníkem, ale moc to nepomohlo. Panu Ičodovi stačil jeden pohled a všechno pochopil. Když mi v pokoji v patře rozvazoval obi, zeptal se: „Baron vás svlékl?“

„Omlouvám se,“ odpověděla jsem. „Svlékl vás a díval se na vás do zrcadla. Ale nepotěšil se s vámi. Nedotkl se vás, ani si na vás nelehl, že?“

„Ne, pane.“

„Tak to je v pořádku,“ pravil pan Ičoda a díval se před sebe. Žádný z nás už o tom nepromluvil ani slovo.

23.

Když na druhý den ráno vjížděl vlak na kjótské nádraží, rozhodně jsem ještě nebyla vyrovnaná se zážitky ze svého výletu. Vždyť i kámen, který spadne do rybníka, čeří vodu ještě dlouho potom, co klesl ke dnu. Ale když jsem scházela po dřevěných schodech z nástupiště a pan Ičoda o krok za mnou, zažila jsem takové překvapení, že jsem na chvíli na všechno ostatní zapomněla.

Ve skleněné vitríně visel nový plakát na Tance starého hlavního města pro onu sezonu a já se před ním zastavila. Do zahájení zbývaly dva týdny. Plakát se roznášel včera, asi v tu dobu, kdy jsem se procházela po Baronově panství s nadějí, že potkám Předsedu. Každý rok mají tance určité téma, jako „Barvy čtyř ročních období v Kjótu“, nebo „Slavná místa z Příběhu o klanech Taira a Minamoto“. Tématem pro onen rok byla „Třpytivá zář ranního slunce“. Na plakátě, který pochopitelně vytvořil Učida Kosaburó – byl autorem téměř všech plakátů už od roku 1919 – byla učednice gejši v půvabném zeleném a oranžovém kimonu, stojící na klenutém dřevěném můstku. Po dlouhé cestě jsem byla vyčerpaná a ve vlaku jsem špatně spala; chvíli jsem tedy stála před plakátem jako omámená a vnímala jsem jen něžnou zelenou a zlatou, než jsem se pořádně podívala na dívku v kimonu a její tvář. Hleděla přímo do jasné záře vycházejícího slunce a oči měla překvapivě modrošedé. Musela jsem se opřít o zábradlí, abych neupadla. Byla jsem to já! To mě Učida nakreslil!

Cestou z nádraží neopomněl pan Ičoda upozornit na jediný plakát, kolem kterého jsme projížděli, a dokonce požádal rikšu, aby si trochu zajel, abychom si mohli prohlédnout celou zeď staré budovy obchodního domu Daimaru, která jimi byla polepena. To, že jsem viděla svou podobu po celém městě, nebylo zdaleka tak vzrušující, jak byste si představoval; stále jsem musela myslet na tu ubohou dívku z plakátu, jak stojí před zrcadlem a postarší muž jí rozvazuje obi. Přesto jsem v následujících dnech čekala, že mi lidé budou blahopřát. Brzy jsem ale měla zjistit, že taková pocta něco stojí. Od okamžiku, kdy mi Mameha zajistila roli v tancích ročních období, jsem o sobě slyšela množství nepříjemných poznámek. A když se dokonce objevil plakát s mojí podobou, bylo to ještě horší. Například hned na druhý den ráno jedna mladá učednice, která se ke mně ještě minulý týden chovala přátelsky, odvrátila hlavu, když jsem se jí uklonila.

Pokud jde o Mamehu, šla jsem za ní do jejího bytu, kde se zotavovala, a zjistila jsem, že je tak pyšná, jako kdyby na tom plakátě byla ona sama. Samozřejmě se jí nelíbilo, že jsem jela do Hakone, ale radovala se z mého úspěchu jako vždycky, a snad ještě víc než obvykle. Na chvíli jsem se bála, že se bude dívat na mou strašnou schůzku s Baronem jako na zradu na sobě. Myslela jsem, že jí to pan Ičoda určitě musel říct… Ale jestli ano, nikdy se o tom nezmínila. Ani já.

Za dva týdny byly zahájeny Tance čtvera ročních období. V den premiéry jsem v šatně divadla Kaburendžó skoro nemohla vydržet trémou a rozčilením, protože mi Mameha řekla, že v hledišti bude Nobu i Předseda. Když jsem se líčila, tajně jsem si zastrčila Předsedův kapesník pod prádlo, přímo na holé tělo. Vlasy jsem měla přitažené těsně k hlavě hedvábným páskem, kvůli paruce, kterou jsem si měla vzít, a když jsem se na sebe podívala do zrcadla bez obvyklého orámování běžným účesem, objevila jsem, že mé tváře i oči vypadají jinak, než jak jsem na ně byla zvyklá. Uvědomila jsem si, že i tvar obličeje je pro mě novinkou. Náhle se mi rozbřesklo, že nic v životě není tak jednoduché, jak si představujeme.

Asi o hodinu později jsem stála s ostatními učednicemi v kulisách, připravená na zahajovací tanec. Všechny jsme měly stejná žlutočervená kimona s oranžovozlatými obi – každá z nás i všechny dohromady jsme vypadaly jako třpytivé sluneční paprsky. Když se ozval první úder bubnů a zadrnkání všech šamisenů a my vytančily z kulis jako šňůra korálků – paže rozpřažené a v ruce otevřené vějíře – zalil mě krásný pocit sounáležitosti, jaký jsem ještě nepoznala.

Po zahajovacím čísle jsem pospíchala po schodech nahoru převléct se. V tanci nazvaném „Ranní slunce na vlnách“, kde jsem měla vystupovat jako sólistka, jsem měla předvádět, jak si jde mladá dívka zaplavat do oceánu a zamiluje se do ní kouzelný delfín. Měla jsem nádherné růžové kimono se vzorem vody v šedé barvě a v ruce jsem držela modré hedvábné fábory znázorňující zčeřenou vodu za mým tělem. Okouzleného delfíního prince hrála gejša Umijo; kromě nás tam ještě byly role pro gejšu předvádějící vítr, sluneční světlo a spršky vody – i pro několik učednic v tmavě šedých a modrých kimonech v pozadí jeviště, které hrály dovádějící delfíny, volající svého prince, aby se k nim vrátil.

Stihla jsem se převléknout tak rychle, že jsem za několik minut už mohla nakukovat do hlediště. Šla jsem po náhodném zvuku bubnů, o něž někdo zavadil, setmělou chodbou procházející za jednou ze dvou lóží pro orchestr umístěných po obou stranách jeviště. Několik jiných učednic a gejš už se dívalo do hlediště škvírami v posuvných dveřích. Připojila jsem se k nim a podařilo se mi najít Předsedu i Nobua, sedící vedle sebe – i když se mi zdálo, že Předseda dal Nobuovi to lepší sedadlo. Nobu se napjatě díval na jeviště, ale překvapilo mě, že Předseda usnul. Podle hudby jsem poznala, že začíná tanec Mamehy a odešla jsem na konec chodby, kde bylo škvírami ve dveřích vidět na jeviště.

Dívala jsem se na Mamehu jen několik minut, ale dojem z jejího tance byl nezapomenutelný. Většina tanců školy Inoue vypráví nějaký příběh a tento tanec, nazvaný „Dvořanův návrat“ – se inspiroval čínskou básní o dvořanovi, který měl dlouhý milostný poměr s jednou dvorní dámou z císařského paláce. Jednou v noci se dvořanova žena schovala v palácových zahradách, aby zjistila, kde její muž tráví čas. Za úsvitu se dívá z keřů, jak se její manžel loučí s milenkou – ale za nočního bdění se nastydne a brzy nato umírá.

Pro účely našich jarních tanců byl tento příběh přenesen do Japonska, ale jinak se na něm nic nezměnilo. Mameha hrála manželku se zlomeným srdcem, která umírá chladem, a gejša Kanako hrála jejího manžela, dvořana. Dívala jsem se od toho okamžiku, kdy se dvořan loučí s milenkou. Už sama výprava scény byla vzrušivě krásná, podmalovaná měkkým světlem úsvitu a pomalým rytmem šamisenů připomínajícím tlukot srdce. Dvořan předvedl půvabný tanec, kterým vyjadřoval poděkování milence za společnou noc, a pak zamířil do paprsků vycházejícího slunce, aby pro ni zachytil jeho hřejivé teplo. Právě v té chvíli začala Mameha tančit žalozpěv nesmírného smutku, skryta na jedné straně jeviště před zraky manžela a jeho milenky. Nemohu říct, jestli to způsobila krása Mamežina tance nebo samotný příběh, ale pocítila jsem takový zármutek, jako bych já sama byla obětí hrozné zrady. V závěru tance zalilo jeviště sluneční světlo. Mameha přešla ke skupině stromů, aby tam zatančila prostou scénu umírání. Nevím, co se stalo pak; přemohlo mě dojetí a nemohla jsem se dívat dál; a stejně jsem se už musela vrátit do zákulisí, abych byla připravená na svůj výstup.

Když jsem čekala mezi kulisami, měla jsem pocit, že na mě padá váha celé budovy – smutek na mě vždycky působil jako těžké závaží. Dobrá tanečnice si často bere bílé ponožky na knoflíčky o číslo menší, aby cítila chodidlem spáry v dřevěné podlaze. Ale jak jsem čekala a snažila se vzpamatovat, abych mohla dobře zatančit své číslo, měla jsem pocit, že pod tou tíhou cítím nejenom každou spáru podlahy, ale i každé vlákno ponožek. Konečně se ozvaly bubínky a šamiseny a zašustily sukně ostatních tanečnic, jak kolem mě rychle vycházely na scénu, ale pak už se na nic nepamatuji. Vím jen to, že jsem zvedla paže se zavřeným vějířem v ruce a poklekla – to byla moje výchozí pozice. Neslyšela jsem svou narážku, ale pamatuji se, že jsem se dívala na vlastní paže s úžasem nad jistotou, s jakou se pohybují. Ten tanec jsem nacvičovala nesčíslněkrát; asi to stačilo, aby mé tělo zvládlo scénu bez mé kontroly. Moje mysl byla úplně zatemněná a tančila jsem jako automat, ale bez chyby a bez potíží.

Po zbývající dva dny jsem se na každé představení připravovala stejným způsobem, totiž že jsem se soustředila na „Dvořanův návrat k ženě“, dokud jsem nepocítila, jak se nade mnou rozprostírá smutek. My lidé všemu obdivuhodně přivykneme, ale když jsem si v duchu připomněla Mamehu, jak tančí svůj pomalý žalozpěv skrytá před zraky manžela a jeho milenky, nemohla jsem se ubránit smutku stejně, jako se člověk nemůže ubránit vůni jablka, které před ním rozkrojené leží na stole.

Jednoho dne v onom týdnu, kdy představení končila, jsme s Mamehou zůstaly dlouho v šatně a povídaly jsme si s ostatními gejšami. Když jsme vycházely z divadla, myslely jsme, že tam už nikdo čekat nebude. Opravdu, davy se rozešly. Ale když jsme došly až na ulici, z nějakého auta vystoupil řidič v uniformě a otevřel zadní dvířka. Málem jsme obě šly nevšímavě dál, když se tu před námi objevil Nobu.

„No ne, Nobu-san,“ oslovila ho Mameha. „Už jsem si dělala starost, že vás Sajuri přestala zajímat! Každý den jsme doufaly, že se ozvete…“

„Vy jste ta poslední, kdo by si mohl naříkat, že ho nechají čekat. Stojíme tady před divadlem už skoro hodinu.“

„Vy jste byl právě teď v divadle?“ podivila se Mameha. „Ze Sajuri se stala hvězda.“

„Já jsem nebyl právě teď nikde,“ odpověděl Nobu. „Odešel jsem, když skončilo představení, a to je víc než hodina. Dost dlouho na to, abych si zatelefonoval a poslal si řidiče do centra, aby něco koupil.“

Nobu bouchl do okénka auta svou jedinou rukou, a tak řidiče vylekal, až mu spadla čapka. Šofér stáhl okénko a podal Nobuovi maličký sáček v evropském stylu z nějakého materiálu, který se leskl jako stříbrná fólie. Nobu se obrátil ke mně a já se mu hluboce uklonila a řekla jsem, jak jsem šťastná, kdykoliv ho vidím.

„Vy jste nadaná tanečnice, Sajuri. Já nerozdávám dárky pro nic za nic,“ řekl, ačkoli podle mě to rozhodně nebyla pravda. „Možná to je ten důvod, proč mě Mameha a ostatní v Gionu nemají tak rády jako ostatní muže.“

„Nobu-san!“ ozvala se Mameha. „Kdo vám řekl takovou nehoráznost?“

„Já vím moc dobře, co vy, gejši, máte rády. Dokud vám muž dává dárky, klidně snesete každou vylomeninu.“ Nobu mi podával ten malý sáček.

„Ale, Nobu-san, co je to za vylomeninu, kterou vy mi teď předkládáte, abych ji snesla?“ Samozřejmě jsem to myslela jako žert, ale Nobu se na to tak nedíval.

„Neřekl jsem zrovna před chvílí, že nejsem jako ostatní muži?“ zavrčel. „Proč vy, gejši, nikdy nevěříte tomu, co se vám říká? Jestli chcete ten sáček, tak si ho radši vemte hned, než si to rozmyslím.“

Poděkovala jsem Nobuovi, přijala sáček a on znova zabouchal na okénko. Šofér vyskočil, aby mu otevřel dvířka.

Ukláněly jsme se, dokud auto nezajelo za roh, a pak mě Mameha odvedla zpátky do zahrady divadla Kaburendžó, kde jsme se posadily na kamennou lavičku u kapřího rybníka a nahlédly do sáčku od Nobua. Byla tam jen malinká krabička zabalená do zlatého papíru se jménem známého klenotnictví a převázaná červenou stužkou. Když jsem ji otevřela, našla jsem tam jediný drahokam, rubín velký jak jádro broskve. Vypadal jako velká kapka krve třpytící se ve slunečním světle nad rybníkem. Když jsem jím otáčela, třpyt přeskakoval z plošky na plošku a při každém tom zajiskření i mé srdce poskočilo.

„Vidím, že jsi okouzlená,“ řekla Mameha, „a mám z toho velkou radost. Ale neraduj se příliš. Za svůj život dostaneš i jiné klenoty, Sajuri – řekla bych, že jich dostaneš hodně. Zato tuhle příležitost už nikdy mít nebudeš. Odnes ten rubín do své okije a dej ho Matce.“

Vidět před sebou ten nádherný šperk a blesky, které házel na mé ruce a barvil je do ruda, a pomyslet na Matku s jejíma nemocně žlutýma očima se zarudlými okraji víček… Nu, přišlo mi to asi tak, jako by chtěl někdo obléct jezevce do hedvábí. Ale samozřejmě jsem Mamehu poslechla.

„Až jí to budeš dávat,“ pokračovala, „musíš být zvlášť milá a říct: ‚Matko, tak nádherný šperk já nemohu nosit a považovala bych si za velkou čest, kdybyste ho ode mě přijala. Způsobila jsem vám tolik potíží v minulých letech.‘ Ale víc neříkej, nebo by si myslela, že jsi jízlivá.“

Když jsem pak seděla ve svém pokoji a roztírala tyčinku tuše, abych napsala poděkování Nobuovi, propadala jsem stále horší náladě. Kdyby mě Mameha požádala, abych ten rubín dala jí, udělala bych to s velkou radostí… Ale Matce! Oblíbila jsem si Nobua a bylo mi líto, že tak drahý dárek dostane taková ženská. Věděla jsem naprosto přesně, že kdyby ten rubín byl od Předsedy, nemohla bych se ho vzdát kvůli nikomu. Ale přesto jsem dokončila děkovný dopis a odešla do Matčina pokoje. Seděla v tlumeném světle, hladila psa a kouřila.

„Co mi chceš?“ zeptala se. „Právě jsem si chtěla poslat pro konvici čaje.“

„Omlouvám se, že vás ruším, Matko. Dnes odpoledne, když jsme s Mamehou odcházely z divadla, čekal tam na mě prezident Nobu Tošikazu…“

„Chceš říct, že čekal na Mamehu.“

„To nevím, Matko. Ale dal mi dárek. Je to krásná věc, ale já ji nemohu použít.“

Chtěla jsem dodat, že bych si pokládala za čest, kdyby si to vzala, ale ona mě ani nenechala domluvit. Položila dýmku na stolek a vzala mi krabičku z ruky dřív, než jsem se zmohla na slovo. Znova jsem se jí to snažila vysvětlit, ale Matka jen obrátila krabičku dnem vzhůru a nechala sklouznout rubín do svých mastných prstů.

„Co to je?“ zeptala se.

„Je to dárek, který mi dal prezident Nobu. Nobu Tošikazu z Iwamura Electric.“

„Myslíš, že nevím, kdo je Nobu Tošikazu?“

Vstala a zamířila k oknu, kde odsunula papírovou výplň a podržela rubín v proudu paprsků odpoledního slunce. Udělala přesně to, co já na ulici, otáčela drahokamem kolem dokola a dívala se, jak se třpytí jedna ploška po druhé. Pak zavřela okno a šla si zase sednout.

„Muselas ho špatně pochopit. Neřekl ti, abys to dala Mameze?“

„Ale vždyť Mameha stála vedle mě.“

Viděla jsem zřetelně, že matčina mysl je jako křižovatka s dopravní zácpou. Položila rubín na stůl a začala bafat z dýmky. Každý kotouč dýmu mi připadal jako jedna její popletená myšlenka, která unikla do prostoru. Nakonec mi řekla: „Takže Nobu Tošikazu se o tebe zajímá, říkáš?“

„Už nějaký čas jsem poctěna jeho pozornostmi.“

Po těch slovech položila dýmku na stolek, jako by tím chtěla naznačit, že od této chvíle je náš rozhovor velice vážný. „Nesledovala jsem tě tak pozorně, jak bych měla. Jestli máš nějakého přítele, tak mi to okamžitě musíš říct.“

„Nikdy jsem neměla jediného přítele, Matko.“

Nevím, jestli mi věřila, ale řekla mi, že mohu odejít. Ještě jsem jí nenabídla ten rubín, jak mě Mameha poučila. Snažila jsem se nějak vrátit k tématu. Ale když jsem se podívala na stůl, kde rubín ležel položený na bok, musela si zřejmě myslet, že jí o něj chci říct, aby mi ho vrátila. Než jsem se odhodlala promluvit, rychle po něm drapla a ukryla ho v dlani.

Konečně jednoho odpoledne, jen o několik dní později, to začalo. Mameha přišla do okije a vzala mě do salonu, kde mi oznámila, že začalo vydražování mého mizuage. To ráno dostala vzkaz od majitelky čajovny Ičiriki.

„Nemohlo k tomu dojít v horší dobu,“ řekla Mameha, „protože dnes odpoledne musím odjet do Tokia. Ale nebudeš mě potřebovat. Jestli se dojde až na nějakou vysokou částku, tak se to dovíš, protože se začnou dít věci.“

„Já vám nerozumím. Jaké věci?“ zeptala jsem se.

„Všechny možné,“ odpověděla a odešla. Ani si nevzala šálek čaje.

Byla pryč tři dny. Nejprve se mi srdce rozbušilo pokaždé, když jsem slyšela přicházet služku, ale uplynuly dva dny a nic se nestalo. Pak třetího dne ke mně přišla v hale Tetička a řekla mi, že mě Matka očekává nahoře.

Sotva jsem položila nohu na první schod, uslyšela jsem odsunovat dveře a najednou se ven vyřítila Dýně. Letěla tak rychle, jako se leje voda z převrženého vědra, sotva se chodidly dotýkala schodů a v půli cesty si zkroutila prst na ruce o zábradlí. Muselo ji to bolet, protože vykřikla, dole se zastavila a chytila se za něj.

„Kde je Hacumomo?“ ptala se a bylo vidět, že ji prst bolí. „Musím ji najít!“

„Vypadá to, že sis pořádně ublížila,“ řekla Tetička. „Ty si musíš najít Hacumomo, aby ti mohla ublížit ještě víc?“

Dýně vypadala strašně rozčileně, a nebylo to jen kvůli prstu, ale když jsem se jí zeptala, co se stalo, bez odpovědi letěla ke vchodu a ven z okije.

Když jsem vstoupila, seděla Matka u stolu. Právě si začínala nacpávat dýmku, ale rozmyslela si to a dýmku odložila. Na poličkách, kam ukládala své účetní knihy, stály krásné hodiny v evropském stylu pod skleněným krytem Matka se na ně každou chvíli podívala, ale uplynulo nikolik minut, a stále mi nic neříkala. Nakonec jsem přerušila ticho já. „Omlouvám se, Matko, že vás ruším, ale řekli mi, že mě chcete vidět.“

„Doktor se opozdil,“ řekla. „Počkáme na něj.“

Myslela jsem, že mluví o doktoru Krabovi, který má přijít do okije, aby s ní domluvil podrobnosti o mém mizuage. Nečekala jsem to a začal se mi svírat žaludek. Matku si krátila čas hlazením Taku, který ale měl brzy dost jejích pozorností a začal potichu protestovat.

Konečně bylo slyšet, jak služka někoho vítá dole před vchodem, a Matka sešla po schodech dolů. Když se za několik minut vrátila, nevedla s sebou doktora Kraba, ale mnohem mladšího muže s ulízanými šedivými vlasy, který nesl koženou brašnu.

„To je ta dívka,“ řekla Matka.

Uklonila jsem se mladému lékaři, který mi úklon opětoval.

„Paní,“ oslovil Matku, „kde budeme…“

Matka odpověděla, že místnost, kde jsme, je úplně postačující. Podle způsobu, jak zasunula dveře, jsem pochopila, že se má stát něco nepříjemného. Začala mi odtáčet obi a složila je na stůl. Pak mi stáhla kimono z ramen a pověsila je na stojan v rohu. Stála jsem tam ve žlutém spodním rouchu, jak jsem mohla nejklidněji, ale v okamžiku, kdy mi Matka začala rozvazovat stužku v pase, která držela spodní roucho zapnuté, bezděky jsem proti ní napřáhla ruce – ale ona mi je odstrčila stejně, jako to udělal Baron, a mně se začal zvedat žaludek. Když mi sundala stužku v pase, sáhla pod spodní roucho a vytáhla košimaki – zase tak, jak se to stalo v Hakone. Vůbec se mi to nelíbilo, ale místo toho, aby mi rozevřela spodní roucho jako Baron, znova je kolem mě obtočila a poručila mi, abych si lehla na rohože.

Lékař si mi klekl u nohou, omluvil se a pak rozevřel spodní roucho a odkryl mi nohy. Mameha mi sice řekla něco o mizuage, ale pochopila jsem, že teď se dovím něco víc. Skončilo snad už vydražování a vyhrál tenhle mladý lékař? A co tedy doktor Krab a Nobu? Dokonce mi prolétlo hlavou, že Matka úmyslně sabotuje Mamežin plán. Mladý lékař mi rozevřel nohy a sáhl mezi ně rukou, která byla, jak jsem si všimla, hladká a měla hezký tvar, jako ruka Předsedy. Cítila jsem se tak ponížená a obnažená, že jsem si zakryla tvář. Chtěla jsem dát nohy k sobě, ale bála jsem se udělat něco, co by mu ztížilo jeho úkol a jenom by prodloužilo toto setkání. Zůstala jsem tedy ležet s očima pevně zavřenýma a zadržovala jsem dech. Cítila jsem se asi tak, jako se cítil Taku, když se dusil jehlou a Tetička mu držela tlamu otevřenou, zatímco Matka mu lovila prsty v krku. V jednu chvíli jsem myslela, že má doktor obě ruce mezi mýma nohama; ale konečně je dal pryč a zakryl mě spodním rouchem. Když jsem otevřela oči, viděla jsem, že si otírá ruce do ručníku.

„Ta dívka je nedotčená,“ řekl.

„Tak to je dobrá zpráva!“ odpověděla Matka. „A bude hodně krvácet?“

„Neměla by vůbec krvácet. Vyšetřil jsem ji jen pohledem.“

„Ne, já myslím při mizuage.“

„Těžko soudit. Řekl bych, že asi tak, jak to bývá.“

Když mladý šedovlasý lékař odešel, pomohla mi Matka s oblékáním a pokynula mi, abych si sedla ke stolu. Pak mě bez varování chytila za ucho a trhla jím tak silně, že jsem vykřikla. Podržela si mě za ucho u své hlavy a řekla: „Ty jsi velmi drahé zboží, holčičko. Já tě podceňovala. Mám štěstí, že se nic nestalo. Ale ujišťuji tě, že teď na tebe budu dávat lepší pozor. Za to, co od tebe muž chce, musí draze zaplatit. Rozumíš?“

„Ano, paní,“ řekla jsem. Co jsem také mohla udělat jiného? Byla bych řekla ano na všechno, zvážíme-li, jak moc mě tahala za ucho.

„Jestli dáš nějakému muži jen tak to, za co má zaplatit, tak ošidíš tuhle okiju. Dlužíš mi peníze a já si je od tebe vezmu. A nemluvím jen o tomhle!“ Tady Matka udělala hrozný zvuk volnou rukou – třela prsty o dlaň, až to začvachtalo.

„Muži za to zaplatí,“ pokračovala. „Ale budou platit i jen za to, že si s tebou pohovoří. Jestli zjistím, že se tajně scházíš s nějakým mužem, i třeba na kus řeči…“ Nedokoncenou větu doplnila dalším pořádným zataháním za ucho. Pak mě konečně pustila.

Nemohla jsem popadnout dech. Když už jsem zase byla schopná promluvit, řekla jsem: „Matko…, udělala jsem něco, čím jsem vás rozzlobila?“

„Ještě ne. A jestli jsi rozumné děvče, tak to nikdy neuděláš.“

Pokusila jsem se omluvit, abych mohla odejít, ale Matka mi poručila zůstat. Vyklepala si dýmku, přestože byla prázdná, a když ji znova naplnila a zapálila, řekla mi: „Už jsem se rozhodla. Tvoje postavení v okiji se změní.“

Polekala jsem se a chtěla jsem něco říct, ale Matka mě zarazila.

„Příští týden ty a já podstoupíme obřad. Tím se staneš mou dcerou, jako bych tě sama porodila. Rozhodla jsem se, že tě adoptuji. Jednou ti bude tahle okija patřit.“

Nezmohla jsem se na slovo a ani se moc nepamatuji, co se stalo pak. Matka mluvila dál; řekla mi, že jako dcera okije se přestěhuji do většího pokoje, kde teď bydlí Hacumomo a Dýně, a ty budou společně v mém dosavadním pokoji. Poslouchala jsem jen napůl, dokud jsem si nezačala pomalu uvědomovat, že jako Matčina dcera už nebudu muset snášet tyranii Hacumomo. Vždyť tohle byl celou tu dobu Mamežin plán, jenže já jsem nikdy nevěřila, že by se to mohlo stát. Matka mě dál poučovala. Dívala jsem se na její povislý ret a žluté oči. Byla sice hnusná, ale jako její dcera se octnu mimo dosah Hacumomo.

Když jsme byly v nejlepším, odsunuly se dveře a Hacumomo v životní velikosti stála v hale.

„Co chceš?“ řekla Matka. „Nemám na tebe čas.“

„Vypadni odtud,“ řekla mi Hacumomo. „Chci si promluvit s Matkou.“

„Jestli se mnou chceš mluvit,“ řekla Matka, „tak slušně požádej Sajuri, jestli by nás laskavě mohla nechat o samotě.“

„Nech nás laskavě o samotě, Sajuri,“ řekla Hacumomo jízlivě.

A tehdy jsem jí poprvé v životě odpověděla beze strachu, že mě za to potrestá.

„Odejdu, jestli si to Matka přeje,“ řekla jsem.

„Matko, byla byste tak laskavá a řekla slečně Pitomečkovi, aby nás nechala o samotě?“ požádala Hacumomo.

„Přestaň otravovat!“ odsekla Matka. „Pojď dovnitř a řekni mi, co chceš.“

Hacumomo se to sice nelíbilo, ale vešla do pokoje a posadila se ke stolku. Seděla mezi Matkou a mnou, ale dost blízko, abych cítila její parfém.

„Chudák Dýně za mnou právě přiběhla celá rozčilená,“ začala. „Slíbila jsem jí, že s vámi promluvím. Pověděla mi něco moc divného. Řekla: ‚Oh, Hacumomo! Matka se rozmyslela!‘ Ale já jí odpověděla, že pochybuji, že by to byla pravda.“

„Nevím, o čem mluvila. V poslední době jsem rozhodně neměnila svůj názor na nic.“

„Přesně tohle jsem jí řekla také. Že byste nikdy nevzala zpátky své slovo. Ale určitěji bude lépe, když jí to, Matko, řeknete vy sama.“

„Co jí mám říct?“

„Že jste se nerozmyslela ohledně její adopce.“

„A jak na tohle přišla? Mě by v životě nenapadlo ji adoptovat.“

Strašně mě to zabolelo, protože jsem musela myslet na to, jak Dýně běžela rozčilená po schodech… A není divu, vždyť v tom případě jí nikdo není schopen říct, co se s ní v životě stane. Hacumomo nasadila ten svůj úsměv, s nímž vypadala jako drahocenný kousek porcelánu, ale Matčina slova ji zdrtila jako balvan. Nenávistně se na mě podívala.

„Takže je to pravda! Máte v úmyslu adoptovat ji. Vy už jste zapomněla, Matko, jak jste řekla, že chcete adoptovat Dýni? A požádala jste mě, abych jí to oznámila!“

„Mě nezajímá, cos řekla Dýni. A kromě toho jsi nezacházela s Dýniným učením tak dobře, jak bych čekala. Nějaký čas si vedla dobře, ale v poslední době…“

„Vy jste to slíbila, Matko,“ řekla Hacumomo tónem, který mě vyděsil.

„Nebuď směšná! Víš dobře, že jsem celá léta myslela na Sajuri. Proč bych teď měla změnit názor a adoptovat Dýni?“

Naprosto bezpečně jsem věděla, že Matka lže. V tu chvíli dokonce zašla tak daleko, že se obrátila ke mně a řekla: „Sajuri-san, kdy jsem se poprvé zmínila o tvojí adopci? Myslím, že asi před rokem, ne?“

Jestli jste někdy viděl kočku, jak učí koťata lovit – uchopí bezbrannou myšku a roztrhne ji vpůli – asi tak mi připadala Matčina výzva, abych se učila, jak se jí stát podobnou. „Ach ano, Matko, zmiňovala jste se mi o tom mnohokrát!“ To by byl můj první krok k tomu, aby se ze mě jednoho dne stala žlutooká stará žena, která by se zavírala ve svém pokoji s účetními knihami. Nemohla jsem se přidat ani na jednu stranu. Měla jsem oči sklopené k tatami, abych na ně neviděla, a řekla jsem, že si nevzpomínám.

Hacumomo hněvem naskákaly na tváři rudé skvrny. Vstala a zamířila ke dveřím, ale Matka ji zastavila.

„Sajuri se do týdne stane mou dcerou,“ řekla. „Do té doby se musíš naučit chovat se k ní s úctou. Až sejdeš dolů, řekni některé služce, aby Sajuri a mně přinesla čaj.“

Hacumomo se nepatrně uklonila a byla pryč.

„Matko,“ řekla jsem, „velice lituji, že jsem příčinou tolika potíží. Jsem si jistá, že Hacumomo se naprosto mýlí v jakýchkoliv plánech, které jste snad měla s Dýní, ale… Dovolíte, abych se zeptala? Nebylo by možné, abyste adoptovala Dýni i mě?“

„Podívejme, tak ty přece jen něco víš o podnikání?“ odpověděla. „Nechceš mi náhodou začít radit, jak mám spravovat okiju?“

Za chvíli přišla služka s podnosem, na němž byla konvice s čajem a šálek – ne dva šálky. Zdálo se, že to Matce nevadí. Nalila jsem jí vrchovatý šálek a ona z něho upíjela a dívala se na mě očima se zarudlými okraji víček.

24.

Když se Mameha nazítří vrátila do Kjóta a dověděla se, že se mě Matka rozhodla adoptovat, vůbec to nevypadalo, že by měla takovou radost, jak jsem čekala. Pokývla hlavou a zatvářila se spokojeně, to ano, ale ani se neusmála. Zeptala jsem se jí, jestli snad všechno neprobíhá tak, jak doufala.

„Ach ne, vydražování mezi doktorem Krabem a Nobuem šlo přesně tak, jak jsem doufala,“ řekla mi, „a konečná částka je hodně vysoká. Jakmile jsem to zjistila, věděla jsem, že tě paní Nitta určitě adoptuje. Měla jsem velikou radost.“

Takhle to řekla. Ale pravda, kterou jsem se dověděla po částech až v následujících letech, byla dost odlišná. Především vydražování se vůbec nekonalo mezi doktorem Krabem a Nobuem. Byl to závod mezi doktorem Krabem a Baronem. Neumím si představit, co Mameha cítila, ale určitě se tím vysvětluje, proč se ke mně po jistou krátkou dobu chovala tak chladně a proč mi neřekla pravdu.

Neznamená to, že Nobu se o mě nezajímal. Docela směle přihazoval na moje mizuage, ale jen v prvních několika dnech, než částka přesáhla 8000 jenů. Když vypadl, nebylo to z důvodu, že už by si to dál nemohl dovolit. Mameha věděla od samého začátku, že Nobu může přihazovat proti komukoliv, když bude chtít. Problém, s nímž Mameha nepočítala, spočíval v tom, že Nobu se o moje mizuage zajímal jen povrchně. Jen určitý druh mužů utrácí čas a peníze tím, že se honí za mizuage, a ukázalo se, že Nobu k nim nepatří. Před několika měsíci, jak si jistě vzpomínáte, naznačila Mameha, že žádný muž by neudržoval styk s patnáctiletou učednicí, pokud by se nezajímal o její mizuage. Během téhož rozhovoru mi řekla: „Můžeš se vsadit, že ho k tobě neláká tvoje konverzační umění.“ Ohledně mého konverzačního umění mohla mít pravdu, to nemohu posoudit; ale Nobua ke mně určitě nelákalo ani moje mizuage.

Pokud jde o doktora Kraba, byl to muž, který by si pravděpodobně spíš zvolil sebevraždu ve starodávném stylu, než aby dovolil někomu, jako je Nobu, aby ho připravil o mizuage. Po prvních několika dnech už vlastně nepřihazoval proti Nobuovi, jenže on to nevěděl a majitelka Ičiriki se rozhodla, že mu to nepoví. Chtěla vyhnat cenu co nejvýše. Když s ním telefonovala, omezila se na: „Ach, doktore, právě jsem dostala zprávu z Ósaky a nabízejí pět tisíc jenů.“ Pravděpodobně dostala zprávu z Ósaky – třeba od své sestry, protože nikdy nechtěla přímo lhát. Ale když se zmínila o Ósace a o nabídce jedním dechem, doktor Krab se přirozeně domníval, že ta nabídka přišla od Nobua, přestože ve skutečnosti byla od Barona.

Pokud jde o Barona, ten věděl naprosto přesně, že jeho soupeřem je Doktor, ale bylo mu to jedno. Chtěl mizuage získat pro sebe a byl rozmrzelý jako malý kluk, když si začal uvědomovat, že to asi nevyhraje. Později jsem se dověděla od jedné gejši o jejím rozhovoru s Baronem přibližně v oné kritické době. „Slyšela jste o tom?“ řekl jí Baron. „Snažím se získat mizuage, ale nějaký otravný doktor mi nechce jít z cesty. Jenom jediný muž může objevovat neznámá území – a tím chci být já! Ale co mám dělat? Ten idiotský doktor si zřejmě vůbec neuvědomuje, že ta čísla, kterými kolem sebe hází, představují skutečné peníze!“

S tím, jak vydražování stoupalo, začal Baron mluvit o tom, že z něho vypadne. Ale částka se už natolik přiblížila novému rekordu, že se majitelka čajovny Ičiriki rozhodla popohnat to ještě dál a trochu Barona oklamala, stejně jako oklamala Doktora. Do telefonu mu řekla, že „ten druhý džentlmen“ udělal velmi vysokou nabídku, a pak dodala: „Ale hodně lidí si myslí, že patří k těm džentlmenům, kteří už nepůjdou výš.“ Jsem si jistá, že o Doktorovi si to lidé mohli myslet, ale sama majitelka Ičiriki k nim nepatřila. Ta věděla, že když Baron udělá svou poslední nabídku, ať by byla jakkoliv vysoká, doktor ji přebije.

Nakonec Doktor souhlasil s tím, že za moje mizuage zaplatí 11 500 jenů. Byla to nejvyšší suma, jakou kdo zaplatil za mizuage v Gionu, a možná ve všech čtvrtích gejš v celém Japonsku. Uvědomte si, že v té době jedna hodina gejšina času stála asi 4 jeny a za nákladné kimono se platilo kolem 1500jenů. Nemusí se to zdát moc, ale je to mnohem víc, než řekněme dělník mohl vydělat za celý rok.

Musím přiznat, že o penězích toho moc nevím. Většina gejš se chlubí, že při sobě nikdy nenosí peníze, a jsou zvyklé nechávat si připisovat dlužné částky na svá konta. Dokonce i teď, v New Yorku, to tak dělám. Nakupuji v obchodech, kde mě osobně znají a kde jsou ochotni dát mi slevu na zboží, které chci. Když na konci měsíce dostanu účet, moje roztomilá asistentka to za mě zaplatí. Takže, jak vidíte, já vlastně ani nevím, kolik utratím, nebo o kolik je dražší lahvička parfému než nějaký časopis. Jsem už ten poslední člověk na světě, kdo by mohl někoho poučovat o penězích. Ale chtěla bych vám svěřit něco, co mi kdysi řekl můj blízký přítel – a ten musel vědět, o čem mluví, protože byl v šedesátých letech nějaký čas náměstkem japonského ministra financí. Řekl, že peněžní hotovost má často menší hodnotu v jednom roce, než měla v roce předcházejím, takže Mamežino mizuage v roce 1929 vlastně bylo dražší než moje v roce 1935, přestože za moje se zaplatilo 11 500 jenů a za Mamežino sedm nebo osm tisíc.

Nic z toho ovšem pro mě nic neznamenalo v době, kdy se prodávalo moje mizuage. Byl to nový rekord a udržel se až do roku 1951, kdy se objevila Kacumijo – která byla podle mého názoru jednou z nejskvělejších gejš dvacátého století. Ale přesto, podle mého přítele náměstka ministra financí, skutečný rekord si udržela Mameha až do šedesátých let. Nu, ať už skutečný rekord patřil mně, Kacumijo nebo Mameze – nebo dokonce Mamemicu v devadesátých letech minulého století – umíte si jistě představit, jak Matku svrběly její baculaté ručky, když uslyšela o tak nehorázně vysoké sumě.

Je zbytečné říkat, že toto byl pravý důvod mojí adopce. Částka za mé mizuage víc než dostatečně pokryla všechny moje dluhy v okiji. Kdyby mě Matka nebyla adoptovala, musela by mi z toho něco vyplatit – a jistě si umíte představit, jak by jí přitom bylo. Když jsem se stala dcerou okiji, přestaly mé dluhy existovat, protože je okija na sebe převzala. Ale zároveň také všechny mé výdělky patřily okiji, nejenom v případě mizuage, ale po všechna budoucí leta.

Adopce se konala příští týden. Mé vlastní jméno už se změnilo na Sajuri, a teď mi změnili i příjmení. Doma v našem opilém domě na mořských útesech jsem byla Sakamoto Čijo. Teď jsem se jmenovala Nitta Sajuri.

Ze všech významných okamžiků v životě gejši je mizuage jedním z nejdůležitějších. Pro můj byl určen den na počátku července 1935, kdy mi bylo patnáct let. Začal odpoledne tím, že jsem s doktorem Krabem vypila kalíšky saké v obřadu, který nás spojil. Důvod k tomuto obřadu spočívá v tom, že i když samotné mizuage se provede rychle, doktor Krab zůstane mým mecenášem mizuage až do konce svého života – ale ne, že by mu z toho plynula nějaká zvláštní privilegia, chápete. Obřad se konal v čajovně Ičiriki v přítomnosti Matky, Tetičky a Mamehy. Majitelka Ičiriki se také zúčastnila, stejně jako pan Bekku, můj oblékač – protože oblékači se vždycky zúčastňují podobných obřadů, kde reprezentují zájmy gejši. Měla jsem na sobě to nejslavnostnější kimono, jaké nosí učednice, černé s pěti rodovými znaky okije Nitta a červeným spodním rouchem, protože červená je barva nových začátků. Mameha mě poučila, že se mám chovat vážně, jako bych neměla absolutně žádný smysl pro humor. Vzhledem k mé nervozitě pro mě bylo snadné tvářit se vážně, když jsem kráčela chodbou čajovny Ičiriki a vlečka kimona se mi jako kalužina rozlévala kolem kotníků.

Po obřadu jsme všichni šli na večeři do restaurace Kiččo. Také to byla slavnostní událost a já mluvila málo a jedla ještě méně. Doktor Krab u večeře pravděpodobně už začal myslet na okamžik, který nastane o něco později, ale ještě nikdy jsem neviděla muže, který by se tvářil znuděněji. Já měla po celou dobu večeře sklopené oči, abych zdůraznila svou nevinnost, ale kdykoliv jsem koutkem oka pohlédla jeho směrem, uviděla jsem ho sedět s nezúčastněným výrazem a dívat se přes brýle jako na podnikové schůzi.

Jakmile večeře skončila, doprovodil mě pan Bekku rikšou do krásného hostince na pozemcích chrámu Nanzendži. Zajel tam už dříve toho dne, aby připravil mé oblečení v sousední místnosti. Pomohl mi převléct se z kimona do pohodlnějšího oděvu přepásaného obi, které nevyžadovalo žádné vycpávky pro uzel – protože vycpávky by doktorovi vadily. Uzel zavázal tak, aby se nechal snadno uvolnit. Když jsme skončili, byla jsem tak nervózní, že mi pan Bekku musel pomoci zpátky do mého pokoje a usadit mě do půvabné pózy poblíž dveří, abych čekala na příchod Doktora. Po jeho odchodu jsem se začala strašně bát, jako bych čekala na operaci ledvin nebo jater.

Doktor Krab na sebe nenechal dlouho čekat a požádal mě, abych mu objednala saké, než si dopřeje lázeň v koupelně patřící k pokoji. Myslím, že asi čekal, že mu pomohu se svlékáním, protože se na mě divně podíval. Ale ruce jsem měla tak studené a neohrabané, že bych to byla nedokázala. Za pár minut se vrátil v nočním rouchu a odsunul dveře do zahrady. Sedli jsme si na malý dřevěný balkónek, upíjeli saké a naslouchali zpěvu cvrčků a zurčení potůčku pod námi. Polila jsem si kimono saké, ale doktor si toho nevšiml. Abych řekla pravdu, nevšímal si vlastně ničeho kromě ryby, která se vymrštila nad hladinu nedalekého rybníčka a na kterou mě upozornil, jako kdybych v životě rybu neviděla. Mezitím přišla do pokoje služka a rozložila pro nás futony vedle sebe.

Konečně mě doktor nechal na balkónku a šel dovnitř. Posunula jsem se tak, abych ho koutkem oka mohla pozorovat. Ze své brašny vyndal dva bílé ručníky a položil je na stolek. Dlouho je upravoval a posunoval sem a tam, až byl konečně spokojen. Totéž provedl s polštáři jednoho futonu, pak přišel a stál ve dveřích balkónku tak dlouho, až jsem se zvedla a následovala ho.

Ještě vestoje mi sundal obi a řekl mi, abych se pohodlně položila na futon. Připadalo mi to všechno divné a děsivé. Nemohla jsem se cítit pohodlně, ať bych dělala cokoli. Ale lehla jsem si na záda a pod krk jsem si podložila polštářek vycpaný boby. Doktor mi rozevřel šat a zdlouhavě a pomalu rozvazoval a uvolňoval jednotlivá spodní roucha, a přitom mi třel nohy dlaněmi, asi abych nebyla tak křečovitá. To trvalo hodně dlouho, ale pak uchopil dva bílé ručníky, které předtím vyndal z brašny. Řekl mi, abych se nadzvedla v bocích a položil je pode mě.

„To zachytí krev,“ řekl mi.

Mizuage pochopitelně znamená určité množství krve, ale nikdo se mi nenamáhal říct proč. Nepochybně jsem měla být zticha, nebo dokonce i poděkovat Doktorovi za jeho ohleduplnost, ale místo toho jsem vyhrkla: „Jakou krev?“ Hlas mi trochu přeskočil, protože hrdlo jsem měla vyprahlé. Doktor začal vysvětlovat, že „hymen“ – přestože jsem tehdy neměla tušení, co to může být – zpravidla krvácí, když je protržen… a tak a tak, a tohle a tamto… Myslím, že jsem se dokonce trochu nadzvedla z futonu, jak napjatě jsem jeho výklad poslouchala, protože doktor mi položil ruku na rameno a jemně mě zatlačil zpátky.

Takové povídání by určitě stačilo, aby u některých mužů potlačilo chuť na to, co se chystali udělat, ale doktor mezi ně nepatřil. Když dokončil výklad, řekl mi: „To je podruhé, co budu mít možnost přidat vzorek tvé krve do své sbírky. Mohu ti to ukázat?“

Všimla jsem si, že si přinesl nejenom svou koženou brašnu s necesérem, ale i malou dřevěnou krabičku. Z kapsičky u kalhot vytáhl klíček a odemkl ji. Přinesl ji ke mně a rozevřel uprostřed. Na obou stranách víka se objevily hezky vedle sebe v řadách vyrovnané drobné skleněné nádobky, všechny s korkovou zátkou, připevněné páskou k podkladu. Ve spodní přihrádce leželo několik nástrojů, jako nůžky a pinzeta; ale jinak celou krabičku vyplňovaly skleněné nádobky, mohlo jich být k padesáti. S výjimkou několika prázdných na hořejší přihrádce v nich něco bylo, ale nedalo se rozeznat, co to je. Teprve když doktor přinesl lampu ze stolu, uviděla jsem bílé nálepky na víčku každé nádobky – byla to jména gejš. Viděla jsem tam i jméno Mamehy, i slavné Mamekiči. Přečetla jsem také hodně dalších mně známých jmen, včetně Hacumominy přítelkyně Korin.

„Tahle,“ řekl doktor a vyndal jednu prázdnou nádobku, „je tvoje.“

Napsal mé jméno špatně, použil jiný znak pro „ri“ v Sajuri. Ale v nádobce už bylo něco seschlého, co připomínalo sušenou švestku, ačkoli barva byla spíš hnědá než černá. Doktor vyndal zátku a pinzetou tu věc vytáhl.

„Tohle je vatový tampon namočený do tvé krve,“ řekl, „z toho dne, kdy sis rozřízla nohu, jak si jistě vzpomínáš. Normálně si neschovávám krev svých pacientů, ale byl jsem… tebou okouzlen. Když jsem si vzal ten vzorek, rozhodl jsem se, že se stanu tvým mecenášem mizuage. Jistě souhlasíš, že je to zcela neobvyklé, mít vedle krve zachycené při mizuage také vzorek z řezné rány na tvé noze získaný o několik měsíců dřív.“

Nedávala jsem najevo své zhnusení, zatímco mi Doktor se zaujetím ukazoval několik dalších nádobek, včetně Mamežiny. V její nádobce byl kromě vatového tamponu i kousek bílé látky rezavé barvy, úplně tuhý a tvrdý. Doktor Krab zřejmě všechny ty vzorky považoval za nádherné a vzrušující, ale já… nu, obracela jsem tvář směrem k nim, abych projevila zdvořilost, ale když se Doktor nedíval, uhnula jsem očima jinam.

Pak konečně krabičku zavřel a položil ji stranou. Sundal si brýle, složil je a odložil na stolek. Vylekala jsem se, že nastal ten okamžik, a opravdu, doktor Krab mi roztáhl nohy a sám se uvelebil vkleče mezi ně. Srdce mi bušilo jako lapené myši. Když Doktor rozvázal pás svého nočního roucha, zavřela jsem oči a přikryla si ústa dlaní, ale honem jsem se vzpamatovala, protože by to asi dělalo špatný dojem, a položila jsem si ruku u hlavy.

Doktorovy ruce po mně chvíli nepříjemně šmátraly, podobně jako ruce toho mladého šedovlasého lékaře před několika týdny. Pak se nade mě sklonil, až bylo jeho tělo těsně nad mým. Vyburcovala jsem všechny své duševní síly, abych se proti Doktorovi obrnila, jenže ani to nezabránilo, abych necítila doktorova „úhoře“, jak to nazvala Mameha, narážet na má stehna. Lampa zůstala rozsvícená a já pátrala ve stínech na stropě po něčem, co by odvedlo mou pozornost, protože to už jsem cítila, jak se doktor dobývá dovnitř tak silně, že mi poskakovala hlava na polštáři. Nevěděla jsem, co s rukama, takže jsem se chytila polštáře a pevně zavřela oči. Vzápětí bylo nade mnou hodně čilo a podobné pohyby jsem cítila i uvnitř sebe. Musela jsem dost krvácet, protože ve vzduchu byl cítit nepříjemný kovový pach. Stále jsem si připomínala, jak vysokou částku zaplatil doktor za tohle privilegium, a vzpomínám si, že jsem v jednu chvíli i doufala, že se snad baví víc než já. Já měla asi takové potěšení, jako by mě někdo v citlivých částech mého těla do krve dřel pilníkem.

Konečně si úhoř-bezdomovec označil své teritorium a Doktor na mě ztěžka ulehl, vlhký potem. Nebyla jsem nijak nadšená, že jsem tak blízko u něj, a tak jsem předstírala, že nemohu dýchat, a doufala jsem, že to pochopí a zvedne se. Dlouho se nehýbal, ale pak si najednou klekl a byl zase velmi věcný. Nedívala jsem se na něj, ale přesto jsem koutkem oka zahlédla, jak se otírá jedním z ručníků pode mnou. Zavázal si pás, a když si nasazoval brýle, přehlédl malou krvavou šmouhu na kraji jednoho skla. Pak mě začal utírat mezi nohama ručníky a vatovými tampony tak nezaujatě, jako kdybychom byli v jedné z ordinací jeho nemocnice. Tou dobou už odezněly ty nejméně příjemné pocity a přiznávám, že jsem ho skoro s napětím sledovala a na chvíli zapomněla, že tam ležím obnažená, s roztaženýma nohama. Otevřel dřevěnou skříňku a uchopil nůžky. Odstřihl kousek zakrváceného ručníku pode mnou a strčil ho i s vatovým tamponem, který použil, do skleněné nádobky s mým špatně napsaným jménem. Pak se mi zdvořile uklonil a řekl: „Velice vám děkuji.“ Já jsem mu úklonu nemohla vleže opětovat, ale na tom stejně nezáleželo, protože Doktor hned nato vstal a šel znova do koupelny.

Teprve pak jsem si uvědomila, že jsem z nervozity a úzkosti dýchala zrychleně. Teď, když už jsem konečně byla schopná se vzpamatovat, jsem sice nejspíš pořád vypadala jako pacient, který se právě probral z narkózy, ale cítila jsem takovou úlevu, že jsem se usmála. Něco na celém tom zážitku mi připadalo strašně směšné: čím víc jsem o tom přemýšlela, tím směšnější se to zdálo být, a najednou jsem se hlasitě rozesmála. Honem jsem se zarazila, protože Doktor byl vedle. Ale myslet si, že se tím změnil běh mého budoucího osudu? Představila jsem si majitelku Ičiriki, jak telefonuje Nobuovi a Baronovi, když ještě vydražování pokračovalo, pomyslela jsem na všechny ty peníze, které se utratily, a vynaloženou námahu. Jak divné by to bylo s Nobuem, kterého už jsem začala považovat za přítele. A ani jsem nechtěla pomyslet na to, jaké by to asi bylo s Baronem.

Když byl Doktor ještě v koupelně, zaklepala jsem na dveře pokoje pana Bekku. Přiběhla služka, aby vyměnila prostěradla, a pan Bekku mi pomohl obléct noční roucho. Později, když Doktor usnul, jsem potichu vstala a vykoupala se. Mameha mě poučila, že mám zůstat vzhůru celou noc pro případ, že by se Doktor probudil a něco potřeboval. Ale přestože jsem se snažila neusnout, neubránila jsem se dřímotě. Naštěstí se mi podařilo vzbudit se ráno včas tak, abych se mohla Doktorovi ukázat upravená.

Po snídani jsem doktora Kraba vyprovodila ke dveřím hostince a pomohla mu do střevíců. Už na odchodu mi poděkoval za večer strávený v mé společnosti a podal mi malý balíček. Přemýšlela jsem, jestli to bude zase drahokam, jako mi dal Nobu, nebo pár ústřižků z toho zakrváceného ručníku! Ale když jsem už zase zpátky v pokoji sebrala odvahu a otevřela to, ukázalo se, že uvnitř je sáček s čínskými bylinami. Nevěděla jsem, co s nimi, až jsem se zeptala pana Bekku, který mi řekl, že si z nich mám jednou denně udělat čaj, abych předešla těhotenství. „Zacházejte s nimi velmi opatrně, jsou hodně drahé,“ upozornil mě. „Ale na druhé straně s nimi nemusíte šetřit, pořád jsou levnější než potrat.“

I když se to zdá divné a těžko to dovedu vysvětlit, po mizuage vypadal svět jinak. Dýně, která je ještě neměla, mi najednou připadala nezkušená a dětská, přestože byla starší než já. Matka a Tetička, stejně jako Hacumomo a Mameha, si to ovšem také prodělaly, ale já si asi uvědomovala víc než ony, že je to něco, co máme společného. Po mizuage nosí učednice nový účes, s červenou hedvábnou stužkou místo vzorované látky u základny svého drdůlku. Nějaký čas jsem věnovala tolik pozornosti tomu, která učednice má červenou stužku, a která vzorovanou látku, že jsem na ulici i na chodbách naší nevelké školy nevnímala nic jiného. Cítila jsem respekt k těm, co už měly mizuage, a připadala jsem si světaznalá proti těm, co ještě ne.

Myslím, že všechny učednice pociťují změnu po mizuage stejným způsobem. Ale pro mě to neznamenalo jenom to, že jsem se dívala na svět a lidi jinýma očima. Změnil se i můj každodenní život, protože Matka na mě změnila názor. Jistě si uvědomujete, že patřila k těm lidem, kteří všechno přepočítávají na peníze. Když šla po ulici, pracoval jí mozek jako počítadlo: „Oh, tamhle je malá Jukio, co svojí hloupostí připravila svou starší sestru minulý rok skoro o sto jenů! A tady jde Ičimicu, ta je určitě strašně spokojená s tím, co za ni platí její nový danna.“ Kdyby šla Matka podél říčky Širakawy v překrásném jarním dni, kdy člověk vidí padat skoro zhmotněnou krásu sakur do jejích vod, nejspíš by si ničeho z toho nevšimla, pokud… Já nevím… Pokud by ji třeba nenapadlo, kolik by se vydělalo, kdyby se ty stromy vykácely, nebo podobně.

Před mým mizuage bylo Matce úplně jedno, že mi Hacumomo dělá podrazy po celém Gionu. Jenže teď, když jsem na sobě měla visačku s cenou, to Hacumomo zakázala, a já ji o to ani nemusela poprosit. Nevím, jak to udělala. Pravděpodobně jenom řekla: „Hacumomo, jestli svým chováním způsobíš Sajuri problémy, které naši okiju připraví o peníze, tak to zaplatíš ze svého!“ Můj život byl těžký už od doby, co se maminka tak vážně rozstonala, ale teď najednou byl kolem klid a pohoda. Nemohu říct, že bych se nikdy necítila unavená nebo zklamaná; vlastně jsem byla stále unavená. Život v Gionu není žádný odpočinek pro ženy, které tam hledají obživu. Ale byla úleva, že už mi od Hacumomo nic nehrozilo. Také v okiji se mi žilo téměř příjemně. Jako adoptovaná dcera jsem jedla, kdy jsem chtěla. Nejdřív jsem si vybrala kimono já, místo abych čekala, co si vybere Dýně – a jakmile jsem si je vybrala, dala se Tetička do práce, aby upravila jeho švy na moji velikost a všila límec do spodního roucha, a to všechno dřív, než se vůbec dotkla Hacumomina. Hacumomo se na mě za to dívala s odporem a nenávistí. Ale moc mě bolelo, když kolem mě přešla v okiji Dýně s ustaraným výrazem a odvracela oči, i když jsme stály přímo proti sobě. Dřív jsem byla přesvědčená, že by mezi námi vzniklo přátelství, jen kdyby se mezi nás nevložily okolnosti. Ale v tu dobu už jsem si to nemyslela.

Když už bylo po mizuage, zmizel doktor Krab téměř úplně z mého života. Říkám „téměř“, protože i když jsme s Mamehou přestaly chodit do čajovny Širae, abychom ho bavily, občas jsem se s ním setkávala na večírcích v Gionu. Na druhé straně Barona jsem už nikdy neviděla. Ještě jsem nevěděla, jakou roli hrál ve vyhnání ceny za mé mizuage do takové výše, ale když se dívám zpátky, chápu, že Mameha nás asi chtěla od sebe vzdálit. A já bych se asi cítila stejně nepříjemně v přítomnosti Barona, jako by se cítila Mameha, kdyby mě u něho viděla. Rozhodně bych lhala, kdybych tvrdila, že jsem některého z těch dvou mužů postrádala.

Ale existoval jeden muž, kterého jsem toužila opět uvidět, a určitě vám ani nemusím říkat, že mám na mysli Předsedu. V Mamežině plánu neměl žádnou roli, takže jsem nečekala, že by se můj vztah k němu nějak změnil jenom kvůli tomu, že skončilo mizuage. Ale přesto musím připustit, že jsem si oddechla, když mi za několik týdnů oznámili, že volali z Iwamura Electric a vyžádali si opět mou společnost. Ten večer tam Předseda i Nobu přišli už přede mnou. Dřív bych si byla šla sednout vedle Nobua, ale teď, když mě Matka adoptovala, už jsem ho dál nemusela považovat za spasitele. Vedle Předsedy bylo volné místo a já jsem k němu zamířila s pocitem příjemného vzrušení. Předseda byl ke mně velmi srdečný, když jsem mu nalévala saké, a poděkoval mi tím, že zvedl kalíšek do výše, než se napil, ale za celý večer se na mě ani jednou nepodíval. Zato Nobu, kdykoliv jsem pohlédla jeho směrem, se na mě díval tak upřeně, jako bych byla jediná osoba v místnosti, kterou je schopen vnímat. Už delší čas jsem věděla, jaké to je, toužit po někom, a proto, než večer skončil, zařídila jsem to tak, abych se mu chvíli mohla věnovat. A už nikdy jsem nedopustila, aby se moje opomenutí opakovalo.

Uplynul asi měsíc, když jsem se mu během jedné večerní společnosti mimochodem zmínila, že mi Mameha zařídila vystoupení na festivalu v Hirošimě. Myslela jsem, že snad ani nevnímá, co mu říkám, ale hned na druhý den, když jsem se vrátila ze školy do okije, našla jsem ve svém pokoji nový cestovní kufr, který mi poslal jako dárek. Ten kufr byl mnohem hezčí než ten, který jsem si půjčila od Tetičky na Baronovu slavnost v Hakone. Strašně jsem se sama za sebe styděla, že jsem mohla Nobua jen tak odložit, jakmile přestal být ústřední osobou Mamežiných plánů. Poděkovala jsem mu dopisem a dodala, že se těším, až mu budu moci vyjádřit svou vděčnost osobně příští týden na velké party, kterou Iwamura Electric plánovala už několik měsíců předem.

Ale pak se stalo něco zvláštního. Těsně před party jsem dostala vzkaz, že mě tam nepotřebují. Joko, která tehdy u nás v okiji brala telefony, měla dojem, že tu společenskou událost zrušili. Jenže já musela tentýž večer stejně jít do Ičiriki na jiný večírek. Právě když jsem si v hale klekala, abych vešla, odsunuly se dveře do hodovní síně na druhém konci chodby a vyšla mladá gejša, která se jmenovala Kacue. Než stačila dveře za sebou zasunout, zaslechla jsem neomylně Předsedův smích. Nechápala jsem to, takže jsem vstala a zastavila Kacue, než odešla z čajovny.

„Velice se omlouvám, že vás obtěžuji,“ řekla jsem, „ale vy jste právě vyšla z party pořádané Iwamura Electric, že?“

„Ano, je tam docela živo. Musí tam být nejméně dvacet pět gejš a asi padesát mužů…“

„A… předseda Iwamura a Nobu-san jsou tam oba?“ zeptala jsem se.

„Nobu ne. Prý se mu dnes ráno udělalo špatně a musel jít domů. Bude ho moc mrzet, že o to přišel. Ale Předseda je tam, proč se ptáte?“

Něco jsem zamumlala – už sama nevím, co to bylo – a rozešly jsme se.

Až do té doby jsem si představovala, že si Předseda cení mé společnosti stejně jako Nobu. Teď jsem se nestačila divit a napadlo mě, jestli jsem si to jen nenalhávala a jestli Nobu není jediný, komu na mně záleží.

25.

Mameha sice už vyhrála sázku s Matkou, ale stále ještě měla hmotný zájem na mé budoucnosti. Proto v průběhu následujících několika let pracovala na tom, aby mou tvář znali všichni její nejlepší zákazníci i ostatní gejši v Gionu. V té době se Japonsko stále ještě zotavovalo z Krize; oficiální bankety nebyly tak četné, jak by byla Mameha chtěla. Ale brala mě na velké množství neoficiálních dýchánků, nejenom na party do čajoven, ale i na plavecké exkurze, prohlídky pamětihodností, divadelní hry Kabuki a další. V největších letních vedrech, kdy se všichni chovali bezstarostně, byly tyto veselé společnosti osvěžením i pro nás, pro něž bylo bavení lidí tvrdou prací. Například jedna skupina mužů se rozhodla plout pramicí po řece Kamo, popíjet saké a máchat si nohy ve vodě. Byla jsem moc mladá, abych se zúčastňovala pitek, a často jsem skončila jen u drcení ledu, ze kterého jsem dělala malé ledové kornoutky, ale i to byla příjemná změna.

Někdy večer bohatí byznysmeni nebo šlechtici pořádali party s gejšami jen pro sebe. Strávili večer tancem a zpěvem a popíjením s gejšami, obvykle hodně přes půlnoc. Vzpomínám si, že po jedné z takových příležitostí stála žena našeho hostitele ve dveřích, když jsme odcházely, a předávala nám obálky s tučným spropitným. Mameze dala dvě a požádala ji, aby tu druhou laskavě předala gejše Tomizuru, která „odešla domů předčasně s bolestí hlavy“. Ve skutečnosti věděla stejně dobře jako my, že Tomizuru je milenkou jejího muže a odešla s ním do jiného křídla domu, aby tam spolu strávili noc.

Mnoha nádherných party v Gionu se zúčastňovali slavní umělci, spisovatelé a herci Kabuki, a někdy to byly opravdu vzrušující společenské události. Ale musím vám bohužel říct, že průměrná party s gejšami byla mnohem méně okouzlující. Hostitelem býval většinou vedoucí divize nějaké malé firmy a čestným hostem někdo z jeho dodavatelů nebo nějaký zaměstnanec, který byl právě povýšen, a tak podobně. Velmi často mě některá gejša napomenula dobře míněnými slovy, že mou povinností jako učednice je – kromě toho, že musím vypadat hezky – tiše sedět a naslouchat konverzaci v naději, že se ze mě jednou stane obratná a zábavná společnice. Nu, většina konverzace, kterou jsem na takových večírcích vyslechla, mi vůbec nepřipadala chytrá. Muž se třeba obrátil na gejšu sedící po jeho boku a řekl: „Dnes je mimořádně horko, nemyslíte?“ A gejša odpověděla něco na způsob: „Och, ano, velmi horko!“ A pak s ním začala hrát pijáckou hru nebo se pokusila přimět všechny přítomné, aby začali zpívat, a v krátké době byl muž, který na ni promluvil, tak opilý, že si pak ani nevzpomněl, že se zdaleka nebavil tak dobře, jak doufal. Já to vždycky považovala za strašné mrhání penězi a časem. Jestliže přišel muž do Gionu jenom proto, aby se rozptýlil, a pak skončil u nějaké dětinské hry jako papír-nůžky-kámen… Nu, podle mého názoru by měl spíš zůstat doma a hrát si s vlastními dětmi nebo vnoučaty – které asi byly mnohem chytřejší než ta chudák zabedněná gejša, vedle které ke své smůle seděl.

Ale často se stávalo, že jsem slyšela mluvit opravdu chytrou gejšu, a Mameha zcela jistě patřila mezi ně. Z její konverzace jsem se hodně naučila. Jestliže jí například řekl nějaký muž: „Teplé počasí, nemyslíte?“ měla pohotově tucet odpovědí. Když byl starý a chlípný, řekla mu třeba: „Teplo? To na vás asi působí přítomnost tolika krásných žen!“ A když to byl nadutý mladý byznysman, který nevěděl, kde je jeho místo, zaskočila ho odpovědí: „Vy si tu sedíte s půltuctem nejlepších gejš z Gionu, a nenapadne vás nic jiného než mluvit o počasí?“ Jednou, když jsem ji zase pozorovala, poklekla Mameha vedle velmi mladého muže, kterému nemohlo být víc než devatenáct dvacet let; asi by se nebyl vůbec účastnil party s gejšami, kdyby hostitelem nebyl jeho otec. Samozřejmě nevěděl co říkat ani jak se chovat ke gejšám, a myslím, že byl hodně nervózní, ale oslovil velmi statečně Mamehu obligátním: „Teplo, že?“

Ztišila hlas a odpověděla mu: „Nu, skutečně máte pravdu, je teplo. Měl jste mě vidět dnes ráno, když jsem vyšla z koupele! Když jsem úplně nahá, obvykle se cítím ochlazená a svěží. Ale dnes ráno celé mé tělo pokrývaly kapky potu – stehna, břicho a… Nu, i jiná místa.“

Když chudák kluk položil kalíšek na saké na stůl, prsty se mu třásly. Na tu party s gejšami určitě do smrti nezapomněl.

Kdybyste se mě zeptal, proč byla většina večírků nudná, asi bych uvedla dva důvody. Za prvé, jenom proto, že mladou dívku prodá její rodina a od malička ji vychovávají a školí na gejšu, nestane se z ní zčistajasna chytrá a vtipná dívka, která bude mít co říct. Za druhé, totéž platí pro muže. Jenom proto, že nějaký muž nahromadí spoustu peněz a může si dovolit přijít do Gionu, aby je promrhal, jak se mu zachce, neznamená to ještě, že je s ním zábava. Hodně mužů je zvyklých, že se s nimi jedná s velkým respektem. Na večírku, kde očekávají, že je bude někdo bavit, sami jenom sedí s rukama na kolenou a tváří se důležitě. Jednou jsem byla svědkem toho, jak Mameha strávila celou hodinu vyprávěním historek jednomu muži, který se na ni vůbec nepodíval a při jejím vyprávění jenom pozoroval ostatní v místnosti. Bylo zvláštní, že přesně takhle mu to vyhovovalo, a kdykoliv přijel do Kjóta, vždycky si Mamehu vyžádal znova.

Po dvou letech večírků a výletů – kdy jsem nepřestávala chodit do školy a zúčastňovat se tanečních vystoupení, jak jen to bylo možné – jsem se z učednice stala gejšou. Bylo to v létě 1938, kdy mi bylo osmnáct. Této změně se říká „výměna límce“, protože učednice nosí červený límec a gejša bílý. Ale kdybyste viděl vedle sebe učednici a gejšu, límec by bylo to poslední, čeho byste si všiml. Učednice se svým nákladným kimonem a visícím obi by vám pravděpodobně připadala jako japonská panenka, zatímco gejša by působila prostším, ale také ženštějším dojmem.

Ten den, kdy jsem vyměnila límec, byl jedním z nejšťastnějších dnů v životě Matky; nebo se alespoň tvářila spokojeněji, než jsem ji kdy viděla. Tehdy jsem to nechápala, ale teď je mi naprosto jasné, co si myslela. Víte, gejša na rozdíl od učednice je pro muže dostupná nejen jako hosteska k nalévání čaje, pokud jí ovšem muž nabídne příhodné podmínky. Vzhledem ke svému spojení s Mamehou a k své popularitě v Gionu jsem zaujímala takové postavení, že Matka měla řadu důvodů k nadšení – a nadšení u Matky znamenalo jenom jiný výraz pro peníze.

Od té doby, co jsem se přistěhovala do New Yorku, jsem pochopila, co označení „gejša“ znamená pro většinu Evropanů. Čas od času jsem na zdejších elegantních večírcích představena té či oné mladé ženě v nádherné toaletě a drahých špercích. Jakmile se dozví, že jsem bývala gejšou v Kjótu, ústa se jí zkřiví a ztuhnou na způsob úsměvu, ale koutky jí klesnou dolů. A neví, co říct! Pak ovšem břemeno konverzace padne na toho, kdo mě představil – protože ani po těch letech jsem se nenaučila pořádně anglicky. Jenže to už ani nemá smysl zkoušet, protože ta žena si určitě stačila pomyslet: „Panebože… já mluvím s prostitutkou…“ A chvíli nato ji vysvobodí z mé společnosti její průvodce, bohatý muž dobře o třicet nebo čtyřicet let starší, než je ona. Nu, často jsem se ptala sama sebe, jak je možné, že necítí, kolik máme vlastně společného. Ona je vydržovaná žena, a tou jsem kdysi byla i já.

Jsem si jistá, že toho moc nevím o takových mladých ženách v nádherných toaletách, ale často jsem měla pocit, že bez svých bohatých mužů a milenců by mnohé z nich těžce zápasily o existenci a pak už by si o sobě tolik nemyslely. Totéž samozřejmě platí pro prvotřídní gejši. Je sice báječné, že gejša chodí z večírku na večírek a je oblíbená u spousty mužů, ale gejša, která se chce stát hvězdou, je naprosto závislá na tom, jestli získá danna. Dokonce i Mameha, která proslavila sama sebe díky reklamní kampani, by byla brzy ztratila své postavení a stala se jen jednou z mnoha, kdyby byl Baron nezaplatil výdaje spojené s uspíšením její kariéry.

Ani ne tři týdny potom, co jsem vyměnila límec, ke mně jednoho dne přišla Matka, právě když jsem narychlo obědvala v saloně, posadila se proti mně a dlouho jen bafala z dýmky. Četla jsem si v časopise a ze zdvořilosti jsem ho odložila – přestože Matka zpočátku nevypadala, že by mi měla co říct. Po chvíli ale odložila dýmku a řekla: „Neměla bys jíst tuhle žlutou nakládanou zeleninu. Zkazíš si zuby. Podívej se, co to udělalo se mnou.“

Nikdy by mě nenapadlo, že Matka přičítá své zažloutlé zuby tomu, že jedla nakládanou zeleninu. Když mi dostatečně předvedla svůj chrup, uchopila znova dýmku a zabafala z ní.

„Tetička má strašně ráda žlutou nakládanou zeleninu, paní,“ řekla jsem, „a má hezké zuby.“

„Komu záleží na tom, jestli má Tetička pěkné zuby? Ta na tom nic nevydělá, jestli má hezkou pusinku. Řekni kuchařce, aby ti ji už nedávala. A vůbec, nepřišla jsem sem proto, abych s tebou mluvila o zelenině. Přišla jsem ti říct, že příští měsíc touto dobou budeš mít danna.“

„Danna? Ale Matko, vždyť je mi teprve osmnáct…“

„Hacumomo měla danna až ve dvaceti. A nevydrželo to, jak by ne… Měla bys mít velkou radost.“

„Oh, já mám velkou radost. Ale nebude mě stát mnoho času, abych udělala danna šťastným? Mameha myslí, že bych si měla nejdřív získat jméno, chtělo by to jen pár dalších let.“

„Mameha! Co ta ví o byznysu? Jí se tak přijdu zeptat, až budu chtít vědět, kdy se mám zahihňat na party.“

Dnes jsou mladé dívky i v Japonsku zvyklé vyskočit od stolu a zaječet na matku, když s ní nesouhlasí, ale za mých časů jsme se jen uklonily a řekly: „Ano, paní,“ a omluvily se, že jsme byly neposlušné; a přesně to jsem udělala i já.

„Obchodní rozhodování nech na mně,“ pokračovala Matka. „Jen blázen by si nechal ujít takovou nabídku, jakou udělal Nobu Tošikazu.“

Skoro se mi zastavilo srdce, když jsem to uslyšela. Čekala jsem téměř s jistotou, že se Nobu jednoho dne nabídne jako můj danna. Ostatně, vždyť před několika lety udělal nabídku při mém mizuage a od té doby žádal o mou společnost mnohem častěji než kterýkoliv jiný muž. Nemohu zapírat, že bych o tom neuvažovala jako o jedné z možností; ale nikdy jsem doopravdy nevěřila, že by se můj život skutečně ubíral tímto směrem. V den, kdy jsem se poprvé setkala s Nobuem na turnaji sumó, stálo v mém horoskopu: „Rovnováha mezi dobrým a zlým může otevřít dveře osudu.“ Téměř každý den od té doby jsem si to probírala z různých stran. Dobré a zlé… Nu, to byla přece Mameha a Hacumomo; byla to má adopce Matkou a mizuage, které adopci vyvolalo; a samozřejmě to byl Předseda a Nobu. Nechci tím ani naznačit, že by mi byl Nobu protivný. Právě naopak. Ale kdybych se stala jeho milenkou, zavřela bych si tím dveře k Předsedovi navždycky.

Matka si musela všimnout, že to, co řekla, mi způsobilo šok – anebo prostě jen nebyla spokojená s tím, jak jsem na to reagovala. Ale než mohla něco říct, uslyšely jsme z haly za dveřmi nějaký zvuk, jako by někdo potlačoval kašel, a vzápětí vstoupila do dveří Hacumomo. V ruce držela misku s rýží – to od ní bylo hrubé – neslušelo se, aby odcházela od stolu s miskou v ruce. Když polkla, zasmála se.

„Matko,“ řekla, „chcete, abych se zadusila?“ Zřejmě nás poslouchala za dveřmi a přitom obědvala. „Takže slavná Sajuri bude mít Nobua Tošikazu za svého danna“ pokračovala. „Není to hezké?“

„Jestli jsi sem přišla, abys řekla něco užitečného, tak to udělej hned,“ vyzvala ji Matka.

„Ano, to jistě,“ řekla Hacumomo vážně a šla si kleknout ke stolu. „Sajuri-san, ty si to možná neuvědomuješ, ale to, co se děje mezi gejšou a jejím danna, může vést k tomu, že gejša otěhotní, chápeš? A muž se pak velmi rozčílí, když jeho milenka porodí dítě jinému muži. Ty musíš být zvlášť opatrná, protože když se ti narodí dítě a bude mít obě ruce, Nobu bude okamžitě vědět, stejně jako všichni ostatní, že to nemůže být jeho!“

Hacumomo považovala svůj žertík za velice vtipný.

„Asi by sis měla useknout ruku, Hacumomo,“ řekla Matka, „snad bys pak také dosáhla takového úspěchu jako Nobu Tošikazu.“

„A také by možná pomohlo, kdybych měla obličej jako on!“ řekla Hacumomo s úsměvem a zvedla svou misku s rýží tak, abychom viděly, co jí. Byla to rýže smíchaná s červenými boby adzuki a opravdu to vypadalo jako popálená kůže.

Jak odpoledne ubíhalo, začala se mi točit hlava a bzučelo mi v ní. Vydala jsem se do Mamežina bytu, abych si s ní promluvila. Sedla jsem si ke stolu, upíjela chlazený čaj z ječmene – bylo to právě v největších letních vedrech – a snažila jsem se nedat jí najevo, co cítím. Sílu a chuť do učení mi dávala jedině naděje, že získám Předsedu. Kdyby v mém životě byl jenom Nobu, taneční recitály a večer za večerem party v Gionu, bylo by zbytečné, že jsem se tak namáhala.

Mameha trpělivě čekala, až jí řeknu, proč jsem přišla, ale když jsem položila na stůl sklenici s čajem, měla jsem strach, že mi selže hlas, pokud promluvím. Ještě chvíli jsem čekala, abych se uklidnila, a pak jsem konečně byla schopná říct: „Matka mi řekla, že do měsíce budu asi mít danna.“

„Já to vím. A tím danna bude Nobu Tošikazu.“

To už jsem ze všech sil přemáhala pláč a nebyla jsem schopná slova.

„Nobu-san je hodný člověk,“ řekla, „a má tě moc rád.“

„Ano, ale, Mameha-san… Já nevím, jak to říct… Takhle jsem si to nikdy nepředstavovala!“

„Jak to myslíš? Nobu-san se k tobě vždycky choval laskavě.“

„Ale, Mameha-san, já nechci laskavost!“

„Vážně? A já myslela, že všichni potřebujeme, aby se s námi jednalo laskavě. Asi chceš říct, že bys raději něco víc než jen laskavost. A o to něco nemůžeš požádat.“

Mameha měla samozřejmě pravdu. Po jejích slovech moje slzy protrhly tu slabou přehradu, která je zadržovala, a s hrozným pocitem hanby jsem si položila hlavu na stůl a rozplakala se. Mameha promluvila, teprve když jsem se zase trochu uklidnila.

„A cos čekala, Sajuri?“ zeptala se.

„Něco víc!“

„Já chápu, že se ti nelíbí Nobuův zevnějšek, ale…“

„Mameha-san, tím to není. Nobu-san je hodný člověk, jak říkáte. Já jenom, že…“

„Jenomže ty by sis raději zvolila osud, jaký měla Šizue, viď?“

Šizue nebyla nijak zvlášť oblíbená gejša, ale všichni v Gionu ji považovali za nejšťastnější z žen. Třicet let byla milenkou lékárníka. Nebyl to žádný boháč a ona nebyla žádná kráska, ale v celém Kjótu byste nenašli dva další lidi, kteří by byli tak rádi spolu jako oni dva. Mameha jako obvykle byla blíž pravdě, než jsem byla ochotná přiznat.

„Je ti osmnáct, Sajuri,“ pokračovala. „Ani ty, ani já neznáme tvůj osud. Může se stát, že ho nikdy nepoznáš! Osud není vždycky jako party na konci večera. Někdy to není nic víc než celoživotní každodenní boj o existenci.“

„Ale, Mameha-san, to je strašné!“

„Ano, je,“ souhlasila. „Jenže svému osudu nikdo z nás neuteče.“

„Prosím, věřte mi, v tom to není. Nobu-san je hodný člověk, jak říkáte. Já vím, že bych měla být vděčná za to, že se o mě zajímá,… ale já jsem snila o…“

„A teď se bojíš, že jakmile se tě Nobu dotkne, už se to druhé nemůže stát? Sajuri, vážně, jak sis představovala život gejši? My se přece nestáváme gejšami proto, abychom vedly život, který by nás uspokojoval. Děláme to proto, že nám nic jiného nezbývá.“

„Oh, Mameha-san… Prosím… Já jsem opravdu byla tak hloupá, že jsem žila nadějí, že snad jednoho dne…“

„Mladé dívky doufají v mnoho hloupostí, Sajuri. Naděje jsou jako ozdoby do vlasů. Dívky jich chtějí mít co nejvíc. Když zestárnou, vypadaly by směšně, i kdyby měly jen jedinou.“

V žádném případě už jsem nechtěla ztratit sebekontrolu. Dokázala jsem zadržet všechny slzy kromě těch, které se ze mě samy vymáčkly jako míza ze stromu.

„Mameha-san,“ řekla jsem, „vy hodně… milujete Barona?“

„Baron mi je dobrým danna.“

„Ano, to jistě, ale cítíte k němu něco jako k muži? Já myslím, že snad některé gejši něco cítí ke svému danna, ne?“

„Baronův poměr se mnou jemu vyhovuje a pro mě je užitečný. Kdyby se do něho dostal cit… Nu, cit snadno sklouzne do žárlivosti, nebo dokonce nenávisti. Já si nemohu dovolit, aby se na mě rozhněval tak mocný muž. Léta jsem se snažila, abych si v Gionu pro sebe vybojovala místo, ale kdyby se mocný muž rozhodl, že mě zničí, tak by to dokázal! Jestli chceš mít úspěch, Sajuri, musíš mít jistotu, že mužovy city vždycky budeš řídit ty. S Baronem je někdy těžké pořízení, ale má spoustu peněz a nebojí se je utrácet. A nechce děti, díkybohu. Nobu pro tebe určitě bude zkouška. Má až moc tvrdou hlavu. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby od tebe vyžadoval víc než Baron ode mě.“

„Ale Mameha-san, co vaše city? Chci říct, to jste nikdy nepotkala muže…“

Chtěla jsem se zeptat, jestli v ní nikdy žádný muž nevzbudil cit, ale viděla jsem, že její podrážděnost, která zatím jen klíčila, se už plně rozvinula. Napřímila se s rukama v klíně a už jsem si myslela, že se mě chystá napomenout, takže jsem se raději hned omluvila za svou neslušnost a ona se uklidnila.

„Ty a Nobu máte en, Sajuri, a tomu se nevyhneš,“ řekla mi.

Už tehdy jsem věděla, že má pravdu. En je karmické pouto, které trvá po celý život. Dnes si hodně lidí myslí, že o svých životech rozhodují jen oni sami, ale za mých časů jsme se na sebe dívali jako na kousky hlíny, na nichž jsou navždycky znát otisky prstů každého, kdo se jich dotkl. Nobuův dotek na mě zanechal hlubší otisk než ostatní. Nikdo by mi nedokázal říct, jestli je právě on mým konečným osudem, ale vždycky jsem mezi námi cítila en. Nobu bude v mém životě vždycky nějakým způsobem přítomný. Ale je opravdu možné, že nejtvrdší z lekcí, kterými jsem prošla, byly jen přípravou, a to pravé mě teprve čeká? Budu opravdu muset odkládat všechny své naděje někam, kde by je nikdo neuviděl, ani já sama?

„Vrať se do okije, Sajuri,“ řekla Mameha. „Připrav se na dnešní večer. Práce je nejlepším lékem na zklamání.“

Pohlédla jsem na ni žalostně, ale když jsem uviděla její výraz, neodvážila jsem se dál nic namítat. Nemám tušení, nač myslela; zdálo se, že se dívá do prázdna a dokonalý ovál její tváře měl v koutcích očí a kolem úst vrásky prozrazující duševní napětí. Pak těžce vzdychla a podívala se do svého šálku s výrazem hořkosti.

Žena, která vede velký dům, se může pyšnit všemi krásnými věcmi, které vlastní, ale v okamžiku, kdy zaslechne praskání požáru, okamžitě ví, co je nejcennější. Ve dnech, které následovaly po mé rozmluvě s Mamehou, jsem skutečně cítila, jako by se můj život hroutil, a když jsem zoufale hledala alespoň něco, co by pro mě ještě mělo cenu, až se Nobu stane mým danna, nenašla jsem vůbec nic. Jednou večer, když jsem klečela u stolu v čajovně Ičiriki a snažila se moc nemyslet na to, jak bídně se cítím, jsem si najednou představila dítě ztracené v zasněženém lese; a když jsem pohlédla na bělovlasé muže, které jsem bavila, tak mi připomínali stromy pod čepičkou sněhu a bylo jich kolem mě tolik, že jsem na okamžik měla hrozný pocit, jako bych byla jediná živá bytost na světě.

Jediné party, kde jsem dokázala přesvědčit sama sebe, že můj život ještě bude mít smysl, třeba nepatrný, byly ty, jichž se zúčastňovali důstojníci. V roce 1938 jsme si již zvykli na denní zpravodajství o válce v Mandžusku a naše jednotky v zámoří nám denně připomínaly takové maličkosti, jako třeba krabice s obědem nazývaná „vycházející slunce“ – byly to nakládané švestky položené doprostřed bílé rýže, takže to vypadalo jako japonská vlajka. Armádní a námořní důstojníci se po generace přicházeli bavit do Gionu. Nyní nás však začínali po sedmém nebo osmém kalíšku saké ujišťovat, že nic neudržuje jejich vojenského ducha tak, jako návštěvy v Gionu. Tohle jsou armádní důstojníci zřejmě zvyklí říkat ženám, s nimiž se baví. Ale představa, že já – pouhá mladá dívka z mořského pobřeží – bych opravdu mohla nějak významně přispět národu… Nechci předstírat, že by tyhle večírky nějak zmenšovaly mé trápení, ale pomáhaly mi uvědomit si, jak sobecké je to, čím se trápím.

Uplynulo několik týdnů, než jednou večer v chodbě Ičiriki Mameha naznačila, že je čas vyzvednout si u Matky vyhranou sázku. Jistě si vzpomínáte, jak se ty dvě vsadily, zda mé dluhy budou či nebudou zaplaceny před mými dvacátými narozeninami. Ukázalo se ovšem, že už jsou splacené, přestože mi bylo teprve osmnáct. „Teď, když jsi vyměnila límec,“ řekla Mameha, „nevidím důvod, proč dál čekat.“

Tak to řekla, ale myslím, že to ve skutečnosti bylo složitější. Mameha věděla, jak Matka nerada vyrovnává své dluhy a že bude ještě méně ochotná zaplatit, když jde o vysokou sázku. Mé výdělky podstatně stoupnou, až budu mít danna, a Matka bude ještě žárlivěji střežit svůj příjem. Jsem si jistá, že Mameha považovala za rozumné vybrat si co nejdřív, co jí patří, a nechat starosti s budoucími příjmy na budoucnost.

O několik dní později mě zavolali dolů do salonu naší okije, kde jsem našla Mamehu a Matku sedět proti sobě u stolu a švitořit o letním počasí. Vedle Mamehy seděla šedovlasá žena, paní Okada, s níž jsem se už několikrát setkala. Byla to majitelka okije, kde Mameha dřív bydlela, a stále ještě jí vedla účty výměnou za část jejího příjmu. Ještě nikdy jsem ji neviděla tak vážnou; seděla u stolu s očima zavrtanýma do jeho desky a rozhovor ji očividně vůbec nezajímal.

„Tady jsi!“ přivítala mě Matka. „Tvá starší sestra nás laskavě přišla navštívit a přivedla s sebou paní Okadu. Slušnost velí, aby ses k nám připojila i ty.“

Paní Okada promluvila s očima stále sklopenýma. „Paní Nitta, jak už se Mameha zmínila v telefonu, tohle je spíš obchodní jednání než společenská návštěva. Není nutné, aby tu byla Sajuri. Jsem si jistá, že má na práci jiné věci.“

„Nechci, aby zanedbávala úctu, kterou je vám povinována,“ odpověděla Matka. „Na těch pár minut, které tu pobudete, zůstane s námi u stolu.“

A tak jsem se posadila vedle Matky a vzápětí přišla služka a přinesla nám čaj. Pak Mameha řekla: „Paní Nitta, musíte být velmi pyšná, jak dobře si vaše dcera vede. Její majetek už překonal očekávání! Jistě souhlasíte, že?“

„Nu, co já mohu vědět o vašem očekávání, Mameha-san?“ odpověděla Matka. Pak zaťala zuby, vydala ten svůj zvláštní smích a dívala se z jedné na druhou, aby se ujistila, že oceňujeme, jak je chytrá. Nikdo se s ní nesmál a paní Okada si jen poopravila brýle a odkašlala si. Matka dodala: „Pokud jde o má očekávání, rozhodně nemohu říct, že by je Sajuri překonala.“

„Když jsme před několika lety hovořily o jejích vyhlídkách,“ pokračovala Mameha, „měla jsem dojem, že o ní nemáte valné mínění. Zdráhala jste se mi dovolit, abych se ujala jejího školení.“

„Nebyla jsem si jistá, jestli je moudré vložit Sajuřin osud do rukou někoho, kdo nepatří k naší okiji, jestli mi prominete,“ vymlouvala se Matka. „My přece máme naši Hacumomo, jak víte.“

„Ale, no tak, paní Nitta!“ zasmála se Mameha. „Hacumomo by to ubohé děvče spíš zardousila, než aby ji něco naučila!“

„Připouštím, že s Hacumomo se těžko vychází. Ale když objevíte děvče, jako je Sajuri, musí si být člověk jistý, že udělá správné rozhodnutí ve správný čas – tak jako tu dohodu mezi námi, Mameha-san. Hádám správně, že jste dnes přišla proto, abychom daly do pořádku účty?“

„Paní Okada laskavě všechno sepsala,“ odpověděla Mameha. „Chtěla bych vás požádat, abyste se na to podívala.“

Paní Okada si narovnala brýle a z kabely na klíně vyndala účetní knihu. Mameha i já jsme seděly mlčky, když knihu na stole otevřela a vysvětlovala Matce její jednotlivé sloupce.

„Tohle jsou Sajuřiny výdělky za minulý rok?“ přerušila ji Matka. „Panebože, já bych si jen přála, abychom měly takové štěstí, o jakém mluvíte! Vždyť podle vás by byly vyšší než celkový příjem naší okije!“

„Ano, ta čísla jsou opravdu působivá,“ přitakala paní Okada, „ale já věřím, že jsou přesná. Pečlivě jsem sledovala výkazy zprostředkovací kanceláře Gionu.“

Matka zaťala zuby a zasmála se; zřejmě jí bylo trapné, že ji paní Okada přistihla při lži. „Asi jsem nesledovala účty tak pečlivě, jak bych měla,“ řekla.

Asi po deseti patnácti minutách se obě ženy dohodly na konečné částce, kolik jsem vydělala od svého debutu. Paní Okada vyndala z kabely malé počítadlo, provedla pár sčítání a výsledky přitom zapisovala na prázdnou stránku účetní knihy. Pak napsala konečný součet a podtrhla ho. „Tak, tady je částka, kterou má dostat Mameha.“

„Vzhledem k tomu, jak velice pomáhala Sajuri,“ řekla Matka, „Mameha-san určitě zasluhuje i víc. Bohužel, podle našeho ujednání Mameha souhlasila s tím, že si vezme polovinu toho, nač by gejša v jejím postavení měla nárok, a teprve až Sajuri zaplatí své dluhy, to vyrovnáme. Teď, když jsou dluhy zaplaceny, má samozřejmě Mameha právo na druhou polovinu, aby tak dostala plnou částku.“

„Pochopila jsem, že Mameha souhlasila s tím, že bude dostávat polovinu své mzdy,“ řekla paní Okada, „ale v závěru měla dostat dvojnásobek. To je důvod, proč byla ochotná vzít na sebe to riziko. Kdyby Sajuri nedokázala splatit dluhy, Mameha by zůstala jen u poloviny mzdy. Ale Sajuri měla úspěch a Mameha má nárok na dvojnásobek.“

„Paní Okado, opravdu si dokážete představit, že bych souhlasila s takovými podmínkami?“ ohradila se Matka. „Každý v Gionu ví, jak opatrná jsem na peníze. Je samozřejmě pravda, že Mameha naší Sajuri velice pomáhala. Já nemohu vyplatit dvojnásobek, ale ráda bych navrhla deset procent navíc. Jestli dovolíte, je to velkorysé, uvážíme-li, že si naše okija těžko může dovolit rozhazovat lehkomyslně peníze.“

Slovo ženy v postavení Matky by mělo být dostatečnou zárukou – a u každé jiné ženy než Matky by tomu tak určitě bylo. Jenže teď se rozhodla lhát… Všechny jsme dlouho mlčky seděly. Pak řekla paní Okada: „Paní Nitta, já jsem v těžkém postavení. Velmi dobře si pamatuji, co mi Mameha řekla.“

„Ale ovšem,“ ozvala se Matka. „Mameha si pamatuje náš rozhovor po svém a já také. Potřebujeme někoho třetího, a naštěstí ho tu máme. Sajuri sice tehdy byla jen děvčátko, ale číslice si pamatuje dobře.“

„Nepochybuji o tom, že má skvělou paměť,“ poznamenala paní Okada. „Ale těžko se dá říct, že není zainteresovaná. Vždyť je to dcera okije.“

„Ano, je,“ ozvala se Mameha. „Ale kromě toho je čestná. Jsem ochotná přijmout její odpověď, pokud ji přijme i paní Nitta.“

„Ale samozřejmě že ji přijmu,“ souhlasila Matka a odložila dýmku. „No tak, Sajuri, kdo má pravdu?“

Kdybych dostala na vybranou mezi sklouznutím ze střechy a novým zlomením ruky, jako když jsem byla dítě, nebo setrváním v místnosti, dokud nepřijdu s nějakou odpovědí na jejich otázku, raději bych rovnou vyšla po schodech a vylezla na střechu. Ze všech žen, co jich Gion měl, nejvíc ovlivnily můj život Mameha a Matka, a bylo mi jasné, že jednu z nich rozhněvám; ale na druhé straně jsem musela žít dál v okiji s Matkou. Mameha pro mě ovšem udělala mnohem víc než kdokoliv jiný. Nemohla jsem se přidat na Matčinu stranu proti Mameze.

„No tak?“ připomněla se Matka.

„Jak si vzpomínám, Mameha přijala polovinu mzdy. Ale vy jste souhlasila s tím, že jí nakonec vyplatíte dvojnásobek, Matko. Omlouvám se, ale takhle si to pamatuji já.“

Nastalo ticho a pak Matka řekla: „Nu už nejsem tak mladá, jak jsem bývala. Není to poprvé, co moje paměť selhala.“

„Všichni máme občas tyhle problémy,“ zdvořile souhlasila paní Okada. „No tak, paní Nitta, jak to bylo s tou nabídkou dalších deseti procent Mameze? Předpokládám, že jste tím myslela deset procent nad dvojnásobek, který jste jí původně odsouhlasila.“

„Kéž bych si jen něco takového mohla dovolit,“ vzdychla Matka.

„Ale vždyť jste to navrhla před pár minutami. Přece jste si to nemohla hned nato rozmyslet?“ Paní Okada už nezabodávala zrak do desky stolu, ale dívala se Matce přímo do očí. Po dlouhé odmlce řekla: „Asi to necháme být. Na jeden den jsme každopádně udělaly dost. Co kdybychom se sešly někdy jindy a v klidu společně vypočítaly konečnou částku?“

Matka měla přísný výraz, ale lehce se uklonila na znamení souhlasu a oběma poděkovala za návštěvu.

„Určitě musíte mít velkou radost,“ pravila paní Okada, když si uklízela počítadlo a účetní knihu, „že Sajuri brzy dostane danna. A už v osmnácti! Tak mladá, a už udělá tak závažný krok.“

„Mameha by byla udělala dobře, kdyby si v tom věku sama vzala danna“ odpověděla Matka.

„Pro většinu dívek je osmnáct trochu brzo.“ řekla Mameha, „ale já jsem si jista, že paní Nitta u Sajuri rozhodla dobře.“

Matka chvíli bafala z dýmky a přes stůl mžourala na Mamehu. „Radím vám, Mameha-san,“ řekla, „abyste se držela toho, jak Sajuri naučit hezky kroutit očima. Když dojde na rozhodování o obchodě, nechte to na mně.“

„Nikdy bych si nedovolila diskutovat s vámi o obchodních záležitostech, paní Nitta. Jsem přesvědčená, že vaše rozhodnutí je to nejlepší… Ale mohu se na něco zeptat? Je pravda, že nejvyšší nabídka přišla od Nobua Tošikazu?“

„Byl jediný, kdo podal nabídku. Tím je také jeho nabídka nejvyšší.“

„Jediná nabídka? To je škoda… Jedná se mnohem lépe, když mezi sebou soupeří několik mužů, nemyslíte?“

„Jak už jsem řekla, Mameha-san, nechte obchodní rozhodování na mě. Mám na mysli velice jednoduchý plán jak dosáhnout výhodných podmínek s Nobuem Tošikazu.“

„Kdybyste proti tomu nic nenamítala, velmi ráda bych ho slyšela,“ řekla Mameha.

Matka položila dýmku na stůl. Myslela jsem, že chce Mamehu napomenout, ale ona řekla: „Ano, když o tom tak mluvíme, ráda vám to povím. Možná že byste mi mohla pomoci. Napadlo mě, že Nobu Tošikazu by byl možná štědřejší, kdyby se dověděl, že elektrická kamínka značky Iwamura Electric zabila naši Babičku. Nemyslíte?“

„Ach, já toho vím o byznysu velmi málo, paní Nitta.“

„Snad byste se vy nebo Sajuri o tom mohly mezi řečí zmínit, až se s ním příště uvidíte. Řekněte mu, že to pro nás byla velká rána. Myslím, že nám to bude chtít vynahradit.“

„Ano, myslím, že je to dobrý nápad,“ souhlasila Mameha. „Ale stejně jsem zklamaná… Měla jsem dojem, že i jiný muž projevil o Sajuri zájem.“

„Sto jenů je sto jenů, ať je dá ten nebo onen.“

„Ve většině případů by to platilo,“ namítla Mameha, „ale ten muž, kterého mám na mysli, je generál Tottori Džunnosuke…“

V tu chvíli jsem přestala vnímat, o čem mluví; začala jsem si totiž uvědomovat, že se Mameha snaží zachránit mě před Nobuem. Nic takového jsem nečekala. Neměla jsem tušení, jestli se rozmyslela a chce mi pomoct, nebo jestli mi tím děkuje za to, že jsem se postavila na její stranu proti Matce… Ale bylo možné i to, že se mi ani nesnažila pomoct, ale sledovala jiný cíl. Horečně jsem uvažovala, až jsem najednou ucítila, jak mi Matka klepe na paži troubelí své dýmky.

„No tak?“ řekla.

„Prosím, paní?“

„Ptala jsem se, jestli znáš Generála.“

„Několikrát jsem se s ním setkala, Matko,“ odpověděla jsem. „Chodí často do Gionu.“

Nevím, proč jsem tak odpověděla. Ve skutečnosti jsem se s Generálem setkala víc než několikrát. Chodil do Gionu na večírky každý týden, ale vždycky jako něčí host. Byl trochu menší postavy – menší než já. Ale nikdo by ho nepřehlédl, stejně jako by nikdo nepřehlédl kulomet. Pohyboval se velmi křepce a neustále si zapaloval jednu cigaretu od druhé, takže ho věčně obklopovaly obláčky kouře jako oblaka páry kolem vlaku, který odpočívá na kolejích. Jednou večer, když byl mírně opilý, se mnou Generál mluvil hodně dlouho o různých hodnostech v armádě a připadalo mu strašně legrační, že jsem si je věčně pletla. Generál Tottori byl šo-džo, to znamená „Malý generál“ – neboli nejnižší generálská hodnost – a i když jsem jen byla hloupé děvče, měla jsem dojem, že to není nic významného. Ale mohl také ze skromnosti snižovat důležitost svého postavení a mně stejně nezbylo nic jiného než věřit jeho slovům.

Jenže teď Mameha sdělovala Matce, že Generál právě získal novou funkci. Pověřili ho řízením něčeho, čemu se říkalo „vojenské zásobování“ – ačkoli když podle toho, jak to Mameha vysvětlovala, nedělal nic víc než hospodyně, která jde na trh nakupovat. Jestliže například v armádě došly razítkovací polštářky, úkolem Generála bylo zajistit, aby je armáda dostala, a to za výhodnou cenu.

„Díky svému novému místu si Generál poprvé v životě může dovolit milenku,“ vysvětlovala Mameha. „A já vím s určitostí, že projevil zájem o Sajuri.“

„Proč by mi mělo záležet na tom, jestli se zajímá o Sajuri?“ podivila se Matka. „Tihle vojáci se nikdy nedovedou postarat o gejšu tak jako byznysmeni nebo šlechtici.“

„To může být pravda, paní Nitta. Ale já myslím, že rychle zjistíte, jak velkou pomocí by pro okiju mohlo být nové postavení generála Tottoriho.“

„Nesmysl! Já nepotřebuji, aby mi někdo pomáhal starat se o okiju. Jediné, co potřebuji, je stálý, vysoký příjem, a ten mi voják nikdy zajistit nemůže.“

„Tady, v Gionu, jsme zatím měli štěstí,“ nedala se Mameha. „Ale jestli bude válka pokračovat, i my budeme mít nedostatek.“

„Jsem si jistá, že by se to stalo, kdyby válka pokračovala,“ řekla Matka. „Jenže tahle válka skončí za šest měsíců.“

„A až skončí, budou mít vojáci mnohem silnější pozici než kdy předtím. Paní Nitta, prosím, nezapomeňte, že generál Tottori dohlíží na všechny armádní zásoby. Nikdo jiný v celém Japonsku nemá takovou možnost opatřit vám, cokoliv budete potřebovat, ať už válka bude pokračovat, nebo ne. Na jeho souhlase závisí vše, co prochází všemi japonskými přístavy.“

Jak jsem se později dověděla, Mameha nemluvila úplně pravdu. Generál měl na starosti jenom jednu z pěti velkých správních oblastí. Byl však služebně starší než ti, kteří dozírali na ostatní oblasti, takže vlastně stál nad nimi. Měl byste ovšem vidět, co dělala Matka, když to Mameha řekla. Bylo skoro slyšet, jak jí mozek naplno pracuje, když uvažovala o tom, jakou pomoc by mohl poskytnout muž v jeho postavení. Podívala se na čajník a já věděla, že si myslí: „Zatím dostaneme čaj bez problémů… a jeho cena už stoupla…“ A pak, snad si ani neuvědomila, co dělá, jednou rukou si sáhla za obi a pohmatem zjistila, kolik tabáku jí ještě zbývá v sáčku.

Celý příští týden chodila Matka po Gionu a telefonovala na všechny strany, aby získala co nejvíc informací o generálovi Tottori. Byla tak zaujatá tímto úkolem, že mě občas, když jsem na ni promluvila, ani nevnímala. Asi byla tak pohlcena vlastními myšlenkami, že se její mysl podobala vlaku, který za sebou táhne příliš mnoho vagonů.

V té době jsem se setkávala s Nobuem pokaždé, když přišel do Gionu, a snažila jsem se chovat tak, jako by všechno bylo při starém. Pravděpodobně počítal s tím, že se v polovině července stanu jeho milenkou. Já jsem s tím určitě počítala; červenec však už byl skoro u konce, a jak se zdálo, jeho vyjednávání nikam nevedlo. V následujících týdnech jsem ho několikrát přistihla, jak se na mě nechápavě dívá. A pak jednou večer pozdravil majitelku Ičiriki tak úsečně, jak to ještě nikdy neudělal, a přešel kolem ní bez pokývnutí. Majitelka čajovny si vždycky Nobua vážila jako zákazníka a podívala se na mě s překvapením a zároveň s obavami. Když jsem přišla na party, kterou Nobu pořádal, nemohla jsem přehlédnout, že je rozzlobený – svědčily o tom jeho zaťaté čelisti i to, jak si proléval saké hrdlem. Nemohu říct, že bych mu měla jeho pocity za zlé. Asi mě musel považovat za ženu bez srdce, která mu laskavost oplatila pohrdáním. Upadla jsem do chmurných úvah, dokud mě neprobral zvuk kalíšku na saké, prudce postaveného na stůl. Když jsem vzhlédla, Nobu se na mě díval. Hosté kolem něho se bavili a smáli, ale on seděl s očima upřenýma na mě, ponořený do vlastních myšlenek jako já. Byli jsme jako dvě mokré skvrny uprostřed hořícího uhlí.

26.

Ještě v září onoho roku, kdy mi bylo osmnáct, jsme při obřadu v čajovně Ičiriki s generálem Tottori vypili společně saké. Byl to stejný obřad, jaký jsem vykonala nejdříve s Mamehou, když se stala mou starší sestrou, a potom s doktorem Krabem před mým mizuage. V následujících týdnech všichni Matce blahopřáli k tomu, jak výhodný svazek uzavřela.

Hned první večer po obřadu jsem odešla podle pokynů Generála do malého hostince na severozápadě Kjóta, který se jmenoval Suruja a byly v něm jen tři místnosti. Tou dobou už jsem byla tak zvyklá na přepychové prostředí, že mě ošumělost Suruji překvapila. Místnost páchla plísní a tatami byly tak nabobtnalé a vlhké, že skoro čvachtaly, když jsem na ně šlápla. V jednom koutě u podlahy opadávala omítka. Z vedlejší místnosti jsem slyšela, jak nějaký starý muž čte nahlas novinový článek. Čím déle jsem tam klečela, tím hůř jsem se cítila. Ulevilo se mi, když Generál konečně přišel, přestože po mém pozdravu neudělal nic víc, než že zapnul rozhlasový přijímač, posadil se a začal popíjet pivo.

Pak se šel dolů vykoupat. Když se vrátil, okamžitě se svlékl a chodil po místnosti úplně nahý a přitom si ručníkem vysoušel vlasy a stavěl na odiv své vystouplé břicho a velkou ochlupenou skvrnu pod ním. Nikdy předtím jsem neviděla nahého muže a Generálův pokleslý zadek mi připadal téměř komický. Ale když se ke mně obrátil čelem, oči mi samy sklouzly… Nu, tam, kde měl být jeho „úhoř“. Něco se tam plácalo, a začalo se vynořovat, teprve když si Generál lehl na záda a řekl mi, abych se svlékla. Byl to zvláštní člověk. Vůbec se nerozpakoval říct mi, co mám dělat. Původně jsem se bála, že nenajdu způsob, jak mu vyhovět, ale jak se ukázalo, nemusela jsem si s ničím lámat hlavu. Stačilo poslouchat rozkazy. Během tří let od mého mizuage jsem už zapomněla na ten panický strach, když se Doktor na mě položil. Teď jsem si vzpomněla, ale bylo divné, že jsem necítila ani tak strach, jako spíš nevolnost. Generál nechal hrát rádio a ani nezhasl, jako by se chtěl ujistit, že si dobře prohlédnu ošumělost té místnosti a nepřehlédnu ani skvrnu na stropě, kam zateklo.

Jak měsíce ubíhaly, zbavila jsem se nevolnosti a má setkání s Generálem, k nimž docházelo dvakrát týdně, se stala pouhou rutinou. Někdy jsem přemítala, jaké by to asi bylo s Předsedou, ale po pravdě řečeno, měla jsem trochu strach, že by to mohlo být stejně hnusné jako s Doktorem nebo s Generálem. Ale pak se stalo něco, co mě přimělo dívat se na to jinak. Přibližně v tu dobu začal do Gionu pravidelně chodit muž jménem Jasuda Akira, o němž psaly všechny časopisy, protože vynalezl nový typ jízdního kola a měl s ním velký úspěch. V Ičiriki ještě nebyl, a stejně si to asi nemohl dovolit, ale tři nebo čtyři večery týdně trávil v malé čajovně Tatemacu, která se nacházela v části Gionu nazývané Tominaga-čo. Já jsem se s ním poprvé setkala na banketu jednou večer na jaře roku 1939, když mi bylo devatenáct let. Byl o tolik mladší než ostatní muži – nebylo mu víc než třicet – že jsem si ho všimla okamžitě, jakmile vešel. Měl stejnou vrozenou důstojnost jako Předseda. Líbil se mi, jak tam seděl s rukávy u košile vyhrnutými a sakem odloženým na tatami. Chvíli jsem pozorovala starého muže sedícího vedle něj, jak zvedá hůlky na jídlo s kouskem dušeného tofu a strká si ho do dokořán otevřených úst; připadalo mi to jako dveře odsunuté tak, aby jimi mohla projít mořská želva. Až se mi srdce sevřelo, když jsem to srovnávala s Jasuda-san, s jeho graciézní, jakoby sochařem vymodelovanou paží, kterou si smyslně vkládal do pootevřených úst kousek dušeného hovězího.

Postupně jsem obešla všechny muže, a když jsem se dostala k němu a představila se, řekl mi: „Doufám, že mi prominete.“

„Prominout vám? Proč, co jste provedl?“ zeptala jsem se.

„Choval jsem se velmi neslušně,“ odpověděl. „Po celý večer jsem od vás nemohl odtrhnout oči.“

Z náhlého popudu jsem sáhla za obi pro brokátové pouzdro s navštívenkami, nenápadně jsem jednu vyndala a podala mu ji. Gejši s sebou vždycky nosí své navštívenky, stejně jako byznysmeni. Moje byla velmi malá, poloviční velikosti proti běžným vizitkám, a na těžkém rýžovém papíře bylo kaligraficky napsáno pouze: „Gion“ a „Sajuri“. Bylo jaro, a já tedy používala vizitky s čínskými znaky na pozadí barevné větvičky švestkových květů. Jasuda ji chvíli obdivoval, než si ji zastrčil do kapsičky na košili. Cítila jsem, že nic, co bychom si řekli, by nemohlo být výmluvnější než toto prosté gesto. Uklonila jsem se mu a přešla k dalšímu muži.

Od toho dne o mě Jasuda-san žádal každý týden, abych ho přišla bavit do čajovny Tatemacu. Nikdy jsem nebyla schopná vyhovět mu tak často, jak chtěl. Ale asi tři měsíce po našem prvním setkání mi jednou odpoledne přinesl jako dárek kimono. Cítila jsem se velmi polichocena, přestože to nebylo nic výjimečného – bylo utkáno z podřadného hedvábí v dost křiklavých barvách, s všedním vzorem květů a motýlů. Požádal mě, abych si je oblékla některý nejbližší večer, až se zase sejdeme, a já to slíbila. Ale když jsem to kimono přinesla večer do okiji, Matka mě zahlédla s balíčkem v ruce a vzala mi ho, že se chce podívat. Ušklíbla se, když uviděla, co je v něm, a prohlásila, že mě nechce vidět v něčem tak ošklivém. A hned na druhý den kimono prodala.

Když jsem zjistila, co provedla, řekla jsem jí tak kurážně, jak jsem si troufla, že to kimono jsem dostala jako dárek já, ne okija, a že neměla právo prodat je.

„Samozřejmě, že bylo tvoje,“ řekla mi. „Ale ty jsi dcera okiji. Co patří okiji, patří tobě, a naopak.“

Rozzlobila jsem se na Matku tak, že jsem se na ni nemohla ani podívat. A pokud jde o Jasuda-san, který na mně chtěl to kimono vidět, řekla jsem mu, že vzhledem ke vzoru motýlů je mohu nosit jen časně na jaře, a protože už je skoro léto, uplyne téměř rok, než mě v něm uvidí. Zdálo se, že ho ta zpráva ani moc nevyvedla z míry.

„Co znamená rok?“ zeptal se a pronikavě se na mě podíval. „Čekal bych mnohem déle, podle toho, nač bych čekal.“

Byli jsme v místnosti sami a Jasuda-san položil sklenici s pivem na stůl takovým způsobem, že jsem se začervenala. Vztáhl ruku po mojí dlani a já mu ji podala. Myslela jsem, že ji chvíli podrží ve svých dlaních a pak pustí. Ale k mému překvapení ji rychle zvedl ke rtům a začal líbat vnitřní stranu mého zápěstí s takovým zanícením, že se mi roztřásla kolena. Považuji se za poslušnou ženu; až do té doby jsem dělala to, co mi uložila Matka nebo Mameha, nebo dokonce i Hacumomo, když jsem si nemohla pomoci; ale tehdy jsem cítila takovou směs hněvu na Matku a touhy po Jasuda-san, že jsem se okamžitě rozhodla udělat přesně to, co mi Matka výslovně zakázala. Požádala jsem ho o setkání v oné čajovně o půlnoci a vzdálila se.

Těsně před půlnocí jsem se vrátila a promluvila s mladou služkou. Slíbila jsem jí nehoráznou částku peněz, jestli dohlédne na to, aby asi půl hodiny nikdo nerušil Jasuda-san a mě v jednom z pokojů v patře. Čekala jsem tam ve tmě, až služka odsunula dveře a vešel Jasuda-san. Položil svůj měkký klobouk na rohože a zvedl mě k sobě ještě dřív, než se dveře zase zavřely. Tisknout se k němu mě uspokojovalo stejně, jako člověka uspokojí jídlo po dlouhém hladovění. Ale ať mě k sobě tiskl sebevíc, já se k němu tiskla ještě silněji. Kupodivu jsem nebyla šokovaná, když jeho ruce znalecky vklouzly pod můj šat a našly nahé tělo. Nemohu popřít, že i v takovou chvíli jsem si všimla neobratností, na něž jsem byla zvyklá u Generála, ale vnímala jsem je jinak. Má setkání s Generálem se podobala tomu, když jsem se jako dítě snažila vylézt na strom a utrhnout vyhlédnutý lístek na jeho vrcholku. Musela jsem si dávat pozor na každý pohyb a snášet nepohodlí, dokud jsem nedosáhla cíle. Ale s Jasuda-san jsem se cítila jako dítě volně běžící dolů z kopce. Když jsme pak leželi vyčerpáni na rohožích, vsunula jsem ruku pod jeho košili, abych cítila rytmus jeho dechu. Nikdy předtím jsem nebyla tak blízko jiné lidské bytosti, přestože jsme nepromluvili ani slovo.

A teprve tehdy jsem pochopila: jedna věc byla nepohnutě ležet na futonu pro Doktora nebo Generála, a něco docela jiného by bylo, kdyby mi byl nablízku Předseda.

Každodenní život mnoha gejš se výrazně změní, když získají danna, ale u sebe jsem skoro žádnou změnu nepostřehla. Stále jsem večer obcházela Gion, jako jsem to dělala v minulých letech. Čas od času jsem odpoledne šla na výlet, a byly mezi nimi i docela zvláštní povinnosti, třeba když jsem šla jako doprovod nějakého muže navštívit jeho bratra v nemocnici. Ale pokud jde o změny, které jsem očekávala – významné taneční recitály placené mým danna, štědré dary, nebo i placený den či dva volna – nic z toho se nestalo. Bylo to přesně tak, jak tvrdila Matka. Vojáci nepečují o gejši tak jako byznysmeni nebo šlechta.

Generál sice vnesl do mého života málo změn, ale ukázalo se, že jeho svazek s okiji je neocenitelný, alespoň z Matčina pohledu. Platil hodně výdajů, jak to danna obvykle dělá – včetně honorářů za mé lekce, roční poplatek za registraci v matrice, účty od lékaře a… já ani nevím, co všechno, snad i mé ponožky. Ale co bylo ještě důležitější, jeho nové postavení ředitele vojenského zásobování dostálo všemu, o čem Mameha hovořila, takže pro nás dokázal udělat to, co by žádný jiný danna nedokázal. Například Tetička se v březnu 1939 rozstonala. Dělaly jsme si o ni velké starosti a lékaři nepomáhali, ale když jsme zatelefonovaly Generálovi, přišel k nám významný lékař z vojenské nemocnice v Kamigyo a dal Tetičce lék, který ji uzdravil. Takže ačkoliv mě Generál neposílal do Tokia na taneční recitály a nedostávala jsem od něho vzácné drahokamy, nedalo se říct, že by se okiji díky němu nedařilo dobře. Pravidelně nás zásoboval čajem, cukrem a čokoládou, které už byly nedostatkovým zbožím i v Gionu. A Matka se samozřejmě pořádně mýlila v tom, že válka skončí za půl roku. Tehdy by tomu byl nikdo neuvěřil, ale ještě jsme nebyli ani na začátku toho nejtemnějšího období.

Onen podzim, kdy se Generál stal mým danna, mě Nobu přestal zvát na večírky, kde jsem ho tak často bavívala. Brzy jsem pochopila, že vůbec přestal chodit do Ičiriki. Neznala jsem důvod, pokud se ovšem nechtěl vyhnout mně. Majitelka Ičiriki s povzdechem potvrdila, že moje domněnka bude asi správná. K Novému roku jsem Nobuovi poslala blahopřání, stejně jako všem svým mecenášům, ale neodpověděl. Dnes je pro mě snadné ohlédnout se zpátky a ledabyle mluvit o tom, jak míjely měsíce, ale tehdy jsem to prožívala s úzkostí. Věděla jsem, že jsem ublížila muži, který byl ke mně laskavý – kterého jsem považovala za přítele. A co víc, bez Nobuovy záštity už mě nezvali na večírky pořádané Iwamura Electric, takže jsem neměla možnost vidět ani Předsedu.

Předseda však pravidelně docházel do Ičiriki, i když bez Nobua. Jednou večer jsem ho zastihla, jak na chodbě potichu huboval mladšího společníka a pro větší důraz gestikuloval plnicím perem. Neodvážila jsem se pozdravit, abych ho nevyrušila. Jiný večer ho ustaraná mladá učednice Naocu se strašným předkusem vedla na toaletu a on si mě všiml. Nechal Naocu stát a šel ke mně. Vyměnili jsme si obvyklé zdvořilosti. Měla jsem dojem, že v jeho náznaku úsměvu vidím něco jako skrývanou pýchu, s jakou se muži dívají na své děti. Než se rozloučil, řekla jsem mu: „Předsedo, kdyby vám někdy večer byla milá společnost jedné nebo dvou dalších gejš…“

Bylo to ode mě hodně odvážné, ale k mé úlevě se Předseda neurazil.

„To je dobrý nápad, Sajuri,“ řekl. „Vyžádám si vás.“

Ale týdny plynuly, a nedal o sobě slyšet.

Jednou večer koncem března jsem se zastavila na velice veselém večírku, který dával guvernér Kjótské prefektury v čajovně Šundžu. Předseda tam byl, právě prohrával v pijácké hře a vypadal vyčerpaně; byl jen v košili a vázanku měl povolenou. Guvernér prohrál většinu rund, jak jsem zjistila, ale snášel saké lépe než Předseda.

„To jsem rád, že jste tady, Sajuri,“ řekl mi. „Musíte mi pomoci. Mám problémy.“

Při pohledu na hladkou pleť jeho tváře s červenými skvrnami a paže vyčnívající z vyhrnutých rukávů jsem si musela vzpomenout na Jasuda-san onu noc v čajovně Tatemacu. Na zlomek vteřiny jsem měla pocit, že celý svět zmizel a zůstali jsme jen my dva, Předseda a já, a že v jeho lehce opilém stavu bych se k němu mohla naklonit, až by mě objal pažemi a přitiskl své rty na moje. Dokonce ve mně zatrnulo, že jsem snad dala příliš najevo, nač myslím, a že to Předseda pochopil… Ale jestli ano, přesto se na mě díval stále stejně. Abych mu mohla pomoci, musela jsem se domluvit s druhou gejšou, abychom zvolnily tempo hry. Zdálo se, že je Předseda za to vděčný, a když hra skončila, dlouho si se mnou povídal a popíjel vodu, aby vystřízlivěl. Nakonec vyndal z kapsy kapesník, úplně stejný jako ten, který jsem měla zastrčený za obi, otřel si s ním čelo a uhladil si vlasy dozadu. Pak mi řekl: „Kdy jste naposledy mluvila s vaším starým přítelem Nobuem?“

„Už dlouho ne, Předsedo,“ odpověděla jsem. „Abych řekla pravdu, mám dojem, že se na mě Nobu-san asi hněvá.“

Předseda se díval na kapesník, který skládal. „Přátelství je drahocenná věc, Sajuri,“ řekl. „Člověk je nesmí zahazovat.“ V následujících týdnech jsem si často vzpomněla na ten rozhovor. A pak jednoho dne koncem dubna, když jsem se líčila před vystoupením v Tancích starého hlavního města, za mnou přišla mladá učednice, kterou jsem sotva znala. Odložila jsem kosmetický štětec a čekala jsem, že se na mě obrátí se žádostí o nějakou laskavost – naše okija byla totiž stále ještě dobře zásobena tím, bez čeho se ostatní v Gionu už museli obejít. Jenže místo toho řekla: „Velice se omlouvám, že vás ruším, Sajuri-san. Jmenuji se Takazuru. Chtěla bych vás požádat o pomoc. Vím, že jste dřív byli s Nobu-san velmi dobrými přáteli…“

Po mnoha měsících, kdy jsem si s ním lámala hlavu a strašně jsem se styděla za to, co jsem udělala, mi při zaslechnutí Nobuova jména bylo, jako by se rozlétly okenice a zavál čerstvý vítr.

„Musíme si navzájem pomáhat, kdykoliv je to možné, Takazuru,“ řekla jsem. „A zvlášť mě zajímá, jestli se vyskytl nějaký problém s Nobu-san. Doufám, že se mu daří dobře.“

„Ano, paní, daří se mu dobře, alespoň si to myslím. Dochází teď pravidelně do čajovny Awazumi ve Východním Gionu. Znáte ji?“

„Ano, znám,“ řekla jsem. „Ale nevěděla jsem, že tam chodí Nobu-san.“

„Ano, paní, a docela často,“ řekla Takazuru. „Ale… s vaším dovolením, Sajuri-san? Vy ho znáte dost dlouho a… no, Nobu-san je laskavý, že?“

„Takazuru-san, proč se mě vyptáváte? Jestliže se s ním vídáte, tak jistě víte sama, jestli je laskavý, nebo ne!“

„Já vím, že to musí znít hloupě. Ale jsem bezradná! Kdykoliv přijde do Gionu, ptá se po mně a má starší sestra mi říká, že je to nejlepší mecenáš, jakého děvče může najít. Ale teď se na mě hněvá, protože jsem před ním několikrát plakala. Já vím, že jsem to neměla dělat, ale ani nemohu slíbit, že už to znova neudělám!“

„Byl k vám krutý, že?“

Místo odpovědi chudák Takazuru stiskla chvějící se rty a v okamžiku se jí oči zalily slzami, takže se na mě dívala přes dvě kalužinky.

„Nobu-san si někdy neuvědomuje, jak hrubě vyzní to, co říká,“ snažila jsem se ji uklidnit. „Ale musel si vás oblíbit, Takazuru-san, proč by o vás jinak žádal?“

„Já myslím, že to dělá jenom proto, že jsem tu od toho,“ odpověděla. „Jednou mi řekl, že mi vlasy voní čistotou, ale hned nato, že je to příjemná změna.“

„To je divné, že se s ním vídáte tak často,“ podivila jsem se. „Já už měsíce doufám, že se s ním někde setkám.“

„Ach, prosím, nedělejte to, Sajuri-san! Už teď mu na mně nic není dobrého ve srovnání s vámi. Kdyby vás znova uviděl, připadala bych mu ještě horší. Já vím, že nemám právo obtěžovat vás svými problémy, paní, ale… Já myslela, že byste mi mohla poradit něco, čím bych mu udělala radost. On má rád vtipnou konverzaci, jenže já nikdy nevím, co říct. Všichni mi říkají, že nejsem moc chytrá.“

V Kjótu se lidé učí, co mají říkat, ale mě napadlo, že tohle chudák děvče asi mluví pravdu. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se na ni Nobu díval jenom jako tygr na strom, na němž si chce nabrousit drápy. Nenapadalo mě nic, čím bych jí mohla pomoci, a tak jsem jí nakonec doporučila, aby si přečetla nějakou knížku o historické události, která by Nobua mohla zaujmout, a aby mu ji po částech vyprávěla, až se setkají. Já sama jsem to také občas dělala – protože existují muži, kteří chtějí jenom sedět s přivřenýma uslzenýma očima a slyšet ženský hlas. Nebyla jsem si jistá, jestli to u Nobua zabere, ale Takazuru mi za ten nápad byla velmi vděčná.

Teď, když jsem věděla, kde Nobua najít, jsem byla rozhodnutá vyhledat ho. Strašně mě mrzelo, že jsem ho rozzlobila, a kromě toho bez něho bych už možná nikdy neuviděla Předsedu. Nechtěla jsem Nobuovi způsobit bolest, ale říkala jsem si, že možná při setkání s ním nejdu nějaký způsob, jak obnovit naše přátelství. Problém byl v tom, že jsem nemohla přijít do Awazumi bez pozvání, protože s touto čajovnou jsem neměla pracovní spojení. A tak jsem se nakonec rozhodla, že večer budu kolem ní procházet, kdykoliv mi to mé závazky dovolí, s nadějí, že mi snad jednou bude náhoda přát a potkám Nobua. Znala jsem jeho zvyky dost dobře, abych dokázala odhadnout, v kterou dobu by asi mohl přijít.

Držela jsem se svého plánu přes dva měsíce. A pak jsem ho skutečně uviděla vystupovat ze zadního sedadla limuzíny v temné uličce přede mnou. Poznala jsem ho okamžitě podle prázdného rukávu saka, přišpendleného k rameni. Šofér mu podával aktovku, když jsem se přiblížila. Zastavila jsem se tak, aby na mě dopadalo světlo pouliční lampy, a hlasitě vydechla hraným radostným překvapením. Nobu se podíval mým směrem přesně tak, jak jsem doufala.

„No ne,“ řekl, „člověk by skoro zapomněl, jak hezky může gejša vypadat.“ Mluvil tak ledabyle, že jsem si nebyla jistá, jestli mě poznal.

„Ale pane, vy mluvíte jako můj starý přítel Nobu-san,“ odpověděla jsem. „Jenže musíte být někdo jiný, protože mám dojem, že ten už do Gionu nechodí!“

Šofér zavřel dvířka a my stáli mlčky, dokud vůz neodjel.

„Jsem tak ráda,“ řekla jsem, „že konečně zase vidím Nobu-san! A jaké mám štěstí, že stojí ve stínu, a ne ve světle!“

„Někdy mám dojem, že nevím, o čem mluvíte, Sajuri. Tohle jste se musela naučit od Mamehy. Anebo se to možná učí všechny gejši.“

„Když Nobu-san stojí ve stínu, nevidím, že se tváří rozhněvaně.“

„Aha,“ řekl, „tak vy si myslíte, že se na vás hněvám?“

„A co jiného si mám myslet, když starý přítel zmizí na tak dlouhé měsíce? Teď mi asi chcete namluvit, že jste měl moc práce na to, abyste mohl přijít do Ičiriki.“

„Proč to říkáte tak, jako by to nemohla být pravda?“

„Protože jsem se dověděla, že chodíte často do Gionu. Ale nenamáhejte se ptát, jak to vím. Neřeknu vám to, dokud se se mnou trochu neprojdete.“

„Tak dobře,“ řekl Nobu. „Vždyť je hezký večer…“

„Oh, Nobu-san, tohle neříkejte. Raději bych slyšela: ‚Když už jsem náhodou potkal starou přítelkyni, kterou jsem tak dlouho neviděl, nic mi není tak milé, jako procházka s ní!‘“

„Já se s vámi půjdu projít,“ odpověděl. „A o tom, proč to dělám, si můžete myslet, co chcete.“

Místo souhlasu jsem se uklonila a vydali jsme se společně uličkou ve směru k parku Marujama. „Jestli si Nobu-san přeje, abych věřila, že se nezlobí,“ promluvila jsem, „měl by se chovat přátelsky, a ne jako panter, který měsíce nežral. Není divu, že se vás chudák Takazuru bojí…“

„Tak to ona s vámi mluvila?“ ohradil se Nobu. „Kdyby mě ta holka tak nedoháněla k zuřivosti…“

„Jestli se vám nelíbí, proč si o ni říkáte pokaždé, když přijdete do Gionu?“

„V životě jsem si ji nevyžádal, ani jednou! To ta její starší sestra mi ji věší na krk. Nestačí, že jste mi ji připomněla. Teď ještě ke všemu budete využívat toho, že jste mě náhodou potkala, abyste mi vyčítala, že se mi nelíbí!“

„Vážně, Nobu-san, nebyla to náhoda. Chodím touhle uličkou už týdny, kvůli vám.“

Zdálo se, že tohle na Nobua zapůsobilo, protože jsme dál šli mlčky. Po chvíli řekl: „Nemělo by mě to překvapit. Neznám druhou takovou intrikánku, jako jste vy.“

„Nobu-san! Co mi zbylo jiného? Já myslela, že jste zmizel z povrchu zemského. Byla bych se vůbec nedověděla, kde vás najít, kdyby nebylo Takazuru, která si za mnou v slzách přišla postěžovat, jak špatně se k ní chováte.“

„No, myslím, že jsem jí nijak neubližoval. Ale ona není tak chytrá jako vy – ani tak hezká. Jestli si myslíte, že se na vás zlobím, tak máte pravdu.“

„Smím se zeptat, co jsem udělala, že jsem tolik pohněvala starého přítele?“

Tu se Nobu zastavil a strašně smutně se na mě podíval. Cítila jsem, jak mě zaplavuje příliv něhy, jakou jsem pocítila jen k velice málo mužům ve svém životě. Uvědomila jsem si, jak moc mi chyběl a jak moc jsem mu ublížila. Ale s hanbou přiznávám, že můj cit byl poznamenán i soucitem.

„Dalo mi hodně práce,“ řekl, „než jsem zjistil totožnost vašeho danna.“

„Kdyby se mě Nobu-san byl zeptal, ráda bych mu to řekla sama.“

„Nevěřím vám. Vy gejši jste ze všech lidí nejskoupější na slovo. Ptal jsem se po celém Gionu na vašeho danna, a všichni se tvářili, že nevědí. Byl bych to nikdy nezjistil, kdybych byl jednou večer nepozval Mičizono, aby mě bavila, a kdybychom u toho nebyli jen my dva.“

Mičizono bylo tehdy kolem padesátky a představovala něco na způsob gionské legendy. Nebyla krásná, ale občas dokázala i Nobua dostat do dobré nálady už jenom tím, jak nakrčila nos, když ho zdravila úklonou.

„Přiměl jsem ji, aby se mnou hrála pijácké hry,“ pokračoval, „a já pořád vyhrával, až byla chudák Mičizono úplně namol. Mohl jsem se jí zeptat, nač jsem chtěl, byla by mi řekla všechno, co věděla.“

„Že jste si dal takovou práci!“

„Nesmysl. Bylo mi s ní fajn. Bavil jsem se. Ale mám vám něco říct? Přestal jsem si vás vážit, protože váš danna je ubohý zaprtlík v uniformě, o kterém nikdo neřekne jediné dobré slovo.“

„Nobu-san mluví, jako bych já rozhodovala o tom, kdo bude můj danna. Jediné rozhodnutí, které jsem kdy udělala, bylo, co si vezmu na sebe. A i pak…“

„Víte, proč ten člověk sedí v kanceláři? Kvůli tomu, že mu nikdo nesvěří nic, na čem by záleželo. Já vidím do armády velmi dobře, Sajuri. Ani jeho vlastní nadřízení pro něj nemají použití. Stejně dobře byste se mohla dát dohromady se žebrákem! Kdysi jsem vás měl moc rád, ale…“

„Kdysi? Nobu-san mě už přestal mít rád?“

„Nemám rád blázny.“

„Jak bezcitně se mnou mluvíte! Vy jenom chcete, abych se dala do pláče! Oh, Nobu-san! Jsem snad blázen jen proto, že mým danna je muž, kterého si nemůžete vážit?“

„Vy gejši! Nikdo nedovede člověka tak naštvat jako vy! Neuděláte krok bez svého horoskopu; bědujete: ‚Ó, já dnes nemohu jít na východ, protože můj horoskop říká, že by to bylo neštěstí!‘ Ale když jde o něco, co ovlivní celý váš život, tak se jenom díváte jinam.“

„Nedíváme se jinam, ale zavřeme oči před tím, čemu nemůžeme zabránit.“

„Vážně? Nu, tu noc jsem se od Mičizono ledacos dověděl, když se tak opila. Jste dcerou okiji, Sajuri. Nemůžete se tvářit, že nemáte vůbec žádný vliv. Je vaší povinností, abyste využila svého vlivu, ať je jakkoliv malý, jestli nechcete, aby si s vámi život dělal, co chce, jako s rybou, která pluje břichem vzhůru.“

„Chtěla bych věřit, že je život opravdu něco víc než jen proud, který nás unáší břichem vzhůru.“

„To přece nevadí, jen když je to proud! Pořád si ještě můžete vybrat své místo! Voda se také na mnoha místech dělí. Jestliže narážíte a perete se a bráníte se a využíváte každé nepatrné výhody, která vám přijde do cesty, tak můžete…“

„Ach, jistě, to by šlo, kdybychom měly nějaké výhody.“

„Ty najdete všude, kdybyste se obtěžovaly podívat kolem! Pokud jde o mě, i kdybych neměl než – já nevím – okousanou pecku z broskve nebo tak, využil bych jí. A až by byl čas ji vyhodit, postaral bych se, abych ji hodil po někom, koho nemám rád!“

„Nobu-san, vy mi radíte, abych házela po lidech pecky z broskví?“

„Nedělejte si z toho legraci, však vy víte moc dobře, o čem mluvím. My dva jsme si hodně podobní, Sajuri. Já vím, že mi říkají ‚Pan Ještěrka‘, zatímco vy jste nejkrásnější stvoření v Gionu. Ale už tenkrát, když jsem vás poprvé uviděl na turnaji sumó před mnoha lety – kolik vám to bylo, čtrnáct? – všiml jsem si, jaká jste pohotová a vynalézavá.“

„Vždycky jsem věděla, že o mně má Nobu-san lepší mínění, než si zasloužím.“

„Asi máte pravdu. Myslel jsem, že je ve vás něco víc, Sajuri. Ale ukazuje se, že vás nezajímá ani váš vlastní osud. Spojit svůj život s člověkem, jako je Generál! Já bych se byl o vás postaral mnohem líp! Když na to pomyslím, vyletěl bych z kůže! Až tenhle Generál odejde z vašeho života, nezůstane po něm nic, co by vám ho mohlo připomenout. Takhle chcete promrhat své mládí? Žena, která se chová jako hlupák, je hlupák, co říkáte?“

Když třeme látku na jednom místě příliš často, ošoupe se až na nit; a Nobuova slova mě hoblovala tak, že jsem už dál nemohla udržet ten hezky uhlazený a naleštěný povrch, za nímž jsem se na Mamežinu radu vždycky skryla. Měla jsem štěstí, že jsem stála ve stínu, protože bych určitě klesla v Nobuových očích, kdyby viděl mou bolest. Ale myslím, že mě muselo prozradit mé mlčení; svou jedinou rukou si mě trochu pootočil, aby mi světlo padlo do tváře. A když se mi podíval do očí, dlouze vydechl; zprvu se zdálo, že zklamáním.

„Proč mi připadáte o tolik starší, Sajuri?“ řekl po chvíli. „Někdy zapomínám, že jste ještě děvče. Teď mi řeknete, že jsem s vámi mluvil drsně.“

„Nemohu čekat, že se Nobu-san bude chovat jinak než jako Nobu-san.“

„Sajuri, já snáším zklamání velmi špatně. Měla jste to vědět. Ať už jste mě nechala na holičkách proto, že jste příliš mladá, nebo že nejste taková, jak jsem myslel… Každopádně jste mě nechala na holičkách, ne?“

„Prosím, Nobu-san, děsíte mě, když mi říkáte takové věci. Nevím, jestli bych vůbec byla schopná žít podle měřítek, která používáte pro mé odsouzení…“

„A co je to za měřítka? Chci, abyste žila s očima otevřenýma! Když budete mít pořád na paměti smysl svého vlastního osudu, tak každý okamžik vašeho života pro vás bude příležitostí, jak se k němu dostat blíž. Nic takového bych nechtěl od hloupého děvčete, jako je Takazuru, ale…“

„Ale vždyť Nobu-san o mně celý večer říká, že jsem hloupá!“

„Víte přece, jak mluvím, když jsem rozzlobený.“

„Takže Nobu-san se už nezlobí. Přijde tedy za mnou do čajovny Ičiriki? Nebo mě snad pozve, abych za ním přišla? Já dnes večer nemám nijak naspěch. Mohla bych přijít i teď, kdyby mě o to Nobu-san požádal.“

To už jsme obešli celý blok a ocitli se znova před vchodem do čajovny. „Nepožádám vás,“ řekl a odsunul dveře.

Nedokázala jsem zabránit hlubokému vzdechu; byl velice hluboký, protože v něm bylo obsaženo mnoho malých povzdechnutí – zklamání, beznaděj, smutek… a bůhvíco ještě.

„Oh, Nobu-san,“ řekla jsem, „někdy je pro mě tak těžké vás pochopit.“

„Já jsem velice snadno k pochopení, Sajuri,“ odpověděl. „A nemám rád, když se mi předvádí to, co nemohu mít.“

Než jsem mohla odpovědět, vstoupil do čajovny a zasunul za sebou dveře.

27.

Během onoho leta 1939 jsem měla tolik objednávek, občasných setkání s Generálem, tanečních vystoupení a podobně, že ráno, když jsem se snažila vstát z futonu, jsem se často cítila jako vědro plné hřebíků. Odpoledne jsem se už obvykle dostala z té strašné únavy, ale často mě napadlo, kolik vlastně to moje pracovní vypětí vynáší. Nepředpokládala jsem, že bych to někdy mohla zjistit, a vyrazilo mi dech, když mě Matka jednoho odpoledne zavolala do svého pokoje a oznámila mi, že jsem v posledních měsících vydělala víc než Hacumomo a Dýně dohromady.

„To znamená,“ dodala, „že je načase, aby sis s nimi vyměnila pokoj.“

Umíte si jistě představit, že mě to nepotěšilo. S Hacumomo jsme v posledních letech dokázaly žít vedle sebe jen díky tomu, že jsme se jedna druhé vyhýbaly. Ale dívala jsem se na ni jako na spícího, nikoli poraženého tygra. Hacumomo docela určitě nebude považovat Matčin plán za pouhou „výměnu pokojů“; bude se na to dívat tak, že jí beru její pokoj.

Když jsem se ten večer setkala s Mamehou, řekla jsem jí o matčině rozhodnutí a zmínila jsem se o svých obavách, že v Hacumomo může znova vzplát starý oheň nenávisti.

„No, ale to je ohromné,“ prohlásila Mameha. „Ta žena nebude nadobro poražená, dokud neuvidíme krev. A my ji dosud neviděly. Dejme jí trochu náskok, aby mohla předvést, jak se ztrapní tentokrát.“

Brzy ráno na druhý den přišla k nám nahoru Tetička, aby stanovila pravidla, podle kterých si přestěhujeme své věci. Nejprve mě vzala do pokoje Hacumomo a oznámila, že ten a ten kout teď patří mně; mohu si tam dát, co chci, a nikdo se toho nesmí dotknout. Pak odvedla Hacumomo a Dýni do mého pokoje a určila jim obdobný prostor. Až si přeneseme všechny své svršky, bude výměna hotová.

Hned to odpoledne jsem se dala do práce a nesla jsem přes halu své věci. Kéž bych mohla říct, že jsem si nahromadila sbírku krásných věcí, jaké pravděpodobně měla Mameha, když byla v mém věku – jenže nálada v Japonsku se velmi změnila. Nedávno vojenská vláda zakázala kosmetiku i trvalou ondulaci jako luxus – ačkoliv ovšem ty z nás v Gionu, které byly hračkami mužů u moci, si stále ještě vedly tak, jak se jim zachtělo. Ale na bohaté dary nebylo ani pomyšlení a já si pořídila jen několik obrazových svitků, kamenů na roztírání tuše a sbírku stereoskopických pohledů na nejkrásnější místa v Japonsku s hezkou prohlížečkou z ryzího stříbra, kterou mi jednou věnoval herec Kabuki Onoe Joegoro XVII. Nu, odnesla jsem si to všechno přes halu – včetně líčidel, prádla, knih a časopisů – a položila jsem to všechno na hromádku v pokoji. Ale Hacumomo s Dýní ještě ani večer následujícího dne nezačaly stěhovat své věci. Třetího dne cestou z lekcí jsem se rozhodla, že jestli bude mít Hacumomo pořád ještě všechny své kelímky a krémy na toaletce, zajdu za Tetičkou, aby mi pomohla.

Když jsem vyšla po schodech do patra, překvapilo mě, že dveře do Hacumomina i mého pokoje jsou dokořán. Na podlaze v horní hale ležel rozbitý kelímek s krémem. Něco tu nebylo v pořádku, a jakmile jsem vstoupila do svého pokoje, bylo mi to jasné. Hacumomo seděla u mého stolku, popíjela ze sklenice něco, co vypadalo jako voda – a četla si v mém deníku! Od gejš se očekává, že budou ohledně mužů, s nimiž se setkávají, velmi diskrétní; asi vás udiví, že před několika lety, když jsem ještě byla učednice, jsem si zašla do papírnictví a koupila si krásnou knížečku a čistými stránkami, kterou jsem používala jako deník svého života. Nebyla jsem tak hloupá, abych tam psala něco, co gejša nikdy nesmí prozradit. Psala jsem jen o svých citech a myšlenkách. Když jsem chtěla napsat něco o někom konkrétním, dala jsem mu přezdívku. Tak například o Nobuovi jsem psala jako o panu ‚Tss‘, protože někdy se tak pohrdavě vyjadřoval. O Předsedovi jsem psala jako o panu ‚Haa‘, protože při jedné příležitosti se zhluboka nadechl, a když pak vydechl, znělo to takhle podobně, a já jsem si v tu chvíli právě představovala, že se vedle mě probudil – tak se nedivte, že to na mě udělalo takový dojem. Ale nic z toho jsem nepsala pro cizí oči.

„No ne, Sajuri, moc ráda tě vidím!“ řekla Hacumomo. „Čekám tu na tebe, abych ti řekla, že se mi tvůj deník moc líbí. Některé zápisy jsou opravdu zajímavé… a věř mi, tvůj styl je okouzlující! Rukopis sice za moc nestojí, ale…“

„Nevšimla jste si náhodou toho zajímavého upozornění, které jsem napsala na první stránku?“

„Myslím, že ne. Podíváme se… ‚Soukromé‘. No, na tom je krásně vidět, proč se mi moc nelíbí tvůj rukopis.“

„Hacumomo, prosím, položte ten sešit na stůl a odejděte z mého pokoje.“

„Ty mě překvapuješ, Sajuri! Vždyť já ti chci jenom pomoct! Jen mě chvíli poslouchej, a uvidíš. Proč jsi dala Nobuovi Tošikazu přezdívku ‚Tss‘? To se na něj vůbec nehodí. Měla bys mu říkat ‚Pan Puchýř‘ nebo třeba ‚Pan Jednoruký‘, nemyslíš? Můžeš to přepsat, když budeš chtít, a ani mi za to nemusíš děkovat.“

„Nevím, o čem mluvíte, Hacumomo. O Nobuovi jsem tam nenapsala vůbec nic.“

Hacumomo vzdychla, jako by mi chtěla říct, že jako lhářka za moc nestojím, a začala listovat mým deníkem. „Jestli jsi tohle nenapsala o Nobuovi, tak chci, abys mi řekla jméno toho muže, o kterém tu píšeš. Podíváme se… Aha, tady je to. ‚Někdy vidím, jak se tvář pana Tss zachmuří hněvem, když se na něj některá gejša zadívá. Ale já se na něj mohu dívat, jak dlouho chci, a on z toho má zřejmě radost. Myslím, že si mě oblíbil proto, že nepovažuji vzhled jeho pleti a chybějící ruku za nic divného a děsivého, jako tolik ostatních dívek.‘ Ty mi chceš zřejmě namluvit, že znáš někoho, kdo vypadá přesně jako Nobu. Asi bys ty dva měla seznámit! Pomysli jen, kolik toho mají společného!“

V tu chvíli už jsem se cítila celá zničená – nevím, jak to lépe popsat. Je jedna věc, když člověk zjistí, že je jeho tajemství prozrazeno, ale když navíc ví, že se prozradil sám vlastní hloupostí… Nu, jestli jsem chtěla někoho proklínat, pak sama sebe – jednak proto, že jsem si vůbec kdy psala deník, a za druhé, že jsem ho nechala tam, kde ho Hacumomo mohla najít. Obchodník, který nechá otevřenou svou výkladní skříň, se může stěží zlobit, jestliže mu déšť zničí vystavené zboží.

Zamířila jsem ke stolu, abych Hacumomo deník vzala, ale ta si ho přitiskla na prsa a vstala. Druhou rukou uchopila sklenici, ve které byla voda, jak jsem se domnívala. Teď, když jsem stála těsně u ní, jsem však ucítila vůni saké. Nepila vodu. Byla opilá.

„Sajuri, samozřejmě že chceš ten deník zpátky, a samozřejmě ti ho dám,“ řekla, ale přitom šla ke dveřím. „Problém je v tom, že jsem ho ještě nedočetla. Takže já si ho teď odnesu do svého pokoje…, pokud bys ovšem raději nechtěla, abych ho dala Matce. Určitě by ji potěšilo, cos tam o ní napsala.“

Už jsem se zmínila, že na podlaze haly ležela rozbitá lahvička s mazáním. To byla celá Hacumomo, nadělala nepořádek, a ani se neobtěžovala zavolat služky, aby to uklidily. Ale teď, když odcházela z mého pokoje, dostala to, co zasloužila. Pravděpodobně zapomněla na lahvičku proto, že byla opilá; šlápla přímo na rozbité sklo a vykřikla bolestí. Viděla jsem, že se podívala na nohu a vyjekla, ale pak šla dál.

Když vešla do svého pokoje, zpanikařila jsem. Myslela jsem na to, že jí sešit vyrvu z rukou…, ale pak jsem si vzpomněla na podobenství, které mi Mameha řekla kdysi na turnaji sumó. Běžet za Hacumomo bylo to první, co by každého napadlo. Lepší bude počkat, až poleví v pozornosti a bude si myslet, že vyhrála, a vzít jí sešit, až to bude nejméně čekat. Připadalo mi to jako dobrý nápad…, dokud jsem si neuvědomila, že by ho mohla schovat někam, kde bych ho nikdy nenašla.

V tu chvíli už za sebou zasunula dveře. Došla jsem až k nim a zavolala tiše: „Hacumomo-san, je mi líto, jestli jsem se tvářila rozzlobeně. Mohu vstoupit?“

„Ne, nesmíš,“ ozvalo se zevnitř.

Já však přesto odsunula dveře. V pokoji byl hrozný nepořádek, protože Hacumomo všude poházela své věci v přípravě na stěhování. Můj deník ležel na stole a Hacumomo si držela na noze ručník. Nenapadalo mě nic, čím bych mohla odlákat její pozornost, ale byla jsem rozhodnutá, že bez deníku neodejdu.

Hacumomo sice měla povahu vodní krysy, ale hloupá nebyla. Kdyby nebyla tak opilá, ani bych se nepokusila ji přelstít hned v tu chvíli. Ale když jsem viděla, v jakém je stavu… Rozhlédla jsem se po podlaze, kde se povalovaly hromady prádla, lahvičky s parfémy a všechno možné.

Dveře do komory byly otevřené a malý sejf, v němž uchovávala šperky, byl dokořán; jednotlivé kousky byly poházeny i na rohožích, jako by si je to ráno při popíjení zkoušela. A vtom mě jeden z nich uhodil do očí jako jediná hvězda první velikostí svítící na černé obloze.

Byla to smaragdová brož na obi, přesně ta, o které Hacumomo před mnoha lety, tu noc, kdy jsem ji přistihla s milencem v pokoji pro služky, řekla, že jsem ji ukradla. Nebyla bych čekala, že ji ještě někdy uvidím. Šla jsem rovnou do komory a shýbla jsem se pro ni, jak tam ležela mezi mnoha dalšími šperky.

„To je báječný nápad!“ řekla Hacumomo. „Jen klidně jdi a ukradni něco z mých šperků. Mně stejně budou milejší peníze, které mi budeš muset vyplatit.“

„Jsem moc ráda, že vám to nevadí,“ řekla jsem. „Ale kolik peněz budu potřebovat na zaplacení tohoto?“

S těmito slovy jsem přišla až k ní a podržela jí brož před očima. Její zářivý úsměv pohasl, jako když z údolí zmizí tma v okamžiku, kdy vyjde slunce. A v té chvíli, kdy Hacumomo seděla celá zkoprnělá, jsem druhou rukou prostě jen natáhla ke stolu a vzala si deník.

Neměla jsem potuchy, jak bude Hacumomo reagovat, ale šla jsem ke dveřím a zasunula je za sebou. Měla jsem v úmyslu jít rovnou za Matkou a ukázat jí, co jsem našla, jenže jsem k ní pochopitelně nemohla jít s deníkem v ruce. Co nejrychleji jsem odsunula dveře do komory, kde byla uložena sezónní kimona, a strčila deník mezi dvě kimona zabalená do hedvábného papíru. Trvalo mi to jen pár vteřin, ale přesto mi trnulo v zádech strachy, že Hacumomo odsune dveře a přistihne mě. Jakmile jsem zasunula dveře u komory, běžela jsem do svého pokoje a začala otevírat a zavírat zásuvky u toaletky, aby měla Hacumomo dojem, že jsem sešit dala tam.

Když jsem vyšla do haly, stála ve dveřích a dívala se na mě s pousmáním, jako by se bavila tím, co se stalo. Snažila jsem se tvářit ustaraně – to mi nedalo moc práce – a odnesla jsem brož do Matčina pokoje, kde jsem ji položila na stůl. Odložila rozečtený časopis a vzala ji do ruky, aby si ji lépe prohlédla.

„To je hezký kousek,“ řekla, „ale na černém trhu se teď za ni moc nedostane. Za takovéhle šperky nikdo moc nedá.“

„Jsem si jista, že Hacumomo za ni zaplatí draze, Matko,“ řekla jsem. „Vzpomínáte si na tu brož, kterou jsem jí měla před mnoha lety údajně ukrást; tu, co jste mi započítala do dluhů? To je ona. Právě jsem ji našla na podlaze u její šperkovnice.“

„Víte,“ řekla Hacumomo, která vešla do pokoje a v tu chvíli už stála za mnou, „nepochybuji, že Sajuri má pravdu. To je ta brož, kterou jsem ztratila! Nebo aspoň tak vypadá. Nikdy bych si nepomyslela, že ji ještě někdy uvidím!“

„Ano, je to těžké, najít něco po sobě, když jste opilá od rána do večera,“ podotkla jsem. „Měla jste se už tenkrát pořádně podívat do své šperkovnice.“

Matka položila brož na stůl a zachmuřeně se dívala na Hacumomo.

„Našla jsem ji v jejím pokoji,“ řekla Hacumomo. „Měla ji schovanou v toaletce.“

„Proč jsi jí prohlížela toaletku?“ zeptala se Matka.

„Nechtěla jsem vám to říct, Matko, ale Sajuri nechala něco ležet na stole a snažila se to schovat. Já vím, že jsem vám to měla okamžitě přinést, ale… Ona si píše deník, víte? Loni mi ho ukazovala. Napsala tam některé velmi ošklivé věci o jistých mužích, a… abych řekla pravdu, píše tam i o vás, Matko.“

Napadlo mě, že bych to mohla popřít; ale teď to bylo stejně jedno. Hacumomo byla v pěkné kaši, a na tom nemohla nic změnit, ať by řekla cokoliv. Před deseti lety, kdy byla hlavní výdělečně činnou osobou okije, by mě pravděpodobně byla mohla obvinit z čehokoliv, co by ji napadlo. Klidně mohla tvrdit, že jsem jí snědla tatami z jejího pokoje, a Matka by mi byla započítala nákup nových rohoží. Ale teď se konečně naše úlohy vyměnily; Hacumomina skvělá kariéra usychala nastojato, zatímco má hnala do květu. Já byla dcerou okije a její hvězdou. Myslím, že Matce bylo úplně jedno, která z nás má pravdu.

„Žádný deník neexistuje, Matko,“ řekla jsem. „Hacumomo si to vymyslela.“

„Vážně?“ podivila se Hacumomo. „Tak já pro něj dojdu, a až si v něm Matka bude číst, můžeš jí vysvětlit, jak jsem si to vymyslela.“

Hacumomo odešla do mého pokoje a Matka za ní. Na podlaze haly byl hrozný nepořádek. Hacumomo nejenom rozbila lahvičku a šlápla na střepy, ale také roznesla mazání a krev po celé hale – a co hůř, i na tatami ve svém pokoji, v Matčině pokoji a teď i v mém pokoji. Když jsem tam nahlédla, klečela před mou toaleťkou, pomalu zavírala zásuvky a vypadala trochu zkroušeně.

„O jakém deníku to Hacumomo mluví?“ zeptala se Matka.

„Jestli deník existuje, Hacumomo ho určitě najde,“ řekla jsem.

Po mých slovech Hacumomo složila ruce do klína a krátce se zasmála, jako by to všechno byla jen nějaká hra a někdo ji chytře přelstil.

„Hacumomo,“ řekla jí Matka, „zaplatíš Sajuri za brož, z jejíž krádeže jsi ji obvinila. A kromě toho si nepřeji, aby tatami v téhle okiji byly znečištěny krví. Vyměníme je na tvůj účet. Dnešek tě bude stát hodně, a je sotva poledne. Neměla bych počkat se sčítáním tvých dluhů pro případ, že jsi ještě neskončila?“

Nevím, jestli Hacumomo slyšela, co jí Matka řekla. Byla plně zaměstnaná tím, že mě pohlcovala nenávistným pohledem, a výraz, který měla ve tváři, jsem u ní ještě neviděla.

Kdybyste se mě zeptal tehdy, když jsem ještě byla mladou ženou, kdy se změnil můj vztah k Hacumomo, byla bych řekla, že to bylo mizuage. Ale přestože není tak docela pravda, že by mě mizuage posunulo na tak vysokou příčku, kam by se za mnou Hacumomo už nedostala, mohly jsme obě klidně žít dál vedle sebe až do stáří, kdyby se mezi námi už nic jiného nestalo. Skutečným kritickým bodem, kdy se náš vztah změnil, jak jsem to později pochopila, byl ten den, kdy Hacumomo četla můj deník a já u ní objevila brož, z jejíž krádeže mě kdysi obvinila.

Abych vám vysvětlila, proč tomu tak bylo, dovolte, abych vám řekla něco, co jsem slyšela od admirála Jamamoto Isoroku jednou večer v čajovně Ičiriki. Nemohu tvrdit, že bych se s admirálem Jamamoto dobře znala – obyčejně se o něm mluví jako o otci japonského císařského loďstva – ale měla jsem tu čest zúčastnit se při mnoha příležitostech večírků, kde byl i on. Byl malé postavy, ale mějte na paměti, že i tyčinka dynamitu je malá. Když se dostavil admirál, byla party vždy hned hlučnější. Ten večer se admirál ještě s nějakým mužem dostali do závěrečné rundy pijácké hry a dohodli se, že ten, kdo prohraje, půjde koupit kondom do nejbližší lékárny – čistě kvůli tomu, že je to trapné, chápete? Admirál samozřejmě vyhrál a celý sál vypukl v jásot a potlesk.

„To je dobře, že jste neprohrál, admirále,“ řekl jeden z jeho pobočníků. „Pomyslete na toho chudáka lékárníka, kdyby se mu za pultem objevil admirál Jamamoto!“

Všichni to považovali za velice vtipnou poznámku, ale admirál odpověděl, že ani na chvíli nepochyboval o svém vítězství.

„Ale, no tak!“ ozvala se jedna z gejš. „Každý přece musí někdy prohrát. Dokonce i vy, admirále!“

„Souhlasím s tím, že každý někdy prohraje,“ odpověděl, „ale já nikdy.“

Někdo z přítomných možná jeho odpověď považoval za nadutou, já ale ne. Admirál mi připadal jako ten typ člověka, pro kterého je vítězit samozřejmé. Pak se ho někdo zeptal na tajemství jeho úspěchů.

„Nikdy nechci porazit toho, proti komu bojuji,“ vysvětloval. „Chci porazit jeho sebedůvěru. Mysl znepokojovaná pochybnostmi se nedokáže soustředit na vítězství. Dva muži jsou si rovni – skutečně rovni – jenom když oba mají stejně silnou sebedůvěru.“

Tehdy jsem si to asi neuvědomila, ale když jsme se s Hacumomo pohádaly kvůli mému deníku, její mysl – jak by to řekl admirál – začala být zneklidňována pochybnostmi. Věděla, že se Matka už za žádných okolností nepřidá na její stranu proti mně, a proto byla jako tkanina, kterou vyndali z teplé skříně a pověsili venku, kde ji drsné počasí pomalu ničí.

Kdyby mě slyšela Mameha, jak to vysvětluji, určitě by se ohradila, že s tím nesouhlasí. Ona se na Hacumomo dívala jinak než já. Byla přesvědčená, že Hacumomo je žena se sklonem k sebezničení a že stačí vylákat ji na cestu, po níž by se vydala tak jako tak. Mameha měla nejspíš pravdu, já nevím. Bylo zřejmé, že v letech po mém mizuage jako by Hacumominu povahu zachvátila nějaká zvolna postupující choroba – jestli je něco takového možné. Například ztratila kontrolu nad svým pitím i nad záchvaty krutosti. Dokud se jí život nezačal rozpadat, vždycky používala krutost účelově, jako samuraj, který tasí meč – ne proto, aby jím naslepo sekal kolem sebe, ale aby zabil své nepřátele. Ale teď už Hacumomo zřejmě ztratila přehled o tom, kde jsou její nepřátelé, a někdy udeřila i na Dýni. Dokonce občas na večírcích dělala urážlivé poznámky o mužích, které bavila. A další věc: už nebyla tak krásná jako dřív. Pleť měla jako z vosku a rysy opuchlé. Možná ovšem že jsem ji tak viděla jen já. Strom se může zdát stále stejně krásný, ale když si zblízka všimnete hmyzu, kterým je zamořen, nebo hnědnoucích špiček větví napadených plísní, zdá se vám, že i kmen ztrácí na své majestátnosti.

Je obecně známo že zraněný tygr je nebezpečná šelma, a proto Mameha trvala na tom, že po několik příštích týdnů budeme sledovat pohyb Hacumomo po Gionu. Mameha ji jednak nechtěla spustit z očí, protože by žádnou z nás nepřekvapilo, kdyby vyhledala Nobua, aby mu řekla o obsahu mého deníku a o mých tajných citech k ‚panu Haa‘, v němž by Nobu asi rozpoznal Předsedu. Ale co bylo ještě důležitější, Mameha chtěla znepříjemnit Hacumomo život k nesnesitelnosti.

„Když chceš přerazit prkno,“ řekla Mameha, „jeho naštípnutí uprostřed je jenom první krok. Dokážeš to teprve tehdy, když na tu prasklinu vší silou skáčeš, dokud se nezlomí vpůli.“

A tak každý večer, s výjimkou těch dnů, kdy měla Mameha nezanedbatelné povinnosti, přicházela do naší okiji se setměním, abychom se vykradly za Hacumomo. Nebylo vždycky možné, abychom s Mamehou zůstaly pohromadě, ale vždy ji alespoň jedna z nás sledovala ze schůzky na schůzku po značnou část večera. První večer, kdy jsme to udělaly, se Hacumomo tvářila, že se tím baví. Ale na konci čtvrtého večera se na nás dívala přimhouřenýma, zlýma očima a stěží se přinutila, aby byla veselá a přívětivá k mužům, které měla bavit. Počátkem následujícího týdne se najednou v nějaké uličce prudce otočila a zamířila k nám.

„Promluvme si,“ řekla. „Psi chodí v patách svých pánů. A vy dvě mi jste pořád v patách a čmucháte a čmucháte. Usuzuji z toho, že chcete, abych s vámi zacházela jako s čubkami! Mám vám ukázat, co dělám se psy, které nemám ráda?“

A přitom se rozpřáhla, aby dala Mameze pohlavek. Vykřikla jsem, a to zřejmě Hacumomo vzpamatovalo. Chvíli se na mě upřeně dívala očima planoucíma zlobou, ale po chvíli, když se trochu uklidnila, pokračovala v chůzi. Všichni v uličce si všimli, co se stalo, a několik lidí k nám dokonce přistoupilo, aby se zeptali, jestli Mameze nic není. Ujistila je, že je v pořádku, a pak smutně dodala: „Ubohá Hacumomo! Musí to být tak, jak říkal doktor. Zřejmě opravdu ztrácí rozum.“

Žádný doktor neexistoval, ale to, co Mameha řekla, vyvolalo žádoucí účinek. Brzy se po celém Gionu povídalo, že prý nějaký lékař prohlásil Hacumomo za duševně nevyrovnanou.

Po celá léta si byla Hacumomo velmi blízká se slavným hercem divadla Kabuki Bando Šódžiró VI. Šódžiró byl to, co nazýváme onna-gata; to znamená, že vždycky hrál ženské role. Jednou v interview pro nějaký časopis řekl, že je Hacumomo nejkrásnější žena, jakou kdy viděl, a že na jevišti často napodoboval její pohyby, aby byla postava, kterou ztvárňoval, ještě svůdnější. Takže si jistě dovedete představit, že ho Hacumomo běžela navštívit pokaždé, když přijel do Kjóta.

Jednou odpoledne jsem se dověděla, že se Šódžiró zúčastní ten večer jedné party v čajovně ve čtvrti gejš Pontočo, na druhém břehu řeky. Dověděla jsem se to, když jsem připravovala čajový obřad pro skupinu námořních důstojníků, kteří přijeli do našeho města na dovolenou. Po obřadu jsem honem pospíchala do okiji, ale Hacumomo už se stačila obléknout a vyklouznout. Udělala to, co jsem před časem dělávala já; odešla předčasně, aby ji nikdo nemohl sledovat. Moc mi záleželo na tom, abych Mameze honem sdělila tu novinu, takže jsem se rozběhla rovnou k ní. Bohužel, její služka mi oznámila, že před půl hodinou odešla ‚vykonat pobožnost‘. Hned jsem věděla, co to znamená:

Mameha šla do malého chrámu na východním kraji Gionu, aby se pomodlila před drobnými soškami džizó, které tam nechala postavit. Džizó, jak víte, je uctěním duše zemřelého dítěte; Mameha oplakávala své tři děti, u kterých si musela na Baronovo přání nechat udělat potrat. Za jiných okolností bych se za ní vydala, ale v tak soukromé záležitosti jsem ji nemohla rušit, a kromě toho by jí třeba ani nebylo vhod, že vím, kam šla. Posadila jsem se tedy v jejím bytě a dovolila jsem Tacumi, aby mi udělala čaj. Konečně se Mameha vrátila a vypadala dost unaveně. Nechtěla jsem honem začít mluvit o té záležitosti, kvůli které jsem přišla, tak jsme si chvíli povídaly o blížícím se Festivalu věků, na němž měla Mameha ztvárnit postavu paní Murasaki Šikibu, autorky Příběhu o princi Gendžim. Pak se na mě Mameha konečně usmála přes okraj svého šálku s hnědým čajem – když jsem přijela, Tacumi právě čerstvě pražila čajové lístky – a já jí řekla, co jsem odpoledne objevila.

„To je dokonalé!“ řekla. „Hacumomo poleví v pozornosti a bude si myslet, že se nás zbavila. Se všemi poctami a pozornostmi, které jí Šódžiró bude na party prokazovat, se bude cítit jako znovuzrozená. Pak se tam objevíme my dvě jako odporný smrad z uličky a zkazíme jí ten večer.“

Když si uvědomím, jak surově a bezcitně se mnou Hacumomo po léta zacházela a jak silně jsem ji nenáviděla, asi jsem se v tu chvíli měla radovat. Ale spiknutí, při němž měla Hacumomo trpět, mě kupodivu netěšilo tak, jak bych si byla představovala. Nemohla jsem se ubránit vzpomínce, jak jsem jednou ráno, když jsem ještě byla malá a plavala jsem v rybníce u našeho opilého domu, najednou ucítila strašnou palčivou bolest na rameni. Píchla mě tam vosa a pak se snažila zachránit a odlepit se z mé pokožky. Začala jsem křičet a nevěděla jsem, co mám dělat, ale jeden z chlapců přiběhl, vytáhl vosu, za křídla ji podržel nad kamenem a my se rozhodovali, jak ji zabijeme. Mě to štípnutí moc bolelo a necítila jsem s vosou žádný soucit. Ale u srdce jsem měla zvláštní pocit, že tohle drobné stvoření, které se tolik brání, nemůže vlastně udělat nic, aby se zachránilo před jistou smrtí. Stejný soucit jsem teď měla s Hacumomo. Během těch večerů, kdy jsme ji sledovaly po Gionu, dokud se nevrátila do okiji, aby se nás zbavila, jsem měla pocit, že ji mučíme.

Každopádně kolem deváté ten večer jsme přešly most do čtvrti Pontočo. Na rozdíl od Gionu, který se rozkládal přes mnoho bloků, bylo Pontočo jenom jediná dlouhá ulička táhnoucí se podél břehu řeky. Lidé ji nazývají „úhoří lůžko“, protože má takový tvar. Podzimní večer byl trochu chladný, ale Šódžiró přesto pořádal svou party venku, na dřevěné verandě postavené na kůlech nad vodou. Nikdo si nás moc nevšímal, když jsme na ni vstoupily skleněnými dveřmi. Veranda byla krásně osvětlena papírovými lampiony a řeka se zlatě leskla odrazem světel z restaurace na protějším břehu. Všichni naslouchali Šódžirovu zpěvavému hlasu, protože byl právě v nejlepším vyprávění nějakého příběhu, ale měl byste vidět, jak kysele se zatvářila Hacumomo, když si nás všimla. Musela jsem si vzpomenout na natlučenou hrušku, kterou jsem držela v ruce předešlého dne, protože mezi veselými tvářemi působil výraz Hacumomo jako nahnilé ovoce.

Mameha si klekla na rohož vedle Hacumomo – připadalo mi to velmi neohrožené. Já jsem poklekla na druhém konci verandy, vedle milého starého pána, z něhož se vyklubal hráč na koto Tačibana Zensaku, jehož staré poškrábané desky ještě dosud mám. Tačibana byl slepý, jak jsem ten večer objevila. Bez ohledu na to, že jsem přišla z docela jiného důvodu, byla bych s tím večerem spokojená už jen proto, že jsem si s ním mohla popovídat. Byl to okouzlující, roztomilý člověk. Ale sotva jsme si začali povídat, všichni se rozesmáli.

Šódžiró dovedl skvěle napodobovat druhé lidi. Byl štíhlý jako vrbový proutek, měl elegantní prsty a uhlazené pohyby a výrazně podlouhlou tvář uměl rozhýbat roztodivnými způsoby; byl by dokázal přesvědčit i tlupu opic, že je jednou z nich. V tu chvíli právě napodoboval gejšu sedící vedle něho, asi padesátnici. Svými zženštilými pohyby – našpulenými ústy a koketními pohledy – ji dokázal napodobit tak věrně, že jsem nevěděla, jestli se mám smát, nebo sedět v němém úžasu. Viděla jsem Šódžira na jevišti, ale tohle bylo ještě lepší.

Tačibana se ke mně naklonil a zašeptal: „Co dělá?“

„Napodobuje gejšu, která sedí vedle něho.“

„Aha,“ řekl Tačibana, „to bude Ičiwari.“ A hned nato mi poklepal prstem na hřbet ruky, abych mu věnovala pozornost. „Ředitel divadla Minamiza,“ řekl a natáhl malíček pod stolem, aby ho nikdo neviděl. V Japonsku totiž tohle gesto znamená „milenec“, nebo „milenka“. Tačibana mi tím naznačil, že ta postarší gejša, kterou pojmenoval Ičiwari, je milenkou ředitele divadla. Ten ředitel tam byl také a smál se ještě hlasitěji než ostatní.

Vzápětí nato, ještě plně rozehraný, si Šódžiró strčil prst do nosu. Všichni se tak rozesmáli, že div nezbořili verandu. Tehdy jsem to nevěděla, ale o Ičiwari bylo obecně známo, že se ráda dloube v nose. Když to chudák viděla, zarděla se dokrvava a schovala si tvář za široký rukáv kimona, zatímco pořádně opilý Šódžiró napodobil i to. Přítomní se zasmáli už jen ze zdvořilosti, pouze Hacumomo to zřejmě považovala za velkou legraci, přestože Šódžiró v tu chvíli překročil meze únosnosti a zabředl do surovosti. Divadelní ředitel ale řekl: „No tak, Šódžiró-san, nechte si trochu energie na zítřejší představení! Ostatně, nevšiml jste si, že sedíte vedle jedné z nejslavnějších gionských tanečnic? Navrhuji ji požádat, aby nám něco zatančila.“

Ředitel pochopitelně mluvil o Mameze.

„Proboha, ne. Teď nechci vidět žádný tanec,“ řekl Šódžiró. Jak jsem po mnoha letech pochopila, nejraději byl středem pozornosti on sám. „A kromě toho, já se bavím.“

„Šódžiró-san, nesmíme propást příležitost uvidět tančit slavnou Mamehu,“ trval na svém ředitel a tentokrát už v jeho hlase nebyla ani stopa po žertování. Několik gejš podpořilo jeho návrh, takže nakonec Šódžira přemluvili, aby ji požádal o vystoupení, a on to tedy udělal, ale tvářil se přitom jako trucovitý kluk. Všimla jsem si, že Hacumomo se to už nelíbí. Nalila Šódžirovi další saké, a on nalil jí. Vyměnili si dlouhý pohled, jako by si jím říkali, že jim zkazili večírek.

Trvalo pár minut, než služebná přinesla šamisen. Jedna z gejš ho naladila a připravila k hraní. Mameha pak zaujala místo v pozadí čajovny a předvedla několik velice krátkých kousků. Téměř každý by řekl, že je Mameha půvabná žena, ale jen málokdo by ji považoval za krásnější než Hacumomo; nedovedu tedy říct, čím upoutala Šódžira. Možná to bylo tím saké, které vypil, anebo tak zapůsobil Mamežin nádherný tanec – vždyť Šódžiró byl sám tanečníkem. Ať už to bylo cokoliv, zdálo se, že Šódžiró je jí unesen, a pozval ji, aby se posadila vedle něho. Pak jí nalil kalíšek saké a k Hacumomo se otočil zády, jako by to byla jen jedna ze zbožňujících učednic.

Hacumomin výraz ztvrdl a oči přivřela tak, že vypadaly jen poloviční. Naopak Mamehu jsem ještě nikdy neviděla flirtovat tak promyšleně jako se Šódžirem. Mluvila vysokým, mazlivým hlasem a očima Šódžira hladila. Občas si špičkami prstů přejela přes hrdlo, jako by si uvědomovala červené skvrny, které jí tam naskákaly z rozčilení. Žádné tam nebyly, ale předváděla to tak přesvědčivě, že byste si to uvědomil až při pohledu zblízka. Pak se jedna z gejš zeptala Šódžira, jestli se ozval Badžiru-san.

„Badžiru-san,“ řekl Šódžiró svým nejteatrálnějším způsobem, „mě opustil!“

Neměla jsem ponětí, o kom to Šódžiró mluví, ale starý hráč na koto Tačibana mi pohotově šeptem vysvětlil, že to je anglický herec Basil Rathbone – ale tehdy jsem o něm stejně nic nevěděla. Šódžiró před několika lety navštívil Londýn a předvedl tam představení Kabuki. Herec Basil Rathbone ho tak obdivoval, že se s pomocí tlumočníka mezi nimi vyvinulo něco na způsob přátelství. Šódžiró sice zahrnoval pozornostmi ženy jako Hacumomo nebo Mameha, ale ve skutečnosti byl homosexuál a od své cesty do Anglie stále žertoval o tom, že má zlomené srdce, protože Badžiru-san se o muže nezajímá.

„Rozesmutňuje mě,“ řekla jedna z gejš, „když vidím konec milostného románku.“

Všichni kromě Hacumomo se tomu smáli. Ta se ale na Šódžira dívala zlostně.

„Rozdíl mezi mnou a Badžiru-san je následující. Ukážu vám to,“ řekl Šódžiró, vstal a požádal Mamehu, aby vstala také. Odvedl ji k jedné straně, kde bylo trochu víc místa.

„Když to dělám já, vypadám takhle,“ řekl a proplul od jedné stěny k druhé s ladnými pohyby vějířem. Hlava mu přitom poskakovala zezadu dopředu jako na vahadlové houpačce. „Zatímco Badžiru-san to dělá takhle.“ Popadl Mamehu, a měl byste vidět její užaslý výraz, když ji ohnul až téměř k zemi v přehnaně vášnivém objetí a zlíbal ji po celém obličeji. Všichni v místnosti ho hlasitě povzbuzovali a tleskali. Samozřejmě kromě Hacumomo.

„Co dělá?“ zeptal se mě potichu Tačibana. Myslela jsem, že to nikdo neslyšel, ale než jsem stačila odpovědět, vykřikla Hacumomo: „Zesměšňuje se! To dělá!“

„Ó, Hacumomo-san,“ obrátil se k ní Šódžiró, „vy žárlíte, není-liž pravda?“

„Samozřejmě že ano!“ vstoupila do toho Mameha. „Teď nám to musíte předvést vy dva. Tak do toho, Šódžiró-san, nestyďte se! Musíte ji políbit tolikrát, kolikrát jste políbil mě! Ať je to spravedlivé. A stejným způsobem.“

Šódžirovi se to moc nelíbilo, ale nakonec přiměl Hacumomo, aby vstala. Pak ji před očima všech vzal do náruče a sklonil dozadu. Ale okamžitě s sebou škubl, s výkřikem se narovnal a chytil se za ústa. Hacumomo ho kousla; ne tolik, aby krvácel, ale dost na to, aby to pořádně bolelo. Stála před ním s očima přimhouřenýma hněvem a vyceněnými zuby a pak se pořádně rozpřáhla a uhodila ho. Myslím, že špatně mířila po všem to saké, co vypila, protože ho trefila ze strany do hlavy místo do tváře.

„Co se stalo?“ zeptal se mě Tačibana. Jeho slova se rozlehla ve ztichlé místnosti jako hlas zvonu. Neodpověděla jsem, ale když uslyšel, jak Šódžiró pofňukává a Hacumomo ztěžka dýchá, určitě pochopil.

„Hacumomo-san, prosím,“ řekla Mameha tak klidně, že se to tam ani nehodilo. „Prokažte mi laskavost… Snažte se uklidnit.“

Nevím, jestli Mamežina slova měla přesně ten účinek, v jaký doufala, nebo jestli v tu chvíli už byla Hacumomina mysl silně narušená, ale Hacumomo se vrhla na Šódžira a začala ho tlouct všude, kam dosáhla. Myslím, že se zbláznila. Nebylo to jenom vyšinutí, v tu chvíli už vůbec nevěděla, co dělá. Divadelní ředitel vstal od stolu a běžel k ní, aby ji zastavil. V nastalém zmatku Mameha vyklouzla a za chvilku se vrátila s majitelkou čajovny. To už divadelní ředitel držel Hacumomo zezadu. Myslela jsem, že je po krizi, ale vtom Šódžiró vykřikl na Hacumomo tak hlasitě, že jsme slyšeli ozvěnu až od budov na druhé straně řeky: „Ty zrůdo! Tys mě kousla!“

Nevím, co bychom byli dělali bez rozvážné majitelky čajovny. Konejšila Šódžira a současně dávala divadelnímu řediteli znamení, aby odvedl Hacumomo pryč. Pak jsem se dověděla, že se nespokojil s tím, aby ji odvedl jen dovnitř do čajovny; odvedl ji až do přízemí a vyhodil na ulici.

Hacumomo se tu noc vůbec nevrátila do okije. Přišla až na druhý den, páchla zvratky a vlasy měla rozcuchané. Matka si ji okamžitě nechala zavolat k sobě do pokoje a byly tam spolu hodně dlouho.

Po několika dnech Hacumomo opustila okiju v obyčejném bavlněném oděvu, který jí Matka dala. Vlasy jí v chumáčích visely na ramena; nikdy předtím jsem ji neviděla takhle neupravenou. Odnášela si vak se svými věcmi a šperky a s nikým se nerozloučila. Prostě vyšla na ulici. Dobrovolně od nás neodešla. A Mameha se dokonce domnívala, že se jí Matka snažila už celá léta zbavit. Nevím, jestli je to pravda, ale Matka byla každopádně ráda, že jí ubyl jeden strávník, protože Hacumomo už dávno nevydělávala tolik jako dřív a v oné době bylo stále těžší sehnat něco k jídlu.

Kdyby nebyla Hacumomo známá svou zlomyslnou a zlou povahou, jistě by o ni měla zájem leckterá jiná okija i potom, co provedla Šódžirovi. Jenže ona byla jako čajový kotlík, který opaří každého, kdo ho vezme do ruky. Všichni v Gionu to pochopili.

Vlastně ani nevím, co se s ní stalo. Několik let po válce jsem se doslechla, že si vydělávala na živobytí jako prostitutka ve čtvrti Mijagawa-čo. Nemohla tam zůstat dlouho, protože ten večer, kdy jsem se to dověděla, se nějaký jiný muž na tomtéž večírku zapřísahal, že jestli je Hacumomo prostitutka, najde ji a postará se o ni. Šel ji tam hledat, ale nebyla k nalezení. Možná že se za ta léta upila k smrti. Nebyla by první gejšou, která by tak skončila.

Stejně jako si člověk zvykne na chromou nohu, přivykly jsme i my v okiji, že máme mezi sebou Hacumomo. Snad jsme si ani neuvědomovaly, kolika různými způsoby ovlivňovala její přítomnost náš život; až když zmizela a všechno to, co jsme si ani neuvědomovaly, že bolí, se začalo hojit. I když Hacumomo nedělala nic jiného, než že spala ve svém pokoji, služky věděly, že je tam a že je za chvíli bude týrat. Žily ve stálém napětí, jaké cítí třeba člověk, který jde po zamrzlém rybníku a ví, že se pod ním může led kdykoliv probořit. A pokud jde o Dýni, myslím, že si zvykla být závislá na své starší sestře a bez ní se cítila ztracená.

Já už jsem se předtím stala hlavním přínosem okije, ale i mně trvalo nějaký čas, než jsem se zbavila určitých návyků, které jsem získala díky Hacumomo. Ještě dlouho po jejím odchodu pokaždé, když se na mě nějaký muž chladně podíval, jsem přemítala, jestli mu o mně neřekla něco ošklivého. Kdykoliv jsem vyšla po schodech do patra okije, měla jsem oči sklopené ze strachu, že Hacumomo bude čekat na podestě, nedočkavá, až jí někdo padne do ruky, aby ho mohla týrat. Ani vám nemohu říct, kolikrát jsem vyšla poslední schod a rozhlédla se kolem sebe s překvapením, že tam už žádná Hacumomo není a nikdy nebude. Věděla jsem, že je pryč, ale přesto sama prázdnota haly v prvním patře stále měla něco z její přítomnosti. Ještě i teď někdy, když už jako starší žena sundávám brokátový přehoz ze své toaletky, se přistihnu, že ve mně zatrne úzkostí, aby se na mě ze zrcadla znovu sladce neusmála její tvář.

28.

V Japonsku hovoříme o letech od začátku Krize přes druhou světovou válku jako o kurotani – údolí temna, kdy se tolik lidí octlo ve stejné situaci jako děti, které se ponoří pod hladinu a vlny jim znemožní vyplout nahoru. Jak to bývá, my v Gionu jsme zdaleka nestrádaly tak jako ostatní. Například zatímco většina Japonska žila v temném údolí po celá třicátá léta, my v Gionu jsme se dosud trochu vyhřívaly na slunci. Jistě vám nemusím říkat proč; ženy, které jsou milenkami ministrů vládnoucího kabinetu a velitelů námořnictva, bývají zahrnovány vším, nač si vzpomenou, a část z toho předávají dál. Mohl byste říct, že Gion byl jako rybník vysoko na vrcholku hory, zásobovaný proudy čisté pramenité vody. Na některá místa proudilo víc vody než na jiná, ale celkově to zvyšovalo hladinu rybníka.

Díky generálu Tottori byla naše okija jedním z míst, kam prýštila pramenitá voda. Kolem nás bylo během několika let stále hůř, ale přesto jsme ještě dlouho po zavedení přídělového systému dostávaly pravidelné dodávky potravin, čaje, plátna, a dokonce i některého luxusního zboží, jako je kosmetika a čokoláda. Mohly jsme si to nechávat jen pro sebe a žít za zavřenými dveřmi, ale v Gionu se to nedělá. Matka hodně z toho rozdala a považovala to za výhodnou investici ne proto, že by byla tak štědrá, ale protože jsme všechny žily pospolu jako pavouci na jedné pavučině. Čas od času přicházeli lidé prosit o pomoc a my byly rády, když jsme jim mohly vyhovět. Někdy na podzim roku 1944 například přistihla vojenská policie služku s krabicí, v níž bylo desetkrát víc přídělových lístků než na kolik měla nárok její okija. Její paní ji poslala k nám, abychom tu krabici schovaly, dokud se jí nepodaří zajistit si odchod na venkov – vždyť každá okija v Gionu křečkovala přídělové lístky; čím lepší okija, tím víc jich obvykle měla. Tu služku poslali k nám a ne jinam proto, že generál Tottori nařídil vojenské policii, aby nás nechávala na pokoji! Takže vidíte, dokonce i v tom rybníčku na vrcholku hory, kterým byl Gion, jsme si plavaly v nejteplejší vodě.

S tím, jak se nad Japonskem rozprostírala temnota, nadešel čas, kdy najednou zmizel i ten nepatrný ždibec světla, v němž jsme hřály. Stalo se to náhle, hned po obědě v prosinci 1942, jen několik týdnů před Novým rokem. Právě jsem snídala – nebo spíš obědvala. Od rána jsem neměla v ústech, protože jsem pomáhala uklízet okiju pro svátek Nového roku – když se u našeho vchodu ozval mužský hlas. Myslela jsem, že je to někdo z dodavatelů, a tak jsem klidně jedla dál, ale vtom mi služka přišla oznámit, že přišel vojenský policista a hledá Matku.

„Vojenský policista?“ podivila jsem se. „Řekni mu, že je Matka pryč.“

„Ano, to jsem řekla, paní. On chce tedy mluvit s vámi.“

Když jsem přišla do přední haly, policista se právě ve vchodu zouval. Většinu lidí by asi uklidnilo, že jeho pistole byla ještě v koženém pouzdře, ale jak už jsem říkala, naše okija žila až do onoho okamžiku jinak než ostatní. Normálně by se byl policista choval ještě uctivěji než mnozí návštěvníci, protože by věděl, že nás jeho přítomnost poleká. Ale vidět ho, jak si zouvá boty… tím vlastně říkal, že má v úmyslu jít dovnitř, ať ho pozveme, nebo ne.

Uklonila jsem se a přivítala ho, ale on se na mě jen podíval, jako by mi dával najevo, že se mnou si promluví až později. Vyhrnul si ponožky, sundal čapku, vstoupil do přední vstupní haly a prohlásil, že chce vidět naši zeleninovou zahradu. Jen tak, beze slova omluvy, že nás obtěžuje. Víte, tou dobou už skoro každý v Kjótu a pravděpodobně v celé zemi přeměnil ozdobnou zahradu v zeleninovou – totiž každý s výjimkou lidí, jako jsme byly my. Generál Tottori nás zásoboval dostatečným množstvím jídla, takže jsme nemusely rozkopat zahradu a dál jsme se těšily z hebkého mechu a pryskyřníků, i ze zakrslého javoru v rohu. Jelikož to bylo v zimě, doufala jsem, že se policista podívá jen na zmrzlou zem s odumřelou vegetací a bude si myslet, že jsme tam mezi dekorativní rostliny nasázely tykev a sladké brambory. Takže když jsem ho odvedla na dvůr, neřekla jsem ani slovo; jen jsem se dívala, jak si kleká a dotýká se hlíny prsty. Myslím, že hmatem zjišťoval, jestli byla zahrada překopána pro vysázení zeleniny.

Zoufale jsem přemýšlela, co říct, až jsem nakonec vyhrkla první, co mě napadlo. „Nepřipomíná vám poprašek sněhu na zemi pěnu na vlnách oceánu?“ Neodpověděl, jen se vztyčil v plné výšce a zeptal se, jakou zeleninu jsme měly vysázenou.

„Důstojníku,“ řekla jsem, „velice se omlouvám, ale pravda je taková, že jsme neměly příležitost vysázet nějakou zeleninu. A teď, když půda zmrzla a je tak zima…“

„Vaše sousedské sdružení o vás mluvilo pravdu!“ řekl a sňal čapku. Z kapsy vyndal kousek papíru a začal číst dlouhý seznam prohřešků, kterých se dopouštěla naše okija. Ani si to všechno nepamatuji – měly jsme černé zásoby bavlněných látek, neodevzdaly jsme kovové a gumové předměty do válečného sběru, nepatřičně jsme nakládaly s přídělovými lístky a tak dále. My jsme to opravdu dělaly, úplně stejně jako všechny ostatní okije v Gionu. Ale zločin, jehož jsme se dopustily, spočíval podle mého názoru v tom, že jsme měly větší štěstí než ostatní a přežily déle a v lepších podmínkách než jiní, s výjimkou jen několika málo vyvolených.

Naštěstí pro mě se Matka v tu chvíli vrátila. Nezdálo se, že by ji návštěva vojenského policisty překvapila; vlastně se k nikomu, kam moje paměť sahá, nechovala tak zdvořile jako k němu. Odvedla ho do salonu a pohostila ho naším načerno získaným čajem. Dveře byly sice zavřené, ale dlouho jsem je slyšela mluvit. V jednu chvíli, když si pro něco vyšla ven, mě vzala stranou a řekla: „Dnes ráno vzali generála Tottori do vazby. Pospěš si a schovej to, co máme nejlepšího, nebo už to tady zítra nebude.“

Kdysi v Joroidu jsem si obvykle v chladných jarních dnech chodila zaplavat a pak jsem ležela na skále vedle rybníka a vyhřívala se na slunci. Když se slunce znenadání schovalo za mrak, jak se to často stávalo, připadalo mi, že mě studený vzduch obepíná jako kovový plášť. Ve chvíli, kdy jsem se dověděla o generálově neštěstí, jsem měla úplně stejný pocit. Jako by slunce najednou zašlo, možná navždycky, a já teď byla odsouzena stát mokrá a nahá v ledovém vzduchu. Do týdne po návštěvě policisty byla naše okija obrána o všechny věci, o které ostatní rodiny přišly už dávno, jako zásoby jídla, prádlo a tak dál. Mameha od nás vždycky dostávala balíčky čaje; myslím, že jimi podplácela, když něco potřebovala. Ale teď na tom byla lépe než my a zásobovala ona nás. Ke konci měsíce začalo sousedské sdružení zabavovat naši keramiku a obrazové svitky, aby je prodalo na takzvaném „šedém trhu“, který byl něco jiného než černý trh. Na černém trhu se dostal topný olej, jídlo, kovy a podobně – většina zboží, které bylo na příděl, nebo s nímž se nesmělo obchodovat. Šedý trh byl nevinnější; většinou tam hospodyně nosily na prodej své poklady, aby si opatřily hotovost. Ale v našem případě nám rozprodávali naše věci, jednak aby nás potrestali, a pak i z jiných důvodů, takže peníze si nechával někdo jiný. Hlava sousedského sdružení, kterou byla majitelka sousední okije, se velice omlouvala, kdykoliv přišla odnést naše věci. Jenže vojenská policie vydala rozkazy, a všem nezbývalo nic jiného než poslouchat.

Jestliže byla první válečná léta jako vzrušující plavba po moři, dá se říct, že asi v polovině roku 1943 jsme si všichni uvědomili, že vlny jsou pro naši loď příliš velké. Mysleli jsme, že utopíme všichni; a mnohým se to stalo. Nejenomže se žilo den ode dne hůř, ale i když by se to byl nikdo neodvážil přiznat, myslím, že jsme se všichni začali děsit, jak ta válka dopadne. Nikdo už se nedokázal bavit; hodně lidí by považovalo za nevlastenecké už jenom dát najevo spokojenost. Žertování se nejvíc přiblížilo něco, co řekla jednou večer gejša Raiha. Po celé měsíce se povídalo, že vojenská vláda chce zavřít všechny čtvrti gejš po celém Japonsku. Tehdy jsme už začínaly chápat, že k tomu opravdu dojde. Všechny jsme si dělaly starosti, co se s námi stane, když najednou promluvila Raiha.

„Zbytečně utrácíme čas takovými myšlenkami,“ řekla. „Stejně není nic beznadějnějšího než naše budoucnost, jenom snad naše minulost.“

Asi se vám to nezdá legrační, ale ten večer jsme se tomu všichni smáli tak, až jsme slzeli. Brzy se zruší a zavře čtvrť gejš. Nebylo pochyb, že pak všechny skončíme v továrnách. Abyste si mohl udělat představu o tom, jak vypadal život v továrně, povím vám o Hacumomině přítelkyni Korin.

Minulou zimu se Korin stalo neštěstí, kterého se každá gejša z Gionu bála nejvíc. Služka, která v její okiji chystala lázeň, se pokusila ohřát vodu pálením novin, ale plameny se jí vymkly z rukou. Celá okija shořela a s ní i sbírka kimon. Korin skončila v továrně na jihu Kjóta; montovala objektivy do zařízení, kterým se z letadel shazovaly bomby. Občas přišla do Gionu na návštěvu a my se děsily, jak moc se změnila. Nejenomže byla čím dál utrápenější; vždyť my všechny jsme prodělaly různá neštěstí a uměly jsme je snášet. Ale ona navíc kašlala a ten kašel byl natolik součástí jí samé, jako je píseň součástí ptáka. Pleť měla skvrnitou, jako by se namáčela v tuši – to uhlí, které továrna používala, bylo totiž velmi nízké kvality a saze z něj se dostaly všude. Ubohá Korin musela pracovat na dvojitých směnách a dostávala jen misku slabé polévky s pár nudlemi jednou denně, nebo vodovou rýžovou kaši ochucenou slupkami z brambor.

Umíte si asi představit, jak jsme se děsily továren. Byly jsme vděčné za každý den, kdy jsme se probudily a Gion byl ještě otevřený.

Ale jednoho lednového rána příštího roku jsem stála ve sněhové chumelenici ve frontě před obchodem s rýží a přídělovými lístky v ruce, když majitel obchodu vystrčil hlavu a zvolal: „Už je to tady!“

Všechny jsme se po sobě podívaly. Byla jsem tak promrzlá, že mi bylo jedno, o čem mluví, protože jsem na sobě měla jen tenké vesnické šaty a přes ně huňatý šál. Nikdo už ve dne nenosil kimono. Gejša stojící přede mnou si setřela sníh z obočí a zeptala se ho, o čem to mluví: „Neskončila už válka?“

„Vláda ohlásila, že zavírá čtvrti gejš,“ řekl. „Všechny se máte hlásit zítra ráno na matričním úřadě.“

Dlouho jsme poslouchaly hlášení z rádia v jeho obchodě. Pak zavřel dveře a bylo slyšet jen tiché šustění padajícího sněhu. Zoufale jsem se podívala do tváří ostatních gejš a okamžitě jsem věděla, že všechny myslíme na totéž: kdo ze známých mužů nás zachrání před životem v továrnách?

Přestože generál Tottori byl mým danna až do minulého roku, určitě jsem nebyla jediná gejša, která se s ním znala. Musela jsem se k němu dostat dřív než ostatní. Nebyla jsem do té chumelenice dost oblečená, ale přesto jsem si strčila přídělové lístky do kapsy vesnických kalhot a vydala se okamžitě do severozápadní části města. Říkalo se, že generál Tottori bydlí v hostinci Suruja, v tomtéž, kde jsme se po mnoho let dvakrát do týdne scházeli.

Dostala jsem se tam asi za hodinu, promrzlá a zasněžená. Ale když jsem pozdravila majitelku hostince, nejdřív se na mě dlouze zadívala, pak se s omluvou uklonila a řekla, že nemá tušení, kdo jsem.

„Ale to jsem přece já, paní… Sajuri! Přišla jsem za Generálem.“

„Sajuri-san… dobré nebe! Nikdy bych si nepomyslela, že vás uvidím v tomhle převleku za ženu rolníka.“

Okamžitě mě odvedla dovnitř, ale ne hned ke Generálovi. Nejdřív jsem musela jít k ní nahoru a obléct si jedno z jejích kimon. Dokonce mě i trochu nalíčila ze své skromné zásoby kosmetiky, aby mě Generál vůbec poznal.

Když jsem vešla do jeho pokoje, seděl generál Tottori u stolu a poslouchal rozhlasovou hru. Bavlněný šat měl rozevřený, takže bylo vidět kostnatý hrudník a řídké šedé chlupy na něm. Bylo na něm vidět, že se mu vedlo daleko hůř než mně. Vždyť byl obviněn z hrozných zločinů – zanedbání, neschopnosti, zneužití moci a bůhví z čeho ještě; někteří lidé si mysleli, že měl velké štěstí, že ho nezavřeli. Nějaký článek v časopise ho dokonce obvinil z prohraných bitev císařské armády v jižním Tichomoří, protože prý nedostatečně prováděl kontrolu jejího zásobování. Ale někteří lidé snášejí strádání lépe než druzí a jediný pohled na Generála stačil, abych pochopila, že ho tíha loňského roku zdrtila tak, že mu div nezlámala kosti, a i jeho tvář vypadala trochu znetvořeně. Dřív byl stále cítit lákem z naložené zeleniny. Teď, když jsem se těsně u něho ukláněla, byla to jiná kyselost.

„Vypadáte velmi dobře, Generále,“ řekla jsem, přestože to byla lež. „Je mi potěšením, že vás opět vidím.“

Generál vypnul rozhlasový přijímač. „Nejste první, kdo za mnou přišel,“ řekl. „Já vám nemohu nijak pomoct, Sajuri.“

„Ale vždyť jsem sem tolik pospíchala! Neumím si představit, že by se k vám dostal někdo dřív než já!“

„Od minulého týdne za mnou přišla skoro každá gejša, kterou znám, ale já už nemám přátele mezi lidmi u moci. Nechápu, proč za mnou vůbec chodí gejša ve vašem postavení. Vždyť vás si oblíbilo tolik vlivných osob.“

„Být oblíbená a mít skutečné přátele ochotné pomoci jsou dvě velmi rozdílné věci, Generále,“ řekla jsem.

„To máte pravdu. A kvůli jaké pomoci jste vlastně za mnou přišla?“

„Kvůli jakékoliv, Generále. V těchto dnech nemluvíme v Gionu o ničem jiném, než jak strastiplný bude život v továrně.“

„Život bude strastiplný pro ty šťastnější. Ostatní se nedožijí ani konce války.“

„Nerozumím vám.“

„Brzy začnou padat bomby,“ řekl Generál. „Buďte si jistá, že továrny dostanou nejvíc zásahů. Jestli chcete být živa, až tahle válka skončí, raději si najděte někoho, kdo by vás mohl uklidit na bezpečné místo. Je mi moc líto, že já to nedokážu. Už jsem vyčerpal ty možnosti, které jsem měl.“

Generál se poptal po zdraví Matky a Tetičky a hned pak se se mnou rozloučil. Teprve později jsem zjistila, co myslel vyčerpáním svého vlivu. Majitelka Suruji měla mladou dceru; Generál jí zařídil, že mohla odjet do nějakého města v severním Japonsku.

Cestou zpátky do okije jsem si uvědomila, že přišel čas, abych jednala; jenže jsem nemohla přijít na to, co mám dělat. Bylo skoro nad mé síly už jenom nepropadnout panice. Šla jsem do bytu, kde teď bydlela Mameha – její poměr s Baronem totiž před několika měsíci skončil a přestěhovala se do menšího bytu. Myslela jsem, že by mohla vědět o nějakém řešení, ale ona byla ještě zděšenější než já.

„Baron mi nijak nepomůže,“ řekla a tvář měla strachem bílou. „Ostatní muže, kteří by přicházeli v úvahu, jsem nesehnala. Snaž se, Sajuri, vzpomeň si na někoho a co nejdřív za ním zajdi.“

S Nobuem jsem se nestýkala už víc než čtyři roky a okamžitě mi bylo jasné, že za ním jít nemohu. A Předseda… Byla bych skočila po jakékoliv zámince, jenom abych s ním mohla mluvit, ale nikdy bych ho nedokázala požádat o laskavost. Přestože se ke mně choval vřele, kdykoliv mě potkal na chodbě, nezval mě na své večírky, i když se jich zúčastňovaly mnohem méně známé gejši. Bolelo mě to, ale co jsem mohla dělat? A i kdyby mi Předseda chtěl pomoct, nedávno se v novinách psalo o jeho neshodách s vojenskou vládou. Měl spoustu vlastních problémů.

Zbytek odpoledne jsem chodila z jedné čajovny do druhé v mraze, který pronikal až do kostí, a poptávala jsem se po řadě mužů, které jsem týdny, nebo dokonce měsíce neviděla. Žádná z majitelek nevěděla, kde jsou.

Ten večer byla čajovna Ičiriki plná různých večírků na rozloučenou. Bylo úžasné sledovat, jak různými způsoby gejši reagovaly na tu hroznou zprávu. Některé vypadaly, jako by je duše opustila; jiné se tvářily jako sochy Buddhy – klidné a půvabné, ale zahalené pláštěm smutku. Nemohu říct, jak jsem vypadala já, ale můj mozek pracoval jak počítadlo. Pilně spřádal intriky a pikle – za kterým mužem bych mohla zajít a jak bych to měla udělat – že jsem skoro přeslechla, když za mnou přišla služka a řekla, že mě chtějí v sousední místnosti. Myslela jsem, že je tam skupina mužů, která žádá o mou společnost, ale ona mě vedla do druhého patra a pak chodbou až na úplný konec čajovny. Otevřela dveře do pokojíku vyloženého tatami, kde jsem ještě nikdy nebyla. Seděl tam u stolu Nobu a společnost mu dělala jen sklenice piva.

Než jsem se stačila uklonit a říct jediné slovo, promluvil on: „Sajuri-san, vy jste mě zklamala!“

„Panebože! Já nebyla poctěna vaší společností čtyři roky, Nobu-san, a už v prvním okamžiku jsem vás dokázala zklamat. Co jsem mohla tak rychle zkazit?“

„Vsadil jsem se sám se sebou, že otevřete pusu údivem, až mě uvidíte.“

„Pravda je taková, že se překvapením skoro nemohu ani hýbat.“

„Tak pojďte dovnitř, ať za vámi může služka zasunout dveře. Ale nejdřív jí řekněte, aby přinesla ještě jednu sklenici a další láhev piva. Je tu něco, nač si my dva spolu musíme připít.“

Udělala jsem, co po mě žádal, a pak jsem si klekla na konci stolu tak, aby byl mezi námi roh. Cítila jsem na tváři Nobuův pohled tak silně, jako by se mě dotýkal. Zčervenala jsem, jako člověk zčervená v teple slunečních paprsků, protože už jsem zapomněla, jak lichotí obdiv.

„Vidím na vašich tvářích stíny, které tam dřív nebyly,“ řekl mi. „Neříkejte mi, že i vy máte hlad. U vás bych to nikdy nečekal.“

„Nobu-san také vypadá pohuble.“

„Já mám dost jídla, ale nemám na ně čas.“

„Jsem ráda, že alespoň máte hodně práce.“

„Tohle je to nejdivnější, co jsem kdy slyšel. Když vidíte člověka, který se drží naživu jen díky tomu, že uhýbá kulkám, tak jste ráda, že má něco na rozptýlení?“

„Doufám, že Nobu-san nechce říct, že se skutečně bojí o život.“

„Nikdo mě nechce zavraždit, jestli to myslíte takhle. Ale pokud je Iwamura Electric mým životem, tak ano. Samozřejmě se o ten podnik bojím. Teď mi řekněte: co se stalo s tím vaším danna?“

„Myslím, že Generálovi se daří stejně jako nám všem. Je od vás laskavé, že se ptáte.“

„Ale já to vůbec nemyslím laskavě.“

„V současnosti mu je nakloněno jen málo lidí. Ale abychom mluvili o něčem jiném, Nobu-san, mám tomu rozumět tak, že jste sem, do Ičiriki, chodil každý večer, ale schovával jste se přede mnou v téhle zvláštní místnosti v patře?“

„Je opravdu zvláštní, že? Myslím, že je to jediná místnost v téhle čajovně, která nemá výhled do zahrady. Její okna vedou na ulici, jak byste se přesvědčila, kdybyste je chtěla otevřít.“

„Nobu-san tu místnost zná dobře.“

„Ani ne. Jsem tu poprvé.“

Při jeho slovech jsem udělala nevěřícný obličej.

„Myslete si, co chcete, Sajuri, ale je to pravda. V téhle místnosti jsem nikdy nebyl. Myslím, že je to ložnice pro hosty, pokud majitelka nějaké má. Ale laskavě mi dovolila, abych ji dnes večer použil, když jsem jí vysvětlil, proč jsem přišel.“

„Jak záhadné… Takže vy jste sem přišel za určitým cílem. Uhádnu ho?“

„Slyším, že se vrací služka s pivem,“ řekl Nobu. „Dozvíte se to, až odejde.“

Dveře se odsunuly a služka položila pivo na stůl. V té době bylo pivo nedostatkovým zbožím a bylo krásné dívat se, jak zlatavý mok plní sklenici. Jakmile služka odešla, pozvedli jsme sklenice a Nobu řekl: „Přišel jsem sem, abych připil vašemu danna!“

Při těch slovech jsem položila sklenici. „Nobu-san, musím říct, že je jen málo věcí, které bychom mohli považovat za veselé. Ale mně by trvalo týdny, než bych přišla na to, proč byste si chtěl připít na mého danna.“

„Měl bych být konkrétnější. Ať žije hloupost vašeho danna! Před čtyřmi roky jsem vám řekl, že je to bezcenný člověk, a ukázalo se, že jsem měl pravdu. Nemyslíte?“

„Pravda je…, že už není mým danna.“

„Přesně jak jsem říkal! A i kdyby byl, stejně by pro vás nemohl nic udělat, že? Vím, že se má Gion zavřít a všichni jsou z toho zpanikaření. Dnes mi volala do kanceláře jedna gejša… Neřeknu vám, kdo to byl… Ale umíte si to představit? Ptala se, jestli bych jí nemohl opatřit místo u Iwamura Electric!“

„Mohu se zeptat, co jste jí odpověděl?“

„Že nemám pro nikoho místo, stěží je mám pro sebe. Dokonce i Předseda může být brzy bez místa a skončit ve vězení, jestli se nezačne řídit rozkazy z vlády. Přesvědčil je, že nemáme zařízení, na kterém bychom mohli vyrábět bajonety a nábojnice, ale teď po nás chtějí, abychom vyprojektovali a stavěli stíhačky! Umíte si to představit? My a stíhačky! My vyrábíme elektrické spotřebiče! Někdy nechápu, jak tam nahoře uvažují.“

„Nobu-san by neměl mluvit nak nahlas.“

„A kdo mě tu uslyší? Ten váš Generál?“

„Když mluvíme o Generálovi,“ řekla jsem, „dnes jsem za ním šla a požádala ho o pomoc.“

„Měla jste štěstí, že byl ještě naživu.“

„On byl nemocný?“

„Nebyl nemocný. Ale jestli najde dost odvahy, tak nebude trvat dlouho a sprovodí sám sebe ze světa.“

„Nobu-san, prosím.“

„Že vám nepomohl?“

„Ne, řekl mi, že ten vliv, který mohl použít, už vynaložil.“

„Tak to mu netrvalo dlouho. Proč si tu trošku vlivu nenechal pro vás?“

„Víc jak rok jsem ho neviděla…“

„Mě jste neviděla víc než čtyři roky. A já jsem si nechal svůj nejsilnější vliv pro vás. Proč už jste za mnou dávno nepřišla?“

„Uměla jsem si představit, jak se na mě zlobíte. Jen se na sebe podívejte, Nobu-san! Copak jsem za vámi mohla přijít?“

„A proč byste nemohla? Mohu vás zachránit před továrnou. Mám přístup k dokonalému útočišti. A věřte mi, je dokonalé, úplně jako bezpečné ptačí hnízdo. Dám je jenom vám, Sajuri. Ale nedám je ani vám, dokud se rovnou tady přede mnou neukloníte a nepřiznáte, že jste před čtyřmi roky jednala špatně. Máte plnou pravdu, že se na vás zlobím! Vůbec jsme se už nemuseli setkat! Oba jsme už dávno mohli být mrtví. Mohl jsem přijít o tu jedinou šanci, kterou jsem měl. Ale nestačilo, že jste mě odstrčila; vy jste promrhala nejkrásnější léta svého života na hlupáka, na člověka, který nevyrovná ani svoje dluhy k vlastní zemi, natož k vám. Klidně si dál žije, jako by se nic nestalo!“

Umíte si představit, jak mi bylo; Nobu dokázal po člověku házet slovy jako kameny. A nebyla to jen ta slova nebo jejich význam, ale i způsob, jak to říkal. Nejdřív jsem si umínila, že nebudu plakat, ať si říká, co chce; ale teď mi došlo, že pláč je možné přesně to, co ode mě Nobu očekává. A bylo to tak snadné jako nechat vyklouznout mezi prsty list papíru. Každou slzu, která mi sklouzla po tváři, jsem prolila z jiného důvodu. Měla jsem toho tolik co oplakávat! Plakala jsem kvůli Nobuovi i kvůli sobě; plakala jsem hrůzou, co se s námi všemi stane. A plakala jsem dokonce i kvůli generálu Tottori a kvůli Korin, která tak zešedivěla a sešla prací v továrně. A pak jsem udělala to, co ode mě Nobu žádal: odsunula jsem se od stolu, abych měla víc místa, a uklonila jsem se až k zemi.

„Odpusťte mi mou hloupost,“ řekla jsem.

„Prosím vás, vstaňte z té podlahy. Stačí, když mi slíbíte, že už nebudete dělat stejnou chybu.“

„Nebudu.“

„Každá minuta strávená s tím člověkem byla promrhaná! Přesně to jsem vám řekl, že se stane, viďte? Snad jste se z toho poučila dost, abyste se nevzpírala svému osudu.“

„Nebudu se vzpírat osudu, Nobu-san. Nic jiného od života nechci; jen abych mohla splnit to, co mi osud připravil.“

„Tak to rád slyším. A kam vás vede váš osud?“

„K muži, který řídí Iwamura Electric,“ řekla jsem. A myslela jsem tím samozřejmě Předsedu.

„Přesně tak,“ pravil Nobu. „Tak se na to napijeme.“

Smočila jsem si rty – byla jsem příliš popletená a rozčilená, než abych cítila žízeň. Nobu mi pak řekl o tom hnízdečku, které si dal stranou. Byl to dům jeho dobrého přítele Arašina Isamu, výrobce kimon. Nevím, jestli si na něj vzpomínáte; byl to ten čestný host na party, kterou Baron dával na svém panství před mnoha lety a kde byl i Nobu a doktor Krab. Dům pana Arašina, v němž měl i dílnu, stál na břehu řeky Kamo v místech, kde vytváří mělčiny, asi pět kilometrů z Gionu proti proudu. Ještě před několika lety dělal se svou ženou a dcerou kimona v půvabném stylu Júzen, kterým se proslavil. V poslední době ale všichni výrobci kimon museli šít padáky – vždyť uměli zacházet s hedvábím. Takovou práci se nepochybně dokážu rychle naučit, řekl Nobu; rodina Arašinových je prý velice ochotná přijmout mě mezi sebe. Sám Nobu co nejdříve zařídí vše potřebné na úřadech. Napsal na kousek papíru adresu pana Arašina a podal mi ji.

Znovu a znovu jsem Nobuovi děkovala. Při každém dalším poděkování vypadal spokojeněji. Právě když jsem se chystala navrhnout, abychom se spolu trochu prošli v čerstvě napadaném sněhu, podíval se na hodinky a jedním douškem dopil pivo.

„Sajuri,“ řekl mi, „nevím, kdy se zase uvidíme, ani jak bude svět vypadat, až se setkáme. Možná že oba zažijeme hrozné věci. Ale vzpomenu si na vás pokaždé, když si budu potřebovat připomenout, že je na světě také krása a dobrota.“

„Nobu-san, vy jste měl být básníkem!“

„Vy víte moc dobře, že ve mně není špetka smyslu pro poezii.“

„Znamenají snad vaše okouzlující slova, že hodláte odejít? Doufala jsem, že se spolu projdeme.“

„Na to je moc zima. Ale můžete mě vyprovodit ke dveřím, a tam se rozloučíme.“

Následovala jsem Nobua dolů po schodech a sklonila jsem se ve vchodu do čajovny, abych mu pomohla do bot. Pak jsem vklouzla do dřevěných geta na vysokých špalíčcích, které jsem si vzala kvůli sněhu, a doprovodila ho na ulici. Před lety by byl na něj čekal vůz, jenže teď už měli auta jen vládní úředníci, protože nikdo jiný nesehnal benzin. Navrhla jsem, že ho doprovodím až k tramvaji.

„Teď právě nechci, abyste se mnou chodila,“ řekl Nobu. „Jdu na schůzku s naším kjótským distributorem a musím se soustředit na jiné věci.“

„Musím říct, Nobu-san, že se mi víc líbilo to, co jste mi řekl na rozloučenou v té místnosti nahoře.“

„Tak tam příště zůstaňte.“

Uklonila jsem se a rozloučila se s ním. Většina mužů by se asi za mnou aspoň otočila, ale Nobu se jen brodil sněhem až na roh, pak zahnul na třídu Šidžó a byl pryč. V ruce jsem držela kousek papíru s Arašinovou adresou, který mi dal. Zjistila jsem, že ten papírek svírám v dlani tak pevně, až mi prsty dřevění. Nechápala jsem, proč jsem tak nervózní a ustrašená. Chvíli jsem pozorovala sníh, který se sypal všude kolem mě, pak jsem se zadívala na Nobuovy stopy stáčející se za roh, a vtom jsem pochopila, co mě trápí. Uvidím ještě někdy Nobua? Nebo Předsedu? Uvidím vůbec ještě někdy Gion? Kdysi dávno, jako dítě, mě vyrvali z domova. Asi to byla právě tahle vzpomínka, která ve mně vzbudila pocit strašného osamění.

29.

Asi si říkáte, že když jsem byla úspěšná mladá gejša a měla jsem hodně obdivovatelů, mohl se objevil i nějaký jiný zachránce; že Nobu nebyl jediný, kdo měl o mně zájem. Jenže gejša v úzkých není klenot ztracený na ulici, který každý s radostí zvedne. Každá ze stovek gejš žijících v Gionu nešetřila silami, aby si našla nějaké útočiště, kam by mohla v těch posledních týdnech utéct před válkou, ale jen málo jich mělo to štěstí, že nějaké našly. Věřte mi, za každý den, který jsem prožila s rodinou Arašinových, jsem se cítila Nobuovi víc a víc zavázaná.

Na jaře následujícího roku jsem teprve plně pochopila, jaké štěstí mě potkalo, když jsem se dověděla, že gejša Raiha zahynula při náletu na Tokio, když na ně shazovali zápalné bomby. Byla to právě Raiha, která nás rozesmála svým ujištěním, že nic není tak hrozného jako budoucnost, nepočítáme-li ovšem minulost. Ona i její matka byly významné gejši a její otec byl členem významné rodiny; my v Gionu jsme byly přesvědčené, že žádná z nás nemá takovou šanci přežít válku jako Raiha. V okamžiku smrti zřejmě předčítala jednomu z malých synovců na panství svého otce ve čtvrti Dedenčofu v Tokiu a jsem přesvědčená, že si tam připadala stejně bezpečná, jako bývala v Kjótu. Je zvláštní, že při stejném náletu, při němž zahynula Raiha, zemřel i slavný zápasník sumó Mijagijama. Oba žili v poměrném pohodlí. A Dýně, která mi připadala tak ztracená, dokázala přežít válku, přestože továrna na optické čočky na předměstí Ósaky, kde pracovala, byla bombardovaná pětkrát nebo šestkrát. Toho roku jsem pochopila, že se vůbec nedá odhadnout, kdo válku přežije a kdo ne. Mameha přežila; pracovala jako pomocná ošetřovatelka v malé nemocnici v prefektuře Fukui; ale její služka Tacumi zahynula, když byla na Nagasaki svržena ta hrozná bomba, a její oblékač, pan Ičoda, zemřel na srdeční mrtvici při cvičném náletovém poplachu. Na druhé straně pan Bekku pracoval na námořní základně v Ósace, a přece přežil. Stejně tak generál Tottori, který bydlel v hostinci Suruja až do své smrti v polovině padesátých let. I Baron přežil – ačkoliv musím s politováním říct, že v prvních letech spojenecké okupace, kdy mu byl odebrán šlechtický titul a zabaveno mnoho z jeho majetku, spáchal sebevraždu utonutím ve svém nádherném rybníčku. Myslím, že nedokázal žít ve světě, v němž už by nemohl bez zábran uskutečňovat každý svůj rozmar.

Pokud jde o Matku, ani na okamžik jsem nepochybovala, že ta určitě přežije. Se svou vysoce vyvinutou schopností těžit z utrpení druhých se docela přirozeně zapojila do šedého trhu, jako by v životě nic jiného nedělala; za války zbohatla, protože nakupovala a prodávala rodinné poklady druhých lidí. Kdykoliv pan Arašino prodal nějaké kimono ze své sbírky, aby získal hotové peníze, požádal mě, abych kontaktovala Matku, s nadějí, že jejím prostřednictvím by je snad mohl získat zpět. Mnoho kimon prodaných v Kjótu prošlo jejíma rukama, takže pan Arašino pravděpodobně doufal, že by Matka kvůli němu obětovala svůj zisk a podržela si to kimono několik let, dokud by si je nemohl koupit zpátky; jenže Matka je jakživa nemohla najít – aspoň to říkala.

Arašinovi se mnou jednali nesmírně laskavě po všechny roky, co jsem u nich žila. Ve dne jsem pracovala s nimi a šila jsem padáky. V noci jsem spala vedle jejich dcery a vnuka na futonech rozložených na podlaze v dílně. Měli jsme tak málo uhlí, že jsme pálili suché listí, abychom se trochu ohřáli – nebo i noviny a časopisy, cokoliv, co nám přišlo pod ruku. Jídla bylo pochopitelně ještě méně; neumíte si představit, co všechno jsme dokázali jíst, třeba sojový odpad, který se obvykle dával dobytku, a hnusnou věc, které se říkalo nukapan a dělala se tak, že se smažily rýžové otruby s pšeničnou moukou. Vypadalo to jako stará vysušená kůže, ale kůže by nejspíš chutnala lépe. Jen někdy jsme měli trochu brambor nebo sladkých brambor, sušené velrybí maso, salám z tuleňů a někdy sardinky, které se u nás v Japonsku považovaly vždycky za hnojivo. Zhubla jsem tak, že by mě na ulicích Gionu nikdo nepoznal. Některé dny malý vnuk Arašinových, Džuntaró, plakal hlady – to se obvykle pan Arašino rozhodl prodat nějaké kimono ze své sbírky. Byl to, jak se u nás v Japonsku říkalo, „cibulový život“ – loupali jsme vrstvu po vrstvě a stále plakali.

Jednou v noci na jaře roku 1944, když už jsem bydlela u Arašinových tři nebo čtyři měsíce, jsme zažili náš první nálet. Hvězdy svítily tak jasně, že jsme viděli siluety bombardérů hučících nad našimi hlavami, i padající hvězdy – jak nám to připadalo – které vzlétaly ze země a explodovaly poblíž nich. Báli jsme se, že uslyšíme ten strašný hvízdavý zvuk a uvidíme Kjóto v plamenech; kdyby k tomu došlo, bylo by i po nás, ať bychom zahynuli, nebo ne, protože Kjóto je delikátní jako křídlo motýla; kdyby se poranilo, už nikdy by se nedokázalo vzpamatovat jako Tokio nebo Ósaka a další města. Ale bombardéry nad námi tu noc i všechny další jenom přelétaly. Po mnoho večerů jsme viděli, jak měsíc na nebi rudne požárem z Ósaky, a někdy bylo ve vzduchu vidět popel, který se snášel jako padající listí – dokonce i u nás, v Kjótu, padesát kilometrů od bombardovaného místa. Umíte si asi představit, jak zoufale jsem se bála o Předsedu a Nobua, jejichž podnik se nacházel v Ósace a kteří měli domy v Ósace i v Kjótu. Také jsem myslela na to, co se asi stalo s mojí sestrou Sacu, ať už byla kdekoliv. Asi jsem si to ani neuvědomovala, ale ode dne, kdy utekla, jsem někde v koutku duše doufala, že by nás osud mohl zase svést dohromady. Třeba by mi mohla poslat dopis na adresu okije Nitta, nebo by mohla přijet do Kjóta a vyhledat mě. Až pak jednou odpoledne, když jsem vzala malého Džuntara na procházku podél řeky a házeli jsme do proudu drobné kamínky z kraje řečiště, se mi rozbřesklo, že Sacu za mnou nikdy do Kjóta nepřijde. Teď, když jsem sama žila v chudobě, jsem věděla, že cestování do vzdáleného města nepřichází v úvahu. A se Sacu bychom se asi už stejně nepoznaly, i kdyby se tu objevila. A ty mé představy, že by mi mohla poslat dopis… Nu, připadala jsem si zase jako hloupé děvče; jak je možné, že jsem až po tolika letech pochopila, že Sacu neměla možnost zjistit, jak se jmenuje moje okija? Nemohla by mi napsat, ani kdyby chtěla – pokud by se nezeptala pana Tanaky, a to by nikdy neudělala. Malý Džuntaró házel kaminky do řeky a já si sedla na bobek vedle něho a jednou rukou jsem si cákala vodu z řeky do tváře, usmívala se na něj a předstírala, že to dělám proto, že se chci ochladit. Moje malá lest musela uspět, protože Džuntaró si vůbec nevšiml, že pláču.

Nepřízeň osudu je jako silný vítr. Nemyslím tím jen to, že nám brání jít tam, kam bychom jinak šli. Také nám vyrve všechno kromě toho, co se nedá odervat, a my se pak vidíme takoví, jací doopravdy jsme, nějak bychom se rádi viděli. Například dcera pana Arašina ztratila ve válce manžela a pak se upnula na dvě věci: na péči o svého synáčka a na šití padáků pro vojáky. Zdálo se, že pro nic jiného nežije. Když hubla víc a víc, člověk věděl, kam se každičký gram poděl. Na konci války už lpěla na dítěti tak, jako by to byl okraj útesu, kterého se vší silou drží, aby se nezřítila na skály dolů.

Já už jsem zažila nepřízeň osudu, takže to, co jsem se o sobě dověděla, bylo jako opakování něčeho, co jsem znala, ale skoro zapomněla – zejména to, že pod elegantním oblečením a za dokonalým tanečním uměním a vtipnou konverzací nemá život žádnou hloubku, naopak, je holý jako kámen padající k zemi. Jediným mým cílem v posledních deseti letech bylo získat si náklonnost Předsedy. Den za dnem jsem se dívala na rychle plynoucí vodu řeky Kamo na mělčinách pod dílnou; někdy jsem do vln hodila lístek květiny nebo kousek slámy s vědomím, že poplují až do Ósaky, než se jich zmocní moře. Třeba se Předseda podívá oknem z kanceláře a všimne si toho lístku nebo slámy a vzpomene si na mě. Ale brzy mě začaly napadat znepokojivé myšlenky. Předseda si jich možná všimne, i když to není jisté; ale i kdyby si jich všiml a zaklonil se na chvíli na své židli a zamyslel se nad tisícem věcí, které by mu lístek květiny připomněl, jak by si mohl vzpomenout na mě! Často byl ke mně laskavý, to je pravda, ale on byl laskavý od přírody. Nikdy mi ani v nejmenším nedal najevo, že by ve mně poznal tu holčičku, kterou kdysi utěšoval, nebo že by si všiml, že ho mám ráda a myslím na něj.

Jednoho dne jsem si to uvědomila a bolelo to ještě víc, než když jsem pochopila, že se už se Sacu asi nikdy neshledám. Předešlou noc jsem probděla s neklidnými myšlenkami, protože jsem si poprvé lámala hlavu s tím, co by se stalo, kdybych skončila svůj život dřív, než by si mě Předseda pořádně všiml. Na druhý den ráno jsem se podívala do svého horoskopu s nadějí, že tam najdu nějaké znamení, že svůj život neprožiji bezúčelně. Cítila jsem se tak sklíčená, že i pan Arašino si toho všiml a poslal mě na pochůzku – koupit nějaké jehly do obchodu vzdáleného půl hodiny chůze. Cestou zpátky, když jsem šla při kraji silnice proti zapadajícímu slunci, mě málem srazilo armádní nákladní auto. Ještě nikdy jsem nebyla tak blízko smrti. A teprve druhý den jsem si přečetla v horoskopu varování, abych se nevydávala na cestu ve směru Krysy. Byl to přesně ten směr, kde se nacházel obchod s galanterií. Já jsem pátrala jenom po znamení, které by se mohlo týkat Předsedy, a tohle jsem přehlédla. Pochopila jsem tehdy, jak je nebezpečné soustředit se jen na to, co v horoskopu není. Co kdybych skončila svůj život a poznala, že jsem každý den strávila vyhlížením muže, který by tak jako tak nikdy nepřišel? Jak nesnesitelný žal by mi způsobilo vědomí, že jsem nevnímala nic z toho, čím jsem žila a kde jsem žila, protože jsem myslela stále jenom na Předsedu a přitom mi život protekl mezi prsty. Ale kdybych ho vypudila ze svých myšlenek, jaký by to byl život? Byla bych jako tanečnice, která se od dětství připravuje na vystoupení, k němuž nikdy nedojde.

Válka pro nás skončila v srpnu 1945. Téměř každý, kdo žil v té době v Japonsku, vám řekne, že to byl nejsmutnější okamžik v celé dlouhé noci temna. Naše země nebyla jenom poražena, byla zničena – a nemyslím tím všechny ty bomby, i když byly strašné. Když vaše země prohraje ve válce a valí se do ní okupační armáda, má člověk pocit, že jeho samého vedou na popraviště, aby si tam klekl s rukama svázanýma za zády a čekal, až zasviští meč. Nejméně rok jsem nezaslechla lidský smích – jen malého Džuntara, který ještě nic nechápal. A když se Džuntaró zasmál, jeho dědeček na něj zahrozil, aby byl zticha. Často jsem si všimla, že muži a ženy, kteří toto období prožívali jako malé děti, zůstali nápadně vážní; ve svém dětství málokdy slyšeli smích.

Na jaře 1946 jsme se už všichni smířili s tím, že musíme projít tvrdou zkouškou porážky. Byli i tací, kteří nevěřili v obnovu Japonska. Všechny báchorky o amerických okupačních vojácích, kteří znásilňují a zabíjejí, se ukázaly nepodložené; ve skutečnosti jsme pomalu chápali, že Američané jako celek jsou pozoruhodně laskaví. Jednou kolem nás projížděla kolona jejich nákladních aut. Stála jsem u silnice a dívala jsem se na ně spolu s ostatními ženami ze sousedství. V Gionu jsem si zvykla považovat se za obyvatele zvláštního světa, který mě izoloval od ostatních žen; skutečně jsem se celá ta léta cítila tak vyloučená ze společenství ostatních žen, že mě jen zřídkakdy napadlo přemýšlet o tom, jako ostatní ženy žijí – dokonce i manželky mužů, které jsem bavila. A tehdy jsem tam stála v roztrhaných pracovních kalhotách, neupravené vlasy mi visely na záda. Několik dní jsem se nekoupala, protože jsme si mohli dovolit ohřát vodu jen jednou týdně. Pro americké vojáky, kteří kolem nás jeli, jsem vypadala stejně jako ženy okolo mě; a já si tehdy řekla, že vlastně ani nejsem jiná. Když už nemáte listy, kmen ani kořeny, můžete se ještě považovat za strom? „Jsem vesnická ženská,“ řekla jsem si, „už nejsem gejša.“ Na mé zhrublé ruce byl hrozný pohled. Raději jsem potlačila takové myšlenky, abych nepropadla strachu, a obrátila jsem pozornost k nákladním vozům s vojáky. Nejsou to ti samí Američané, které nás učili nenávidět; kteří bombardovali naše města tak strašnými zbraněmi? Teď tady projíždějí naší obcí a házejí dětem cukrátka.

Rok po porážce se pan Arašino vzhledem k obnovenému zájmu dal znova do výroby kimon. Já o kimonech nevěděla vůbec nic, jenom jak se nosí, a tak mě poslali dohlížet od rána do večera ve sklepním přístavku dílny na kádě, v nichž se vařila barva. Byla to strašná práce, hlavně proto, že jsme si nemohli dovolit pořádný otop, jenom tadon, uhelný mour, který držel pohromadě dehtem; neumíte si představit ten zápach. Během doby mě manželka pana Arašina naučila sbírat určité listy, stvoly a kůru, z nichž jsem potom už sama vyráběla barvivo. Dalo se to chápat jako určité povýšení, nebýt toho, že jedna ze složek nikdy jsem nezjistila která – mi pronikala do kůže a rozežírala ji. Moje jemné ruce tanečnice, které jsem kdysi ošetřovala nejlepšími krémy, se najednou začaly loupat jako suché slupky na povrchu cibule a díky barvivu vypadaly jako potlučené a plné modřin. V té době – asi to ovlivnila moje osamělost – jsem prožívala krátký románek s mladým výrobcem rohoží tatami, který se jmenoval Inoue. Považovala jsem ho za docela hezkého, měl jemnou pleť, jako by lehce načrtnuté obočí a hebká ústa. Po několik týdnů jsem se vkrádala do přístavku, abych ho vpustila dovnitř. Neuvědomila jsem si, jak hrozně vypadají moje ruce, až jednou v noci, kdy se oheň pod káděmi rozhořel tak, že jsme na sebe viděli. Jakmile Inoue zahlédl mé ruce, už nedovolil, abych se ho jimi dotkla!

Aby se mé ruce mohly vzpamatovat, nechal mě pan Arašino v létě sbírat pavouci podéňku, bylinu, z jejíchž květů se vymačkává šťáva používaná k malování hedvábí, než se kresba překryje škrobem a látka obarví. Roste na březích rybníků a jezer v období dešťů. Vypadalo to jako příjemná práce, a tak jsem se jednoho červencového rána vydala s batohem ven a těšila se na hezký den; jenže brzy jsem zjistila, že je to zpropadeně chytrá kytička a zřejmě se spřáhla s veškerým hmyzem žijícím v západním Japonsku. Jakmile jsem natrhala hrst květů, napadla mě armáda klíšťat a komárů; a co víc, jednou jsem šlápla na hnusnou žábu. Po mizerném týdnu trhání kvítků jsem se ujala dalšího úkolu, který vypadal mnohem snazší, totiž vymačkávání jejich šťávy na lisu. Jestli jste si nikdy nepřičichl k pavouci podéňce… Prostě na konci týdne jsem byla šťastná, že se mohu vrátit k vaření barvy.

V těch letech jsem velmi těžce pracovala, ale každý večer, než jsem usnula, jsem myslela na Gion. Všechny čtvrti gejš se několik měsíců po kapitulaci zase otevřely; jenže já se nemohla vrátit, dokud mě Matka nezavolá. Ta si žila docela dobře z prodeje kimon, uměleckých předmětů a japonských mečů americkým vojákům. Prozatím s Tetičkou bydlely na malé farmě západně od Kjóta, kde si otevřely obchod, a já zůstávala u Arašinových.

Jelikož byl Gion vzdálen jenom pár kilometrů, asi si myslíte, že jsem se tam často chodila podívat. Ale během těch pěti let, co jsem žila jinde, jsem tam byla jen jednou.

Bylo to jednoho jarního odpoledne asi rok po válce, když jsem se vracela z prefekturální nemocnice Kamigjo, kde jsem byla vyzvednout lék pro malého Džuntara. Šla jsem po třídě Kawaramači až po Šidžó, a odtud přešla most do Gionu. Zhrozila jsem se, když jsem na břehu řeky viděla celé rodiny v nouzových obydlích a v bídě.

V Gionu jsem poznala dost gejš, které jsem potkávala, ale ony nepoznaly mě; ani jsem se nepokusila na ně promluvit, chtěla jsem také jednou vidět Gion tak, jak by ho viděl neznámý návštěvník. Vlastně jsem stěží mohla vidět Gion; potkávala jsem jenom své vlastní přízračné vzpomínky. Když jsem šla po břehu řeky Širakawy, vzpomínala jsem na mnohá odpoledne, kdy jsme se tam procházely s Mamehou. Poblíž byla lavička, na které jsem seděla s Dýní a dvěma miskami nudlí onu noc, kdy jsem ji požádala o pomoc. Nedaleko odtud byla ulička, kde mě Nobu trestal za to, že jsem přijala Generála jako svého danna. Odtud jsem šla půl bloku na roh třídy Šidžó, kde jsem přiměla mladého poslíčka, aby upustil krabice s obědem. Na všech těch místech jsem měla pocit, že stojím na jevišti dávno potom, co tanec skončil a nad prázdným divadlem se rozhostilo ticho jako sněhová přikrývka. Šla jsem do naší okiji a s touhou jsem se dívala na těžký železný zámek pověšený na dveřích. Když jsem byla zamčená uvnitř, chtěla jsem ven. Teď se život tolik změnil, že když jsem stála venku před zamčenými dveřmi, chtěla bych být znova uvnitř. Ale jsem přece dospělá žena – budu-li si to přát, mohu hned teď odejít z Gionu a už nikdy se nevrátit.

Jednoho mrazivě studeného listopadového odpoledne tři roky po válce jsem si hřála ruce nad kádí v přístavku, když tu sešla dolů paní Arašinova a oznámila mi, že za mnou někdo přišel. Z jejího výrazu jsem usoudila, že ten návštěvník není žádná žena ze sousedství. Představte si můj úžas, když jsem vyšla nahoru a uviděla Nobua. Seděl v dílně s panem Arašinem a v ruce držel prázdný čajový šálek, jako by tam byl už dost dlouho. Pan Arašino vstal, jakmile jsem vešla.

„Mám nějakou práci vedle, Nobu-san,“ řekl. „Vy dva můžete zůstat tady a promluvit si. Mám radost, že jste nás přišel navštívit.“

„Nic si nenamlouvejte, Arašino,“ odpověděl Nobu. „Přišel jsem za Sajuri.“

Jeho slova mi připadala nelaskavá a ani trochu vtipná, ale pan Arašino se dal do smíchu a zasunul za sebou dveře do dílny.

„Myslela jsem, že se celý svět změnil,“ řekla jsem. „Ale mýlila jsem se, protože Nobu-san zůstal stejný.“

„Já se nikdy neměním,“ řekl. „Ale nepřišel jsem si s vámi popovídat. Chci vědět, co to s vámi je.“

„Nic se mnou není. Cožpak Nobu-san nedostává moje dopisy?“

„Vaše dopisy se čtou jako básně! Jakživa nenapíšete nic jiného, než jak ‚překrásně po kapkách stéká rosa‘, nebo jinou pitomost.“

„Ale Nobu-san! Jakživa už na vás nebudu mrhat dopisním papírem!“

„Kdybyste měla pořád psát takhle, tak toho radši opravdu nechte. Proč mi nemůžete normálně psát o tom, co chci vědět, jako třeba, kdy se už vrátíte do Gionu? Každý měsíc telefonuji do Ičiriki a ptám se po vás a majitelka mě odbývá nějakou výmluvou. Myslel jsem si, že jste snad nemocná a máte nějakou hroznou chorobu. Jste hubenější, než jste bývala, ale jinak vypadáte dost zdravě. Co vás tu drží?“

„Já ale myslím na Gion každý den.“

„Vaše přítelkyně Mameha se vrátila už před rokem. Dokonce i Mičizono, přestože je tak stará, se tam objevila hned ten den, co Gion znova otevřeli. Ale nikdo mi nedokázal říct, proč se Sajuri nevrací.“

„Abych řekla pravdu, nerozhoduji o tom já. Čekám na Matku, aby otevřela okiju. Toužím vrátit se do Gionu stejně vroucně, jako si Nobu-san přeje, abych tam byla.“

„Tak té vaší Matce zavolejte a řekněte jí, že je na čase. Byl jsem trpělivý půl roku. Vy jste nepochopila, co jsem vám psal v dopisech?“

„Když jste napsal, že mě chcete zpátky v Gionu, myslela jsem, že tím vyjadřujete naději, že se tam se mnou brzy uvidíte.“

„Jestliže vám řeknu, že vás chci zpátky v Gionu, tak tím říkám, že chci, abyste si sbalila věci a šla zpátky do Gionu. Absolutně nechápu, proč s tím musíte čekat na tu vaši Matku! Jestli neměla dost zdravého rozumu, aby už byla dávno zpátky, tak je blázen!“

„Jen málokdo o ní řekne něco dobrého, ale ujišťuji vás, že blázen není. Nobu-san by ji mohl dokonce i obdivovat, kdyby se s ní seznámil. Skvěle si vydělává prodejem suvenýrů americkým vojákům.“

„Tihle vojáci tu nejsou navždycky. Řekněte jí, že váš dobrý přítel Nobu chce, abyste se vrátila do Gionu.“ S těmi slovy vzal svou jedinou rukou nějaký balíček a hodil ho na rohož vedle mě. Pak už jen mlčel, upíjel čaj a díval se na mě.

„Co to Nobu-san po mně hodil?“ zeptala jsem se.

„To je dárek, který jsem vám přinesl. Otevřete to.“

„Jestli mi Nobu-san dává dárek, nejdřív mu i já musím něco přinést.“

Šla jsem do rohu místnosti, kde jsem měla v truhle své věci, a našla jsem tam skládací vějíř, který jsem už dávno schovávala pro Nobua. Vějíř může vypadat jako prostý dárek pro muže, který mě zachránil před životem v továrně. Ale pro gejšu je vějíř, který používá při tanci, něco na způsob posvátného předmětu – a toto nebyl obyčejný taneční vějíř, ale ten, který mi dala moje učitelka, když jsem získala stupeň šišó v Taneční škole Inoue; něco na způsob vysvědčení mistra v oboru. Nebylo slýcháno, že by se kdy gejša rozloučila s takovým dárkem – a právě proto jsem se rozhodla, že mu ho dám.

Zabalila jsem vějíř do bavlněného šátku a podala mu ho. Byl překvapený, ale s tím jsem počítala. Snažila jsem se mu vysvětlit, proč mu to dávám.

„Je to od vás velmi milé,“ řekl, „ale já nejsem hoden takového daru. Nabídněte ho někomu, kdo oceňuje tanec lépe než já.“

„Není druhého člověka, kterému bych ho chtěla dát. Je součástí mě samotné a já ho dávám Nobu-san.“

„V takovém případě vám velice děkuji a budu ho pečlivě opatrovat. Teď otevřete ten balíček ode mě.“

Pod papírem a šňůrkou, obložený vrstvami novin, byl kus nějaké skály velikosti pěsti. Myslím, že moje překvapení nad tím, proč mi dává kus kamene, bylo stejně velké jako Nobuův úžas nad vějířem. Když jsem se však podívala pořádně, zjistila jsem, že to není skála, ale kus betonu.

„Držíte v ruce kus trosek z naší továrny v Ósace,“ řekl Nobu. „Dvě z našich čtyř továren jsou zničené. Existuje nebezpečí, že celá naše firma nepřežije příštích pár let. Tak vidíte; vy jste mi s tím vějířem dala kus sebe, a to jsem myslím udělal i já.“

„Když je to kousek Nobu-san, tak to budu pečlivě opatrovat.“

„Já vám to nedávám proto, abyste to pečlivě opatrovala. Vždyť je to kus betonu! Chci, abyste mi z toho pomohla udělat krásný šperk, který byste si nechala.“

„Jestli Nobu-san ví, jak na to, ať mi to řekne, a všichni budeme bohatí!“

„Mám pro vás v Gionu úkol. Jestli to zabere tak, jak doufám, do roka bude naše firma zase na nohou. Až vám řeknu, abyste mi ten kus betonu vrátila, a dám vám místo něj šperk, nastane konečně čas, abych se stal vaším danna.“

Po těch slovech jsem pocítla chlad po celém těle, ale nedala jsem to najevo. „To zní tajemně, Nobu-san. Úkol, který bych já mohla vykonat a kterým bych pomohla Iwamura Electric?“

„Je to hrozný úkol, nebudu vám namlouvat, že ne. Dva poslední roky předtím, než zavřeli Gion, se tam nějaký muž jménem Sató se zúčastňoval večírků jako host guvernéra prefektury. Potřebuju, abyste se vrátila do Gionu a bavila ho.“

Musela jsem se tomu zasmát. „A tohle je ten hrozný úkol? Nobu-san ho možná považuje za nesympatického, ale já jsem určitě bavila už horší lidi.“

„Jestli se na něj pamatujete, tak přesně víte, jak hnusný je. Každému jde na nervy a chová se jak prase. Řekl mi, že si vždycky sedal ke stolu proti vám, aby na vás mohl čumět. Nemluví o ničem jiném než o vás – totiž, pokud vůbec něco řekne, protože většinou jen sedí. Možná že jste o něm četla minulý měsíc zmínku v novinách, protože ho právě jmenovali viceministrem financí.“

„Panebože,“ podivila jsem se, „to musí být ale velmi schopný člověk!“

„Ale prosím vás, tuhle funkci má ještě nejmíň patnáct dalších lidí. Já vím, že si dovede prolévat krk saké, a to je také jediné, co jsem ho kdy viděl dělat. Je tragédie, že tenhle člověk může zničit budoucnost tak velkého podniku, jako je náš! Prožíváme hroznou dobu, Sajuri!“

„Nobu-san, takhle nesmíte mluvit.“

„A pročpak ne? Nikdo mě neslyší.“

„Nejde o to, kdo vás slyší. Jde o váš názor! Takhle byste neměl uvažovat.“

„Proč ne? Našemu podniku nikdy nebylo hůř než teď. Celou válku dokázal Předseda vzdorovat tomu, co mu vláda nařizovala. Když konečně souhlasil se spoluprací, bylo už skoro po válce a nic z toho, co jsme vyrobili – jediná věc – nebyla použita v bitvě. Jenže myslíte si, že to zabránilo Američanům, aby nezařadili Iwamura mezi finanční koncerny zaibacu obviněné z rozpoutání agresivní války? Cožpak my jsme nějaký Micubiši? Vždyť je to k smíchu. Vedle Micubiši vypadáme jako vrabčák vedle lva. A ještě něco horšího: jestli je nepřesvědčíme, že jsme mezi zaibacu nikdy nepatřili, tak nám Iwamura Electric seberou na válečné reparace! Před dvěma týdny jsem říkal, že to nemůže být horší, jenže teď ke všemu pověřili toho Satóa, aby na nás podal dobrozdání. Tihle Američané jsou ale mazaní – nechají to na Japonci. Radši bych viděl psa, aby dělal tuhle práci.“ Nobu se najednou zarazil. „Co to proboha máte s rukama?“

Od chvíle, kdy jsem vstoupila do místnosti, jsem ruce pečlivě schovávala, ale Nobu zřejmě přece jen něco zahlédl. „Pan Arašino mi laskavě dovolil, abych připravovala barvivo.“

„Doufejme, že ví, jak ty skvrny odstranit,“ řekl Nobu. „Takhle se přece nemůžete vrátit do Gionu.“

„Nobu-san, moje ruce mě trápí ze všeho nejméně. Nejsem si jistá, jestli se mohu vrátit do Gionu. Udělám, co bude v mých silách, abych přesvědčila Matku, ale já o tom opravdu nerozhoduji. A stejně se tam najdou i jiné gejši, které by vám pomohly…“

„Žádné jiné gejši nejsou! Poslouchejte, já jsem tuhle vzal viceministra Satóa do čajovny, a kromě něho ještě půl tuctu dalších lidí. Hodinu neřekl ani slovo, pak si odkašlal a řekl: ‚Tohle není Ičiriki.‘ Tak jsem mu odpověděl: ‚Ne, není. To máte pravdu!‘ Zachrochtal jako prase a prohlásil: ‚Sajuri pracuje v Ičiriki.‘ A já na to: ‚Ne, ministře, kdyby byla v Gionu, tak by přišla rovnou sem a věnovala by se nám. Ale já už jsem vám řekl, že v Gionu není!‘ Tak popadl svoje saké a…“

„Doufám, že jste s ním mluvil zdvořileji, než jak to vyprávíte.“

„To se ví, že ne! Snáším ho maximálně půl hodiny. Pak nejsem zodpovědný za to, co mu řeknu. Přesně proto vás tam potřebuju! A netvrďte mi zas, že vy o tom nerozhodujete. Dlužíte mi to, a víte to moc dobře. A kromě toho, abych řekl pravdu… Sám bych chtěl mít možnost vídat se s vámi…“

„A já bych se ráda vídala s Nobu-san.“

„Hlavně si s sebou neberte žádné iluze, až přijdete.“

„Po těch posledních letech mi už žádné iluze nezbyly. Ale nemá snad Nobu-san na mysli něco konkrétního?“

„Neočekávejte, že se stanu vaším danna za měsíc, to chci říct. Dokud se Iwamura Electric nevzpamatuje, nemohu to nabídnout. Budoucnost podniku mi dělá velké starosti. Ale teď, když jsem vás viděl, Sajuri, je mi líp.“

„Nobu-san! To je od vás laskavé!“

„Nebuďte směšná! Já se vám nesnažím lichotit. Váš a můj osud jsou spolu spojeny. Ale nikdy se nestanu vaším danna, jestli se Iwamura Electric nevzpamatuje. Možná že už osud o jeho ozdravení rozhodl, jako nám dvěma bylo osudem souzeno, abychom se setkali.“

Za poslední leta války jsem si odvykla pátrat po tom, co byl a nebyl osud. Často jsem ženám ze sousedství říkávala, že už se asi do Gionu nevrátím – ale abych řekla pravdu, v hloubi duše jsem vždycky věděla, že k tomu jednou dojde. Můj osud, dobrý nebo zlý, na mě čekal tam. Dalo by se říct, že v těch letech, která uplynula, jsem se naučila zadržet všechnu vodu svojí osobnosti tak, že jsem ji přeměnila v led. Jen díky tomu, že jsem násilně zastavila přirozený tok svých myšlenek, jsem dokázala unést čekání. A teď, když jsem slyšela Nobua mluvit o mém osudu… Nu, připadalo mi, že ve mně rozbil ten led a probudil k životu moje touhy.

„Nobu-san,“ řekla jsem, „jestli záleží na tom, abych udělala na náměstka ministra Satóa dobrý dojem, asi byste měl požádat Předsedu, aby byl u toho, až ho budete hostit.“

„Předseda nemá čas.“

„Ale jestliže je ministr tak důležitý pro budoucnost podniku…“

„Vy se starejte o to, abyste se tam dostala sama. A já se budu starat o to, co je nejlepší pro podnik. Moc byste mě zklamala, kdybyste do konce měsíce nebyla v Gionu.“

Nobu se zvedl k odchodu, protože do setmění musel být zpátky v Ósace. Vyprovodila jsem ho ke vchodu, pomohla mu do kabátu a střevíců a posadila mu na hlavu měkký plstěný klobouk. Pak se na mě chvíli mlčky díval. Myslela jsem, že mi chce říct, že jsem krásná, protože to dřív říkával, když se na mě pro nic za nic dlouho díval.

„Panebože, Sajuri, vždyť vy vypadáte, jako byste vyšla z chlíva!“ řekl. A když se obrátil k odchodu, všimla jsem si, že se zuřivě mračí.

30.

Když tu noc Arašinovi usnuli, napsala jsem Matce při světle tadon hořícího v přístavku pod káděmi s barvou. Nevím, jestli měl můj dopis žádoucí účinek, nebo jestli snad už byla Matka sama připravená otevřít okiju; ale za týden před dveřmi Arašinových volala nějaká stará žena, jestli je někdo doma, a když jsem otevřela, stála tam Tetička. Přišla o zuby, takže měla vpadlé tváře a nemocně našedlá barva její pleti mi připomněla zbytek pokrmu ze syrové ryby, sašimi, který zůstal přes noc na talíři. Ale jinak byla dosud při síle; v jedné ruce nesla pytel s uhlím a v druhé potraviny, jako poděkování Arašinovým za to, že mě u sebe nechali.

Na druhý den jsem se v slzách rozloučila a vrátila se do Gionu, kde jsme se s Matkou a Tetičkou daly do práce, abychom všechno uvedly do pořádku. Když jsem se rozhlížela po okiji, prolétlo mi hlavou, že nás náš dům trestá za ta léta zanedbávání. Čtyři nebo pět dní jsme se zabývaly těmi nejhoršími problémy: vytíráním tlusté vrstvy prachu, která jako bílá gáza ležela na všem, co bylo ze dřeva; lovením zbytků chcíplých myší ze studny; úklidem matčina pokoje v patře, kde ptáci roztrhali tatami a rýžovou slámu z nich použili na stavbu hnízd v přístěnku. K mému překvapení pracovala Matka stejně tvrdě jako my dvě, protože jsme si mohly dovolit jen kuchařku a jednu dospělou služku, i když jsme měly k ruce i jedno mladé děvče, Ecuko. Byla to dcera toho člověka, na jehož farmě Matka s Tetičkou žily. Ecuko bylo devět let, jako by mi chtěl osud připomenout, kolik let uběhlo ode dne, kdy jsem já sama přišla do Kjóta jako devítiletá. Dívala se na mě se stejným strachem, jaký jsem já kdysi pociťovala k Hacumomo, přestože jsem se na ni co nejvíc usmívala. Byla vysoká a hubená jako koště, dlouhé vlasy za ní vlály, když pobíhala po domě. A tvářičku měla úzkou jako zrnko rýže – neubránila jsem se pomyšlení, že jednou i ji vhodí do kotle, jako to udělali se mnou, aby z něho vyplavala bílá, nadýchaná a rozkošná, připravená k pozření.

Když už se zase v okiji dalo bydlet, vydala jsem se po Gionu vykonat zdvořilostní návštěvy. Začala jsem u Mamehy, která teď bydlela v bytě o jedné místnosti nad lékárnou blízko gionské svatyně; od svého návratu před rokem neměla žádného danna, aby jí zaplatil větší byt. Užasla, když mě uviděla – jak řekla, zarazily ji mé vyčnívající lícní kosti. Ale stejně užaslá jsem byla i já. Překrásný ovál její tváře se nezměnil, ale její krk byl šlachovitý a vypadal starší, než odpovídalo jejímu věku. Ale nejpodivnější bylo to, že občas stiskla ústa jako stařena, kvůli zubům, i když já jsem na nich nepoznala žádný rozdíl. Prý se jí během války uvolnily a ještě ji pobolívaly.

Dlouho jsme si povídaly a pak jsem se jí zeptala, jestli si myslí, že se příští jaro zase obnoví Tance starého hlavního města. Nedávaly se už řadu let.

„A proč ne?“ řekla. „Tématem může být ‚Tanec v říčním proudu‘!“

Jestli jste někdy navštívil japonské horké prameny nebo podobné místo a bavily vás tam ženy převlečené za gejši, které ale byly ve skutečnosti prostitutky, pochopíte Mamežin vtip. Žena, která předvádí ‚Tanec v říčním proudu‘, dělá ve skutečnosti striptýz. Předstírá, že jde do stále hlubší vody a zvedá si kimono, aby si ho nenamočila, až muži konečně uvidí to, nač čekají, a začnou jásat a připíjet si číškami se saké.

„Se všemi těmi americkými vojáky, kteří se dnes potulují po Gionu,“ pokračovala, „dojdeš dál se znalostí angličtiny než s tancem. A z divadla Kaburendžó stejně udělali kjabarei.“

Tohle slovo, zkomoleninu anglického „cabaret“, jsem ještě nikdy neslyšela, ale brzy jsem pochopila, co znamená. Už když jsem žila u Arašinových, slýchala jsem vyprávět o amerických vojácích a jejich hlučných zábavách. Ale přesto mě šokovalo, když jsem později to samé odpoledne vešla do vchodu jedné čajovny a našla tam – místo obvyklé řady pánských bot pod schody – ve zmatku naházená vojenská bagančata, z nichž každé mi připadalo tak velké jako Matčin pes Taku. První, co jsem uviděla ve vstupní hale, byl Američan ve spodním prádle, který se snažil vecpat pod polici v přístěnku, zatímco dvě smějící se gejši ho odtamtud tahaly pryč. Když jsem viděla tmavé ochlupení jeho paží a hrudi, a dokonce i jeho zad, zděsila jsem se, že může existovat něco tak ohavného. Zřejmě přišel o své svršky v pijácké hře a snažil se schovat, ale po chvíli se nechal těmi ženami vytáhnout ven a každou z jedné strany odvést zpátky do sálu. Přes dveře jsem slyšela, jak ho ostatní vítají pískotem a smíchem.

Asi týden po návratu jsem byla konečně připravená objevit se znova jako gejša. Strávila jsem celý den běháním od kadeřníka k hadači budoucnosti; máčela jsem si ruce, abych odstranila zbytky skvrn, a po celém Gionu jsem pátrala po potřebných líčidlech. Teď, když jsem se blížila třicítce, už jsem nemohla s výjimkou zvláštních příležitostí nosit bílý makeup. Ale ten den jsem seděla před toaletkou půl hodiny, abych vyzkoušela různé odstíny evropských pleťových pudrů, kterými bych zamaskovala svou hubenost. Když mě pan Bekku přišel ustrojit, malá Ecuko u mě stála a dívala se úplně stejně jako já kdysi na Hacumomo; a byl to spíš obdiv v jejích očích než můj obraz v zrcadle, co mě přesvědčilo, že už zase vypadám jako gejša.

Když jsem ten večer vyšla z domu, byl celý Gion lehce poprášen sněhem tak jemným, že ho sebemenší závan větříku sfoukával ze střech. Měla jsem na sobě kimonový šál a nesla jsem si lakovaný deštník, takže by ve mně určitě nikdo nepoznal tu venkovanku, která přišla po letech navštívit Gion. Znala jsem jen asi polovinu gejš, které jsem potkávala. Bylo snadné poznat ty, které žily v Gionu před válkou, protože se mi ze zdvořilosti mírně uklonily, když jsme se míjely, přestože asi nevěděly, kdo jsem. Ty ostatní se spokojily jen s pokývnutím.

Tu a tam byli na ulicích vidět vojáci a já se obávala, co najdu v Ičiriki. Vchod do čajovny byl opravdu lemován naleštěnými černými polobotkami důstojníků, ale čajovna byla kupodivu tišší, než jak jsem ji pamatovala ze svých učednických dob. Nobu tam ještě nebyl – alespoň jsem ho nikde neviděla – ale mě uvedli rovnou do jednoho většího salonku v přízemí a řekli mi, že tam hned přijde. Normálně bych byla čekala v místnosti pro služky u haly, kde bych si mohla ohřát dlaně a napít se čaje; žádná gejša nevidí ráda, když ji muž najde nečinnou. Ale mně nevadilo čekat na Nobua – a kromě toho jsem byla šťastná, že mám v tak krásné místnosti pár minut pro sebe. V minulých pěti letech jsem hladověla po kráse, a toto byla místnost, která by byla mohla každého ohromit svým půvabem. Stěny byly pokryty bledě žlutým hedvábím, jehož lesk a vazba vzbuzovaly dojem útulného bezpečí, takže jsem se cítila jako vajíčko schované ve skořápce.

Čekala jsem, že Nobu přijde sám, ale když jsem konečně uslyšela z haly jeho hlas, bylo zřejmé, že s sebou přivedl viceministra Satóa. Nevadilo mi, že mě Nobu najde, jak na něho čekám, jak už jsem se zmínila; ale pomyslela jsem si, že by byla katastrofa, kdyby si Ministr myslel, že jsem snad nepopulární a musím se vlichocovat a čekat na zákazníky. Rychle jsem vyklouzla spojovacími dveřmi do sousední prázdné místnosti. Díky tomu jsem mohla slyšet Nobua, jak bojuje sám se sebou, aby byl příjemný.

„Není tohle bezvadný salon, Ministře?“ pravil. Místo odpovědi jsem slyšela zamručení. „Vyžádal jsem si ho speciálně pro vás. Tamten obraz ve stylu zen, to je něco, že ano?“ A pak, po delší odmlce, Nobu dodal: „Ano, dnes je krásný večer. Zeptal jsem se vás už, jestli jste ochutnal speciální značku saké, kterou mají jenom v čajovně Ičiriki?“

Rozhovor plynul tímto stylem a Nobu se očividně cítil asi tak příjemně jako slon, který se snaží předstírat, že je motýlek. Když jsem konečně vešla do haly a odsunula dveře do salonu, Nobuovi zřejmě spadl kámen ze srdce.

Teprve když jsem se představila a šla pokleknout ke stolu, měla jsem možnost poprvé se na viceministra pořádně podívat. Nepřipadal mi ani trochu povědomý, přestože prý tvrdil, že ze mě kdysi celé hodiny nespouštěl oči. Nevím, jak se mi podařilo na něj zapomenout, protože to byl velmi výrazný zjev; nesetkala jsem se s nikým, komu by už to, že po světě vláčí svou tvář, dělalo větší potíže. Měl bradu neustále zabořenou do důlku na krku, jako by nemohl unést vlastní hlavu, a spodní čelist mu trčela zvláštním způsobem ven, takže se zdálo, že si dýchá do nosu. Po pokývnutí na pozdrav a vyslovení mého jména jsem od něho dlouho neslyšela nic jiného než chrochtání, protože tímhle zvukem zřejmě odpovídal téměř na všechno.

Dělala jsem, co jsem mohla, abych udržela konverzaci, dokud nás nevysvobodila služka s podnosem saké. Nalila jsem Ministrovi kalíšek a ztuhla údivem, když si před mými zraky vylil saké jediným pohybem ruky do spodní čelisti jako do kanálu. Na okamžik zavřel ústa a pak je znova otevřel a saké bylo pryč, bez průvodních jevů obvyklých při polykání. Vlastně jsem si nebyla jistá, jestli polkl, dokud ke mně nevztáhl ruku s prázdným kalíškem.

Tak to šlo dál asi čtvrt hodiny. Já se snažila, aby se Ministr cítil jako doma, a vyprávěla jsem mu různé historky a vtipy, a také jsem mu položila několik otázek. Ale brzy mě napadlo, že možná neexistuje nic takového, jako „Ministr cítící se jako doma“. Odpovídal pouze jedním slovem. Navrhla jsem, abychom si zahráli pijáckou hru; dokonce jsem se ho zeptala, jestli by si nechtěl zazpívat. Nejdelší výměnou slov bylo, když se mě v první půlhodině Ministr zeptal, jestli jsem tanečnice.

„Ale ovšem že jsem. Chtěl by pan Ministr, abych něco zatančila?“

„Ne,“ odpověděl. A tím to skončilo.

Ministr zřejmě neměl rád, když se mu někdo díval do očí, ale určitě ho těšilo zkoumavě si prohlížet jídlo na talíři, jak jsem zjistila, když se objevila služka s večeří pro oba muže. Než si vložil sousto do úst, držel si ho v jídelních hůlkách před očima a dlouho si je prohlížel ze všech stran. A jako by nemohl poznat, co to je, zeptal se mě. „To je kousek sladké brambory vařené v sojové omáčce a cukru,“ řekla jsem mu, když držel v hůlkách něco oranžového. Ve skutečnosti jsem neměla tušení, jestli je to brambora, nebo kousek tresčích jater, nebo něco jiného, ale myslím, že Ministrovi na tom nezáleželo. Když po chvíli držel v hůlkách kousek marinovaného hovězího a ptal se, co to je, řekla jsem si, že ho trochu poškádlím.

„Ach, tohle? To je kousek marinované vydělané kůže,“ řekla jsem. „To je specialita zdejšího podniku! Dělá se to ze sloní kůže. Takže jsem asi měla říct, že je to ‚sloní specialita‘.“

„Sloní kůže?“

„Ale no tak, pane Ministře, přece jste musel pochopit, že si dělám legraci! Je to kousek hovězího. Proč si to jídlo tolik prohlížíte? Myslíte, že by vám tady dali psa nebo něco takového?“

„Víte, já jsem jedl psa,“ řekl mi.

„To je opravdu zajímavé. Ale dnes večer tu žádného psa nemáme. Tak už se přestaňte dívat na hůlky.“

Hned nato jsme začali hrát pijáckou hru. Nobu takové hry nenáviděl, ale když jsem na něho udělala obličej, zmlkl. Možná jsme nechali Ministra prohrát trochu častěji, než jsme měli, protože když jsme se mu snažili později vysvětlit pravidla pijácké hry, kterou ještě neznal, začaly mu plavat oči jako korek na příboji. Prudce vstal a zamířil do rohu salonu.

„Ale Ministře,“ oslovil ho Nobu, „co to máte v úmyslu?“

Ministrovou odpovědí bylo říhnutí, a to byla podle mého soudu jasná odpověď, protože tím dal najevo, že bude zvracet. Letěli jsme mu s Nobuem na pomoc, ale on už si mezitím přitiskl dlaň na ústa. Kdyby byl sopkou, byl by tu chvíli už kouřil, a tak nám nezbylo nic jiného než otevřít skleněné dveře do zahrady a nechat ho zvracet na sníh. Asi se zhrozíte představy muže, který zvrací do jedné z těch dokonale uspořádaných dekorativních zahrad, ale Ministr určitě nebyl první. My gejši sice pomáháme mužům dojít chodbou na toaletu, ale někdy se to nestihne. Když řekneme některé ze služek, že nějaký muž právě navštívil zahradu, vědí přesně, co tím myslíme, a hned se tam dostaví s čisticími prostředky.

S Nobuem jsme dělali, co bylo v našich silách, abychom Ministra udrželi vkleče ve dveřích, s hlavou vykloněnou nad sníh. Ale přes naše úsilí se za chvíli překotil hlavou dolů. Snažila jsem se ho na poslední chvíli odstrčit k jedné straně, aby aspoň spadl do čistého sněhu. Jenže Ministr byl nemotorný jako pytel brambor. Dokázala jsem jenom to, že upadl na bok.

Nám s Nobuem nezbývalo než se po sobě zděšeně podívat při pohledu na Ministra ležícího bez hlásku a bez hnutí v hlubokém sněhu, jako větev spadlá ze stromu.

„Nobu-san, neměla jsem tušení, jaká legrace bude s vaším hostem,“ řekla jsem.

„Myslím, že jsme ho zabili. A jestli chcete znát můj názor, tak dostal, co si zasloužil. Všem šel na nervy!“

„Tak takhle vy zacházíte s čestnými hosty? Musíte ho vzít na ulici a trochu se s ním projít, aby se probral. Zima mu udělá dobře.“

„Vždyť leží ve sněhu. Tam je mu snad dost zima, ne?“

„Nobu-san!“ řekla jsem významně. A zřejmě to jako napomenutí stačilo, protože Nobu si vzdychl, slezl v ponožkách do zahrady a začal přivádět Ministra k vědomí. Nechala jsem ho tam a šla jsem najít služku, aby nám s ním pomohla, protože jsem si neuměla představit, jak by Nobu svou jedinou rukou dostal Ministra zpátky do salonu. Také jsem opatřila pro oba suché ponožky a upozornila služku, aby po našem odchodu zahradu uklidila.

Když jsem se vrátila do salonu, Nobu s Ministrem už zase seděli u stolu. Umíte si asi představit, jak Ministr vypadal – a jak smrděl. Musela jsem mu vlastníma rukama stáhnout promáčené ponožky, ale držela jsem se přitom od něho co nejdál. Jakmile jsem provedla výměnu, převalil se na záda a vmžiku o sobě nevěděl.

„Myslíte, že nás slyší?“ zeptala jsem se Nobua šeptem.

„Myslím, že nás neslyší, ani když je při sobě,“ odpověděl Nobu. „Viděla jste kdy většího pitomce?“

„Nobu-san, mluvte potichu!“ zašeptala jsem. „Myslíte, že se dnes večer opravdu bavil? Chci říct, bylo to tak, jak jste si to představoval?“

„Nejde o to, jak jsem si to já představoval, ale jak si to představoval on.“

„Doufám, že to neznamená, že tohle všechno příští týden zase zopakujeme.“

„Jestliže je Ministr s večerem spokojen, jsem spokojen i já.“

„Nobu-san, mluvte vážně! Vy určitě spokojený nejste. Vypadáte tak bídně, že jsem vás takového ještě neviděla. Vzhledem k Ministrově stavu bychom asi měli předpokládat, že ani pro něj to nebyl nejlepší večer jeho života…“

„Když jde tady o toho Ministra, tak nemůžete předpokládat vůbec nic.“

„Jsem si jistá, že by se mu víc líbilo, kdybychom to tady udělali… slavnostnější, co říkáte?“

„Příště s sebou přiveďte pár dalších gejš, jestli si myslíte, že to pomůže,“ řekl Nobu. „Přijdeme zas příští víkend. Pozvěte tu vaši starší sestru.“

„Mameha si sice umí poradit, ale Ministr je tak únavný, že je s ním těžká práce. Potřebujeme takovou gejšu, která by, já nevím, nadělala hodně hluku. Víte, jak to myslím? A když tak o tom mluvím… myslím, že potřebujeme nejenom ještě jednu gejšu, ale i dalšího hosta.“

„Nevidím k tomu důvod.“

„Jestliže se Ministr věnuje jenom pití a kradmým pohledům na mě, a vás plně zaměstnává to, jak ho máte stále víc plné zuby, tak náš večírek nikdy nebude moc bujarý,“ řekla jsem. „Opravdu, Nobu-san, příště byste s sebou měl vzít Předsedu.“

Můžete si myslet, že jsem asi celý večer směřovala k tomuto jedinému cíli. Je samozřejmě pravda, že po návratu do Gionu jsem především myslela na to, jak najít způsob, abych se dostala k Předsedovi. Netoužila jsem ani tak moc po tom, abych s ním mohla jenom sedět v jedné místnosti, občas se k němu naklonit, zašeptat nějakou poznámku, a přitom cítit vůni jeho pleti. Kdyby tohle mělo být to jediné potěšení, které by mi život nabídl, bývalo by lepší nepustit k sobě víc ten jediný jasný proud světla a nechat oči přivykat na tmu. Možná že je pravda – jak se mi to teď zdá – že mě můj osud postrkoval k Nobuovi. Nebyla jsem tak hloupá, abych si myslela, že mohu změnit běh osudu. Ale nemohla jsem se ani vzdát posledních stop naděje.

„Já jsem o Předsedovi uvažoval,“ řekl Nobu. „Na Ministra udělal velký dojem. Ale nevím, Sajuri, už jsem vám řekl, že má moc práce.“

Ministr sebou na rohožích škubl, jako by do něj někdo dloubl, pak se mu podařilo zvednout se a znova si sednout ke stolu. Při pohledu na jeho oblek byl Nobu tak zhnusený, že mě poslal pro služku, aby nám přinesla namočený ručník. Když služka Ministrovi očistila sako a odešla, řekl Nobu: „No tak, Ministře, nebyl to hezký večer? Příště se pobavíme ještě lépe, protože budete moct pozvracet i Předsedu a další gejšu!“

Potěšilo mě, že se Nobu zmínil o Předsedovi, ale neodvážila jsem se dát to najevo.

„Mně se líbí tahle gejša,“ řekl Ministr. „Já jinou nechci.“

„Tahle se jmenuje Sajuri a radši jí tak říkejte, nebo by už nemusela chtít přijít. Vstaňte, Ministře. Musíme vás dopravit domů.“

Vyprovodila jsem je až ke vchodu, pomohla jim do kabátů a bot a dívala se za nimi, jak se brodí sněhem. Ministr na tom ještě nebyl moc dobře a byl by si to namířil rovnou do sloupu u vrat, kdyby ho Nobu nechytil za loket a neusměrnil.

Později ten večer jsem se zastavila s Mamehou na jednom večírku plném amerických důstojníků. Když jsme vstoupily, jejich tlumočník už byl odepsaný, protože ho nutili příliš pít, ale všichni důstojníci poznali Mamehu. Trochu mě překvapilo, když začali broukat nějakou melodii a mávat rukama. Naznačovali tak, že chtějí, aby zatančila. Předpokládala jsem, že budeme tiše sedět a dívat se na ni, ale jakmile začala tančit, několik důstojníků vstalo a začalo kolem ní poskakovat. Kdyby mi někdo řekl, že to dělají, byla bych se už předem cítila nejisté; ale vidět to… Nu, rozesmála jsem se a bavila se, jak už dlouho ne. Skončili jsme hrou, v níž jsme s Mamehou střídavě hrály na šamisen a američtí důstojníci tančili kolem stolu. Jakmile jsme přestaly hrát, museli se honem vrátit na svá místa. Poslední, kdo se posadil, musel za trest vypít sklenici saké.

Uprostřed večírku jsem se Mameze zmínila, jak je zvláštní, že se všichni dobře bavíme, a přitom každý mluví jiným jazykem – uvážím-li, že tentýž večer jsem byla ve společnosti Nobua a dalšího Japonce a měli jsme se mizerně. Položila mi ohledně té japonské společnosti ještě několik otázek.

„Tři lidé jsou moc málo,“ řekla pak, „zvlášť když je jedním z nich Nobu a má špatnou náladu.“

„Navrhla jsem mu, aby příště přivedl Předsedu. A potřebujeme další gejšu, nemyslíte? Někoho hlučného a legračního.“

„Ano,“ řekla Mameha, „já se tam možná zastavím…“

Tím mě zmátla. Nikdo na světě by nemohl říct o Mameze, že je „hlučná a legrační“. Užuž jsem jí chtěla říct, že jsem myslela někoho jiného, když vtom zřejmě pochopila, že došlo k nedorozumění a řekla: „Ano, chci se tam stavit…, ale jestli chceš někoho hlučného a legračního, tak bys měla říct Dýni.“

Od svého návratu do Gionu jsem se setkávala se vzpomínkami na Dýni všude. Už v tu chvíli, kdy jsem vstoupila do okije, jsem si vzpomněla, jak v ten den, kdy se Gion zavíral, se mi právě tady, ve vstupní hale pro hosty, škrobeně uklonila na rozloučenou. Byla to přesně ta úklona, jakou byla povinována adoptivní dceři. Po celý týden, co jsme čistily dům, mi nešla z mysli. V jednu chvíli, když jsem pomáhala služce stírat prach, mi vytanula před očima Dýně, jak cvičí na šamisen. Zbyla po ní prázdnota, která bolela. Je možné, že uplynulo tolik let od našeho společného dětství? Mohla jsem takové myšlenky snadno vypudit z hlavy, ale já jsem se nikdy docela nevyrovnala se zklamáním nad naším zaniklým přátelstvím. Vinila jsem z toho to strašné soupeření, které nám vnutila Hacumomo. Moje adopce byla jistě ten poslední úder, ale nedokázala jsem si vymluvit, že i já nesu částečnou vinu. Dýně mi prokazovala jen laskavosti. Měla jsem najít nějaký způsob, jak jí za to poděkovat.

Je divné, že mě samotnou nenapadlo vyhledat Dýni, dokud to nenavrhla Mameha. Věděla jsem s jistotou, že první setkání po letech bude trapné, ale dumala jsem nad tím po zbytek noci a usoudila jsem, že Dýně možná bude ráda, když se z vojenské společnosti dostane do elegantnějších kruhů. Jistěže jsem měla i jiný motiv. Teď, po tolika letech, bychom snad mohly vzkřísit své přátelství.

Nevěděla jsem téměř nic o tom, v jakých poměrech teď žije Dýně, jenom to, že je v Gionu, a tak jsem si promluvila s Tetičkou, která od ní před několika lety dostala dopis. Ukázalo se, že v něm Dýně prosila, aby ji vzaly zpátky do okije, až se otevře, protože se bála, že jiné místo nenajde. Tetička by to byla udělala, ale Matka odmítla se zdůvodněním, že Dýně byla špatná investice.

„Bydlí v ubohé malé okiji ve čtvrti Hanami-čo,“ řekla Tetička. „Ale ne abys ji litovala a vodila ji sem na návštěvu. Matka ji nechce vidět. Myslím, že ani ty bys za ní neměla chodit.“

„Musím říct,“ namítla jsem, „že jsem vždycky cítila výčitky svědomí kvůli tomu, co se stalo mezi Dýní a mnou…“

„Mezi vámi dvěma se nic nestalo. Dýně nesplnila očekávání a tys měla úspěch. Tak jako tak se jí teď daří velmi dobře. Slyšela jsem, že Američané se jí nemohou nabažit. Ona je primitivní, jak víš, a přesně to jim vyhovuje.“

Ještě to odpoledne jsem přešla přes třídu Šidžó do čtvrti Hanami-čo a našla jsem tu malou ubohou okiju, o níž Tetička mluvila. Jestli si vzpomínáte na Hacumominu přítelkyni Korin, a jak její okija shořela v nejtemnějších letech války… Nuže, ten oheň poškodil i sousední okiju, a přesně tam teď bydlela Dýně. Její obvodové zdi byly po celé délce ožehnuté a část střechy pokryté taškami, která shořela, byla nahrubo zakryta prkny. V Tokiu nebo Ósace by se mohla považovat za nejzachovalejší dům v okolí, jenže tohle bylo uprostřed Kjóta.

Mladá služka mě uvedla do salonu, který byl cítit mokrým popelem, a za chvíli se vrátila s šálkem slabého čaje. Čekala jsem dlouho, než se konečně objevila Dýně a odsunula dveře. Stěží jsem na ni viděla v přítmí haly, ale už vědomí, že je blízko, mě zalilo vřelou radostí. Vstala jsem od stolu, abych ji objala. Udělala několik kroků do místnosti, pak poklekla a škrobeně se uklonila, jako bych byla Matka. Zarazilo mě to a zůstala jsem stát.

„Ale Dýně… Vždyť to jsem jenom já!“ řekla jsem.

Ani se na mě nepodívala. Oči měla jako přibité k rohožím, jako by byla služka a čekala na rozkazy. Pocítila jsem zklamání a šla jsem si zase sednout ke stolu.

Když jsme se naposled viděly v posledních letech války, byla její tvář ještě kulatá a plná jako v dětství, ale pohled měla smutnější. Od té doby se hodně změnila. Tehdy jsem to nevěděla, ale když zavřeli továrnu na optické čočky, kde pracovala, žila asi dva roky v Ósace jako prostitutka. Zdálo se, že se její ústa scvrkla – asi proto, že je měla pevně sevřená. A přestože jí zůstal široký obličej, překvapilo mě, že jí pohublé tváře propůjčovaly jistou eleganci. Nechci tím naznačit, že se z Dýně stala kráska, která by soupeřila s Hacumomo, ale její výraz získal ženskost, která tam dřív nebyla.

„Jistě jsi prožívala zlá léta, Dýně,“ řekla jsem jí, „ale moc ti to sluší.“

Dýně na to neodpověděla, jenom nepatrně naklonila hlavu, aby dala najevo, že mě slyšela. Blahopřála jsem jí k její popularitě a pokusila jsem se jí zeptat, jak žila po válce, ale chovala se tak bezvýrazně, že jsem litovala své návštěvy.

Konečně po trapném mlčení promluvila.

„Přišla sis sem jen tak na kus řeči, Sajuri? Já ti nemám co říct.“

„Přišla jsem proto, že jsem nedávno viděla Nobua a… Dýně, on občas přivede do Gionu jednoho člověka. Myslela jsem, že bys třeba mohla být tak laskavá a pomoci nám ho bavit.“

„Jenže teď, když jsi mě uviděla, sis to ovšem rozmyslela.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla jsem. „Nechápu, proč takhle mluvíš. Nobu Tošikazu a Předseda – chci říct Iwamura Ken…, Předseda Iwamura – by z tvé společnosti měli velkou radost. Nic jiného v tom není.“

Dýně chvíli tiše klečela a dívala se na rohože. „Já už jsem přestala věřit, že by v životě bylo něco jen tak,“ řekla nakonec. „Určitě si myslíš, že jsem hloupá…“

„Dýně!“

„… ale já myslím, že máš nějaký jiný důvod, o kterém jsi mi neřekla.“

Dýně se trochu uklonila a mně to nešlo na rozum. Buď to byla omluva za to, co právě řekla, anebo už chtěla naši rozmluvu ukončit.

„Myslím, že mám další důvod,“ řekla jsem. „Doufala jsem, že po těch letech bychom my dvě mohly být přítelkyně, jako jsme byly kdysi. Prožily jsme toho spolu tolik…, nemluvě o Hacumomo! Považovala jsem za přirozené, že bychom se zase měly začít stýkat.“

Dýně nic neříkala.

„Předseda Iwamura a Nobu budou hostit ministra zase příští sobotu v čajovně Ičiriki,“ řekla jsem jí. „Jestli mezi nás přijdeš, uděláš mi velkou radost.“

Přinesla jsem jí jako dárek balíček čaje a při těch slovech jsem ho vyndala z hedvábného šátku a položila na stůl. Když jsem vstala, snažila jsem se přijít na něco hezkého, co bych jí řekla při loučení, ale vypadala tak rozpačitě, že jsem raději beze slova odešla.

31.

Během těch asi pěti let ode dne, kdy jsem naposledy viděla Předsedu, sem občas v novinách četla o překážkách, které musel překonávat – nebyly to jen jeho neshody s vojenskou vládou v posledních letech války, ale také jeho zápas s okupačními úřady, aby mu nevzaly jeho podnik. Bylo by mě překvapilo, kdyby při všech těchto protivenstvích nezestárl. Na jedné fotografii uveřejněné v deníku Jomiuri měl napjatý, ustaraný výraz v očích, jako soused pana Arašina, který často hleděl k obloze, jestli nezahlédne bombardér. S tím, jak se blížila sobota, jsem musela samu sebe přesvědčovat, že Nobu přece nebyl úplně rozhodnutý vzít Předsedu s sebou. Mohla jsem jen doufat.

V sobotu ráno jsem se probudila brzy. Odsunula jsem papírovou výplň okna a zjistila, že do skla buší studený déšť. V uličce pod oknem se právě zvedala ze země mladá služka, která uklouzla na namrzlých dlažebních kamenech. Byl to neutěšený, ohavný den a skoro jsem se až bála přečíst si svůj horoskop. K polednímu se ještě víc ochladilo, a když jsem obědvala v salonku, viděla jsem, jak se mi sráží dech a na okno dorážejí ledové kapy deště. Hodně večírků, které byly ohlášeny na onen večer, bylo zrušeno, protože chůze po ulici byla příliš nebezpečná, a za soumraku telefonovala Tetička do Ičiriki, aby si ověřila, jestli se party pořádaná Iwamura Electric skutečně koná. Majitelka nám řekla, že telefonní spojení s Ósakou je přerušené, takže to nemůže s určitostí potvrdit. Tak jsem se vykoupala, oblékla a šla do Ičiriki opřená o rámě pana Bekku, který byl obutý do gumových galoší vypůjčených od mladšího bratra, jenž působil jako oblékač ve čtvrti Pontočo.

Když jsme dorazili do Ičiriki, panoval tam zmatek. V místnostech pro služebnictvo prasklo vodovodní potrubí a služky měly tak plné ruce práce, že mi ani jediná z nich nevěnovala pozornost. Zamířila jsem tedy sama chodbou do místnosti, kde jsem minulý týden bavila Nobua a ministra. Ani jsem nečekala, že tam někdo bude, vzhledem k tomu, že Nobu a Předseda jeli až z Ósaky a Mameha byla mimo město a mohla mít problémy s návratem. Než jsem odsunula dveře, poklekla jsem na okamžik s očima zavřenýma a jednou rukou na žaludku, abych si uklidnila nervy. Najednou mě napadlo, že je na chodbě až příliš ticho. Ani z místnosti nebylo slyšet žádný hovor. S pocitem strašného zklamání jsem si uvědomila, že tam nejspíš nikdo není. Už jsem chtěla vstát a odejít, když mě napadlo, že aspoň trochu poodsunu dveře, jen abych se ujistila; a když jsem to udělala, uviděla jsem u stolu sedět Předsedu s časopisem v rukou, jak se na mě dívá přes obroučky brýlí. Mé překvapení bylo tak silné, že jsem ztratila řeč. Po chvíli se mi podařilo vypravit ze sebe: „Proboha, Předsedo! Jak to, že vás tu nechali úplně samotného? Majitelka čajovny se bude strašně zlobit.“

„Vždyť to ona mě tu nechala,“ řekl a zavřel časopis. „Nemohu přijít na to, kam se pak poděla.“

„Ani nemáte co pít. Dovolte, přinesu vám saké.“

„Přesně tohle řekla majitelka. Při téhle rychlosti obsluhy nepřijdete už ani vy a já si tu budu muset číst celou noc. Vaše společnost by mi byla milejší.“ Sundal si brýle, strkal si je do kapsy, a přitom si mě prohlížel přimhouřenýma očima.

Prostorná místnost se svými stěnami ze světlounce žlutého hedvábí mi najednou připadala těsná, když jsem vstala, abych přistoupila k Předsedovi; asi žádný salon by nebyl dost velký na to, aby se do něho vešlo všechno, co jsem cítila. To, že jsem ho znova uviděla po tak dlouhé době, ve mně probudilo zoufalství. Překvapilo mě, proč jsem smutná, proč se neraduji, jak jsem si představovala. Někdy jsem se bála, že i Předseda možná za války náhle zestárl, jako Tetička. I z druhého konce místnosti jsem viděla, že má v očních koutcích mnohem hlubší vrásky, než jaké jsem si pamatovala. Také kůže kolem úst byla uvolněná, ale to spíš dodávalo důstojnosti jeho energické bradě. Když jsem si klekala u stolu, kradmo jsem se na něj podívala. Nespouštěl ze mě oči, ale jeho tvář nevyjadřovala vůbec nic. Chystala jsem se začít konverzaci, ale Předseda mě předešel.

„Jste stále krásná žena, Sajuri.“

„Ale Předsedo,“ namítla jsem, „nevěřím vám ani slovo. Dnes večer jsem musela strávit půl hodiny před zrcadlem, abych zakryla své propadlé tváře.“

„Jsem si jistý, že jste v posledních letech zažila horší útrapy, než je ztráta pár kilo váhy. Já rozhodně ano.“

„Předsedo, jestli mi prominete má slova… Slyšela jsem od Nobu-san něco o potížích, které má váš podnik…“

„Ano, nu, není třeba o tom mluvit. Někdy procházíme protivenstvím jenom proto, že si představujeme, jaký by mohl svět být, kdyby se splnily naše sny.“

Věnoval mi smutný úsměv, který jsem shledávala tak krásným, že jsem při pohledu na dokonalý oblouk jeho rtů zapomněla, kde jsem.

„Teď máte příležitost, abyste použila své kouzlo a změnila téma hovoru,“ řekl.

Dřív než jsem stačila odpovědět, odsunuly se dveře a vstoupila Mameha s Dýní v patách. Překvapilo mě, že Dýně přišla; nečekala jsem to. Na Mameze bylo znát, že se před chvílí vrátila z Nagoji a pospíchala do Ičiriki v domnění, že jde pozdě. První, nač se zeptala – když pozdravila Předsedu a poděkovala mu za něco, co pro ni udělal předminulý týden – bylo, proč už tam nejsou Nobu a ministr. Předseda připustil, že ani on to nechápe.

„Dnes je divný den,“ řekla Mameha spíš pro sebe. „Vlak zůstal hodinu stát těsně před kjótským nádražím a my nemohli ven. Dva mladíci nakonec vyskočili oknem. Myslím, že jeden se pořádně potloukl. A teď, když se konečně dostanu do Ičiriki, nikdo tu není. Ubohá Dýně tu bloudila po chodbách a nemohla vás vůbec najít. Znáte přece Dýni, Předsedo, že?“

Teprve teď jsem se na Dýni pozorně podívala. Měla na sobě skvělé kimono popelavě šedé barvy se zářivými zlatými tečkami od pasu dolů, které, jak se ukázalo, představovaly vyšívané světlušky na pozadí obrysu hor a vodopádu zalitých měsíčním světlem. Moje ani Mamežino kimono se s ním nemohlo rovnat. Předsedu zřejmě upoutalo stejně jako mě, protože ji požádal, aby vstala a předvedla mu je. Velmi nesměle se zvedla a jen jednou se před ním otočila.

„Bylo mi jasné, že do Ičiriki nemohu přijít v takovém kimonu, jako obvykle nosím,“ řekla. „Většina kimon v mé okiji není nic zvláštního, i když Američané to zřejmě vůbec nepoznají.“

„Kdybyste k nám nebyla tak upřímná, Dýně,“ řekla Mameha, „mohli jsme si myslet, že je to vaše obvyklé oblečení.“

„Vysmíváte se mi? V životě jsem na sobě neměla něco tak krásného. Vypůjčila jsem si je z jedné okije v naší ulici. Nevěřili byste, co za to chtějí, ale já stejně nikdy nebudu mít peníze, tak je to jedno, ne?“

Viděla jsem, že to Předsedu pobavilo – protože gejša před mužem nikdy nemluví o něčem tak banálním, jako je cena kimona. Mameha mu chtěla něco říct, ale Dýně ji přerušila.

„Já myslela, že tu dneska večer bude nějaký hlavoun.“

„Zřejmě jste myslela Předsedu,“ poučila ji Mameha. „Nemyslíte, že je ‚hlavoun‘?“

„To on ví sám nejlíp. Nepotřebuje mě, abych mu to řekla.“

Předseda se podíval na Mamehu a zvedl obočí v předstíraném překvapení. „A Sajuri mluvila o nějakém jiném mužském,“ nedala se Dýně.

„Tak to byl Sató Noritaka, Dýně,“ řekl Předseda. „Je novým viceministrem financí.“

„A, toho Satóa znám. Vypadá jako velké prase.“

Všichni jsme se rozesmáli. „Prosím, Dýně!“ ozvala se Mameha. „Jak vy se vyjadřujete!“

V tu chvíli se odsunuly dveře a vstoupil Nobu s Ministrem, oba měli tváře zarudlé mrazem. Za nimi šla služka s podnosem, na němž bylo saké a zákusky. Nobu zůstal stát, svou jedinou rukou se objímal v pase a podupával, ale Ministr se hrnul kolem něho rovnou ke stolu. Zachrochtal na Dýni a cuknul hlavou k jedné straně, aby mu udělala místo a mohl se vmáčknout vedle mě. Když se všichni vzájemně představili, řekla Dýně: „Hele, Ministře, vsadím se, že se na mě nepamatujete, ale já toho o vás vím hodně.“

Ministr si vchrstl do úst plný pohár saké, který jsem mu právě nalila, a pohled, který vrhl na Dýni, se zdál vraždit.

„Co víte?“ zeptala se Mameha. „Povězte nám něco.“

„Já vím, že Ministr má mladší sestru, a ta je provdaná za starostu Tokia,“ řekla Dýně. „A vím, že trénoval karate a jednou si zlámal ruku.“

Ministr vypadal trochu překvapeně, takže jsem usoudila, že to všechno musí být pravda.

„A také znám dívku, kterou jste kdysi znával, Ministře.“ Dýně byla k nezastavení. „Nao Icuko. Pracovaly jsme spolu v továrně na kraji Ósaky. Víte, co mi řekla? Řekla mi, že vy dva jste několikrát dělali… však víte co.“

Dostala jsem strach, že se Ministr rozzlobí, ale místo toho jeho výraz trochu zjihl a já si uvědomila, že to, co vidím, je docela určitě záblesk pýchy.

„To byla hezká dívka, ta Icuko,“ řekl a podíval se na Nobua s potutelným úsměvem.

„No ne, Ministře,“ ozval se Nobu, „nikdy bych do vás neřekl, že to tak umíte se ženami.“ Znělo to velmi upřímně, ale všimla jsem si, že stěží skrývá zhnusení. Předsedovy oči se setkaly s mými; zdálo se, že se tím baví.

Chvíli na to se odsunuly dveře a vstoupily tři služky s večeří pro muže. Měla jsem už trochu hlad a musela jsem odvrátit oči od žlutého krému s oříšky ginkgo, podávaného v krásných miskách ze šedozeleného tenoučkého porcelánu. Pak se služky objevily znovu a přinesly grilované ryby položené na sosnových větvičkách. Nobu si určitě všiml, že vypadám hladově, protože trval na tom, že musím ochutnat. Předseda potom nabídl kousek Mameze a také Dýni, ale ta odmítla.

„Té ryby bych se nedotkla ani za nic,“ prohlásila. „Nemohu se na ni ani podívat.“

„Co je s ní?“ zeptala se Mameha.

„Když vám to řeknu, vysmějete se mi.“

„Řekněte nám to, Dýně.“

„Proč bych to dělala? Je to strašně dlouhé povídání a beztak by tomu nikdo nevěřil.“

„Velké lhaní!“ řekla jsem.

Neznamenalo to, že obviňuji Dýni z lhaní. Než zavřeli Gion, hrávala se tam hra, které jsme říkaly „Velké lhaní“. Každý v ní musel vyprávět dva příběhy, z nichž jenom jeden byl pravdivý a ostatní museli uhodnout, který to je; ti, kteří neuhádli, museli za trest vypít sklenici saké.

„Já nehraji,“ namítla Dýně.

„Tak jen řekněte ten příběh o rybě,“ vyzvala ji Mameha, „a ten druhý už vyprávět nemusíte.“

Dýni se to zřejmě moc nelíbilo, ale když jsme se na ni s Mamehou chvíli zlostně dívaly, spustila.

„No tak dobře, je to takhle. Narodila jsem se v Sapporo, a tam byl starý rybář, který jednoho dne chytil strašně zvláštní rybu, která uměla mluvit.“

Podívaly jsme se po sobě s Mamehou a rozesmály jsme se.

„Smějte se, když chcete,“ pravila Dýně, „ale je to naprostá pravda.“

„No tak dál, Dýně. Posloucháme,“ řekl Předseda.

„A pak si ten rybář tu rybu připravil, že ji očistí, a ona začala vydávat zvuky, jako by mluvil člověk, jenomže ten rybář tomu nerozuměl. Zavolal hromadu jiných rybářů a všichni poslouchali. Ta ryba byla už skoro leklá, protože byla už moc dlouho venku z vody, tak se rozhodli, že ji zabijí. Ale vtom se mezi nimi prodral nějaký děda a řekl, že té rybě rozumí každé slovo, protože mluví rusky.“

Všichni jsme vypukli v smích, dokonce i ministr několikrát zachrochtal. Když jsme se uklidnili, řekla Dýně: „Já věděla, že tomu nebudete věřit, ale je to čistá pravda!“

„Chci vědět, co ta ryba říkala,“ pravil Předseda.

„Byla už skoro mrtvá, tak to byl jen… šepot. A když se ten děda sklonil a přiložil ucho ke rtům té ryby…“

„Ryby nemají rty!“ namítla jsem.

„No tak jo, tak k… tomu, co mají ryby. Jak se to jmenuje?“ pokračovala Dýně. „K okrajům její tlamy. A ta ryba mu řekla: ‚Řekni jim, ať se do toho dají a očistí mě. Už nebudu žít dlouho. Tamhleta ryba, která před chvílí umřela, byla má žena.‘“

„Takže ryby se žení!“ podivila se Mameha. „Jsou to manželé!“

„To bylo před válkou,“ podotkla jsem. „Po válce si to nemohou dovolit. Plavou sem a tam a hledají zaměstnání.“

„Tohle se stalo dávno před válkou,“ řekla Dýně. „Dávno, dávno před válkou. Dokonce dřív, než se narodila má matka.“

„Tak jak víte, že je to pravda?“ zeptal se Nobu. „Ta ryba vám to určitě neřekla.“

„Ta ryba hned nato umřela! Jak by mi mohla něco říct, když jsem ještě nebyla na světě? A kromě toho, já nemluvím rusky.“

„Tak dobře, Dýně,“ řekla jsem, „ty věříš, že Předsedova ryba také mluví.“

„To jsem neřekla. Ale vypadá přesně tak jako ta mluvící. Já bych ji nejedla, ani kdybych měla umřít hlady.“

„Když jste tehdy nebyla na světě,“ ozval se Předseda, „a stalo se to ještě před narozením vaší matky, jak můžete vědět, jak ta ryba vypadala?“

„Vy taky víte, jak vypadá ministerský předseda, ne?“ řekla. „A setkal jste se s ním někdy? Vlastně, vy možná ano. Řeknu lepší příklad. Víte, jak vypadá císař, ale nikdy jste neměl tu čest setkat se s ním.“

„Předseda měl tu čest, Dýně,“ řekl Nobu.

„Vy víte, co myslím. Každý přece ví, jak vypadá císař. To chci říct.“

„Existují podobizny císaře,“ namítl Nobu. „Podobiznu ryby jste nemohla vidět.“

„Tam, kde jsem vyrůstala, byla ta ryba slavná. Matka mi o ní všechno řekla, a já teď říkám vám, že vypadá přesně tak, jako tohleto tady na stole.“

„Díkybohu za lidi, jako jste vy, Dýně,“ pravil Předseda. „Vedle vás všichni vypadáme jako nudní patroni.“

„Tak to byl můj příběh. Další vyprávět nebudu. Jestli si chcete hrát na ‚velké lhaní‘, může začít někdo jiný.“

„Já začnu,“ řekla Mameha. „Tohle je můj první příběh. Když mi bylo asi šest let, šla jsem jednou ráno nabrat vodu ze studny v naší okiji a slyšela jsem, jak si nějaký muž odkašlává. Vycházelo to ze studny. Probudila jsem naši paní, a ta si to šla poslechnout. Když jsme držely lucernu nad studní, nikoho jsme tam neviděly, ale slyšely jsme ho i potom, co už vyšlo slunce. Pak to přestalo a nikdy se to už neopakovalo.“

„Pravdivý je ten druhý příběh,“ řekl rychle Nobu, „přestože jsem ho ještě neslyšel.“

„Musíte si poslechnout oba,“ trvala na svém Mameha. „Tak tady je ten druhý. Jednou jsem šla s několika gejšami do Ósaky bavit hosty v domě Akity Masaičiho.“ To byl slavný byznysmen, který před válkou nadělal velké jmění. „Když jsme už hodiny zpívali a pili, Akita-san usnul na rohožích a jedna z gejš nás vtáhla do vedlejší místnosti a otevřela velkou truhlu, která byla plná pornografie. Byly tam dřevoryty, včetně některých od Hirošigeho…“

„Hirošige nikdy nedělal pornografické dřevoryty,“ řekla Dýně.

„Ale ano, Dýně,“ ozval se Předseda. „Já sám jsem některé viděl.“

„A také tam měl obrázky všech možných tlustých Evropanek a Evropanů a nějaké filmové kotouče.“

„Já znám moc dobře Akitu Masaičiho,“ řekl Předseda, „ten by neměl sbírku pornografie. Ten první příběh je pravdivý.“

„Poslechněte, Předsedo,“ obrátil se k němu Nobu, „vy vážně věříte, že se ze studně ozýval nějaký hlas?“

„Já tomu přece nemusím věřit. Záleží jenom na tom, jestli si Mameha myslí, že je to pravda.“

Dýně a Předseda byli pro muže ve studni. Ministr a Nobu byli pro pornografii. A já už jsem oba ty příběhy slyšela a věděla jsem, že muž ve studni je pravdivý. Ministr vypil trestný pohár bez námitek, ale Nobu celou dobu reptal, a tak jsme ho přiměli, aby vyprávěl další příběh on.

„Ja tuhle hru hrát nebudu,“ prohlásil.

„Vy ji budete hrát, nebo po každém příběhu vypijete další trestný pohár,“ varovala ho Mameha.

„Tak dobře, chcete dva příběhy, řeknu vám je,“ ustoupil nakonec. „Tady je první. Měl jsem malého bílého psíka Kubo. Jednou v noci jsem přišel domů a jeho kožich byl úplně modrý.“

„Já tomu věřím,“ řekla Dýně. „Asi ho unesl nějaký démon.“

Nobu se zatvářil, jako by pochyboval o Dýnině zdravém rozumu. „Na druhý den se to stalo zase,“ pokračoval váhavě, „jenomže tentokrát byl jeho kožich celý červený.“

„Jasně, démoni,“ souhlasila Dýně. „Démoni milují červenou. Je to barva krve.“

Když to Nobu slyšel, doopravdy se naštval. „A tohle je druhý příběh. Minulý týden jsem šel tak brzy ráno do kanceláře, že tam moje sekretářka ještě nebyla. Tak co, který je pravdivý?“

Všichni jsme samozřejmě byli pro sekretářku, s výjimkou Dýně, která za trest musela vypít sklenici saké. Nemyslím kalíšek, myslím a říkám sklenici. Ministr jí nalil a přidával po kapkách, až byla plná po okraj a div nepřetekla. Dýně musela nejdřív trochu upít, než ji mohla vzít do ruky. Měla jsem trochu starost, protože jí stačilo málo, aby se opila.

„Nemohu věřit, že by ten příběh o psu nebyl pravda,“ řekla, když sklenici vypila. Měla jsem dojem, že už jí ztěžkl jazyk. „Jak byste si mohl něco takového vymyslet?“

„Jak bych si to mohl vymyslet? Otázka zní, jak byste tomu mohla věřit. Že pes zmodrá. Nebo zčervená. A žádní démoni nejsou.“

Teď byla řada na mně. „Tohle je můj první příběh. Jednou večer před několika lety se herec Joegoro z divadla Kabuki strašně opil a řekl mi, že mě vždycky považoval za krásnou.“

„Tohle není pravda,“ řekla Dýně. „Já znám Joegora.“

„Já o tom nepochybuji. Ale stejně mi řekl, že mě shledává krásnou, a od onoho večera mi čas od času posílal dopisy. V rohu každého dopisu přilepil jeden kudrnatý černý vlas.“

Předseda se dal do smíchu, ale Nobu se napřímil a rozzlobeně řekl: „Tihle herci z Kabuki neznají míru. Každému jdou na nervy.“

„Já to nepochopila. Co myslíš tím kudrnatým černým vlasem?“ zeptala se Dýně; ale z jejího výrazu jsem poznala, že to pochopila hned.

Všichni mlčeli a čekali na můj druhý příběh. Měla jsem ho v hlavě od chvíle, kdy jsme začali hrát tuhle hru, i když jsem byla nervózní při jeho vyprávění a nebyla jsem si úplně jistá, že jednám správně.

„Jednou, když jsem byla malá,“ začala jsem, „jsem byla velmi nešťastná a šla jsem na břeh Širakawy a tam jsem se rozplakala…“

Když jsem začala mluvit, skoro jsem cítila, jako bych se natáhla přes stůl a dotkla Předsedovy ruky. Věděla jsem, že nikdo jiný v místnosti kromě Předsedy nebude v mém příběhu vidět nic zvláštního, ale Předseda tuhle skrytou zpověď pochopí – alespoň jsem v to doufala. Připadalo mi, že s ním vedu důvěrný rozhovor, a cítila jsem, jak mě rozpaluje horko. Než jsem řekla další větu, podívala jsem se na Předsedu, abych zjistila, jak se tváří. Zdálo se, že tomu vůbec nevěnuje pozornost. Najednou jsem si připadala hloupá jako dívka, která se naparuje na ulici a myslí si, že ji kdekdo obdivuje, ale když se rozhlédne, vidí, že je ulice prázdná.

Všichni už byli určitě unaveni čekáním, protože Mameha řekla: „No, a co bylo dál?“ Také Dýně něco zamumlala, ale nerozuměla jsem jí.

„Budu vyprávět jiný příběh,“ řekla jsem. „Pamatujete se na gejšu Okaiči? Umřela za války při nehodě. Mnoho let předtím jsme spolu jednoho dne mluvily a ona mi řekla, že se vždycky bála toho, že na ni spadne těžká dřevěná bedna a zabije ji. A přesně to se stalo. Spadla na ni z police bedna plná železného šrotu.“

Byla jsem tak zaměstnaná sama sebou, že jsem si neuvědomila, že ani jeden z příběhů není pravda. Oba byly jen částečně pravdivé, ale nelámala jsem si s tím hlavu, protože většina lidí při téhle hře podváděla. Čekala jsem tedy, až si Předseda vybere příběh – a vybral si ten s Joegorem a kudrnatým vlasem – a prohlásí ho za pravdivý. Dýně a Ministr museli vypít trestné sklenice saké.

Pak byla řada na Předsedovi.

„Já tuhle hru moc neumím,“ řekl. „Nejsem jako vy, gejši, které dovedete tak dobře lhát.“

„Předsedo!“ okřikla ho žertem Mameha.

„Já si dělám starosti o Dýni, tak to bude jednoduché. Kdyby měla vypít další sklenici saké, už by to myslím nezvládla.“

Dýně skutečně jen s obtížemi dokázala zaostřit zrak. Nebyla jsem si ani jistá, jestli poslouchala, co Předseda říká, dokud nevyslovil její jméno.

„Poslouchejte pozorně, Dýně. Tohle je můj první příběh. Dnes večer jsem přišel do čajovny Ičiriki na večírek. A tady je můj druhý příběh. Před několika dny vešla do mojí kanceláře ryba – ne, to neplatí. Vy byste byla schopná věřit na chodící ryby. Co tohle. Před několika dny jsem vytáhl zásuvku u svého psacího stolu a z ní vyskočil mužíček v uniformě a začal zpívat a tančit. Tak který příběh je pravdivý?“

„Určitě si nemyslíte, že budu věřit na mužíčka, který vyskočil za všeho šuplete,“ řekla Dýně.

„Jen si vyberte. Který příběh je podle vás pravda?“

„Ten druhý. Už se nepamatuju, co to bylo.“

„Za tohle byste měl vypít pokutu sám, Předsedo,“ vytkla mu Mameha.

Když Dýně uslyšela o „pokutě“, musela si myslet, že se spletla, protože stačila vypít jedním douškem půl sklenice saké. První si toho všiml Předseda a vzal jí sklenici z ruky.

„Nejste výlevka, Dýně,“ napomenul ji Předseda. Zůstala na něj civět tak tupě, že se jí zeptal, jestli slyšela, co říká.

„Možná vás slyší,“ řekl Nobu, „ale docela určitě vás nevidí.“

„Pojďte, Dýně,“ řekl Předseda. „Doprovodím vás domů. Nebo vás tam odvleču, jestli to bude nutné.“

Mameha nabídla pomoc, a tak vzali Dýni mezi sebe a odešli společně. Nobu a Ministr zůstali sedět se mnou u stolu.

„Tak co, Ministře,“ oslovil ho Nobu. „Jak se vám líbil večer?“

Myslím, že Ministr byl stejně opilý jako Dýně, ale zamumlal, že se moc dobře bavil. „Opravdu zábavné, vskutku,“ dodal a několikrát pokývl hlavou. Pak ke mně vztáhl ruku se sklenicí, abych mu nalila, ale Nobu mu ji vytrhl z ruky.

32.

Po celou zimu a následující jaro přiváděl Nobu Ministra jednou, nebo dokonce i dvakrát týdně do Gionu. Zvážíme-li, kolik času ti dva strávili v oněch měsících spolu, mohl byste si myslet, že Ministr musel během doby pochopit Nobuovy pocity k jeho osobě, které by se daly vysvětlit jako sympatie sekáčku na led k ledovému bloku; ale jestli to pochopil, nedal to ani v nejmenším najevo. Ministr se vlastně nikdy nezdál moc všímavý, s výjimkou toho, jestli klečím vedle něho a jestli má pohár plný saké. Jeho oddanost mi někdy komplikovala život; když jsem Ministrovi věnovala příliš mnoho pozornosti, začal se Nobu chovat prchlivě a ta jeho tvář, která neměla tolik jizev, zbrunátněla hněvem. Proto byla pro mě přítomnost Předsedy, Mamehy a Dýně tolik cenná. Měli stejnou funkci jako sláma v přepravní bedničce.

Předsedovu přítomnost jsem si ovšem cenila i z jiného důvodu. Během oněch měsíců jsem ho vídala častěji než kdy předtím a s postupem doby jsem si uvědomila, že moje představa o něm, kterou jsem si vysnila při usínání na futonu, ne zcela přesně odpovídala skutečnosti. Já jsem si například vždycky malovala jeho oční víčka hladká a téměř bez řas, ale ve skutečnosti měl husté, měkké řasy, podobné kartáčkům. A sevření jeho úst bylo mnohem výmluvnější, než jsem si myslela – tak výmluvné, že často skrýval své pocity velmi špatně. Když se něčím bavil a nechtěl to dát najevo, viděla jsem, že se mu koutky úst chvějí. Nebo když byl ponořen do myšlenek – když dumal o nějakém problému, s nímž se asi setkal ten den – otáčel někdy číškou se saké v dlani a ústa svíral tak, že se mu dělaly vrásky až na bradu. Kdykoliv byl takhle hluboce zamyšlený, odvážila jsem se na něj upřeně a nestoudně dívat. Jeho zádumčivé sevření úst a hluboké rýhy kolem nich mi připadaly nevýslovně krásné. Ukazovalo to, jak důkladně všechno zvažuje a jak vážně bere svět. Jednou večer, když Mameha vyprávěla nějaký dlouhý příběh, jsem se zapomněla a zadívala jsem se na Předsedu tak, že jsem přestala vnímat ostatní kolem sebe, a když jsem se konečně vzpamatovala, uvědomila jsem si, že kdyby to někdo postřehl, jistě by se podivil, co to dělám. Mameha byla naštěstí natolik omámená vínem, že si toho nevšimla, a Nobu něco přežvykoval a rýpal se v talíři jídelními hůlkami, takže nevěnoval pozornost ani Mameze, ani mně. Zato Dýně ze mě vůbec nespouštěla oči. Když jsem se na ni podívala, všimla jsem si jejího úsměvu, který jsem si neuměla vyložit.

Jednou večer ke konci února Dýně onemocněla chřipkou a nemohla se k nám přidat. Předseda přišel pozdě, takže jsme s Mamehou strávily hodinu jen s Nobuem a Ministrem. Nakonec jsme se rozhodly předvést nějaký tanec, spíš kvůli vlastnímu potěšení, než že by nás o to někdo žádal. Nobu si na tanec moc nepotrpěl a ministra už vůbec nezajímal. Nebylo to to nejlepší, co jsme mohly vybrat pro ukrácení času, ale na nic lepšího jsme nepřišly.

Nejdřív Mameha předvedla několik kratších výstupů a já ji doprovázela na šamisen. Pak jsme si vyměnily úlohy. Právě když jsem zaujala zahajovací pózu pro první tanec – sklonila jsem se tak, že jsem se skládacím vějířem dotkla země a druhou ruku rozpažila – odsunuly se dveře a vstoupil Předseda. Pozdravili jsme ho a počkali, až si sedne ke stolu. Měla jsem radost, že přišel, protože jsem věděla, že mě sice viděl na jevišti, ake nikdy jsem před ním netančila v tak důvěrném prostředí, jako bylo toto. Nejdřív jsem chtěla zatančit krátký výstup nazvaný „Mihotavé podzimní listoví“, ale rozmyslela jsem se a požádala Mamehu, aby místo toho zahrála „Krutý déšť“. To je příběh mladé ženy, kterou hluboce dojme, když si její milenec sundá v lijáku vlastní kimonový kabátec, aby ji přikryl, protože ona dobře ví, že je to jen začarovaný duch, který se v dešti musí rozplynout. Moje učitelky mě často chválily za to, jak vyjadřuji zármutek té ženy; v té části tance, kdy mám pomalu klesnout na kolena, jsem nepředváděla, že se mi třesou nohy, jako ostatní tanečnice. Možná už jsem se o tom zmínila, ale při tanci školy Inoue je výraz ve tváři stejně důležitý jako pohyby rukou a nohou. Takže ačkoliv bych se byla při tanci ráda po očku dívala na Předsedu, musela jsem po celou dobu hrát i očima, jak to příběh vyžadoval. Abych dodala svému tanci citového projevu, soustředila jsem se na to nejsmutnější, co mě napadlo, a sice, že je v té místnosti se mnou můj danna – ne Předseda, spíš Nobu. Jakmile jsem se do toho vmyslila, připadalo mi okamžitě, jako by všechno kolem táhla neviditelná tíha k zemi. Venku na zahradě z okapů odkapával déšť jako skleněné korálky. Zdálo se, že dokonce i rohože se tisknou k podlaze. Vzpomínám si, že jsem nevyjadřovala bolest mladé ženy, která ztratila svého nadpřirozeného milence, ale bolest, jakou bych já sama cítila, kdyby byl můj život ochuzen o to jediné, na čem mi záleželo. Přistihla jsem se, že myslím i na Sacu; vyjadřovala jsem tancem hořkost našeho věčného odloučení. Na konci mě téměř přemohl žal, ale rozhodně jsem nebyla připravená na to, co uvidím, až se podívám na Předsedu.

Seděl na rohu stolu nejblíž ke mně, takže jsem mu viděla do tváře jenom já. Nejdřív jsem si myslela, že je tak užaslý, protože měl oči dokořán. Ale podobně, jako se mu ústa chvěla v koutcích, když se snažil potlačit úsměv, teď jsem viděla, že se mu chvějí pod návalem odlišných pocitů. Nebyla jsem si jistá, ale měla jsem dojem, že má oči plné slz. Podíval se ke dveřím a předstíral, že se škrábe na nose, ale ve skutečnosti si otřel slzu v koutku oka a uhladil si obočí. Když jsem viděla, že Předseda trpí, zůstala jsem v prvním okamžiku úplně popletená. Vrátila jsem se ke stolu a Mameha a Nobu začali mluvit. Po chvíli je Předseda přerušil.

„Kde je dnes večer Dýně?“

„Ach, Předsedo, ona stůně,“ řekla Mameha.

„Co to říkáte? Ona vůbec nepřijde?“

„Ne, nepřijde,“ odpověděla Mameha. „A udělá dobře, protože má žaludeční chřipku.“

Mameha pokračovala v hovoru. Předseda se podíval na hodinky a pak řekl stále ještě nejistým hlasem: „Mameho, budete mě muset omluvit. Já sám se také necítím dnes večer dobře.“

Nobu prohodil něco žertovného, právě když za sebou Předseda zasunoval dveře, a všichni se dali do smíchu. Ale já myslela na něco, co mě vyděsilo. Svým tancem jsem se snažila vyjádřit bolest z odloučení. Sama sebe jsem tím rozrušila, ale totéž cítil i Předseda; je možné, že myslel na Dýni – která tam ten večer nebyla? Neuměla jsem si představit, že by ho pohnula k slzám Dýnina nemoc, ale pravděpodobně jsem v něm rozdmýchala nějaké temnější, hlubší city. Věděla jsem jen to, že když jsem dotančila, zeptal se Předseda na Dýni – a odešel, když se dověděl, že je nemocná. Stěží jsem tomu mohla uvěřit. Kdybych byla objevila, že si Předseda zamiloval Mamehu, nepřekvapilo by mě to. Ale Dýni? Jak by mohl Předseda toužit po někom tak… tak málo kultivovaném?

Asi si myslíte, že kterákoliv žena se zdravým rozumem by se v tu chvíli vzdala všech nadějí. A já skutečně nějaký čas chodila každý den k hadačce budoucnosti a četla jsem si ve svém horoskopu ještě pečlivěji než obvykle, ve snaze najít nějaké znamení, jestli se mám podřídit tomu, co vypadá jako můj nevyhnutelný osud. Jistě, my Japonci jsme tehdy žili v období rozdrcených nadějí. Nebyla bych se divila, kdyby mé naděje odumřely stejně jako naděje tolika jiných lidí. Ale na druhé straně mnozí věřili, že naše země znova povstane z trosek, a všichni jsme si uvědomovali, že to nebude možné, když se smíříme se životem na troskách. Pokaždé, když jsem četla v novinách o otevření nějaké nové malé dílny, která před válkou vyráběla třeba součástky k jízdním kolům a teď zase navázala na přerušenou činnost, jako kdyby válka nikdy nebyla, říkala jsem si, že když se celý náš národ vynoří z údolí stínů, mohou doufat, že to dokážu i já.

Počátkem března a po celé jaro jsme s Mamehou měly napilno s Tanci starého hlavního města, které se znova uváděly na scénu poprvé od té doby, co Gion v posledních letech války zavřeli. Jak se ukázalo, i Předseda a Nobu měli v těch měsících spoustu práce, a přivedli ministra do Gionu jenom dvakrát. A pak jednoho dne v prvním červnovém týdnu jsem se dověděla, že si mě Iwamura Electric hned zvečera zve do čajovny Ičiriki. Už týdny předem jsem měla jedno angažmá, které jsem nemohla jen tak zrušit, takže když jsem konečně odsunula dveře do salonu, měla jsem půl hodiny zpoždění. Ke svému překvapení jsem tam místo obvyklé společnosti našla jenom Nobua a Ministra.

Na první pohled bylo vidět, že je Nobu rozzlobený. Já jsem si ovšem myslela, že se zlobí na mě, protože musel strávit tolik času sám s Ministrem – i když by se vlastně ani nedalo říct, že ti dva spolu „trávili čas“ víc než veverka tráví čas s hmyzem, který s ní žije na stejném stromě. Nobu bubnoval prsty na stůl a tvářil se opravdu velmi rozhněvaně. Ministr stál u okna a díval se do zahrady.

„Tak dobře, Ministře!“ řekl Nobu, když jsem se usadila u stolu. „Už mám dost toho vašeho koukání, jak roste tráva. To tady máme sedět a čekat na vás celou noc?“

Ministra to vyburcovalo tak, že se omluvně uklonil a šel zaujmout místo u stolu na sedacím polštáři, který jsem mu přisunula. Obvykle mi dalo dost práce vymyslet, co mu mám povídat, ale onen večer byl můj úkol snazší, protože jsem ho tak dlouho neviděla.

„Ministře,“ řekla jsem, „vy už mě nemáte rád!“

„Eh?“ řekl Ministr a podařilo se mu nasadit nový výraz, který vyjadřoval překvapení.

„Nepřišel jste za mnou víc jak měsíc! Bylo to snad kvůli tomu, že se Nobu-san nezachoval laskavě a nepřivedl vás do Gionu tak často, jak by měl?“

„Nobu-san není nelaskavý,“ pravil Ministr. Několikrát zafuněl nosem a pak dodal: „Už jsem od něho žádal příliš mnoho.“

„Není nelaskavý, když vás sem měsíc nevzal? Samozřejmě že je nelaskavý. Máme co dohánět.“

„Ano,“ odpověděl Nobu, „hlavně pití.“

„Panebože, Nobu-san je ale dnes nabručený. To se tak chová celý večer? A kde je Předseda a Mameha a Dýně? Oni nepřijdou?“

„Předseda dneska večer není k mání,“ odpověděl Nobu. „A nevím, kde jsou ostatní. To je váš problém, ne můj.“

Vtom se dveře odsunuly a vešly dvě služky s podnosy, na nichž byla večeře pro oba muže. Snažila jsem se jim dělat společnost, jak nejlépe jsem uměla, dokud se nenajedli – totiž, chvíli jsem se snažila přimět Nobua, aby něco řekl, jenže on neměl náladu. Pak jsem se snažila přimět k mluvení Ministra, jenže to by asi bylo snazší vymáčknout něco z té grilované rybičky na jeho talíři. Nakonec jsem to tedy vzdala a prostě plácala, co mi na jazyk přišlo, až jsem si připadala jako stará dáma, která si povídá se svými pejsky. Přitom jsem jim oběma velkoryse nalévala saké. Nobu moc nepil, ale Ministr mi pokaždé vděčně nastavil pohár. Přesně ve chvíli, kdy Ministr začínal získávat skelný pohled, Nobu, jako by se právě probudil, náhle postavil svůj pohár energicky na stůl, otřel si ústa ubrouskem a řekl: „Tak jo, Ministře, na jeden večer to stačí. Je na čase, abyste šel domů.“

„Nobu-san!“ řekla jsem. „Mám ten dojem, že váš host se právě začíná bavit.“

„Už se bavil dost. Pro jednou ho pošleme domů dřív, díkybohu! Tak pojďte, Ministře! Vaše žena nám poděkuje.“

„Já nejsem ženatý,“ namítl Ministr, ale už si natahoval ponožky a chystal se vstát.

Odvedla jsem Nobua a Ministra přes halu k domovním dveřím a pomohla ministrovi do střevíců. Taxíky ještě nejezdily, vzhledem k přídělovému hospodaření s benzinem, ale služka zavolala rikšu a já pomohla Ministrovi nasednout. Už jsem si všimla, že se chová trochu divně, ale ten večer se stále díval jen na svá kolena a ani se se mnou nerozloučil. Nobu zůstal stát ve vchodu a mračil se do tmy, jako by sledoval, jak se shlukují mraky, i když ten večer byla obloha jasná. Po Ministrově odchodu jsem mu řekla: „Nobu-san, co se to proboha s vámi dvěma stalo?“

Podíval se na mě s hlubokým rozhořčením a beze slova zamířil zpátky do čajovny. Našla jsem ho v salonku, jak svou jedinou rukou poklepává na stůl prázdným pohárem. Myslela jsem, že chce nalít saké, ale ani mě nevzal na vědomí, když jsem se zeptala – a v karafě už stejně nic nebylo. Dlouho jsem čekala, že mi snad něco chce říct, ale nakonec jsem zase promluvila já.

„Podívejte se na sebe, Nobu-san. Máte mezi očima vrásky hluboké, jako koleje vyježděné na silnici.“

Napětí v jeho obličeji trochu povolilo, takže se mu i svaly kolem očí uvolnily a vrásky nebyly tak nápadné. „Už nejsem tak mladý, jak jsem býval, víte?“ řekl mi.

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak, že některé vrásky mi už zůstanou natrvalo a nezmizí jenom proto, že vy to budete chtít.“

„Existují dobré a špatné vrásky, Nobu-san. Nezapomínejte na to.“

„Ani vy už nejste tak mladá, jak jste bývala, víte?“

„Přestaňte mě urážet! Máte horší náladu, než jsem si myslela. Proč tady vlastně není nic k pití? Potřebujete trochu alkoholu.“

„Já vás neurážím. Jen konstatuju fakta.“

„Existují dobré a špatné vrásky, stejně jako dobrá a špatná fakta,“ řekla jsem. „Špatným faktům je nejlépe se vyhnout.“

Našla jsem služku a požádala ji, aby přinesla skotskou a vodu, a k tomu pár sušených olihní k zakousnutí – protože jsem si uvědomila, že Nobu toho k večeři moc nesnědl. Když přišla s podnosem, nalila jsem sklenici skotské, doplnila ji vodou a postavila před něho.

„Tady máte,“ řekla jsem, „myslete si, že je to lék, a vypijte to.“ Usrkl jen trochu. „Vypijte všechno,“ pobídla jsem ho.

„Já si vypiju, kolik budu chtít.“

„Když lékař nařídí pacientovi, aby bral lék, pacient bere lék. Vypít!“

Nobu vyprázdnil sklenici, ale nepodíval se na mě. Pak jsem mu nalila další a znova nařídila, aby to vypil.

„Vy nejste doktor!“ odmlouval. „Já si to vypiju, až budu chtít.“

„Ale, no tak, Nobu-san. Kdykoliv otevřete ústa, dostáváte se do horších a horších potíží. Čím nemocnější je pacient, tím víc kurýrování.“

„Já to nechci. Nerad piju sám.“

„Tak dobře, přidám se k vám,“ řekla jsem. Vložila jsem do sklenice pár kostek ledu a podržela ji před Nobuem, aby mi nalil. Trochu se pousmál, když ode mě sklenici bral – byl to první úsměv za celý večer – a velmi pečlivě mi nalil dvakrát tolik než já jemu a přidal pár kapek vody. Uchopila jsem jeho sklenici, vylila zbytek do vázy uprostřed stolu, znova ji naplnila přesně stejným množstvím skotské, jako nalil on mně, a přidala trochu navíc, za trest.

Když jsme se chopili sklínek, neubránila jsem se zašklebení; skotská mi chutná asi tak, jako kdybych pila dešťovou vodu z příkopu u cesty. Moje šklebení nejspíš bylo k dobru věci, protože Nobu se tvářil méně mrzutě. Jakmile jsem chytila dech, řekla jsem: „Nevím, co to s vámi dnes večer je. Ani co se stalo Ministrovi.“

„O něm mi nemluvte! Už jsem na něho skoro zapomněl, a vy s ním začínejte znova. Víte, co mi řekl, než jste přišla?“

„Nobu-san,“ řekla jsem, „mojí povinností je rozveselit vás, ať už chcete skotskou, nebo ne. Díval jste se večer za večerem, jak se Ministr opíjí. Dnes je řada na vás.“

Nobu se na mě znova vyčítavě podíval, ale pak se chopil sklenice jako člověk, kterého vedou na popravu, dlouze se na ni zadíval a pak ji vypil do dna. Položil ji prázdnou na stůl a přetřel si oči hřbetem ruky, jako by si je chtěl pročistit.

„Sajuri,“ obrátil se ke mně, „musím vám něco říct. Stejně se to dřív nebo později dovíte. Minulý týden jsme mluvili s majitelkou Ičiriki. Dotazovali jsme se, jestli by bylo možné, aby se Ministr stal vaším danna.“

„Ministr?“ užasla jsem. „Nobu-san, já vám nerozumím! Toho jste chtěl dosáhnout?“

„Rozhodně ne. Ale Ministr nám nesmírně pomohl a neměl jsem na vybranou. Okupační úřady byly připravené vynést konečný rozsudek proti Iwamura Electric. Byli by nám zabavili podnik. Předseda i já bychom se asi učili betonovat, nebo podobně, protože by nám už nikdy nedovolili znova podnikat. Ale Ministr je přiměl, že náš případ znova otevřeli, a dokázal je přesvědčit, že se ukvapili. To taky byla pravda, jak víte.“

„Ale Nobu-san přesto nemůže Ministrovi přijít na jméno,“ namítala jsem dál, „připadá mi to…“

„Zasluhuje si každou nadávku, jakou znám! Nesnáším ho, Sajuri. A nebudu ho mít o nic radši s vědomím, že jsem mu zavázán.“

„Ano, chápu,“ řekla jsem. „Takže mě má dostat Ministr, protože…“

„Nikdo se nesnaží dát vás ministrovi. Stejně by si nikdy nemohl dovolit být vaším danna. Nechával jsem ho v domnění, že Iwamura Electric bude ochotno zaplatit – a to jsme samozřejmě nebyli. Znal jsem odpověď předem, jinak bych se byl neptal. Ministr byl strašně zklamaný, víte? Chvilku mi ho bylo docela líto.“

To, co Nobu říkal, mi nepřipadalo vůbec legrační. Ale přesto jsem se musela zasmát, protože jsem si najednou v duchu představila Ministra jako svého danna, jak se ke mně sklání níž a níž, se svou vystrčenou spodní čelistí, až najednou dýchá mým nosem.

„Tak vy se tomu smějete, co?“ ohradil se Nobu.

„Opravdu, Nobu-san… Je mi to líto, ale představit si Ministra…“

„Já si nechci představovat Ministra! Mně úplně stačilo sedět vedle něj a mluvit s majitelkou Ičiriki.“

Nalila jsem Nobuovi další skotskou s vodou a on nalil mně. Bylo to to poslední, po čem jsem toužila; salonek kolem mě se už začínal zamlžovat. Ale Nobu zvedl sklenici a mně nezbylo než pít s ním. Pak si otřel ústa ubrouskem a řekl: „Je hrozné být naživu, Sajuri.“

„Nobu-san, já myslela, že pijeme proto, abychom byli veselí.“

„Sajuri, my se přece známe už dlouho. Možná… patnáct let! Je to tak?“ zeptal se. „Ne, neodpovídejte. Chci vám něco říct, tak seďte a poslouchejte. Chtěl jsem vám to říct už dávno, a teď je ten správný čas. Doufám, že mě posloucháte, protože podruhé to opakovat nebudu. Je to takhle: nemám moc rád gejši, to už asi víte. Ale vždycky jsem měl pocit, že vy, Sajuri, nejste jako ostatní.“

Chvíli jsem čekala, jestli Nobu ještě něco dodá, ale mlčel.

„Tohle mi chtěl Nobu-san říct?“ zeptala jsem se.

„No, nenaznačuji snad, že jsem pro vás měl udělat spoustu věcí? Například… jo! Například jsem vám měl kupovat šperky.“

„Vy jste mi koupil šperk. A vždycky jste ke mně byl víc než laskavý. Ke mně ano! Nedá se říct, že byste byl laskavý ke kdekomu.“

„Měl jsem vám toho koupit víc. Ale o tomhle nemluvím. Neumím se dobře vyjadřovat. Chci říct, že jsem pochopil, jaký jsem hlupák. Vy jste se před chvílí smála při představě, že byste měla za danna Ministra. Ale podívejte se na mě: jednoruký mužský s kůží jako – jak mi to říkají, jako ještěrka?“

„Ach, Nobu-sam, takhle o sobě nesmíte mluvit…“

„Ten okamžik konečně nastal. Čekal jsem léta. Musel jsem čekat, až skončí ta vaše pitomina s Generálem. Kdykoliv jsem si ho představil s vámi… Ani na to nechci pomyslet. A už jen ten nápad s tím bláznivým Ministrem! Řekl jsem vám, k čemu se přiznal dneska večer? Nic nemůže být horšího. Když se dověděl, že nebude vaším danna, seděl tu strašně dlouho jako hromada neštěstí, a nakonec řekl: ‚Vy jste mi přece říkal, že se můžu stát Sajuřiným danna.‘ Nic takového jsem neřekl! Povídám mu: ‚Dělali jsme, co jsme mohli, Ministře, ale nevyšlo to,‘ a on na to: ‚A nemohl byste to zařídit aspoň pro jednou?‘ Já povídám: ‚Co zařídit? Abyste byl aspoň jednou Sajuřiným danna? Myslíte, na jeden večer?‘ A on přikývl! Já mu na to: ‚Poslouchejte, Ministře! Mně už stačilo to, že jsem šel za majitelkou čajovny a navrhl mužského, jako jste vy, za danna ženy, jako je Sajuri. Udělal jsem to jen proto, že jsem věděl, že to nepřijme. Ale jestli si myslíte…‘“

„Tohle jste jistě neřekl!“

„Samozřejmě že řekl. Řekl jsem: ‚Ale jestli si myslíte, že vám zařídím, abyste s ní byl jen na čtvrt hodiny sám… Proč byste ji měl mít? A vůbec, ona mi nepatří, tak jak bych vám ji mohl dát? Jak si můžete myslet, že bych šel za ní a požádal ji o něco takového!‘“

„Nobu-san, doufám, že to Ministr nepřijal moc zle, když uvážíme, co všechno vykonal pro Iwamura Electric.“

„Tak moment! Nechci, abyste si myslela, že jsem nevděčný. Ministr nám pomohl proto, že to patří k jeho práci. Já jsem s ním v posledních měsících jednal velmi dobře a ani teď nepřestanu. Ale to neznamená, že se vzdám něčeho, nač jsem čekal víc jak deset let, a dám to jemu! Co kdybych byl za vámi přišel, jak to ode mě chtěl? Řekla byste: ‚Nevadí, Nobu-san, já to pro vás udělám?‘“

„Prosím… Jak mám odpovědět na takovou otázku?“

„Snadno. Stačí, když mi řeknete, že něco takového byste nikdy neudělala.“

„Ale Nobu-san, já jsem vám za tolik zavázaná… Kdybyste mě vy požádal o laskavost, nikdy bych ji nemohla lehce odmítnout.“

„Tak to je mi novinka! Změnila jste se vy, Sajuri, nebo ve vás vždycky bylo něco, o čem jsem nevěděl?“

„Já jsem si často myslívala, že Nobu-san má o mně příliš vysoké mínění…“

„Já se v lidech nepletu. Jestli nejste taková žena, za jakou jsem vás považoval, tak tohle není ten svět, za jaký jsem ho měl. Chcete snad říct, že žena jako vy by mohla uvažovat o tom, že by se dala muži, jako je Ministr? Vy necítíte, že na světě existuje správné a špatné a dobro a zlo? Anebo už moc dlouho žijete v Gionu?“

„Proboha, Nobu-san… Takhle rozzlobeného jsem vás neviděla už léta…“

Tohle bylo přesně to, co jsem neměla říkat, protože Nobuova tvář vmžiku vzplála hněvem. Popadl sklenici svou jedinou rukou a udeřil s ní o stůl tak prudce, že praskla a kostky ledu se rozlétly kolem dokola. Nobu obrátil ruku dlaní vzhůru – objevila se na ní krvácející čára.

„Ach, Nobu-san!“

„Odpovězte mi!“

„Teď nemohu važovat o vaší otázce… Prosím, musím vám dojít pro něco na vaši ruku…“

„Nemluvme o tom, kdo by o to požádal… Dala byste se Ministrovi, nebo ne? Jestli jste ten druh ženy, který by to udělal, chci, abyste okamžitě opustila tuto místnost a už na mě nikdy nepromluvila!“

Nechápala jsem, jak se stalo, že ten večer najednou nabral tak nebezpečný kurs; ale bylo mi naprosto jasné, že mu mohu dát jedinou odpověď. Strašně jsem chtěla doběhnout pro něco, čím bych mu obvázala ruku – krev už stékala na stůl – ale díval se na mě s tak prudkou naléhavostí, že jsem se neodvážila pohnout.

„Něco takového bych nikdy neudělala,“ řekla jsem.

Myslela jsem, že ho to uklidní, ale on se na mě dalších několik děsivých minut dál zuřivě díval. Nakonec vydechl.

„Příště mi odpovězte hned a nečekejte, až se pořežu, abych z vás vymáčkl odpověď.“

Vyběhla jsem ze salonku, abych přivolala majitelku čajovny. Přivedla s sebou několik služek, které přinesly nádobu s vodou a ručníky. Nobu jí nedovolil zavolat lékaře a to říznutí opravdu nebylo tak zlé, jak jsem se bála. Když majitelka čajovny odešla, Nobu byl podivně zamlklý. Pokusila jsem se navázat znova hovor, ale neprojevil žádný zájem.

„Nejdřív vás neumím uklidnit,“ řekla jsem nakonec, „a teď vás nemohu přimět, abyste promluvil. Nevím, jestli vám mám ještě nalít, anebo jestli jste už pil moc.“

„Už jsme měli dost, Sajuri. Je na čase, abyste došla pro ten kámen.“

„Jaký kámen?“

„Ten, co jsem vám dal loni na podzim. Ten kus betonu z našeho závodu. Jděte a přineste ho.“

Cítila jsem, jak mi krev tuhne v žilách, když jsem to uslyšela – protože jsem moc dobře věděla, co tím říká. Pro Nobua nadešel čas, aby se nabídl jako můj danna.

„Ach, opravdu, tolik jsem toho vypila, že nevím, jestli se udržím na nohou!“ řekla jsem. „Nedovolil by mi Nobu-san, abych ho přinesla příště, až se zase sejdeme?“

„Přinesete ho dnes večer. Proč si myslíte, že jsem tu zůstal, když ministr odešel? Běžte pro něj, já tu na vás počkám.“

Napadlo mě, že bych si pro ten kus kamene poslala služku; jenže bych jí nedovedla pořádně vysvětlit, kde ho najde. A tak jsem s určitými problémy prošla halou, vklouzla do bot a vydala se na strastiplnou cestu – tak mi to připadalo v mé opilosti – ulicemi Gionu.

V okiji jsem rovnou zamířila do svého pokoje a našla ten kus betonu, zabalený do hedvábného šátku, uložený na poličce ve skříni. Vybalila jsem ho a hedvábí nechala ležet na podlaze, ačkoliv vlastně ani nevím proč. Když jsem odcházela, Tetička – která mě musela slyšet, jak klopýtám, a šla se podívat, co se děje – se se mnou setkala v hale v patře a zeptala se, proč držím v ruce ten kámen.

„Nesu ho Nobu-san, Tetičko,“ řekla jsem. „Prosím vás, zastavte mě!“

„Ty jsi opilá, Sajuri! Co tě to dneska večer popadlo?“

„Musím mu ho vrátit. A… Ach, bože, to bude můj konec. Prosím vás, nenechte mě odejít, zastavte mě…“

„Opilá a ubrečená. Ty jsi horší než Hacumomo! Přece nemůžeš jít zpátky v tomhle stavu.“

„Tak prosím vás zavolejte do Ičiriki. Ať řeknou Nobusan, že nepřijdu. Uděláte to?“

„Proč čeká Nobu-san, že mu přineseš nějaký kámen?“

„Já to nemohu vysvětlit. Já nemohu…“

„To je jedno. Jestli na tebe čeká, tak tam musíš jít,“ řekla a odvedla mě za ruku zpátky do mého pokoje, kde mi osušila obličej a při světle baterky mi poopravila makeup. Byla jsem zhroucená a bez vůle; musela mou bradu držet v dlani, aby se mi hlava neklátila. Byla už tak netrpělivá, že nakonec popadla mou hlavu oběma rukama a zatřásla s ní, aby mi dala najevo, že chce, abych držela.

„Doufám, že takhle tě vidím vyvádět naposled, Sajuri. Nebesa vědí, co to s tebou je.“

„Jsem blázen, Tetičko.“

„Dnes večer jsi byla docela určitě blázen,“ řekla. „Matka se bude moc zlobit, jestli jsi udělala něco, co zničilo Nobuovy sympatie.“

„Ještě ne,“ řekla jsem. „Ale jestli vás napadá něco, co by mohlo…“

„Takhle nemluv,“ napomenula mě Tetička. A už neřekla ani slovo, dokud neopravila můj makeup.

Cestou do čajovny Ičiriki jsem ten těžký kámen nesla v náruči. Nevím, jestli byl doopravdy tak těžký, nebo jestli jsem měla ruce těžké od přílišného pití. Ale když jsem se opět octla u Nobua v salonku, cítila jsem, že už mi nezbyla ani kapka síly. Nebyla jsem si jistá, jestli budu schopná potlačit své city, kdyby se mnou začal mluvit o tom, abych se stala jeho milenkou.

Položila jsem kámen na stůl. Nobu ho uchopil přes ručník, kterým měl omotanou ruku.

„Doufám, že jsem vám neslíbil takhle velký drahokam,“ řekl, „tolik peněz nemám. Ale teď je možné to, co dřív možné nebylo.“

Uklonila jsem se a snažila se nedat najevo, jak jsem rozčilená. Nobu mi nepotřeboval vysvětlovat, jak to myslí.

33.

Tu noc, když jsem ulehla na futon a pokoj kolem mě se rozhoupal závratí, jsem se rozhodla, že budu jako rybář, který hodinu za hodinou vytahuje ryby sítí z moře. Kdykoliv se vynoří myšlenka na Předsedu, vylovím ji znova a znova, až žádná taková myšlenka nezůstane. Byl by to chytrý nápad, jenom kdybych ho dokázala uskutečnit. Ale kdykoliv se vyskytla třeba jen jediná myšlenka na něj, nikdy jsem ji nedokázala zachytit dřív, než uprchla a odvedla mě s sebou přesně na to místo, odkud jsem všechny své myšlenky vypudila. Bezpočtukrát jsem sama sebe zarazila a řekla si: Nemysli na Předsedu, ale na Nobua. A úmyslně jsem si začala představovat, jak se setkávám s Nobuem někde v Kjótu. Ale pak se vždycky něco pokazilo. Například místo, které jsem si představovala, bylo přesně to, kde jsem si často představovala sebe a Předsedu… A v tom okamžiku jsem už zase myslela jen na něj.

Tak to šlo několik týdnů, kdy jsem se snažila sama sebe předělat. Někdy, když jsem chvíli na Předsedu nemyslela, jsem cítila, jak se ve mně otevírá propast. Neměla jsem žádnou chuť k jídlu, dokonce ani když za mnou pozdě večer přišla malá Ecuko a přinesla mi misku čistého vývaru. Těch pár okamžiků, kdy jsem se dokázala soustředit na Nobua, jsem byla tak otupělá, že jsem necítila vůbec nic. Když jsem se líčila, byla moje tvář ochablá jako kimono visící na věšáku. Tetička mi řekla, že vypadám jako duch. Chodila jsem na večírky a bankety jako obvykle, ale seděla jsem tam mlčky, s rukama v klíně.

Věděla jsem, že Nobu už se chystá nabídnout se jako můj danna, a každým dnem jsem čekala, že se to dovím. Ale týdny se vlekly bez jediného slova od něho. A pak jednoho horkého odpoledne na konci července, téměř rok potom, co jsem mu vrátila kámen, přinesla Matka noviny, právě když jsem obědvala, a ukázala mi článek s titulkem: „Iwamura Electric si zajišťuje financování bankou Micubiši.“ Čekala jsem, že se tam bude psát také o Nobuovi a pochopitelně o Předsedovi, ale ten článek uváděl jen spoustu takových informací, na které si ani nedokážu vzpomenout. Psalo se tam, že spojené okupační síly změnily postavení Iwamura Electric z… už se nepamatuji – z nějaké třídy do jiné třídy. A to znamená, psalo se dál, že tento podnik už má povoleno sjednávat smlouvy, žádat o půjčky, a tak dál. Následovalo několik odstavců s údaji o úrokové míře a vyměřeném úvěru, a pak nakonec o velmi vysoké půjčce zajištěné den předtím z banky Micubiši. Byl to málo srozumitelný, odborný článek, plný čísel a obchodních termínů. Když jsem dočetla, podívala jsem se na Matku klečící u stolu proti mně.

„Štěstí Iwamura Electric se úplně otočilo,“ řekla. „Proč ses mi o tom nezmínila?“

„Matko, já stěží rozumím tomu, co jsem si právě přečetla.“

„Žádný div, že se v posledních dnech tolik mluvilo o Nobuovi Tošikazu. Jistě víš, že se nabídl jako tvůj danna. Chtěla jsem ho odmítnout. Kdo by stál o muže s nejistou budoucností? Teď chápu, proč jsi byla pár posledních týdnů tak rozrušená! No, můžeš se uklidnit. Stane se to. Všichni víme, že tě má Nobu celá léta moc rád.“

Neodtrhla jsem oči od desky stolu, jako dobře vychovaná dcera. Ale Matka z mé tváře určitě vyčetla bolest, protože hned pokračovala: „Nesmíš být takhle apatická, až tě Nobu bude chtít mít v posteli. Možná že nejsi úplně zdravá. Pošlu tě k doktorovi hned, jak se vrátíš z Amami.“

Jediné Amami, o němž jsem kdy slyšela, byl ostrůvek nedaleko Okinawy; neuměla jsem si představit, že by mluvila o něm. Ale jak mi dál řekla, majitelka Ičiriki opravdu měla to ráno telefonát z Iwamura Electric ohledně výletu na ostrov Amami, který se měl uskutečnit příští víkend. Požádali mě, abych jela také, spolu s Mamehou, Dýní a ještě jednou gejšou, jejíž jméno si Matka nezapamatovala. Měli jsme odjet příští pátek odpoledne.

„Ale Matko… Vždyť to vůbec nedává smysl,“ řekla jsem. „Víkendový výlet tak daleko? Na Amami? Vždyť jenom plavba lodí trvá celý den.“

„Nic takového. Iwamura Electric zařídili pro vás všechny letadlo.“

Okamžitě jsem zapomněla na všechny své starosti s Nobuem a napřímila jsem se, jako by mě píchli špendlíkem. „Matko,“ řekla jsem, „já nemohu letět letadlem.“

„Když v něm budeš sedět a odlepí se i s tebou od země, tak tomu asi nezabráníš!“ namítla. Určitě si myslela, že je její žertík velmi veselý, protože se rozesmála svým kašlavým smíchem.

Při takové nouzi o benzin si přece nemohou opatřit letadlo, usoudila jsem a řekla jsem si, že si s tím nebudu lámat hlavu – fungovalo to dobře až do příštího dne, kdy jsem měla příležitost mluvit s majitelkou Ičiriki. Ukázalo se, že několik amerických důstojníků sloužících na ostrově Okinawa létá každý měsíc o víkendech do Ósaky. Letadlo normálně letělo domů prázdné a vracelo se až za několik dní, aby je odvezlo zpátky. Iwamura Electric zařídili, že naše skupina poletí tu neobsazenou zpáteční cestu. Letěli jsme na Amami čistě z toho důvodu, že bylo k dispozici prázdné letadlo, jinak bychom asi zamířili k horkým pramenům a nemuseli bychom se bát o své životy. Poslední, co mi majitelka řekla, bylo: „Jsem šťastná, že tím letíte vy, a ne já.“

Když nastalo páteční ráno, vydali jsme se vlakem do Ósaky. Kromě pana Bekku, který nás doprovázel, aby nám pomohl se zavazadly až na letiště, sestávala naše skupinka z Mamehy, Dýně, mě a z jedné starší gejši, která se jmenovala Šizue. Ta byla ze čtvrti Pontočo, měla nehezké brýle a šedivé vlasy, které ji dělaly ještě méně půvabnou než byla ve skutečnosti. A co bylo horší, její brada byla uprostřed rozdělená rýhou, takže to vypadalo jako dvě ňadra. Šizue se na nás ostatní dívala asi tak, jako by cedr shlížel na plevel rostoucí u jeho kořenů. Většinu času neodtrhla oči od okénka vlaku, ale co chvíli otevřela uzávěr své oranžovo-červené kabelky, vyndala si cukrátko a rozhlédla se po nás, jako by nechápala, proč ji obtěžujeme svou přítomností.

Z ósackého nádraží jsme zamířili na letiště malým autobusem, jen o málo větším než auto, který jezdil na uhlí a byl strašně špinavý. Konečně asi za hodinu jsme vystoupili vedle stříbrného letadla s dvěma obrovskými vrtulemi na křídlech. Pohled na maličké kolo, na němž spočíval ocas letadla, mě vůbec neuklidnil; a když jsme nastoupili a vešli dovnitř, chodbička se svažovala tak příkře, že jsem byla přesvědčená, že je letadlo rozbité.

Muži už byli v letadle, seděli na zadních sedadlech a mluvili obchodně. Kromě Předsedy a Nobua tam byl Ministr a nějaký starší muž, který, jak jsem se později dověděla, byl regionálním ředitelem banky Micubiši. Vedle něho seděl nějaký muž kolem třicítky s bradou, jako měla Šizue, a brýlemi tak silnými, jako byly její. Jak se pak ukázalo, Šizue byla už dlouhou dobu milenkou ředitele banky a ten mladší muž byl jejich syn.

Sedly jsme si vpředu a ponechaly muže jejich nudnému hovoru. Za chvíli jsem uslyšela kašlavý zvuk a letadlo se zachvělo…, a když jsem se podívala z okénka, viděla jsem, jak se obrovská vrtule roztáčí. V okamžiku vířily její listy ostré jako meče jen kousek od mého obličeje a dělaly hrozný hluk. Čekala jsem, že prorazí bok letadla a přeseknou mě vpůli. Mameha mě posadila k oknu, protože si myslela, že až budeme ve vzduchu, pohled dolů mě zaujme a uklidní, a když viděla, co vrtule dělá, nechtěla si se mnou vyměnit sedadlo. Řev motorů byl stále silnější a letadlo se rozjelo s občasnými odskoky na obě strany. Když řev dosáhl nejvyšší intenzity, ulička se vyrovnala a za další okamžik jsme ucítili, že to s námi trhlo a začali jsme stoupat. Teprve když už byla země hluboko pod námi, řekl mi někdo, že poletíme na vzdálenost sedmi set kilometrů a bude nám to trvat skoro čtyři hodiny. Když jsem to uslyšela, zalily se mi oči slzami a všichni se mi začali smát.

Stáhla jsem přes okno záclonku a snažila jsem se číst si časopis, abych přišla na jiné myšlenky. O něco později, když Mameha vedle mě usnula, jsem odtrhla oči od čtení a uviděla jsem v uličce Nobua.

„Sajuri, je vám dobře?“ zeptal se tiše, aby nevzbudil Mamehu.

„Nepamatuji se, že by se mě Nobu-san kdy na něco takového zeptal,“ odpověděla jsem. „Musí být ve velmi veselé náladě.“

„Ještě nikdy nevypadala budoucnost tak slibně!“

Mameha se při zvuku našich hlasů pohnula, takže Nobu už nic dalšího neřekl a pokračoval dál uličkou na toaletu. Ještě než otevřel dveře, ohlédl se dozadu, kde seděli ostatní muži. Na okamžik jsem ho uviděla z dosud neznámého úhlu, který mu dodával výraz krajního soustředění. Když sklouzl pohledem ke mně, měla jsem dojem, že mu neunikl náznak mých obav z budoucnosti, stejně silných, jak silná byla jeho jistota. Nechápala jsem, že mi Nobu tak málo rozumí. Samozřejmě, gejša, která očekává porozumění od svého danna, je jako myš, která čeká sympatie od hada. Ale jak by mě mohl Nobu chápat, když ve mně viděl jenom gejšu, která musí své skutečné já pečlivě skrývat? Předseda byl jediný muž, kterého jsem bavila jako gejša Sajuri a který mě znal i jako Čijo – i když bylo zvláštní takhle o tom uvažovat, protože předtím jsem si to neuvědomila. Co by udělal Nobu, kdyby mě byl on našel v onen den na břehu říčky Širakawy? Určitě by jen prošel kolem mě… a o kolik by to pro mě bylo snazší, kdyby to byl on. Nesoužila bych se celé noci touhou po Předsedovi. Nezacházela bych čas od času do obchodů s kosmetikou, abych ucítila ve vzduchu vůni pudru po holení, která by mi ho připomněla. Nenamáhala bych se představovat si ho vedle sebe na nějakém vymyšleném místě. Kdybyste se mě zeptali, proč jsem to chtěla, byla bych odpověděla: Proč chutná zralý tomel tak lahodně? Proč voní dřevo kouřem, když hoří?

A zase jsem tomu propadla jako děvčátko, které chce rukou chytit myš. Proč nemohu přestat myslet na Předsedu?

Moje muka se mi musela odrážet ve tváři, když se dveře na toaletu znova otevřely a světlo zhaslo. Nesnesla jsem, aby mě Nobu takhle viděl, a tak jsem si opřela hlavu o okénko a předstírala jsem, že spím. Když přešel, otevřela jsem oči a zjistila, že jsem hlavou roztáhla záclonky, a poprvé od startu jsem se podívala ven. Dole se mi nabízel široký výhled na akvamarínově modrý oceán se skvrnami nefritové zeleně přesně takového odstínu, jaký měla jedna z ozdob do vlasů, kterou občas nosila Mameha. Nikdy bych si neuměla představit oceán se skvrnami zeleně. Při pohledu z mořských útesů v Joroidu mělo moře vždycky břidlicově šedou barvu. Tady se moře rozprostíralo až ke vzdálené lince obzoru, který vypadal jako napnuté vlněné vlákno oddělující moře od oblohy. Ten pohled mě ani trochu neděsil, byl naopak nevýslovně krásný. Dokonce rozmazaný kotouč vrtule byl svým způsobem krásný a stříbrné křídlo letadla v sobě mělo jistou velkolepost a bylo ozdobeno stejnými symboly, jaké na sobě měla americká válečná letadla. Jak bylo zvláštní vidět je znova, když jsem si připomněla, co bylo před pěti lety. Vedli jsme spolu brutální válku jako nepřátelé; a co teď? Vzdali jsme se své minulosti; tohle jsem plně chápala, protože i já jsem to jednou musela udělat. Kdybych jen přišla na to, jak se vzdát své budoucnosti…

A pak mi vytanula v mysli hrozná představa: viděla jsem sama sebe, jak trhám to osudové pouto, které mě spojovalo s Nobuem, a dívám se, jak padá do oceánu hluboko pod námi.

Nebyl to jen náhlý nápad nebo snění za bílého dne. V tom okamžiku jsem najednou pochopila jak to udělat. Samozřejmě že jsem se nechystala doopravdy shodit Nobua do oceánu, ale pochopila jsem naprosto jasně, tak, jako by někdo přede mnou otevřel okno, jak jedině mohu ukončit náš vztah navždycky. Nechtěla jsem ztratit jeho přátelství, ale v mém úsilí dostat se k Předsedovi byl Nobu překážkou, kterou jsem nemohla překročit. Ale mohla jsem způsobit, aby ho pohltily plameny jeho vlastního hněvu; sám Nobu mi řekl jak to udělat, okamžik poté, co si před několika týdny pořezal ruku v Ičiriki. Kdybych byla ten typ ženy, která se oddá ministrovi, řekl, vykázal by mě v tu chvíli z místnosti a v životě by už na mě nepromluvil.

Když jsem na to pomyslela… Měla jsem pocit, že mě přepadla horečka. Po celém těle jsem se zpotila. Byla jsem ráda, že Mameha vedle mě stále spí; nepochybovala jsem, že by se okamžitě začala ptát, co se děje, že zrychleně dýchám a konečky prstů si otírám čelo. Ten můj nápad – opravdu bych to dokázala udělat? Nemyslím tím, jestli bych dokázala svést Ministra; byla jsem si naprosto jistá, že ano. Bylo by to pro mě jako jít k lékaři na injekci. Chvíli bych se dívala jinam, a bylo by po všem. Ale mohla bych to udělat Nobuovi? Byl by to ostudný způsob poděkování za jeho laskavé jednání. Ve srovnání s tím druhem mužů, který tolik gejš muselo po léta snášet, byl Nobu pravděpodobně velmi žádoucím danna. Ale unesla bych život, v němž by moje naděje zhasly navždycky? Celé týdny jsem se snažila sama sebe přesvědčit, že ano; ale dokázala bych to doopravdy? Pomyslela jsem si, že už možná chápu, z čeho pramenila hořká krutost Hacumomo a lakota Babičky. Dokonce i Dýně, které ještě nebylo třicet, má už po mnoho let zklamaný výraz. Jediné, co mě dosud zachránilo před podobným osudem, byla naděje; a teď, abych si tu naději udržela, mám spáchat odpudivý čin? Nemluvím o svedení Ministra; hovořím o zrazení Nobuovy důvěry.

Po zbytek letu jsem bojovala se svými myšlenkami. Byla bych si nikdy nemyslela, že dovedu kout takové pikle, ale za chvíli už jsem si začala představovat jednotlivé kroky, jako by to byla šachová hra: v hostinci si vezmu Ministra stranou – ne, v hostinci ne, někde jinde – a nastražím to tak, aby nás Nobu přistihl… Nebo by možná stačilo, kdyby se o tom dověděl od někoho jiného? Umíte si představit, jak jsem byla vyčerpaná, když jsme přistáli. Musela jsem vypadat ustaraně, dokonce i když jsme vystupovali z letadla, protože mě Mameha bez ustání ujišťovala, že už jsme bezpečně doletěli.

Do našeho hostince jsme se dostali před západem slunce. Ostatní obdivovali místnost, v níž jsme měli být všichni ubytováni, ale byla jsem tak rozrušená, že jsem zájem jen předstírala. Ten pokoj byl tak veliký jako největší místnost v čajovně Ičiriki a byl krásně zařízený v japonském stylu, s rohožemi tatami a leštěným dřevem. Celou jednu dlouhou stěnu zabíraly prosklené dveře, za nimiž se rozprostíraly nezvyklé tropické rostliny – některé z nich měly listy velikosti dospělého muže. Krytý chodníček vedl mezi mezi jejich listy dolů k potůčku.

Když byla uložena naše zavazadla, připravili jsme se ke koupeli. Hostinec nám poskytl skládací zástěny, které jsme si rozestavěli uprostřed místnosti, abychom měli soukromí. Převlékli jsme se do bavlněných kimon a vydali se po několika krytých pěšinách mezi listy rostlin k nádhernému bazénu s vodou z horkých zřídel, který se nacházel na druhém konci hostince. Přístup k němu byl vchodem pro muže a pro ženy, které byly oddělené stěnami, a každá část měla vlastní umyvárnu obloženou kachlíčky. Ale jakmile jsme se ponořili do temné vody zřídel a pohybovali se tam, kde stěna končila, ocitli se muži a ženy pohromadě. Ředitel banky neustále vtipkoval o Mameze a o mně a říkal, že chce, aby jedna z nás přinesla nějaký oblázek nebo větvičku, nebo něco podobného z lesíka u kraje bazénu – podstatou jeho vtipkování bylo samozřejmě přání uvidět nás nahé. Po celou dobu byl jeho syn zaujatý rozmluvou s Dýní; brzy jsme pochopili proč. Dýnina ňadra, která byla dost velká, se vznášela na hladině, zatímco ona štěbetala a ani si to neuvědomila.

Asi vám připadá divné, že jsme se koupali všichni společně, muži i ženy, a že jsme měli všichni spát ve stejné místnosti. Jenže gejši tohle dělají se svými nejlepšími zákazníky běžně – nebo alespoň za mých časů to dělaly. Ovšem gejša, která si váží své pověsti, se nikdy nenechá přistihnout o samotě s mužem, který není její danna. Jenže nevinně se koupat ve skupině jako jsme to dělali my, v temné neprůhledné vodě, která nás skryla… To bylo něco jiného. A pokud jde o ten společný spánek – my pro něj máme v japonštině dokonce výraz – zakone, „rybí spaní“, asi jako hromada makrel vhozených do košíku.

Koupel ve skupině jako ta naše byla nevinná. Ale to neznamená, že občas něčí ruka nezabloudila tam, kam neměla, a přesně na to jsem myslela, když jsem se ponořila do horké vody. Kdyby byl Nobu tím typem muže, byl by se ke mně přiblížil a po chvilce hovoru by mě popadl za bok nebo… Nu, kdekoliv, abych řekla pravdu. Správný další postup by byl ten, že bych vykřikla a Nobu by se smál, a tím by to skončilo. Jenže Nobu ten typ nebyl. Před chvílí byl ponořený po krk ve vodě i v rozhovoru s Předsedou, ale teď seděl na kameni, máchal si nohy a přes boky měl mokrý ručník; nás si nevšímal, roztržitě si třel pahýl ruky a hleděl do vody. To už slunce zapadlo a setmělo se skoro do tmy, ale Nobu seděl ve světle papírového lampionu. Ještě nikdy jsem ho neviděla tak obnaženého. Jizvy, o kterých jsem se domnívala, že jsou nejhorší na tváři, byly stejně zlé na zraněném rameni – zatímco jeho druhé rameno bylo krásně hladké, jako vajíčko. A když jsem pomyslela, že ho chci zradit… Bude si myslet, že jsem to udělala jenom z jediného důvodu, a nikdy nepochopí pravdu. Nemohla jsem snést představu, že Nobuovi ublížím nebo zničím jeho úctu ke mně. Vůbec jsem si nebyla jistá, jestli to dokážu udělat.

Na druhý den po snídani jsme se všichni vydali na procházku tropickým lesem k blízkým mořským útesům, kde se potok protékající zahradou našeho hostince vléval malebným vodopádem do oceánu. Dlouho jsme tam stáli a obdivovali se tomu pohledu; i když už jsme byli na odchodu, Předseda se stále ještě nemohl odtrhnout. Na zpáteční cestě jsem šla vedle Nobua, který byl stále tak veselý, jak jsem ho ještě neviděla. Pak jsme se projeli ostrovem na korbě vojenského nákladního auta, kde byly přidělány lavice, a viděli jsme růst banány a ananasy, mezi nimiž poletovali krásní ptáci. Z vrcholku hory vypadal oceán jako pomačkaná tyrkysová pokrývka s tmavomodrými skvrnami.

Odpoledne jsme se procházeli špinavými ulicemi vesnice a brzy jsme přišli k staré dřevěné budově, která vypadala jako opuštěné skladiště se sedlovou doškovou střechou. Obešli jsme je k zadnímu průčelí a Nobu vyšel po několika schodech a otevřel dveře v rohu. Sluneční světlo dopadlo na zaprášené jeviště z prken. Zřejmě to kdysi bývalo skladiště, ale nyní to sloužilo jako divadlo. Když jsem tam vstoupila, nijak mě nenadchlo. Ale když se dveře za námi s bouchnutím zavřely a my pokračovali v chůzi ulicí, měla jsem zase ten pocit, že se mě zmocňuje horečka; před očima jsem měla představu samy sebe, jak ležím na prohnilé podlaze s Ministrem, dveře se se zaskřípěním otevřou a na nás dopadne sluneční světlo. Nebudeme mít kam se schovat; Nobu nás nebude moci přehlédnout. Byla jsem si jistá, že tohle je místo, které jsem doufala najít. Ale nedá se říct, že bych uvažovala; vlastně jsem vůbec nebyla schopná myslet, jen jsem se snažila uvést své zmatené myšlenky do nějakého pořádku. Připadaly mi jako rýže sypající se z protrženého pytle.

Když jsme se vraceli cestou do kopce k našemu hostinci, trochu jsem se zdržela za ostatními, abych si vyndala z rukávu kapesník. Na té silnici bylo hodně horko, odpolední slunce nám pražilo přímo do tváří. Nebyla jsem sama, kdo se potil, ale Nobu se ke mně vrátil, aby se mě zeptal, jestli mi nic není. Nedokázala jsem mu hned odpovědět, ale doufala jsem, že to přičetl té chůzi do prudkého kopce.

„Už od začátku víkendu nevypadáte dobře, Sajuri. Asi jste měla zůstat v Kjótu.“

„Ale kdy se mi zase poštěstí uvidět tak krásný ostrov?“

„Takhle daleko od domova jste jistě ještě nebyla. Jsme teď od Kjóta stejně daleko, jako je to odtamtud na nejsevernější japonský ostrov Hokkaidó.“

Ostatní už byli nahoře na kopci a vcházeli do zatáčky. Přes Nobuovo rameno jsem zahlédla okapy hostince vykukující z listoví stromů. Chtěla jsem mu odpovědět, ale zaměstnávaly mě tytéž myšlenky, jaké mě trápily v letadle; totiž, že mi Nobu vůbec nerozumí. Kjóto nebylo mým domovem; určitě ne v tom smyslu, jak to chápal Nobu, totiž jako místo, kde jsem vyrostla a odkud jsem se nikdy nikam nezatoulala. A v tom okamžiku, kdy jsem mhouřila oči do žhavého slunce, jsem se rozhodla, že udělám to, čeho jsem se bála. Zradím Nobua, přestože tu stál přede mnou a laskavě se na mě díval. Zastrčila jsem kapesník chvějící se rukou a beze slova jsme spolu vykročili do kopce.

Když jsem vstoupila do místnosti, Předseda a Mameha se už usadili u stolu a začali hrát go proti řediteli banky. Šizue a její syn přihlíželi. Skleněné dveře podél stěny byly otevřené dokořán; Ministr se opíral o loket, díval se ven a olupoval kousek rákosu, který si přinesl z procházky. Strašně jsem se bála, že mě Nobu vtáhne do hovoru, z něhož nebudu moct utéct, ale on šel přímo ke stolku a dal se do řeči s Mamehou. Zatím jsem neměla nejmenší představu, jak vylákám Ministra do divadla, a ještě méně jsem věděla, jak zařídit, aby nás tam Nobu našel. Snad by Dýně mohla vzít Nobua na procházku, kdybych ji o to požádala? Cítila jsem, že Mamehu požádat nemohu, ale s Dýní jsem se znala od dětství; a i když já bych o ní neřekla, že je primitivní, jako to dělala Tetička, přece jen v sobě má určitou drsnost a nebude tak zkoprnělá nad tím, co chci udělat. Budu jí muset naplno říct, že má přivést Nobua do starého divadla; náhodně by se tam nedostali.

Chvíli jsem klečela, dívala se na sluncem prozářené listy a přála jsem si, abych byla schopná obdivovat se krásnému tropickému odpoledni. Stále jsem se ptala sama sebe, jestli jsem plně při smyslech, když to chci udělat; ale žádné obavy a pochybnosti nebyly dost silné, aby mě od toho odvrátily. Bylo jasné, že se nic nestane, dokud neodlákám Ministra stranou tak, abych na sebe neupoutala pozornost. Před chvílí požádal služku, aby mu přinesla svačinu, a teď seděl s podnosem položeným mezi nohama, lil si do úst pivo a jídelními hůlkami si do nich házel kopečky solených olihních vnitřností. Asi vám to jako jídlo připadá odporné, ale ujišťuji vás, že tu a tam v japonských barech a restauracích na olihní vnitřnosti narazíte. Bylo to nejmilejší jídlo mého otce, ale já bych to nikdy nedokázala vzít do úst. Nemohla jsem se ani dívat na Ministra, když to jedl.

„Ministře,“ oslovila jsem ho tiše, „nechcete, abych vám přinesla něco vábnějšího?“

„Ne,“ řekl, „já nemám hlad.“ Připouštím, že mě okamžitě napadlo, proč tedy vůbec jí. To už Mameha s Nobuem vyšli v hovoru zadními dveřmi a ostatní, včetně Dýně, se shlukli kolem hrací desky na stole. Předseda zřejmě udělal chybu a oni se mu smáli. Řekla jsem si, že to je moje příležitost.

„Ministře, vy jíte z nudy,“ řekla jsem, „co kdybychom si raději spolu prohlédli hostinec? Velice ráda bych se tu porozhlédla, ale zatím jsme neměli čas.“

Nečekala jsem na jeho odpověď, ale vstala jsem a zamířila ven. Ulevilo se mi, když o chvíli později vyšel do haly také on. Šli jsme mlčky chodbou až do zatáčky, odkud jsem mohla vidět, že ani z jedné, ani z druhé strany nikdo nejde. Zastavila jsem se.

„Promiňte, Ministře,“ řekla jsem, „ale… co kdybychom se spolu prošli zpátky do vesnice?“

Podíval se na mě nechápavě.

„Máme ještě asi hodinu,“ mluvila jsem dál, „a já si vzpomněla na něco, nač bych se ještě jednou ráda podívala.“

Po dlouhé odmlce Ministr řekl: „Budu muset nejdřív na toaletu.“

„Ano, výborně,“ řekla jsem. „Běžte na toaletu, a až se vrátíte, počkejte na mě na tomhle místě a půjdeme se spolu projít. Nikam neodcházejte, dokud si pro vás nepřijdu.“

Zdálo se, že Ministr je s tím svolný, a vydal se dál chodbou. Já se vrátila do místnosti. Připadala jsem si jako omámená – teď, když jsem doopravdy začala provádět svůj plán – a když jsem položila ruku na dveře, abych je odsunula, neměla jsem v prstech vůbec žádný cit.

Dýně už u stolu nebyla. Hledala něco ve svém zavazadle. Když jsem na ni chtěla promluvit, nevyšel z mých úst ani hlásek. Musela jsem si odkašlat a zkusit to znova.

„Promiň, Dýně,“ řekla jsem. „Zdržím tě jen na okamžik…“

Nevypadalo to, že by se jí chtělo přestat hledat, ale nechala svůj vak přeházený a vyšla se mnou do haly. Odvedla jsem ji kousek dál chodbou a pak jsem jí řekla: „Dýně, musím tě požádat o laskavost.“

Čekala jsem, že mi odpoví něco na ten způsob, že to ráda udělá, ale ona jen stála a dívala se na mě. „Doufám, že ti má prosba nevadí…“

„Řekni si,“ odpověděla.

„Ministr a já sejdeme projít. Chci ho vzít do starého divadla a…“

„Proč?“

„Abychom tam mohli být spolu sami.“

„S Ministrem?“ zeptala se Dýně nevěřícně.

„Já ti to vysvětlím někdy jindy, ale teď bych od tebe chtěla tohle. Chci, abys tam přivedla Nobua a… Dýně, zní to divně, ale chci, abyste nás tam překvapili.“

„Co tím chceš říct, ‚abyste nás překvapili‘?“

„Chci, abys nějak zařídila, že tam s tebou Nobu přijde a otevře ty zadní dveře jako dnes odpoledne, aby… aby nás uviděl.“

Zatímco jsem jí to vysvětlovala, Dýně si všimla, že ministr čeká na jiné kryté pěšině mezi listy. Obrátila se ke mně.

„Co máš za lubem, Sajuri?“ zeptala se.

„Teď nemám čas ti to vysvětlovat. Ale je to strašně důležité, Dýně. Opravdu, celá moje budoucnost leží v tvých rukou. Jenom prosím tě dohlédni na to, aby to nebyl nikdo jiný, jen ty a Nobu – ne Předseda, proboha, ani nikdo jiný. Odměním se ti za to, jak budeš chtít.“

Dlouze se na mě zadívala. „Takže už zase chceš, aby ti byla Dýně dobrá, co?“ řekla. Nebyla jsem si jistá, jak to myslí, ale ona bez dalšího vysvětlování odešla.

Nebyla jsem si jistá, jestli mi chce Dýně pomoct, ale v tu chvíli mi nezbývalo nic jiného než jít k doktorovi na injekci, řečeno obrazně, v naději, že se tam opravdu s Nobuem objeví. Připojila jsem se k Ministrovi čekajícímu na kryté pěšině a vydali jsme se dolů z kopce.

Když jsme došli do zatáčky na silnici a hostinec zůstal za námi, nemohla jsem potlačit vzpomínku na to, jak mě Mameha řízla do nohy a odvedla k doktoru Krabovi. Tenkrát to odpoledne jsem se cítila v nebezpečí, které jsem plně nechápala, a podobně jsem si připadala i teď. Tváře mi hořely v odpoledním slunci, jako bych seděla příliš blízko u hibači košíku s řeřavým uhlím; a když jsem se podívala na Ministra, stékal mu ze spánků pot až na krk. Jestli všechno půjde dobře, za chvíli ten krk přitiskne k mému… Při tom pomyšlení jsem vytáhla skládací vějíř zastrčený za obi a ovívala jsem se, dokud mi ruka nezdřevěněla, abych nás oba ochladila. Přitom jsem nepřestávala mluvit. Zmlkla jsem teprve, když jsme se octli před starým divadlem s doškovou střechou. Ministr nevěděl, co si o tom má myslet. Odkašlal si a podíval se na nebe.

„Nechcete jít se mnou na chvíli dovnitř, Ministře?“ zeptala jsem se.

Bylo vidět, že neví, jak si to má vyložit, ale když jsem vykročila cestičkou podél budovy, vlekl se za mnou. Vyšla jsem po kamených schodech a otevřela mu dveře. Na okamžik zaváhal, ale pak vstoupil. Kdyby byl navštěvoval Gion po celý život, určitě by byl věděl, co mám na mysli – protože gejša, která vyláká muže na osamělé místo, s určitostí dává v sázku svou pověst, a gejša první třídy by nic takového neudělala bezdůvodně. Ministr zůstal stát uvnitř divadla v místě, kam dopadalo sluneční světlo, jako by čekal na autobus. Mně se ruce třásly tak, že jsem stěží dokázala složit vějíř a zastrčit ho znova za obi. V tu chvíli jsem si nebyla ani trochu jistá, že se můj plán podaří. Potřebovala jsem veškerou sílu už jenom na to, abych za námi zavřela dveře; zůstali jsme stát ve slabém světle, které tam pronikalo pod okapy. Ministr stál bez hnutí, tváří obrácený ke stohu slaměných rohoží v koutě jeviště.

„Ministře…“ ozvala jsem se.

Můj hlas se uvnitř tak hlasitě rozlehl, že jsem ho okamžitě ztišila.

„Pochopila jsem dobře, že jste o mně hovořil s majitelkou Ičiriki? Je to tak?“

Zhluboka se nadechl, ale neodpověděl.

„Ministře, jestli dovolíte,“ promluvila jsem znova, „chtěla bych vám vyprávět příběh o gejše, která se jmenovala Kazuo. V Gionu už ji nenajdete, ale já ji kdysi dobře znala. Velmi významný muž – jako vy, Ministře – se jednou večer setkal s Kazuo a bylo mu v její blízkosti tak dobře, že každý večer znovu chodil do Gionu, aby ji uviděl. Po několika měsících se chtěl stát jejím danna, ale majitelka čajovny se omluvila a řekla, že to není možné.

Ten muž byl velmi zklamaný, ale jednoho odpoledne ho Kazuo vzala na klidné místo, kde byli sami. Něco jako tohle prázdné divadlo. A vysvětlila mu, že…, přestože nemůže být jejím danna…“

Jakmile jsem to vyslovila, změnila se Ministrova tvář jako údolí, odkud zmizí mraky a zalije je sluneční svit. Neobratně udělal krok ke mně. V tom okamžiku se mi srdce rozbušilo a jeho údery mi duněly hlavou. Odvrátila jsem od něho oči a zavřela je. Když jsem je znova otevřela, byl Ministr tak blízko u mě, že jsme se skoro dotýkali, a pak jsem najednou ucítila jeho mokrou masitou tvář na své. Pomalu se ke mně přitiskl. Uchopil mě za paže, asi aby mě položil na prkennou podlahu, ale já ho zarazila.

„Jeviště je moc zaprášené,“ upozornila jsem ho. „Musíte přinést nějakou rohož tam z té hromady.“

„Půjdeme tam,“ řekl Ministr.

Kdybychom si lehli na rohože v koutě, Nobu by nás neuviděl, až by otevřel dveře, protože by na nás nedopadalo sluneční světlo.

„Ne, to nejde,“ namítla jsem. „Prosím, přineste sem rohož.“

Ministr udělal, co jsem po něm žádala, a pak zůstal stát se svěšenýma rukama a díval se na mě. Až do té chvíle jsem si myslela, že nás něco zastaví, ale teď bylo jasné, že ne. Zdálo se, že se zastavil jenom čas. Když jsem vyklouzla z lakovaných zóri a vstoupila na rohož, měla jsem pocit, že mi mé nohy nepatří.

Ministr si téměř současně vyzul střevíce. Vmžiku byl u mě a tahal za uzel mého obi. Nechápala jsem proč, rozhodně jsem neměla v úmyslu svléct si kimono. Chytila jsem ho za ruce a zarazila ho. Když jsem se to ráno oblékala, nebyla jsem ještě úplně rozhodnutá, ale pro všechny případy jsem si vzala šedé spodní roucho, které jsem neměla moc ráda – řekla jsem si, že než den skončí, bude možná ušpiněné – a přes ně levandulové a modré kimono z hedvábné perlinky a pevné stříbrné obi. Pokud jde o prádlo, zkrátila jsem košimaki – „bederní pás“ – tak, že jsem jej srolovala k pasu pro případ, kdybych se přece jen rozhodla svést Ministra, abych mu ulehčila práci. Teď, když ze mě sundal ruce, se na mě nechápavě díval. Zřejmě si myslel, že nechci, aby pokračoval, a uklidnil se, když viděl, že si lehám na rohož. Nebyla to tatami, ale obyčejný pruh spletené slámy; cítila jsem, jak mě tlačí podlaha. Jednou rukou jsem stáhla kimono a spodní roucho k jedné straně, takže jsem si odhalila nohu až po koleno. Ministr byl stále úplně oblečený, ale okamžitě si na mě lehl a přitlačil mi uzel obi do zad tak silně, že jsem musela nadzvednout bok, abych to vydržela. Hlavu jsem také obrátila na stranu, protože jsem měla účes ve stylu cubuši šimada, se složitým uzlem v týle, který bych si zničila, kdybych si na něj lehla. Bylo to sice velmi nepohodlné, ale nedalo se to srovnat s mou obrovskou úzkostí a nejistotou. Najednou mě napadlo, jestli jsem byla při smyslech, když jsem sama sebe dostala do takové kritické situace. Ministr se nadzvedl, opřel se o loket, začal šmátrat v záhybech mého kimona a škrábal mě nehty na na stehnech. Ani jsem si neuvědomila, co dělám, když jsem ho chytila za ramena a odstrčila…, ale pak jsem si představila Nobua jako svého danna a svůj další život bez naděje; odtáhla jsem ruce a znova je nechala ležet na rohoži. Ministrovy prsty se svíjely stále výš po mém stehně; bylo vyloučeno, abych je necítila. Snažila jsem se soustředit na dveře. Snad se otevřou, než se ministr dostane dál; ale v tu chvíli jsem uslyšela cinknout jeho opasek a zvuk otevíraného zipu u spodků a vzápětí už do mě vnikal. Zase jsem se cítila jako patnáctileté děvčátko, protože jsem měla velmi podobný pocit jako u doktora Kraba. Dokonce jsem zaslechla své tiché zafňukání. Ministr se opíral o lokte, tvář měl nad mým obličejem. Viděla jsem ho jen jedním koutkem oka. Tak zblízka, s vysunutou spodní čelistí, vypadal spíš jako zvíře než člověk. Ale ani to ještě nebylo to nejhorší; vzhledem k vysunuté spodní čelisti se ministrův spodní ret změnil v nádobku, ve které se shromažďovaly sliny. Nevím, jestli to bylo těmi olihními vnitřnostmi, které jedl, ale jeho sliny byly šedé a husté a připomněly mi zbytky, které zůstanou na prkénku po čištění ryb.

Když jsem se to ráno oblékala, zastrčila jsem si za obi několik listů velice savého rýžového papíru. Nečekala jsem, že je budu potřebovat dřív, než bude po všem, až se bude chtít Ministr otřít – totiž, pokud bych se rozhodla, že to doopravdy udělám. Teď se zdálo, že je budu potřebovat mnohem dřív já, abych si otřela tvář. Jenže on mi ležel na bocích vší svou vahou a já nedosáhla rukou dozadu za obi. Jak jsem se o to pokoušela, několikrát jsem se trochu zajíkla a obávám se, že si to ministr špatně vyložil jako projev vzrušení – každopádně byl najednou čilejší a ta kaluž slin začala stříkat v nárazových vlnách. Jediné, co jsem mohla udělat, bylo pevně semknout oči a čekat. Bylo mi tak špatně, jako bych ležela na dně malé loďky a vlny mnou pohazovaly sem a tam a otloukaly mi hlavu o její stěny. Pak najednou Ministr zahekal a na chvíli strnul, a současně jsem ucítila jeho sliny na své tváři.

Znova jsem se snažila vytáhnout rýžový papír z obi, ale Ministr se na mě zhroutil a dýchal tak těžce, jako by právě doběhl běžecký závod. Chtěla jsem ho odstrčit, když vtom jsem zvenku uslyšela škrábavý zvuk. Měla jsem tak silný pocit hnusu, že ve mně potlačil všechno ostatní. Teď jsem si vzpomněla na Nobua a srdce se mi zase znova rozbušilo. Zaslechla jsem další zaskřípění; někdo byl venku na kamenných schodech. Ministr zřejmě neměl ani ponětí, co ho čeká. Zvedl hlavu a podíval se ke dveřím s velice slabým zájmem, jako by očekával, že odtamtud vyletí ptáček. A pak se dveře se skřípotem otevřely a zalilo nás sluneční světlo. Musela jsem přimhouřit oči, ale rozeznala jsem v nich dvě postavy. Jedna patřila Dýni; přišla do divadla tak, jak jsem doufala. Ale ten muž, který stál vedle ní, nebyl Nobu. Neměla jsem ponětí, proč to udělala, ale Dýně si přivedla Předsedu.

34.

Nepamatuji se na nic, co se stalo potom, co se otevřely dveře – myslim, že by se ve mně krve nedořezal. Ztuhla jsem a proměnila se v kus ledu. Vím jenom to, že Ministr ze mě slezl, nebo jsem ho možná já sama odstrčila. Vzpomínám si, že jsem plakala a ptala se, jestli viděl totéž, co já, jestli opravdu stál ve dveřích Předseda. Nemohla jsem vidět, jak se Předseda tvářil, protože se mu do zad opíralo odpolední slunce; ale když se dveře zase zavřely, nemohla jsem se ubránit obavám, že měl na tváři výraz stejného šoku, jaký jsem cítila já. Nevím, jestli to byl opravdu šok, nebyla jsem si tím jistá. Ale když cítíme bolest, zdají se nám i kvetoucí stromy obtěžkané hořem; a stejně tak, když jsem tam uviděl; i Předsedu… Byla bych našla odraz své bolesti ve všem, nač jsem se podívala.

Když uvážíte, že jsem vzala ministra do prázdného divadla přesně kvůli tomu, abych sama sebe uvedla v nebezpečí – tak říkajíc, aby mohla dopadnout sekyra na špalek – jistě chápete, že uprostřed obav, strachu a hnusu, který mě téměř zahlcoval, jsem pociťovala i jisté vzrušení. Než se dveře otevřely, téměř hmatatelně jsem cítila, jak můj život nabývá nových dimenzí, úplně stejně jako řeka, jejíž voda začíná stoupat; ještě nikdy jsem neudělala tak drastický krok, abych změnila běh svého osudu. Byla jsem jako dítě chodící po špičkách nad srázem, pod nímž je moře. Ale vůbec mi nepřišlo na mysl, že by mohla přijít velká vlna a srazit mě dolů a všechno za sebou spláchnout.

Když se moje zmatené smysly uklidnily a měla jsem opět jasnou hlavu, klečela nade mnou Mameha. Nechápala jsem, proč už nejsem ve starém divadle, ale ležím na tatami v tmavém pokojíku hostince. Nepamatuji se, že bych odcházela z divadla, ale asi se to stalo. Později mi Mameha řekla, že jsem zašla za hostinským a požádala ho o nějaké klidné místo, kde bych si mohla odpočinout; poznal na mně, že mi není dobře, a hned šel vyhledat Mamehu.

Mameha byla naštěstí ochotná věřit, že mi opravdu není dobře, a nechala mě tam. Když jsem později zamířila do společné místnosti, jako omámená a se strašným pocitem strachu, uviděla jsem, že přede mnou jde po kryté cestičce Dýně. Když mě zahlédla, zastavila se; ale místo aby se mi spěchala omluvit, jak jsem napůl očekávala, pomalu se ke mně obrátila jako had, který objevil myš.

„Dýně,“ oslovila jsem ji, „já ti řekla, abys přivedla Nobua, ne Předsedu. Nechápu…“

„Ano, Sajuri, musí být pro tebe těžké pochopit, když ti život perfektně nevychází!“

„Perfektně? Nic horšího se nemohlo stát… Tys nerozuměla, oč jsem tě požádala?“

„Ty si doopravdy myslíš, že jsem hloupá!“ řekla místo odpovědi.

Byla jsem ohromená a zůstala jsem mlčky stát. „Myslela jsem, že jsi má přítelkyně,“ řekla jsem nakonec.

„Také já jsem kdysi myslela, že jsme přítelkyně. Ale to už je dávno.“

„Ty mluvíš, jako bych ti něčím ublížila, Dýně, ale…“

„Ne, ty jsi přece nikdy nic takového neudělala, že? Dokonalá slečna Nitta Sajuri by přece nic takového neudělala! Asi ti nevadí, žes mi vzala moje místo dcery okije? Pamatuješ se, Sajuri? Když jsem pro tebe udělala, co jsem mohla, s tím Doktorem – už ani nevím, jak se jmenoval. Když jsem riskovala, že bude Hacumomo zuřit, že jsem ti pomohla! Pak jsi všechno obrátila proti mně a ukradlas mi to, co bylo moje. Celé měsíce jsem si lámala hlavu, proč jsi mě vlastně přivedla na ty večírky s Ministrem. Je mi moc líto, že ti to tentokrát nevyšlo a nemohlas mě využít…“

„Ale Dýně,“ přerušila jsem ji, „proč jsi mi prostě neodmítla pomoc? Proč jsi tam musela přivést Předsedu?“

Napřímila se. „Moc dobře vím, co k němu cítíš,“ řekla. „Když se nikdo nedívá, visíš na něm očima jak chlupy na psovi.“

Byla tak rozzlobená, že se kousla do rtu; viděla jsem stopu rtěnky na jejích zubech. Teprve teď jsem pochopila, že měla v úmyslu mi ublížit, jak nejvíc mohla.

„Něco jsi mi vzala, Sajuri, i když je to už dávno. Jak je ti teď?“ zeptala se. Chřípí měla roztažené a tvář jí spaloval hněv jako oheň hořící větev. Zdálo se, že v ní byl po celá ta leta uvězněn duch Hacumomo, a konečně se mu podařilo dostat se na svobodu.

Na zbytek večera mám jenom nejasné vzpomínky. Pamatuji se, jak jsem se děsila každého příštího okamžiku. Ostatní seděli pospolu, popíjeli a smáli se, ale já smích jen předstírala. Zřejmě jsem po celou noc jen hořela, protože se Mameha chvílemi dotýkala mého krku, jestli nemám horečku. Posadila jsem se co nejdál od Předsedy, aby se naše oči nemohly setkat; a podařilo se mi, že jsem se mu po celý večer neoctla tváří v tvář. Ale pak, když jsme se všichni chystali na lůžko, jsem vešla do haly, právě když se on vracel do místnosti. Měla jsem mu uhnout z cesty, ale tak jsem se styděla, že jsem se mu jen krátce uklonila a proběhla kolem něho a ani jsem se nesnažila skrýt, jak jsem nešťastná.

Byl to mučivý večer a pamatuji si z něho jen jedinou věc. Když všichni usnuli, odešla jsem z hostince jako omráčená a ani nevím, jak jsem se ocitla na útesu nad mořem. Dívala jsem se do temnoty a pode mnou se ozýval řev moře. Burácení oceánu znělo jako trpký nářek. Zdálo se mi, že pod vším kolem sebe vidím skrytou krutost, o jejíž existenci jsem neměla zdání – jako by se stromy a vítr, a dokonce i ta skála, na níž jsem stála, spolčily s nepřítelkyní mého dětství Hacumomo. Skučení větru a chvění stromů se mi vysmívalo. Je opravdu možné, že se proud mého života navždycky rozdělil? Vyndala jsem Předsedův kapesník z rukávu, protože jsem si ho vzala na lůžko, abych se s ním ještě jednou potěšila. Osušila jsem si s ním tvář a pak ho zvedla proti větru. Chtěla jsem ho nechat odtančit do tmy, když tu jsem si vzpomněla na maličké posmrtné destičky, které mi pan Tanaka poslal před mnoha lety. Vždycky si musíme nechat něco jako vzpomínku na člověka, který nás opustil. Posmrtné destičky v okiji byly to jediné, co zbylo z mého dětství. Předsedův kapesník bude to, co mi zůstane ze zbytku mého života.

Zpátky v Kjótu mě po několik příštích dnů strhával proud rušného života. Neměla jsem na vybranou, musela jsem si nanést makeup jako obvykle a zúčastňovat se večírků v čajovnách, na něž jsem byla pozvána, jako by se na světě nic nezměnilo. Stále jsem si připomínala to, co mi jednou řekla Mameha, že totiž nejlepším lékem na zklamání je práce; ale nezdálo se, že by mi moje práce nějak pomáhala. Pokaždé, když jsem vstoupila do čajovny Ičiriki, jsem si připomněla, že mě tam jednoho blízkého dne pozve Nobu, aby mi řekl, že konečně byla uzavřena dohoda. Vzhledem k tomu, jak byl v posledních měsících vytížený, jsem nečekala, že o něm nějaký čas uslyším – možná týden, dva. Ale ve středu ráno, tři dny po našem návratu z Amami, mi oznámili, že z Iwamura Electric telefonovali do čajovny Ičiriki a vyžádali si mě na dnešní večer.

K večeru jsem si oblékla žluté kimono z hedvábné perlinky, zelené spodní roucho a tmavomodré obi protkávané zlatými nitkami. Tetička mě ujišťovala, že mi to sluší, ale když jsem se na sebe podívala do zrcadla, vypadala jsem jako žena, která prohrála. Už dřív jsem pochopitelně zažila okamžiky, kdy jsem před odchodem z okije nebyla spokojená s tím, jak vypadám, ale většinou se mi podařilo najít na sobě něco, čeho bych mohla během večera využít. Například spodní roucho barvy tomelu vždycky dávalo vyniknout modři mých očí víc než šedá barva, bez ohledu na to, jak jsem byla ve skutečnosti unavená. Ale ten večer jsem měla tváře propadlé – přestože jsem použila evropský makeup jako obvykle – a připadalo mi dokonce, že i účes mám nakřivo. Nepřišla jsem na nic, čím bych si mohla vylepšit vzhled, jen jsem požádala pana Bekku, aby mi znova uvázal obi asi o prst výše, aby to zmírnilo můj sklíčený vzhled.

Nejdřív jsem zašla na banket dávaný americkým plukovníkem na počest nového guvernéra Kjótské prefektury. Konal se na bývalém panství rodiny Sumitomo, které teď bylo hlavním stanem sedmé divize americké armády. Užasla jsem, že tolik krásných kamenů na zahradě natřeli bíle, a tu a tam byly na stromech připevněny tabulky s anglickými nápisy – které jsem ovšem neuměla přečíst. Když banket skončil, šla jsem do Ičiriki, kde mě služka uvedla nahoru, do téže zvláštní malé místnosti, v níž se se mnou sešel Nobu v onu noc, kdy se zavíral Gion. Přesně tam jsem se dověděla, že mi našel bezpečné útočiště, kde přečkám válku; zdálo se naprosto vhodné, abychom se setkali v téže místnosti k oslavě toho, že se stává mým danna – i když pro mě to žádná oslava nebude. Poklekla jsem u jednoho konce stolu, aby si Nobu mohl sednout proti výklenku tokonoma. Vybrala jsem si takové místo, aby mohl pohodlně nalévat svou jedinou rukou a nepřekážel mu stůl; určitě mi bude chtít nalít pohár, až mi oznámí, že dohoda už byla uzavřena. Pro Nobua to bude hezký večer a já se vynasnažím, abych mu ho nezkazila.

V tlumeném osvětlení s narůžovělým odrazem od čajově zbarvených stěn tam bylo útulno. Už jsem zapomněla na zvláštní vůni onoho pokoje – kombinaci prachu a oleje používaného k leštění dřeva – ale když jsem ji teď vdechovala znovu, vybavovaly se mi podrobnosti z onoho večera stráveného s Nobuem, na který bych si jinak asi už vůbec nevzpomněla. Měl tehdy obě ponožky děravé; z jedné mu vylézal dlouhý úzký palec s pečlivě zastřiženým nehtem. Je možné, že je to jenom pět a půl roku? Připadalo mi, že uplynulo století; tolik lidí, které jsem znávala, už nežije. Je tohle ten život, pro který jsem se vrátila do Gionu? Je to přesně tak, jak mi Mameha jednou řekla: nestáváme se gejšami proto, že chceme šťastně žít; stáváme se jimi proto, že nemáme na vybranou. Kdyby zůstala naživu moje maminka, asi bych se i já stala manželkou a matkou z rybářské vesnice na pobřeží a o Kjótu bych si myslela, že je to daleké město, kam se posílají ulovené ryby – a žilo by se mi snad hůř než teď? Nobu mi jednou řekl: „Mně je snadné porozumět, Sajuri. Nemám rád, když se mi ukazuje něco, co nemohu mít.“ Já jsem asi byla také taková; celou tu dobu, co žiji v Gionu, jsem si představovala Předsedu, a teď už ho nemohu mít.

Asi po deseti patnácti minutách čekání na Nobua jsem si začala lámat hlavu, jestli vůbec přijde. Věděla jsem, že se to nesluší, ale položila jsem si hlavu na stůl, protože jsem v poslední době špatně spala. Neusnula jsem, jen mě na chvíli zahltil pocit bezbřehého neštěstí. A pak mi připadalo, že mám naprosto zvláštní sen. Měla jsem dojem, že z dálky slyším údery na buben a syčení jako by z kohoutku vytékala voda, a pak jsem cítila, že se Předseda dotkl mého ramene. Věděla jsem, že je to Předsedova ruka, protože když jsem zvedla hlavu ze stolní desky, abych se podívala, kdo se mě dotkl, stál tam. Ty údery na buben byly jeho kroky; syčení bylo odsunutí dveří. Teď stál nade mnou a za ním vykukovala služka a očekávala příkazy. Uklonila jsem se a omluvila se za to, že jsem usnula. Byla jsem tak popletená, že jsem na chvíli zapochybovala, jestli jsem doopravdy vzhůru; ale nebyl to sen. Předseda se posadil na ten polštář, kam se měl posadit Nobu. Toho nebylo nikde vidět. Když služka kladla na stůl saké, opanovala mou mysl hrozná myšlenka. Přišel mi Předseda říct, že měl Nobu nehodu, nebo že ho potkalo nějaké jiné neštěstí? Proč Nobu nepřišel? Už jsem se chtěla Předsedy zeptat, když vtom do místnosti nahlédla majitelka čajovny.

„Ach, Předsedo,“ oslovila ho, „vás jsme tu neviděli už týdny!“

Majitelka byla před hosty vždycky přívětivá, ale v jejím hlase jsem vycítila napětí, takže určitě měla něco na srdci. Pravděpodobně se divila stejně jako já, kde je Nobu. Když jsem nalévala Předsedovi saké, přistoupila majitelka ke stolu a poklekla. Zadržela mu ruku, ještě než se napil, a naklonila se k němu, aby čichem zjistila, co pije.

„Opravdu, Předsedo, já nikdy nepochopím, proč dáváte přednost téhle značce,“ řekla. „Odpoledne jsme otevřely novou dodávku, tak kvalitní jsme tu už dlouho neměli. Nobu-san to určitě ocení, až přijde.“

„Jsem si jist, že ano,“ odpověděl Předseda. „Nobu má rád pěkné věci. Ale dnes večer tu nebude.“

Vylekalo mě to, ale nezvedala jsem oči od desky stolu. Vycítila jsem, že i majitelku to překvapilo, protože hodně rychle změnila téma hovoru.

„Nu, dobrá,“ řekla, „ale stejně, nemyslíte, že Sajuri dnes večer vypadá kouzelně?“

„Ale paní, kdypak Sajuri nevypadala kouzelně?“ namítl Předseda. „To mi připomíná… Dovolte, abych vám ukázal, co jsem přinesl.“

Předseda položil na stůl nějakou věc zabalenou do modrého hedvábného šátku; nevšimla jsem si, že měl něco v ruce, když přišel. Rozvázal šátek a vyndal krátký, objemný obrazový svitek, který hned začal rozvíjet. Byl stářím polámaný a zobrazoval miniatury scén ze života na císařském dvoře. Jestli jste někdy viděl tento druh obrazových svitků, víte, že je můžete natáhnout přes celou místnost a prohlédnout si všechno, co patří k císařskému sídlu, od brány na jednom konci až po palác na druhém. Předseda odvíjel svitek před sebou z jednoho kolíku na druhý – byly tam scény z pijáckých večírků, šlechtici hrající kopanou s kimony svázanými mezi nohama – až se dostal k mladé ženě v nádherném dvanáctivrstevném rouchu, klečící na dřevěné podlaze před císařskými komnatami.

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se.

„Je to krásný svitek,“ řekla majitelka. „Kde ho Předseda objevil?“

„Ach, ten jsem koupil už před několika lety. Ale podívejte se tady na tu ženu. Koupil jsem to kvůli ní. Nevšimly jste si na ní něčeho zvláštního?“

Majitelka čajovny usilovně prohlížela obrázek a pak ho Předseda přistrčil ke mně. Vyobrazení mladé ženy, přestože nebylo větší než kovová mince, bylo provedeno v dokonalém detailu. Teprve po chvíli jsem si toho všimla: vždyť ona má světlé oči… A když jsem se podívala blíž, viděla jsem, že jsou modrošedé. Okamžitě mi to připomnělo díla, která namaloval Učida podle mě. Zarděla jsem se a zamumlala něco o tom, jak je ten svitek krásný. Majitelka čajovny se mu také chvíli obdivovala a pak řekla: „Nu, já vás dva nechám o samotě. Pošlu sem trochu toho právě dodaného chlazeného saké. Pokud si ovšem nemyslíte, že bych ho měla schovat, až přijde Nobu-san?“

„Neobtěžujte se,“ řekl Předseda. „Stačí nám to, co je tady.“

„Nobu-san je… Nestalo se mu nic, že?“

„Samozřejmě že ne, daří se mu docela dobře,“ odpověděl Předseda.

S úlevou jsem to vzala na vědomí, ale současně se mi dělalo mdlo hanbou. Jestliže Předseda nepřišel proto, aby mi pověděl o Nobuovi, tak to znamená, že přišel kvůli něčemu jinému – asi zahrnout mě výčitkami za to, co jsem udělala. Po návratu do Kjóta jsem se několik dní snažila představit si, co vlastně viděl: Ministra se spuštěnými kalhotami a moje nahé nohy čouhající z kimona…

Když majitelka čajovny odešla, připadal mi zvuk zasouvaných dveří jako zasvištění meče, taseného z pochvy.

„Dovolil by mi Předseda říct,“ spustila jsem co nejklidněji, „že mé chování v Amami…“

„Já vím, co myslíte, Sajuri. Ale nepřišel jsem, abyste se omlouvala. Seďte chvíli tiše. Chci vám vyprávět o něčem, co se stalo před mnoha lety.“

„Předsedo, jsem tak zmatená,“ vykoktala jsem. „Prosím odpusťte mi, ale…“

„Tak mě poslouchejte. Hned se dovíte, proč vám to povídám. Pamatujete se na restauraci Cumijo? Ke konci Krize ji zavřeli, ale… Nu, nevadí, vy jste tehdy byla ještě hodně malá. Prostě, jednoho dne před mnoha lety – přesně řečeno před osmnácti lety – jsem šel do té restaurace na oběd s několika svými spolupracovníky. Šla s námi jistá gejša z Pontočo, jmenovala se Izuko.“

Okamžitě jsem věděla, o koho jde.

„Tehdy byla velmi oblíbená,“ pokračoval Předseda. „Náhodou jsme se stihli naobědvat dřív a já navrhl, abychom se prošli podél Širakawy, než půjdeme do divadla.“

To už jsem vyndala Předsedův kapesník zastrčený za obi a mlčky jsem ho rozprostřela na stole a uhladila tak, aby bylo vidět monogram. Během let se v jednom rohu kapesníku objevila skvrna a látka zažloutla, ale Předseda ho poznal okamžitě. Jeho hlas ztichl, až zmlkl docela. Vzal kapesník do ruky.

„Kde jste to vzala?“

„Předsedo,“ řekla jsem, „po celá ta léta jsem si lámala hlavu, jestli víte, že já jsem ta holčička, na kterou jste tehdy promluvil. To odpoledne jste mi dal svůj kapesník, cestou na představení Šibaraku. Také jste mi dal minci…“

„Chcete říct… Vy jste už jako učednice věděla, že já jsem ten muž, který na vás tehdy promluvil?“

„Poznala jsem Předsedu okamžitě, jakmile jsem ho znovu uviděla, na turnaji sumó. A opravdu žasnu, že si Předseda pamatuje mě.“

„Nu, možná že byste se občas měla na sebe podívat do zrcadla, Sajuri. Zvlášť, když máte oči mokré od slz, protože to jsou… Nedovedu to vysvětlit. Myslel jsem, že jimi vidím až na dno vaší duše. Víte, trávím hodně času hovorem s lidmi, kteří mi nikdy neříkají úplnou pravdu; a najednou tu byla dívenka, která mě nikdy předtím neviděla, a přesto mě nechala nahlédnout do srdce.“

Pak se Předseda odmlčel.

„Nikdy jste se nepozastavila nad tím, proč se Mameha stala vaší starší sestrou?“ zeptal se.

„Mameha?“ podivila jsem se. „Nerozumím. Co s tím má společného Mameha?“

„Takže vy to doopravdy nevíte?“

„Co mám vědět, Předsedo?“

„Sajuri, to já jsem požádal Mamehu, aby vás vzala do své péče. Řekl jsem jí o krásném děvčátku s podivuhodnýma šedýma očima, které jsem potkal, a požádal jsem ji, aby vám pomohla, jestli na vás někdy v Gionu narazí. Řekl jsem jí, že jí uhradím výlohy, bude-li třeba. A ona se s vámi skutečně za několik měsíců potom setkala. Z toho, co mi během let řekla, bylo zřejmé, že bez její pomoci by se z vás nikdy gejša nestala.“

Je skoro nemožné vylíčit, jaký účinek na mě měla Předsedova slova. Vždycky jsem považovala za samozřejmost, že Mameha jedná z osobního přesvědčení – aby zbavila sebe i Gion Hacumomo. Teď, když jsem pochopila její skutečný motiv, že jsem se dostala pod její ochranu kvůli Předsedovi… Nu, uvědomila jsem si, že se budu muset vrátit do minulosti, zopakovat si všechno to, co mi kdy řekla, a hledat v jejích slovech skrytý význam. A nebyla to jen Mameha, kdo najednou v mých očích vypadal docela jinak; i sama sobě jsem připadala jako někdo jiný. Když jsem sklouzla pohledem na své ruce složené v klíně, vnímala jsem je jako stvořené Předsedou. Cítila jsem se rozjařená, ustrašená a vděčná zároveň. Odsunula jsem se od stolu, abych se mohla uklonit a vyslovit mu poděkování; ale než jsem se k tomu dostala, musela jsem říct: „Předsedo, odpusťte mi, ale já bych si byla tolik přála, už dávno, abyste mi řekl o… o tom všem. Nedovedu vám vypovědět, jak moc by to pro mě znamenalo.“

„Je tu důvod, proč jsem to nikdy nemohl udělat, Sajuri, a proč jsem musel trvat na tom, aby vám to ani Mameha neřekla. Souvisí to s Nobuem.“

Když se zmínil o Nobuovi, krve by se ve mně nedořezal – najednou jsem začala tušit, kam Předseda směřuje od samého začátku.

„Předsedo,“ řekla jsem, „já vím, že nejsem hodna vaší laskavosti. Minulý víkend, když jsem…“

„Přiznávám, Sajuri,“ přerušil mě, „že to, co se stalo v Amami, mi nejde z mysli.“

Cítila jsem na sobě Předsedův pohled, ale nedokázala jsem se mu podívat do očí.

„Je tu něco, o čem bych chtěl s vámi promluvit,“ pokračoval. „Celý den jsem přemýšlel o tom, jak mám začít. Stále myslím na to, co se stalo před mnoha roky. Jsem si jist, že musí existovat lepší způsob, jak to vyjádřit, ale… Doufám, že chápete, co se vám snažím říct.“

Odmlčel se, sundal si sako a položil je složené na rohože vedle sebe. Ucítila jsem vůni jeho naškrobené košile, a to mi připomněla návštěvy u Generála v hostinci Suruja, kde to často vonělo žehleným prádlem.

„Kdysi, když byl Iwamura Electric ještě mladým podnikem,“ začal hovořit Předseda, „jsem se seznámil s člověkem, který se jmenoval Ikeda a pracoval pro jednoho z našich dodavatelů na druhé straně města. Byl geniální v řešení problémů elektrické instalace. Když jsme někdy měli potíže s instalací, požádali jsme, aby nám ho na den půjčili, a on dal všechno do pořádku. Náhodou jsem se s ním setkal v lékárně. Řekl mi, že se cítí velmi svěže, protože odešel ze zaměstnání. Když jsem se zeptal proč, řekl: ‚Nadešel čas k odchodu, tak jsem odešel!‘ Nu, okamžitě jsem mu nabídl práci u nás. Po několika týdnech jsem se ho znova zeptal: ‚Ikeda-san, proč jste odešel z předešlého podniku?‘ Řekl mi: ‚Pane Iwamuro, já jsem celé roky chtěl přijít sem a pracovat pro vás. Ale vy jste mi to nikdy nenabídl. Vždycky, když jste měl potíže, jste si mě zavolal, ale nikdy jste mě nepožádal, abych pro vás pracoval. A jednoho dne jsem si uvědomil, že to nikdy neuděláte, protože mě nechcete odlákat od jednoho ze svých dodavatelů a ohrozit tak své obchodní vztahy. Pouze když já nejdřív odejdu ze zaměstnání, budete vy mít příležitost si mě najmout.‘ A tak jsem odešel.“

Věděla jsem, že Předseda čeká na to, co řeknu, ale neodvažovala jsem se promluvit.

„Nu, a já jsem usoudil, že i vaše setkání s Ministrem bylo pravděpodobně tím, co pro Ikedu odchod ze zaměstnání. A řeknu vám, proč jsem tak uvažoval. Způsobilo to něco, co řekla Dýně, když mě vedla do toho divadla. Byl jsem na ni strašně rozzlobený a uhodil jsem na ni, proč to udělala. Poprvé v životě nevěděla, co říct. Pak plácla něco, co vůbec nedávalo smysl. Řekla, že jste ji požádala, aby přivedla Nobua.“

„Předsedo, prosím,“ ozvala jsem se nejisté, „udělala jsem tak hroznou chybu…“

„Než řeknete něco dalšího, chci vědět, proč jste to udělala. Možná že jste si myslela, že prokazujete Iwamura Electric nějakou… službu. Nevím. Nebo jste možná Ministrovi dlužila něco, o čem nevím.“

Asi jsem zavrtěla hlavou, protože Předseda okamžitě zmlkl.

„Já se hluboce stydím, Předsedo,“ vypravila jsem ze sebe, „ale mé motivy… byly čistě osobní.“

Po dlouhé odmlce si vzdychl a vztáhl ke mně pohár na saké. Nalila jsem mu s pocitem, že mé ruce patří někomu jinému, a on pak saké jedním douškem vypil a podržel chvíli v ústech, než je polkl. Když jsem ho viděla s ústy na okamžik plnými, připadala jsem si jako prázdná nádoba přetékající hanbou.

„V pořádku, Sajuri,“ řekl. „Povím vám, proč se ptám. Nemůžete pochopit, proč jsem dnes večer přišel ani proč jsem se k vám po celá leta choval tak, jak jsem se choval, dokud nepochopíte povahu mého vztahu k Nobuovi. Věřte mi, že si uvědomuji víc než ostatní, jak je s ním někdy těžké pořízení. Ale je geniální; cením si ho víc než celého týmu ostatních pracovníků.“

Nenapadlo mě nic, co bych mohla říct nebo udělat, a tak jsem chvějícíma rukama uchopila karafu, abych Předsedovi nalila ještě saké. Považovala jsem za zlé znamení, že svůj pohár nepozvedl.

„Jednou, když jsem vás znal jen krátce,“ pokračoval, „vám Nobu přinesl jako dárek ozdobný hřebínek do vlasů a přede všemi vám ho dal. Až do té chvíle jsem si neuvědomoval, jak silnou k vám cítí náklonnost. Určitě to dal najevo i dřív, ale já si toho nevšiml. A když jsem si uvědomil jeho city, jak se na vás ten večer díval… Okamžitě jsem věděl, že mu nemohu vzít něco, po čem tak zřejmě touží. Nikdy jsem nepolevil ve své péči o vaše blaho. Spíš, jak ubíhala léta, bylo pro mě stále těžší nezaujatě naslouchat, když o vás Nobu mluvil.“

Předseda se odmlčel a pak dodal: „Sajuri, posloucháte, co vám říkám?“

„Ano, Předsedo, samozřejmě.“

„Nemůžete to vědět, ale já jsem Nobuovi velmi zavázán. Je sice pravda, že jsem založil podnik a jsem Nobuův nadřízený. Ale když byl Iwamura Electric teprve v začátcích, chyběly nám hotové peníze a skoro jsme zkrachovali. Nechtěl jsem se vzdát kontroly podniku a nechtěl jsem ani slyšet, když Nobu trval na tom, že k nám přivede investory. Nakonec zvítězil, ale mezi námi to na čas vedlo k roztržce; nabídl rezignaci a já ji skoro přijal. Ale měl samozřejmě plnou pravdu a já se mýlil. Bez něho bych byl přišel o podnik. Jak se odvděčíte za takovou službu? Víte, proč se mi říká ‚Předseda‘, a ne ‚Prezident‘? Protože jsem se vzdal toho titulu, aby ho mohl užívat Nobu – přestože se pokoušel odmítnout. Proto jsem se rozhodl, jakmile jsem si uvědomil jeho lásku k vám, že musím svůj zájem o vás skrývat, aby vás mohl mít on. Život byl k němu krutý, Sajuri. Poznal jen málo vlídnosti.“

Za všechna léta, co jsem působila jako gejša, jsem nikdy ani na okamžik nedokázala sama sebe přesvědčit, že by ke mně Předseda cítil něco zvláštního. A teď mi řekne, že mě chtěl přenechat Nobuovi…

„Nikdy nebylo mým úmyslem věnovat vám tak málo pozornosti,“ pokračoval. „Ale jistě si uvědomujete, že kdyby byl Nobu zachytil sebemenší náznak mých citů, okamžitě by se vás byl vzdal.“

Od svého dětství jsem snila, že jednoho dne přijde Předseda a řekne mi, že mu na mně záleží; ale nikdy jsem v to docela nevěřila. Rozhodně jsem si ale nepředstavovala, že mi řekne to, v co jsem doufala, ale také, že mým osudem je Nobu. To, po čem jsem v životě tolik toužila, je asi nedostižné; ale aspoň na tento krátký okamžik mi bylo dopřáno sedět s Předsedou v jedné místnosti a říct mu, jak hluboké city k němu chovám.

„Prosím, odpusťte mi to, co vám teď řeknu,“ podařilo se mi nakonec vyslovit.

Pokusila jsem se mluvit dál, ale moje hrdlo si zřejmě umínilo, že bude polykat, i když nechápu, co jsem polykala, pokud to nebyly moje city, které jsem nechtěla vyjádřit očima a ústy.

„Já cítím k Nobuovi velkou náklonnost, ale to, co jsem udělala v Amami…“ Tady jsem musela po dlouhý okamžik strpět strašnou palčivost v hrdle, než jsem dokázala mluvit dál. „To, co jsem udělala v Amami, jsem udělala kvůli tomu, co cítím k vám, Předsedo. Každý krok, který jsem ve svém životě udělala od té doby, co jsem se jako dítě dostala do Gionu, živila moje naděje, že se jím dostanu blíž k vám.“

Když jsem to vyslovila, všechna horkost mého těla se mi vrazila do tváře. Měla jsem pocit, že se snad vznesu do vzduchu jako kousek popela z ohniště, jestli se nesoustředím na něco v místnosti. Pokusila jsem se najít nějakou šmouhu na desce stolu, ale sám stůl už se mi začal rozplývat před očima.

„Podívejte se na mě, Sajuri.“

Chtěla jsem poslechnout, ale nemohla jsem.

„To je zvláštní,“ řekl tiše, téměř jen pro sebe, „že tatáž žena, která se mi před mnoha lety jako děvčátko dívala upřímně do očí, to teď už nedokáže.“

Asi stačilo jen odtrhnout oči od stolu a podívat se na Předsedu; ale bůhvíproč, nervóznější bych snad nebyla, ani kdybych stála sama jediná na jevišti a dívalo se na mě celé Kjóto. Seděli jsme u rohu stolu tak blízko sebe, že když jsem si konečně otřela oči a vzhlédla k němu, všimla jsem si černých kruhů kolem jeho duhovek. Říkala jsem si, že bych se měla podívat stranou a uklonit se a pak mu nalít pohár saké…, ale nic z toho by bylo nemohlo přerušit napětí. Zatímco já jsem takhle uvažovala, odsunul Předseda karafu se saké a pohár stranou a pak natáhl ruku a za límec kimona mě přitáhl k sobě. Cítila jsem teplo jeho pokožky. Stále ještě jsem se namáhala pochopit, co se to děje – a co bych měla říct nebo udělat. A vtom mě Předseda přitáhl ještě blíž a políbil mě.

Možná vás překvapí, že to bylo poprvé v mém životě, co mě někdo doopravdy políbil. Generál Tottori někdy přitiskl rty na moje, když byl mým danna; ale to bylo úplně bez citu. Vždycky mě přitom napadlo, že si asi prostě potřeboval někam položit hlavu. Dokonce i Jasuda Akira – ten muž, který mi koupil kimono a kterého jsem svedla jednou v noci v čajovně Tatemacu – mě snad tucetkrát políbil na šíji i tvář, ale nikdy se nedotkl mých rtů. Umíte si jistě představit, že ten polibek, první opravdový v mém životě, mi připadal mnohem důvěrnější než cokoliv, co jsem dosud zažila. Měla jsem pocit, že si od Předsedy něco beru a že on mi něco dává, něco mnohem důvěrnějšího, než co jsem kdy od někoho dostala. Ten polibek měl zvláštní chuť, výraznou jako ovoce nebo pamlsek, a když jsem ho ochutnala, ramena mi klesla a žaludek se mi zvedl; bůhvíproč to vyvolalo v mé mysli tucet událostí, které jsem si nepochopitelně zapamatovala. Vzpomněla jsem si na sloup páry, který vyrazil z hrnce, kde se vařila rýže, když kuchařka naší okiji zvedla pokličku. Před očima mi vytanula ulička, která prochází středem čtvrti Pontočo, jak jsem ji kdysi večer uviděla, zaplněnou fanoušky po posledním představení herce Kičisabura v ten den, kdy navždycky odcházel z divadla Kabuki. Určitě bych mohla uvést stovky dalších příkladů, protože to vypadalo, jako by se všechny přehrady v mé mysli najednou otevřely a vzpomínky se rozutíkaly, jak se jim zachtělo. Ale Předseda se už zase ode mě odklonil, jen jednou rukou mě stále objímal kolem krku. Byl mi tak blízko, že jsem viděla, jak se mu vlhce lesknou rty, a stále ještě jsem cítila jeho polibek.

„Předsedo,“ oslovila jsem ho, „proč?“

„Proč co?“

„Proč… to všechno? Proč jste mě políbil? Vždyť jste právě hovořil o tom, že jsem dárek pro Nobu-san.“

„Nobu se vás vzdal, Sajuri. Já jsem ho o nic nepřipravil.“

V tom zmateném víru smyslů a pocitů jsem nebyla schopná pochopit, co říká.

„Když jsem vás uviděl s Ministrem, měla jste v očích přesně ten výraz, který jsem viděl tenkrát před mnoha lety u Širakawy,“ řekl. „Vypadala jste tak zoufale, jako byste chtěla skočit do řeky, jestli vás někdo nezadrží. Když mi Dýně řekla, že jste to setkání chtěla předvést Nobuovi, rozhodl jsem se, že se mu svěřím s tím, co jsem viděl. A když na to reagoval tak rozzlobeně… Nu, jestliže vám nedokázal odpustit, co jste udělala, bylo mi jasné, že on nikdy nebyl vaším osudem.“

Jednou odpoledne, když jsem ještě byla dítě a žila v Joroidu, vyšplhal malý kluk, který se jmenoval Gisuke, na strom, aby odtud skočil do rybníka. Vylezl mnohem výš, než měl; voda nebyla dost hluboká. Ale když jsme ho varovali, aby neskákal, bál se slézt dolů kvůli skalám pod stromem. Utíkala jsem do vesnice pro jeho otce, pana Jamašitu, který pak šel se mnou do kopce klidně a beze spěchu. Divila jsem se v duchu, jak může být tak klidný, když je jeho syn v nebezpečí. Stoupl si pod strom právě v okamžiku, kdy se jeho syn – který si ani nestačil všimnout, že už je tam jeho otec – dál neudržel a spadl. Pan Jamašita ho zachytil tak lehce, jako by mu někdo hodil do náruče pytel, a postavil ho bezpečně na zem. Všichni jsme radostně vykřikli a hopsali kolem rybníka, zatímco Gisuke jen stál, rychle mrkal a na řasách se mu leskly slzy.

Teď už jsem věděla, jak Gisukemu tehdy bylo. Já jsem se řítila na skály a Předseda vkročil do dráhy mého pádu, aby mě zachytil. Věděla jsem jen, že už se nemusím bát, ale nebyla jsem schopná ani setřít si slzy, které se mi kutálely po tvářích. Přestože jsem ho viděla rozmazaně, nemohla jsem přehlédnout, že se ke mně naklání blíž a blíž, a najednou mě chytil do náruče jako balík prádla. Rty mi přitiskl přesně na ten trojúhelník nahé pokožky, kde se mi pod klíčním důlkem křížily obě strany kimona. A když jsem na šíji ucítila jeho dech a naléhavou touhu, která mě téměř pohltila, vytanul mi na mysli jeden okamžik před mnoha lety, kdy jsem vešla do kuchyně naší okije a přistihla jednu z našich služek, jak se naklání nad dřezem a snaží se zakrýt, že má v ústech zralou hrušku, ale její šťáva jí stékala z koutků až na krk. Prosila mě tenkrát, abych to neříkala Matce. Prý po té hrušce tak toužila, že nemohla odolat.

35.

Teď, téměř po čtyřiceti letech, tu sedím a pohlížím na ten večer s Předsedou jako na okamžik, kdy ve mně všechny hořekující hlasy odumřely. Ode dne, kdy jsem opustila Joroido, jsem se stále jen děsila toho, že příští pohyb kola osudu mi vloží do cesty jen další překážky; a byly to jen mé strachy a úzkosti, kterými jsem žila. Když se prodíráme proti proudu, zraňovaní kamenitým dnem a strhávaní zpět spodními proudy, každý záchytný bod má cenu života.

Ale když se Předseda stal mým danna, můj život se zklidnil a ztratil své ostré hrany. Cítila jsem se jako strom, jehož kořeny se konečně prodraly do úrodné, zavlažované půdy hluboko pod povrchem. Nikdy dřív jsem neměla příležitost považovat se za šťastnější než ostatní, ale teď ano. I když musím dodat, že teprve když jsem žila v tom blaženém stavu dost dlouho, dokázala jsem se ohlédnout za minulostí a přiznat si, jak pustý byl můj dřívější život. Určitě bych byla jinak nikdy nedokázala vyprávět svůj příběh; myslím, že nikdo z nás nedokáže upřímně a otevřeně hovořit o své bolesti, dokud se jí dávno nezbavil.

Onoho odpoledne, když jsme s Předsedou spolu pili saké při obřadu v čajovně Ičiriki, se stalo něco zvláštního. Nevím proč, ale když jsem usrkla z nejmenšího ze tří kalíšků, z nichž jsme pili, nechala jsem saké válet po jazyku a malinká kapička mi vytekla koutkem úst. Měla jsem na sobě černé kimono s pěti erby naší okije, kolem jehož lemu se ovíjel zlatě a rudě vetkaný drak až k mým kolenům. Pamatuji se, že ta kapka saké mi sklouzla pod paži a kutálela se po černém hedvábí, až se zastavila u silných stříbrných nití, z nichž byly vymodelovány dračí zuby. Většina gejš by určitě považovala ukápnuté saké za špatné znamení; ale pro mě ta kapka, která ze mě stekla jako slza, vlastně byla příběhem mého života. Padala prázdným prostorem a nikdo neřídil její osud; skutálela se po hedvábné stezce a stalo se, že spočinula u dračích zubů. Vzpomněla jsem si na okvětní lístky, které jsem házela do říčky Kamo před dílnou pana Arašina a představovala si, že snad doplují až k Předsedovi. Zdá se, že se tak asi stalo.

V bláhových nadějích, které mi byly tak drahé od mého dětství, jsem si vždycky představovala, že kdybych se stala Předsedovou milenkou, byl by můj život naprosto dokonalý. Je to dětinskost, a přesto jsem tak uvažovala i v dospělosti. Měla jsem už vědět svoje: kolikrát jsem dostala tu bolestnou lekci, že i když prahneme po tom, aby nám vytáhli trn z kůže, zůstane po něm rána, která se nezahojí? Tím, že jsem zapudila Nobua ze svého života, jsem neztratila jen jeho přátelství; nakonec jsem zapudila sama sebe z Gionu.

Důvod je tak prostý, že jsem ho měla znát předem. Ten, kdo vyhraje cenu, po níž touží jeho přítel, stojí před těžkou volbou: buď musí tu cenu schovat někam, kde ji jeho přítel nikdy nenajde – je-li to možné – nebo obětovat své přátelství. Přesně tento problém vznikl mezi mnou a Dýni naše přátelství se po mé adopci už nikdy neobnovilo. Přestože se jednání Předsedy s Matkou o tom, že se stane mým danna, táhlo několik měsíců, nakonec se dohodli, že už nebudu pracovat jako gejša. Jistě jsem nebyla první gejša, která opustila Gion; kromě těch, co utekly, se některé vdaly, jiné si vybudovaly vlastní čajovny nebo okije. Ale já jsem zůstala chycená někde uprostřed. Předseda chtěl, abych odešla z Gionu, a tím z očí Nobuovi, ale nemohl si mě vzít; byl už ženatý. Asi tim nejlepším řešením, které také navrhoval Předseda, by bylo zařídit mi vlastní čajovnu nebo hostinec – kam by Nobu nikdy nevkročil. Jenže Matka mě nechtěla uvolnit z okije; kdybych přestala být členem rodiny Nitta, připravila by se o příjem z mého vztahu k Předsedovi, víte?

Takže nakonec Předseda souhlasil, že bude okiji každý měsíc vyplácet značnou sumu za podmínky, že mi Matka dovolí ukončit kariéru. Bydlela jsem dál v okiji, jako tolik let; ale už jsem ráno nechodila na lekce, ani jsem neobcházela Gion, abych při zvláštních příležitostech vykonala zdvořilostní návštěvy. A pochopitelně jsem už po večerech nebavila hosty.

Jelikož jsem se chtěla stát gejšou jen proto, abych získala Předsedu, asi bych byla neměla mít pocit žádné ztráty, že opouštím Gion. Jenže já jsem tam během let navázala hodně vzácných přátelství, nejenom s ostatními gejšami, ale i s mnohými muži, s nimiž jsem se seznámila. Druhé ženy mě nezapudily proto, že už jsem přestala pracovat; gionské gejši vždycky měly málo času na vlastní společenský život. Často jsem cítila žárlivost, když jsem je zahlédla, jak spěchají na další schůzku a smějí se něčemu, co se stalo na té předešlé. Nezáviděla jsem jim nejistotu jejich existence, ale ten pocit příslibu, který jsem velmi dobře znala – že každý další večer může přinést nějaké čtverácké překvapení.

S Mamehou jsem se běžně stýkala. Setkávaly jsme se u čaje několikrát týdně. Vzhledem k tomu, co všechno pro mě udělala od mého dětství – a k té zvláštní roli, kterou hrála v mém životě jménem Předsedy – si jistě umíte představit, jak jsem se jí cítila zavázána. Jednou jsem v obchodě objevila tušovou malbu na hedvábí z osmnáctého století. Zobrazovala ženu, učící dívenku umění psát znaky. Učitelka měla půvabnou oválnou tvář a dívala se na svou žačku s takovou dobrotou a laskavostí, že jsem si okamžitě vzpomněla na Mamehu a koupila jsem jí tu malbu jako dárek. Toho deštivého odpoledne, kdy obrázek pověsila na zeď svého smutného bytu, jsem naslouchala dopravnímu šumu doléhajícímu tam z třídy Higaši-odži. A nemohla jsem se s pocitem strašné ztráty ubránit vzpomínce na její elegantní apartmá z minulých let a okouzlující zurčení vody pod jeho okny v říčce Širakawě. Sám Gion mi tehdy připadal jako nádherná starobylá tkanina; ale mnohé se od té doby změnilo. Teď měla Mameha v jednopokojovém bytě rohože barvy zvětralého čaje a byly tam cítit bylinné lektvary z čínské lékárny v přízemí – tak silné, že i z jejího kimona občas zavanula vůně medicíny.

Když pověsila obrázek na stěnu a chvíli se mu obdivovala, šla si zase sednout ke stolu. Uchopila do dlaní šálek s vroucím čajem a zahleděla se do něj, jako by v něm chtěla nalézt potřebná slova. Překvapeně jsem si všimla, že už jí začínají na hřbetech rukou vystupovat šlachy, jak to bývá, když se zvolna hlásí stáří. Nakonec řekla s nádechem smutku: „Jak je zvláštní, co všechno nám budoucnost přináší. Sajuri, buď opatrná a nikdy nečekej příliš mnoho.“

Jsem si jistá, že měla pravdu. V příštích letech by mi bývalo bylo snáz, kdybych stále nevěřila, že mi Nobu jednou odpustí. Pak jsem už přestala trápit Mamehu dotazy, jestli se na mě ptal; strašně mě bolelo, když vzdychla a dlouze, smutně se na mě podívala, jako by říkala, že bych snad měla mít rozum a nedoufat, že by to někdy udělal.

Na jaře za rok po tom, co jsem se stala Předsedovou milenkou, zakoupil luxusní dům v severovýchodní části Kjóta a pojmenoval ho Eišin-an – „Zátiší dobré pravdy“. Byl zamýšlen pro hosty firmy, ale Předseda ten dům využíval mnohem víc než kdokoliv jiný. Proto jsme tam spolu trávili každý týden tři čtyři noci, někdy i víc. V nejpilnějších dnech přicházel tak pozdě, že si přál jenom ponořit se do horké koupele a naslouchat mému vyprávění. Pak šel hned spát. Ale většinu večerů přicházíval se západem slunce nebo hned po něm a při jeho večeři jsme si spolu povídali a dívali se na sloužící, jak rozsvěcují lampiony v zahradě.

Předseda po příchodu obvykle nejdřív chvíli mluvil o tom, jaké to bylo v práci. Zmínil se třeba o potížích s novým výrobkem nebo o silniční nehodě, která potkala jejich nákladní auto, plně naložené náhradními součástkami, a podobně. Já jsem samozřejmě byla šťastná, že mohu sedět vedle něho a poslouchat, ale naprosto jsem chápala, že mi to Předseda nevypráví proto, že by chtěl, abych to věděla. Zbavoval se tak psychické zátěže, jako by vyléval špinavou vodu z vědra. Proto jsem pozorně naslouchala ne jeho slovům, ale tónu jeho hlasu; protože stejně, jako je zvuk tím vyšší, čím méně vody zbývá ve vědru, tak jsem i já slyšela, jak je Předsedův hlas postupně tišší a tišší. Když nastal správný okamžik, změnila jsem téma hovoru a už jsme nemluvili o ničem tak závažném, jako je byznys, ale o všem možném, třeba co se mu stalo ten den ráno cestou do práce; nebo o filmu, na který jsme se před pár dny dívali tady v Eišin-an; anebo jsem mu vyprávěla žertovný příběh, který jsem slyšela od Mamehy; i ta k nám občas večer zašla. Ale to, že jsem Předsedu nechala nejdřív vyprázdnit mysl a pak jsem ho rozptýlila žertovným hovorem, mělo stejný účinek, jako má voda na tomel vysušený sluncem. Když si po příchodu otřel ruce do horkého napařeného ručníku, byly jeho prsty ztuhlé jako těžké větve. Jakmile jsme si chvíli povídali, získaly zase graciézní a uvolněný tvar, jako když spal.

Myslela jsem, že takový bude můj život už stále. Večer budu bavit Předsedu a za bílého dne se zaměstnávat tak, jak umím nejlépe. Ale na podzim roku 1952 jsem doprovázela Předsedu na jeho druhé cestě do Spojených států. Navštívil je už předešlou zimu a vrátil se s tak silnými dojmy, že se jim nevyrovnalo nic, co do té doby zažil; řekl mi, že poprvé pochopil pravý význam slova prosperita. Většina Japonců v té době měla elektřinu jen určitý počet hodin denně, ale světla v Americe svítila dvacet čtyři hodin. A zatímco jsme my v Kjótu byli pyšní, že naše nové nádraží má podlahu z betonu a ne z prken, podlahy amerických železničních stanic byly z mramoru. Dokonce i v malých amerických městech byla kina tak velká jako naše Národní divadlo, vyprávěl Předseda, a veřejné lázně byly všude úzkostlivě čisté. Ale ze všeho nejvíc žasl nad tím, že každá rodina ve Spojených státech měla ledničku, kterou si mohl průměrný pracující člověk dovolit koupit už za měsíční plat. V Japonsku na ni musel vydělávat patnáct měsíců a jen velmi málo rodin si ji mohlo dopřát.

Jak už jsem řekla, Předseda mi dovolil, abych ho doprovázela na jeho druhé cestě do Ameriky. Do Tokia jsem cestovala sama vlakem, a odtud jsme letěli společně přes Havaj, kde jsme strávili několik nádherných dní. Předseda mi koupil plavky – první v mém životě – a já jsem v nich seděla na pláži s vlasy spuštěnými do půli zad, jako všechny ostatní ženy kolem mě. Havaj mi připomínala Amami; obávala jsem se, aby Předseda necítil totéž, ale jestli ano, nedal to znát. Z Havaje jsme pokračovali do Los Angeles, a nakonec do New Yorku. O Spojených státech jsem věděla jen to, co jsem zjistila z filmů; myslím, že jsem tak docela nevěřila v existenci mrakodrapů v New Yorku. A když jsem se konečně zabydlela ve svém pokoji v hotelu Waldorf-Astoria a podívala se z okna na budovy kolem, vysoké jako hory, a na rovné, čisté ulice pode mnou, měla jsem pocit, že se dívám na svět, kde je možné úplně všechno. Doznávám, že jsem čekala, že se budu cítit jako dítě odtržené od matky, protože jsem ještě nikdy v životě neopustila Japonsko a neuměla jsem si představit, že by mi prostředí tak cizí jako New York nenahánělo hrůzu. Snad to bylo Předsedovo nadšení, které mi pomohlo, abych svou návštěvu přijímala s dobrou vůlí. Měl svůj pokoj, který většinou používal pro obchodní jednání, ale každý večer přišel ke mně, do apartmá, které mi zařídil. Často jsem se na nezvyklém lůžku probouzela, a když jsem se obrátila, viděla jsem ho, jak sedí potmě u okna, lehounkou záclonu odtaženou, a dívá se dolů na Park Avenue. Jednou, bylo už po druhé hodině po půlnoci, mě vzal za ruku a odvedl k oknu, abych se podívala na dva mladé lidi oblečené ve večerních šatech, jako by šli z plesu, kteří se líbali pod pouliční lampou na rohu ulice.

V následujících třech letech jsem s Předsedou navštívila Spojené státy ještě dvakrát. On se přes den věnoval svým obchodním záležitostem a já se služkou jsem chodila do muzeí a restaurací – dokonce jsme byly i na baletu, který byl úžasný. Kupodivu v jedné z několika japonských restaurací, které jsme objevily v New Yorku, byl šéfem člověk, jehož jsem dobře znala z předválečného Gionu. Jednou při obědě jsem se octla v jeho soukromém salonku vzadu a bavila jsem několik mužů, které jsem už celou věčnost neviděla – místopředsedu Japonské telefonní a telegrafní společnosti, nového japonského generálního konzula, který dřív býval starostou Kóbe, profesora politických věd z Kjótské university. Bylo mi, jako bych se zase octla zpátky v Gionu.

V létě roku 1956 Předseda – který měl ze svého manželství dvě dcery, ale žádného syna – provdal tu starší za muže jménem Nišioka Minoru. Předsedovým úmyslem bylo, aby pan Nišioka převzal příjmení Iwamura a stal se jeho dědicem; jenže pan Nišioka si to na poslední chvíli rozmyslel a oznámil Předsedovi, že nemá v úmyslu se ženit. Byl to velmi temperamentní mladý muž, ale podle Předsedova názoru velice nadaný. Asi týden byl Předseda hodně rozčilený; utrhoval se na sloužící i na mě bez nejmenšího důvodu. Ještě nikdy jsem ho neviděla v tak špatné náladě.

Nikdy mi nikdo neřekl, proč si to Nišioka Minoru rozmyslel, ale také to nebylo nutné. Předešlé léto zakladatel jedné z největších japonských pojišťoven propustil vlastního syna z funkce prezidenta a předal svou společnost mnohem mladšímu muži – svému nemanželskému synovi, jehož matkou byla tokijská gejša. Tehdy to vyvolalo dost značný skandál. Tyto věci se v Japonsku sice stávaly i dřív, ale obvykle na mnohem nižší úrovni, v rodinných obchodech s kimony nebo v cukrárnách – asi v takovém prostředí. Ředitel pojišťovny se v novinách vyjádřil o svém prvorozeném jako o „seriózním mladém muži, jehož inteligence, bohužel, není srovnatelná s…“ a uvedl jméno svého nemanželského syna, ale slovem se nezmínil o jejich pokrevním vztahu. Jenže to bylo úplně jedno; stejně všichni znali pravdu.

Představte si teď, že by se Nišioka Minoru už jako dědic Předsedova jména dověděl nějakou novou informaci – třeba, že se Předsedovi nedávno narodil nemanželský syn… Nu, jsem si jistá, že by jeho nechuť ke svatbě byla zcela pochopitelná. Bylo všeobecně známo, jak Předsedu mrzí, že nemá syna, přestože velmi miluje své dcery. Dalo by se čekat, že by neměl stejně silně rád svého nemanželského syna – dost rád na to, aby před smrtí změnil své rozhodnutí a předal mu podnik, který vybudoval? Pokud jde o to, jestli jsem doopravdy porodila Předsedovi syna… Kdyby ano, jistě by se mi o tom nechtělo příliš hovořit z obavy, aby se jeho totožnost neprozradila na veřejnosti. Nikomu by neposloužilo, kdyby se to stalo. Nejlepší bude, když o tom vůbec nebudu mluvit, a vy to jistě pochopíte.

Asi týden potom, co se Nišioka Minoru rozmyslel jinak, jsem se rozhodla, že si s Předsedou promluvím o jedné velmi delikátní záležitosti. Byli jsme v Eišin-an, seděli jsme po večeři venku na verandě s výhledem na mechovou zahradu. Předseda byl zamyšlený a od večeře nepromluvil ani slovo.

„Zmínila jsem se už Danna-sama,“ začala jsem, „že mám v poslední době velmi zvláštní pocit?“

Podívala jsem se na něho, ale nedalo se usoudit, jestli mě vůbec poslouchá.

„Stále myslím na čajovnu Ičiriki,“ pokračovala jsem, „a opravdu, začínám si uvědomovat, jak velmi mi chybí, že už nepečuji o zábavu.“

Předseda si jen vložil do úst sousto zmrzliny a zase položil lžičku na talířek.

„Já už se samozřejmě nikdy nevrátím k práci v Gionu, to vím velmi dobře. Ale přece jen si myslím, Danna-sama… Nenašlo by se v New York City místo pro malou čajovnu?“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ řekl. „Není důvod, abyste měla chtít odjet z Japonska.“

„Japonské byznysmeny a politiky je teď vidět v New Yorku stejně běžně jako želvy, které žbluňknou do rybníka,“ řekla jsem. „Většinou to jsou muži, které už léta znám. Když odjedou z Japonska, musí to pro ně být náhlá změna. Ale uvážíme-li, že Danna-sama bude trávit stále víc času ve Spojených státech…“ Věděla jsem, že je to pravda, protože už mi řekl o svém plánu otevřít tam filiálku svého podniku.

„Nemám na to náladu, Sajuri,“ řekl. Zdálo se mi, že chce ještě něco dodat, ale já pokračovala, jako bych ho neslyšela.

„Říká se, že dítě, které je vychovávané mezi dvěma kulturami, to má těžké. Takže přirozeně matka, která se svým dítětem odjede do takové země, jako jsou Spojené státy, bude jednat moudře, když si je zvolí za svůj stálý domov.“

„Sajuri…“

„Tím chci říct,“ pokračovala jsem, „že žena, která se takhle rozhodne, se už pravděpodobně nikdy do Japonska se svým dítětem nevrátí.“

Předseda už musel pochopit, co naznačuji – že odstraním z Japonska jedinou překážku v cestě adopce Nišioky Minoru jako dědice. Chvíli vypadal překvapeně. Ale pak, když si zřejmě uvědomil, že ho opustím, jeho rozmrzelost praskla jako vejce a z koutku oka mu sklouzla jediná slza, kterou mrknutím setřásl, jako by plácnutím odstranil mouchu.

V srpnu téhož roku jsem se přestěhovala do New Yorku a vybudovala si vlastní velmi malou čajovnu pro japonské byznysmeny a politiky cestující Spojenými státy. Matka se pochopitelně snažila zajistit, aby každé podnikání, do kterého se v New Yorku pustím, bylo chápáno jako rozšířená činnost okije Nitta, ale Předseda takové ujednání odmítl uznat. Matka měla nade mnou moc, jenom pokud jsem zůstávala v Gionu; tím, že jsem odešla, jsem přetrhala pouta, která mě k ní vázala. Předseda za ní poslal své dva účetní s úkolem dohlédnout na to, aby mi vyplatila do posledního jenu to, co mi patřilo.

Nemohu tvrdit, že jsem necítila strach, když se za mnou před mnoha lety poprvé zavřely dveře apartmá ve Waldorf Towers. Ale New York je vzrušující město. Netrvalo dlouho, a cítila jsem se tam nejméně tak doma, jako kdy v Gionu. Vlastně, když se tak dívám zpátky, vzpomínky na mnoho dlouhých týdnů, které jsem tu strávila s Předsedou, obohatily můj život ve Spojených státech určitým způsobem mnohem víc, než tomu bylo v Japonsku. Moje malá čajovna ve druhém poschodí starého klubu na Páté třídě od samého začátku mírně prosperovala; Z Gionu za mnou přijelo dost gejš, aby mi pomáhaly, a někdy mě navštíví i Mameha. Do své čajovny teď už chodím jenom tehdy, když se tu objeví blízcí přátelé nebo staří známí. Svůj čas trávím mnoha jinými způsoby. Ráno se často připojím ke skupině japonských spisovatelů a umělců, abychom společně studovali to, co nás zajímá – poezii, hudbu, nebo v měsíčním kursu dějiny města New York. Většinu dní obědvám s přáteli. A odpoledne pokleknu před toaletkou a připravuji se na tu či onu party – někdy je pořádám i tady, ve svém apartmá. Když zvednu brokátovou přikrývku ze zrcadla, připomenu si okamžitě mléčnou vůni bílého makeupu, který jsem nosila v Gionu. Moc toužím po tom, abych se tam ještě jednou podívala; ale na druhé straně bych asi byla zklamaná všemi těmi změnami. Když mi přátelé ukazují fotografie ze svých výletů do Kjóta, často si myslím, že Gion prořídl jako špatně udržovaná zahrada, kde roste stále víc plevele. Před mnoha lety, po Matčině smrti, okiju Nitta zbourali a místo ní tam postavili malý prefabrikovaný dům z betonu s knihkupectvím v přízemí a dvěma byty v patře.

Když jsem přišla do Gionu, pracovalo tam osm set gejš. Teď je jich tam méně než šedesát a jenom hrstka učednic, a ten počet se každým dnem zmenšuje – protože tempo změn se nikdy nezpomalí, ačkoli jsme sami sebe přesvědčovali, že ano. Při Předsedově poslední návštěvě New Yorku jsme se spolu procházeli Central Parkem. Hovořili jsme o minulosti, a když jsme došli na cestičku vedoucí mezi piniemi, Předseda se náhle zastavil. Často mi vyprávěl o piniích lemujících ulici na ósackém předměstí, kde vyrosil; když se na ně zadíval, věděla jsem, že vzpomíná. Opíral se křehkýma stařeckýma rukama o hůl, oči měl zavřené a zhluboka vdechoval vůni dávných let.

„Někdy,“ povzdechl si, „myslím, že to, nač si vzpomínám, je reálnější než to, co teď vidím.“

Jako mladá žena jsem byla přesvědčená, že láska musí s věkem zeslábnout, stejně jako šálek čaje, který necháme v místnosti, časem vyschne. Ale když jsme se s Předsedou vrátili do mého apartmá, pohlcovali jsme jeden druhého očima s takovou touhou, že jsem se potom cítila obraná o to, co si Předseda ode mě vzal, a bohatá tím, co jsem si vzala já od něho. Usnula jsem hlubokým spánkem a zdálo se mi, že jsem na banketu zpátky v Gionu a hovořím se starším mužem, který mi vysvětluje, že jeho žena, kterou vřele miloval, neumřela doopravdy, protože radost a rozkoš, kterou s ní za jejich manželství prožil, žije dál v jeho vzpomínkách. Já jsem přitom upíjela ze šálku tu nejpodivnější polévku, jakou jsem kdy ochutnala; každý doušek byl vrcholná blaženost. Začala jsem chápat, že ti lidé, které jsem kdysi znala a kteří zemřeli nebo mě opustili, ve skutečnosti neodešli, ale žijí dál ve mně stejně, jako manželka onoho muže žije v něm. Měla jsem pocit, že je vpíjím všechny – svou sestru Sacu, která utekla a opustila mě tak malou; otce a maminku; pana Tanaku s jeho zvráceným pojetím laskavosti; Nobua, který mi nikdy nedokázal odpustit; i Předsedu. V té polévce bylo všechno, na čem mi kdy v životě záleželo; a když jsem ji pila, slova toho muže mi padala rovnou do srdce. Probudila jsem se s tváří smáčenou slzami a uchopila Předsedovu ruku se strachem, že nedokážu žít bez něho, až zemře a opustí mě. Už tehdy byl i ve svém spánku tak křehký, že mi připomínal maminku v Joroidu. Ale když skutečně za pár měsíců zemřel, pochopila jsem, že mě opustil na konci svého dlouhého života stejně přirozeně, jako list padá ze stromu.

Nedovedu říct, co řídí náš život; ale pokud jde o mě, já jsem musela k Předsedovi asi tak, jako kámen musí spadnout na zem. Když jsem si rozřízla ret a seznámila se s panem Tanakou, když maminka umřela a mě nelidsky prodali, byla jsem jenom jako říční proud, který musí padat přes mnohé srázy, než je mu nakonec dopřáno dosáhnout moře. I teď, přestože už není mezi námi, jsem mu stále nablízku v bohatství svých vzpomínek. Když jsem vám vyprávěla o svém životě, vlastně jsem ho prožívala ještě jednou.

Je pravda, že když někdy jdu přes Park Avenue, najednou si uvědomím, v jakém exotickém prostředí žiji. Kolem mě se míhají a troubí žluté taxíky; chodí kolem mě ženy s aktovkami a udiveně si prohlížejí malou starou Japonku oblečenou do kimona, stojící na rohu ulice. Ale připadalo by mi snad Joroido méně exotické, kdybych se tam vrátila? Jako děvčátko jsem byla přesvědčená, že by můj život nebyl takové trápení, kdyby mě byl pan Tanaka nevytrhl z našeho opilého domu. Ale teď vím, že náš svět není o nic trvalejší než pouhá vlna vzdouvající se v oceánu. Ať jsou naše zápasy a vítězství jakékoliv, ať se s nimi tak či onak dokážeme vyrovnat, stejně se až příliš rychle rozplynou a vyblednou jako rozředěná tuš na papíře.

Arthur Golden

Z anglického originálu Memoirs of a Geisha

(Alfred A. Knopf, Inc., New York 1997)

přeložila Zdeňka Marečková

Redigovala Petra Nádvorníková

Fotografie na obálce ISIFA – Image Service, s. r. o.

Obálku navrhla Viera Fabiánova

Technická redaktorka Helena Illíková

Vydalo nakladatelství Ikar Praha, a. s.,

v roce 1999 jako svou 693. publikaci

Vydání první

Sazbu zhotovila Typa, spol. s r. o., Praha

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

TS 13/34

ISBN 80-7202-563-5

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai