﻿Graham Greene

Vyhaslý případ

„Io non mori’, e non rimasi vivo.“

(Nezemřel jsem, přec nic z života nezůstalo.)

DANTE

„Každý jakžtakž normální jedinec miluje sám sebe. V případech, kdy má nějaké znetvoření nebo abnormálnost, nebo v případech, kdy se v něm později vyvine, jeho vlastní estetický smysl se vzbouří a vznikne v něm jakýsi odpor k sobě samému. Časem se sice se svým znetvořením smíří, ale pouze na vědomé úrovni. Jeho podvědomá mysl nese stopu zranění dál, způsobuje jisté změny v celé osobnosti a vyústí v podezíravost vůči společnosti.“

R. V. WARDEKAR v brožuře o malomocenství

Doktoru Michelu Lechatovi

Milý Micheli,

doufám, že přijmeš věnování tohoto románu, který vděčí za veškerou hodnotu (má-li vůbec jakou) Tvé laskavosti a trpělivosti; nedostatky, chyby a nepřesnosti je třeba připsat na vrub jen a jen autorovi. Dr. Colin si od Tebe vypůjčil pouze zkušenosti s malomocenstvím, nic víc. Leproserie doktora Colina není Tvoje leproserie - která už bohužel nyní asi stejně neexistuje. I zeměpisně je daleko od Yondy. Všechny leproserie mají ovšem společné rysy a já jsem si patrně odnesl některé povrchní vlastnosti z Yondy a z ostatních leproserií v Kongu a v Kamerunu, které jsem navštívil. Otcům z Tvé misie jsem ukradl pouze doutníky představeného - to je vše - a vašemu biskupovi pouze loď, kterou mi tak velkomyslně poskytl na cestu proti proudu řeky Ruki. Zbytečně by ztrácel čas každý, kdo by se snažil s někým ztotožňovat Querryho, Ryckerovy, Parkinsona, otce Tomáše - všichni jsou vytvořeni z naplavenin třiceti let psaní románů. Tohleto není román à clef, ale pokus dramaticky vyjádřit různé typy víry, poloviční víry i nevíry v takovém prostředí, stranou světové politiky a domáckých starostí, kde se tyto rozdíly ostře pociťují a kde docházejí vyjádření. Toto Kongo je oblastí mysli - a čtenář nenajde na mapě žádné místo jménem Luc a v žádném oblastním městě neexistoval ani takový guvernér, ani takový biskup.

Bude-li vůbec někdo moci posoudit, do jaké míry jsem ztroskotal v tom, oč jsem se pokoušel, budeš to jedině Ty. Ani lékař není imunní proti „nekonečnému zoufalství z toho, že se mu nic nevede“; i on zná ten cafard, který visí nad celým životem spisovatele. Přál bych si jen, abych Ti mohl věnovat lepší knihu oplátkou za nesmírnou ochotu, kterou jsi mi v Yondě prokazoval Ty i otcové z misie.

Přátelsky Tvůj

Graham Greene

9$

Díl I

První kapitola

1

Cestující z kajuty si zapsal do deníku parodii na Descarta: „Pociťuji nepohodlí, tedy žiji,“ a pak zůstal sedět bez hnutí s perem v ruce, protože už neměl co zaznamenat. U otevřených oken lodního salónku stál kapitán v bílé sutaně a četl si v breviáři. Ani okraj plnovousu se mu nepohnul, jak byl mrtvý vzduch. Byli spolu na řece už deset dní sami, když se ovšem nebrala v úvahu šestičlenná africká posádka a nějakých deset patnáct cestujících z paluby, kteří se vyměňovali skoro nepozorovatelně v každé vesnici, kde zastavili. Loď patřila biskupovi a vypadala jako malinký otřískaný kolesový parníček z Mississippi, s vysokou přídí jako z devatenáctého století; bílý nátěr nutně potřeboval obnovit. Z oken salónku bylo vidět, jak se před nimi odvíjí řeka, a pod nimi seděli na pontonech cestující a upravovali si účesy mezi poleny dříví, kterým se topilo pod kotlem. Znamená-li neměnnost mír, byl tohle nepochybně mír, skrýval se jako jádro ořechu pod tvrdou skořápkou nepohodlí - vedra, které je pohltilo, když se řeka zúžila na pouhých sto metrů, sprchy, s vodou stále horkou od lodního motoru, moskytů po večerech a ve dne much tse-tse s křídly v ostrém úhlu jako miniaturní tryskové stíhačky (tabule u břehu v poslední vesnici, kde přistáli, varovala ve třech jazycích: „Oblast spavé nemoci. Pozor na mouchy tse-tse!“). Kapitán si četl v breviáři a držel přitom v ruce plácačku na mouchy, a pokaždé, když něco zabil, předvedl malinkou mrtvolu cestujícímu a řekl „tse-tse“ - na tom téměř hraničil jejich slovní styk, protože ani jeden se neuměl vyjadřovat jazykem toho druhého snadno či přesně.

Asi takovým způsobem ubíhal jeden den za druhým. Ve čtyři ráno budil cestujícího klinkavý zvuk mešního zvonku ze salónku a z okna biskupovy kajuty, kterou sdílel s krucifiem,

12$

židlí, stolkem, skříní, kde se skrývali švábi, a s jedním obrazem - nostalgickým snímkem jakéhosi evropského kostela, pokrytého sutanou těžkého sněhu - uviděl po chvíli, jak věřící po lávce z prken odcházejí domů. Pozoroval je obvykle, jak stoupají po strmém břehu, mizí v hustých křovinách a mávají lampami, jako koledníčci, které jednou viděl v jakési vesnici v Nové Anglii. Před pátou plula už loď zase dál a v šest, při východu slunce, seděl s kapitánem u snídaně. Následující tři hodiny, než začalo denní vedro, byly pro oba muže nejlepší částí dne a cestující zjistil, že s jakýmsi netečným uspokojením dokáže pozorovat hustý, prudký, zahnědlý proud, proti němuž se malá loď prodírala rychlostí asi tří uzlů. Kdesi pod oltářem a Svatou rodinou sténal motor jako vyčerpané zvíře a veliké koleso na zádi se točilo ostošest ve zpěněné vodě. Na takovou rychlost se to zdála být hrozná námaha. Vždycky po několika hodinách se objevovaly malé rybářské osady, domky stály na vysokých chůdách, které je měly chránit před velkými dešti a před krysami. Občas zavolal někdo z posádky na kapitána, ten vzal do ruky pušku a střelil po nějakém nepatrném znamení života, které v zelených a modrých stínech pralesa dokázaly vypátrat jen jeho nebo lodníkovy oči: po krokodýlím mláděti, které se vyhřívalo na vyvráceném kmeni, anebo po rybařícím orlu, jenž nehnutě číhal mezi listím. V devět začalo opravdové vedro, kapitán dočetl breviář a obyčejně olejoval pušku nebo dál pobíjel mouchy tse-tse a někdy si sedal k jídelnímu stolu s krabicí korálků, když si dal za úkol vyrábět levné růžence.

V poledne se oba muži najedli a uchýlili se do kajut, venku se zatím ve vyčerpávajícím slunci pomalu kolem vlekl prales. Ani když byl cestující nahý, nemohl pořádně usnout a nikdy se nedokázal rozhodnout, má-li udělat v kajutě trošinku průvan, nebo spíš bránit horkému vzduchu, aby se nedostal dovnitř. Loď neměla ani jediný větrák, a tak se probouzel pokaždé s olepenými ústy, a teplá voda ze sprchy byla sice dobrá na umytí, ale ne na osvěžení.

13$

Zbývala ještě jedna či dvě hodinky pokoje na sklonku dne, to sedával dole na pontonu, kde si Afričané v časné tmě připravovali kus nějakého masa k večeři. Nad pralesem vrzali vampýři, plameny svíček se chvěly a připomínaly mu knězovo žehnání z dětských let. Z jednoho pontonu na druhý se ozýval a vracel smích kuchařek a netrvalo nikdy dlouho, než se někdo dal do zpěvu, slovům ale cestující nerozuměl.

Při večeři museli zavřít okna salónku a zatáhnout záclony, aby kormidelník viděl na cestu mezi břehy a mělčinami, a žár z acetylenové lampy byl v malé místnosti najednou nesnesitelně silný. Nechtěli chodit moc brzy spát, a tak hráli beze slova, jako rituální obřad, quatre cent vingt et un a kapitán pokaždé vyhrál, jako by Bůh, v něhož věřil a o kterém se říká, že vládne nad větrem a vlnami, vládl ve prospěch svého kněze i nad kostkami.

To byla ta chvíle, kdy spolu mohli hovořit zkomolenou francouzštinou nebo zkomolenou vlámštinou, kdyby se jim tedy chtělo hovořit, ale moc toho nikdy nenamluvili. Jednou se cestující zeptal: „Co to zpívají, otče? Co je to za píseň? Milostná?“

„Ne,“ řekl kapitán, „není to milostná píseň. Zpívají jen o tom, co se dělo celý den, jak v poslední vesnici nakoupili pěkné hrnce, které s výdělkem prodají někde výše na řece, a potom samozřejmě zpívají o vás a o mně. Říkají mi velký fetišista,“ dodal s úsměvem a pokýval hlavou na Svatou rodinu a skládací oltář nad skříní, kde měl náboje do pušky a rybářské náčiní. Plácl si na nahou paži, zabil moskyta a řekl: „V řeči Mongo je přísloví: ,Moskyti nemají slitování s hubeným mužem’.“

„Co zpívají o mně?“

„Myslím, že o vás zpívají právě teď.“ Položil kostky a počítadlo na stůl a poslouchal. „Mám vám to přeložit? Poklony to zrovna nejsou.“

„Ano, buďte tak hodný.“

„,Tady je běloch, který není ani kněz ani lékař. Nemá vousy. Přichází z veliké dálky - nevíme odkud - a nikomu neříká,

14$

kam jede a proč. Je bohatý, protože každý večer pije whisky a pořád kouří. A přece nikomu nenabídne cigaretu.’“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„Já pochopitelně vím, kam jedete,“ řekl kapitán, „ale neřekl jste mi proč.“

„Jinak to nešlo. Silnice je uzavřena kvůli povodním.“

„Tak jsem to nemyslel.“

Kolem deváté večer, pokud se řeka nerozšířila, a neusnadnila tak plavbu, přiráželi obyčejně ke břehu. Někdy našli hnijící převrácenou loďku, která sloužila jako úkryt před deštěm, kdyby se náhodou objevil nějaký cestující. Dvakrát za cestu vylodil kapitán svůj stařičký velocipéd a oddrncal do temného vnitrozemí, k nějakému colonovi, který žil mnoho kilometrů od břehu. Snažil se od něho získat nějaký náklad, než se ho zmocní firma Otraco, která si zmonopolizovala celou řeku i její přítoky. Někdy, když nepřistáli moc pozdě, přicházela neočekávaně i návštěva. Na jedné zastávce se z hustého pralesa a deště vynořili ve staré dodávce muž, žena a dítě s chorobně albínskou pletí z dlouhých let vlhka a vedra. Muž vypil pár skleniček whisky, chvíli si s knězem naříkal na ceny, jaké si Otraco účtuje za palivové dříví, a vykládal o nepokojích v hlavním městě, stovky kilometrů odtud; žena přitom seděla beze slova, dítě držela za ruku a civěla na Svatou rodinu. Když nepřišel na návštěvu žádný Evropan, zbývalo vždycky několik stařen s hlavou ovázanou hadrem na utírání prachu a těly zabaleným do látky, která kdysi byla pestrá, ale teď už dávno vybledla tak, že tištěný vzorek s krabičkami zápalek, bombičkami na sodovku, telefony a jinými vymoženostmi bílého muže nebyl skoro k rozeznání. Přivlekly se do salonku po kolenou a trpělivě čekaly pod ryčící acetylénovou lampou, až si jich někdo všimne. To pak kapitán obyčejně s omluvou poslal cestujícího do kajuty, protože ženy se přišly zpovídat a on je musel vyslechnout v tajnosti. Opět skončil jeden den.

15$

2

Několik dnů je po ránu pronásledovali žlutí motýli, což byla vítaná změna proti mouchám tse-tse. Motýli začali klikatě proudit do salonku, sotva se rozednilo a řeka ještě ležela pod oparem řídké mlhy, vznášející se jako pára nad kotlem. Když se mlha rozplynula, uviděli břeh vroubený bílými stulíky, ze stometrové vzdálenosti se podobaly pluku labutí. Kde se řeka rozlila do šíře, byla voda zbarvena jako zašlé cínové nádobí, jen na zádi šlehalo koleso vlny do čokoládové barvy, a zelený odraz lesa se nezrcadlil na hladině, ale jako by prozařoval zdola průhledným povlakem rozteklého cínu, tenounkým jako papír. V piroze na řece stáli rozkročeni dva muži a stíny jim prodlužovaly nohy, až se zdálo, že se brodí po kolena ve vodě. Cestující řekl: „Otče, podívejte se tamhle na druhou stranu. Nepřipadá vám, že takhle by se daly vysvětlit lidské představy o tom, jak Ježíš kráčel po vodách?“, ale kapitán zrovna mířil na volavku, stojící za hrází stulíků, a ani se nenamáhal odpovědět. Trpěl vášní vybíjet všechno živé, jako by právo na přirozenou smrt měl jen člověk.

Po šesti dnech dorazili k semináři pro Afričany, tyčil se jako ošklivá venkovská univerzita z červených cihel na vrcholu jílovitého břehu. Kapitán v tomto semináři kdysi učil řečtinu, a tak se tu zastavil na noc, jednak pro vzpomínky na staré časy, a jednak aby nakoupili palivové dříví za levnější peníz než od Otraca. Začali ihned nakládat - ještě než lodní zvonec dvakrát zazvonil, stáli už mladí černí seminaristé připraveni nosit dřevo na pontony, aby mohla loď odrazit, jakmile se ráno objeví první náznak světla. Kněží se po večeři shromáždili ve společenské místnosti. Kapitán byl jediný, kdo měl na sobě sutanu. Jeden z otců, v rozepnuté khaki košili a s plnovousem přistřiženým do špičky, připomínal cestujícímu mladého důstojníka cizinecké legie, kterého kdysi poznal na Východě a jehož bezhlavost a nekázeň ho dovedla k hrdinské a zbytečné smrti; jiného z otců by leckdo považoval za profesora ekonomie, třetího za právníka, čtvrtého za lékaře,

16$

ale jejich příliš snadný smích a přehnané vzrušení nad jakousi prostinkou karetní hrou o zápalky měly v sobě nevinnost a nezralost odloučení - nevinnost cestovatelů vysazených na ledovci, anebo mužů kdysi uvězněných válkou, která se už dávno ztratila z doslechu. Pustili si rádio, aby si poslechli večerní zprávy, ale byl to pouhý zvyk, napodobovali tím pohyby, vykonávané před dávnými lety z pohnutek, které už si nedokázali jasně vybavit; nezajímalo je napětí a střídání vlád v Evropě, zajímaly je jen nepokoje pár set kilometrů odtud, na druhé straně řeky, a cestující si uvědomil, že je mezi nimi v bezpečí - ti mu nebudou klást dotěrné otázky. Znovu mu to připomnělo cizineckou legii. I kdyby byl vrah a prchal před spravedlností, ani jeden z nich by nebyl natolik zvědavý, aby zkoumal jeho skryté zranění.

A přece ho - ačkoliv by nedokázal říci proč - jejich smích rozčiloval, jako halasné dítě anebo džezová deska. Zlobilo ho potěšení, které měli z maličkostí - dokonce i z lahve whisky, kterou jím z lodi přinesl. Pomyslel si, že ten, kdo se ožení s Bohem, také zdomácní - je to zrovna tak nudné manželství jako každé jiné. Slovo „láska“ znamená formální dotek rtů jako při obřadu mše, a Ave Maria, stejně jako „Má drahá“, je fráze, jíž se začíná dopis. Zrovna tak jako světská manželství, drží i toto manželství pohromadě záliby a zvyky, které mají otcové společné s Bohem - Bůh nachází zalíbení v tom, že je uctíván, a oni nacházejí zalíbení v uctívání, ale jen v určité hodiny, jako předměstské objetí vždycky ze soboty na neděli.

Smích zesílil. Kněží přistihli kapitána, jak švindluje, a teď se snažili překonat jeden druhého, kradli si zápalky, potají odkládali karty, naschvál přiznávali špatnou barvu, a jako všechny dětské hry končila i ta jejich ve zmatku - rozbrečí se někdo, než půjdou spát? Cestující netrpělivě vstal a obešel bezútěšnou společenskou místnost. Ze zdi na něj civěla tvář nového papeže, vypadal jako nějaký výstřední řídící. Na čokoládově hnědém příborníku leželo pár francouzských detektivek a hromada misionářských časopisů. Otevřel jeden z nich, připomínal mu školní časopis. Byla tam reportáž

17$

o fotbalovém zápase v místě zvaném Oboko a nějaký misionář ze staré gardy tam měl první část článku s názvem „Dovolená v Evropě“. Na nástěnném kalendáři byla fotografie nějaké jiné misie: stejně ohavný kostel z nevhodných cihel a vedle knězův domek s verandou. Možná to byla nějaká konkurenční škola. Před budovami stála skupinka misijních otců, i oni se smáli. Cestující uvažoval, kdy si vlastně poprvé začal ošklivit smích jako nějaký nepříjemný zápach.

Vyšel do měsícem prosvětlené tmy. I v noci byl vzduch tak vlhký, že se rozléval na tváři jako nepatrné kapičky deště. Na pontonech ještě hořelo několik svíček a po horní palubě se pohybovala baterka, takže bylo vidět, kde je připoutaná loď. Odešel od řeky a narazil na hrbolatou cestu. Začínala za školou a vedla, jak by asi řekli zeměpisci, někam do středu Afriky. Aniž věděl proč, šel po cestě dál, veden měsícem a hvězdami, až před sebou uslyšel něco jako hudbu. Cesta ho přivedla do vesničky a na druhé straně zase ven. Vesničané byli vzhůru, snad proto, že byl úplněk, a jestli to bylo opravdu proto, pak vedli postup měsíce v patrnosti přesněji než jeho kalendář. Muži tloukli do starých plechovek od sardinek, od Heinzových fazolí a od švestkových povidel, které si odnesli z misie, a někdo hrál na jakousi podomácku vyrobenou harfu. Pokukovaly po něm obličeje schované za malými ohníčky. Neohrabaně tam tančila nějaká stařena, házela boky zakrytými kusem pytloviny, a nevinnost s jakou se smáli, jej znovu popudila. Nesmáli se jemu, smáli se spolu, a on zůstal sám, stejně jako před chvílí v semináři, sám ve svém vlastním kraji, kde smích byl jako neznámé slabiky nějakého nepřátelského jazyka. Byla to velmi chudá vesnička, došky na střechách hliněných chatrčí už dávno ohlodaly déšť a myši, a ženy měly kolem pasu jen staré hadry, které kdysi cítily váhu cukru či obilí. Poznal, že jsou to zakrslíci, míšenci potomků pravých trpaslíků. Tohle tedy nebyl silný nepřítel. Otočil se a šel zpátky k semináři.

Místnost byla prázdná, karetní společnost se rozešla, a tak šel dál do ložnice. Už si tak zvykl na malou lodní kajutu, že

18$

se cítil bezbranný v tom ohromném prostoru, který obsahoval jen stolek se džbánem, umyvadlem a skleničkou, židli, úzkou postel se sítí proti moskytům a láhev převařené vody na podlaze. Jeden z otců, patrně představený, zaklepal a vstoupil. Řekl: „Přejete si něco?“

„Nic. Nic si nepřeju.“ Skoro dodal: „To je právě ta potíž.“

Představený se podíval do džbánu, aby se přesvědčil, je-li plný. „Voda se vám asi bude zdát dost hnědá,“ řekl, „ale je úplně čistá.“ Nadzvedl víko krabičky na mýdlo, aby se ujistil, že na mýdlo nezapomněli. Byla tam úplně nová oranžová kostka.

„Plaváček, nejlepší značka,“ řekl představený pyšně.

„Ten jsem neměl v ruce od doby, kdy jsem byl malé dítě,“ řekl cestující.

„Hodně lidí říká, že je dobrý proti vyrážce z horka. Ale já na to netrpím.“

Cestující najednou cítil, že už nedokáže mlčet. Řekl: „Já taky ne. Já netrpím vůbec na nic. Já už ani nevím, co to je trpět. Už jsem v koncích i s tímhle.“

„I s tímhle?“

„Jako se vším. Už jsem v koncích úplně se vším.“

Představený se od něho bez zvědavosti otočil. Řekl: „No, víte, utrpení se vždycky najde, když je někdo potřebuje. Dobře se vyspěte. Vzbudím vás v pět hodin.“

19$

Druhá kapitola

1

Doktor Colin zkoumal záznamy o testech muže, který stál před ním - už půl roku končilo pátrání po bacilech malomocenství v roztěrech z jeho kůže negativním nálezem. Afričan se opíral o berlu v podpaží, neměl už prsty na rukou ani na nohou. Doktor Colin řekl : „Výborně. Jsi vyléčen.“

Muž přistoupil o několik kroků blíže k lékařovu psacímu stolu. Bezprsté nohy vypadaly jako klacky, a když šel, zdálo se, že se snaží udusat cestu, aby byla úplně hladká. Jako by tušil něco zlého, řekl: „To budu muset odtud pryč?“

Doktor Colin se podíval na pahýl, který k němu muž vztáhl jako kus dřeva zhruba přiříznutý do zárodečného tvaru lidské ruky. V leproserii bylo pravidlem, že tam smějí být jen nakažlivé případy. Kdo byl vyléčen, musel se vrátit do své vesnice, a jestliže potřeboval ještě doléčit, měl podle možností docházet ambulantně do nemocnice v Lucu, hlavním městě provincie. Ale cesta do Lucu, ať už po silnici nebo po řece, trvala mnoho dní. Colin řekl: „Venku bys těžko hledal práci. Uvidíme, co by se pro tebe dalo udělat. Jdi si promluvit se sestrami.“ Pahýl vypadal k ničemu, ale je úžasné, co se zmrzačená ruka dokáže naučit; v leproserii byl muž bez prstů, a toho naučili plést stejně dobře, jako to dovedla kterákoliv ze sester. Ale i úspěchy zarmucovaly, protože ukazovaly cenu materiálu, který museli tak často zanedbávat. Patnáct let už snil lékař o době, kdy bude mít dost peněz, aby mohl sestrojit speciální nástroje vhodné pro každý druh zmrzačení, a teď neměl prostředky ani na to, aby vybavil nemocnici slušnými matracemi.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Deo Gratias.“

Lékař netrpělivě vyvolal další číslo.

20$

Byla to dívka s ochrnutými prsty, měla spíš pařát než ruku. Lékař se pokusil prsty ohnout, ale dívka sebou trhla, jak ji bodlo v nervech, ačkoliv se stále statečně a koketně usmívala, jako by si myslela, že ho tak přiměje, aby ji ušetřil další bolesti. Před vyšetřením si natřela rty světle fialovou rtěnkou, která se tloukla s černou pletí, a pravý prs měla odhalený, protože předtím na schodu před ordinací kojila dítě. Celá polovina paže byla rozčísnuta dlouhou jizvou, jak lékař nařízl kůži, aby uvolnil loketní nerv seškrcený vlastním pouzdrem. Když se dívka snažila, dokázala už zase pohnout prsty o kousek dál. Lékař jí napsal na lístek pro sestry „Parafínový zábal“ a obrátil se k dalšímu pacientovi.

Za patnáct let zažil doktor Colin jen dva dny, kdy bylo ještě větší horko než tentokrát. Dokonce i Afričani pociťovali vedro a do ordinace přišlo o polovinu méně pacientů než obvykle. Větrák neměli a doktor Colin pracoval na verandě pod provizorní stříškou z kusu plachtoviny; měl tam stůl a tvrdou dřevěnou židli a do malé kanceláře za sebou se hrozil vstoupit, protože tam už nebylo vůbec žádné větrání. V kanceláři měl zásuvky s kartotékou a na kov se skoro nedalo sáhnout, jak byl rozpálený.

Jeden pacient po druhém odhaloval před ním své tělo. Za všechna ta léta si ještě pořád tak úplně nezvykl na nasládlý, snětivý zápach kůže některých malomocných, takhle pro něho už byla cítit celá Afrika. Přejel prsty po nemocné kůži a skoro mechanicky si zapsal nález. Poznámky neměly valnou cenu, ale lékař věděl, že dotek jeho prstů pacientům pomáhá: uvědomovali si, že nejsou nedotknutelní. Medicína teď už uměla léčit nemoc tělesnou, ale doktor si musel pořád připomínat, že malomocenství je ještě stále problém psychologický.

Doktor Colin zaslechl od řeky zvuk lodního zvonu. Představený projel pod oknem ordinace na kole cestou k řece. Zamával a lékař odpověděl zvednutím ruky. Patrně dnes se značným zpožděním dorazila loď společnosti Otraco. Měla vozit poštu každých čtrnáct dní, ale nemohli se na to nikdy

21$

spolehnout, protože se skoro pokaždé zdržela kvůli neočekávanému nákladu nebo porouchané trubce.

Nějaké dítě se dalo do křiku, a všechny děti kolem ordinace začaly okamžitě výt najednou jako psi. „Henri,“ zavolal doktor Colin a mladý africký pomocník v domorodé řeči vyštěkl: „Začít kojit,“ a v tom okamžiku se navrátil mír a klid. V půl jedné toho doktor pro ten den nechal. V malé, dusné kanceláři si umyl ruce lihem.

Šel se podívat k řece. Už dlouho čekal, že dostane z Evropy novou knihu, japonský Atlas malomocenství, možná že už ho loď s poštou přivezla. K řece vedla dlouhá ulice vesničkou malomocných: malé cihlové domky a vzadu ve dvorcích hliněné chatrče. Když sem před patnácti lety přijel, byly ve vesničce jenom hliněné chatrče - teď sloužily jako kuchyně, a přece, pokaždé, když někdo cítil, že umře, uchýlil se na dvorek. V pokoji vybaveném rozhlasovým přijímačem a obrázkem posledního papeže nemohl v klidu umřít. Byl ochoten umřít jen tam, kde umírali jeho předkové, ve tmě, nasycené pachem suché hlíny a listí. Ve třetím dvorku vlevo právě umíral jakýsi stařec, seděl v rozviklaném lehátku ve stínu za pootevřenými dveřmi do kuchyně.

Za vesnicí, těsně než se přišlo k řece, připravovali pozemek, na němž snad jednou bude stát budova nové nemocnice. Parta malomocných planýrovala poslední čtvereční metry pod dohledem otce Josefa, pracoval vedle nich a také bušil do země, měl staré khaki kalhoty a měkký klobouk, který vypadal, jako by ho bývala před mnoha lety vyplavila na břeh řeka.

„Otraco?“ zavolal na něj doktor Colin.

„Ne, biskupova loď,“ odpověděl otec Josef, poodstoupil o kousek dál a zkoušel půdu pod nohama. Už dávno si zvykl mluvit v chůzi jako Afričani, otočen zády, a jeho hlas zněl stejně vysoko jako hlasy Afričanů. „Prý je na lodi nějaký cestující.“

„Cestující?“

Doktor Colin došel o kus dál a spatřil komín lodi, trčel nad dlouhou uličkou polen nařezaných jako palivo. Uličkou

22$

proti němu přicházel jakýsi muž. Zvedl klobouk, mohlo mu být asi tolik jako jemu, hodně přes padesát, ještě se neoholil, měl prošedlé strnisko a na sobě pomačkaný tropický oblek. „Jmenuju se Querry,“ představil se a Colin nebyl s to rozpoznat, zní-li jeho přízvuk francouzsky, nebo vlámsky, ani jaké národnosti by mohlo být jeho jméno.

„Doktor Colin,“ řekl. „Vy tady vystupujete?“

„Loď už dál nejede,“ odpověděl muž, jako by se to vlastně jinak ani nedalo vysvětlit.

2

Vždycky jednou za měsíc se doktor Colin s představeným scházeli a důvěrně si šuškali nad čísly. Provoz leproserie byl starostí řádu; lékařův plat a náklady na léky hradil stát. Stát byl z obou partnerů ten bohatší a méně ochotný a lékař se snažil ze všech sil ulehčit řádu, kde jen mohl. V boji se společným nepřítelem se oba muži stali dobrými přáteli - o doktoru Colinovi se dokonce vědělo, že občas přijde i na mši, ačkoliv už dávno než přišel do tohoto světadílu bídy a vedra, ztratil víru v jakéhokoliv boha, kterého by vůbec nějaký kněz mohl uznat. Jediné trápení, které mu představený způsoboval, byl věčný doutník, kněz bez něho neudělal ani krok, pokud zrovna nesloužil mši nebo nespal. Doutníky byly silné a lékařův příbytek stísněný, takže se popel nakonec pokaždé nějak dostal mezi brožury a zprávy na doktorově stole. Teď musel zase jednou sklepat popel z účtů, které měl připravené pro oblastního zdravotního radu v Lucu; šikovně a nenápadně v nich přenesl na stát cenu jedněch nových hodin a tří sítí proti moskytům pro misii.

„Nezlobte se,“ omlouval se představený a odklepl další kus popela na stránku otevřeného atlasu malomocenství. Husté, jasné barvy a svíjivé vzory připomínaly reprodukci Van Goghovy krajiny, a než za ním přišel představený, listoval si lékař v knize s čistě estetickým zalíbením. “Já jsem opravdu nemož-

23$

ný,“ řekl představený a máchal rukou nad knihou. „Ještě horší než jindy, ale byl u mě Rycker. Ten člověk mě rozčiluje.“

„Co chtěl?“

„Chtěl zjistit, co to tady máme za návštěvníka. A samozřejmě byl velmi ochoten pít jeho whisky.“

„To mu stálo za tři dny cesty?“

„No, aspoň se napil whisky. Říkal, že po silnici se čtyři neděle vůbec nedalo jezdit a že prahne po intelektuální konverzaci.“

„Co dělá jeho žena - a co plantáž?“

„Rycker po novinkách slídí. Sám je nikdy nerozdává. A potřeboval prohovořit své duchovní problémy.“

„V životě by mě nenapadlo, že nějaké má.“

„Když člověk nemá vůbec na co být pyšný,“ řekl představený, „je pyšný na své duchovní problémy. Po třetí whisky mi začal vykládat o milosti boží.“

„A co vy na to?“

„Půjčil jsem mu knížku. Pochopitelně si ji nepřečte. Tomu je všechno jasné - šest let promarněných v semináři může natropit hrozné škody. Ve skutečnosti chtěl ovšem zjistit, kdo je to Querry, odkud přijel a jak dlouho tu zůstane. Byl bych možná v pokušení mu to povědět, kdybych to tedy sám věděl. Naštěstí se Rycker bojí malomocných, a zrovna když byl u mě, přišel náhodou Querryho sluha. Proč jste mu dal Deo Gratiase?“

„Je vyléčený, ale je to vyhaslý případ a nechci ho poslat pryč. Zametat a stlát může i bez prstů na rukou a na nohou.“

„Naši návštěvníci bývají občas poněkud úzkostliví.“

„Můžu vás ujistit, že Querrymu to nevadí. Vlastně o něho sám požádal. Deo Gratias byl první malomocný, kterého viděl, sotva vystoupil z lodi. Samozřejmě jsem mu řekl, že je vyléčený.“

„Deo Gratias mi přinesl lístek se vzkazem. Ryckerovi se patrně nelíbilo, že jsem na něj sáhl. Všiml jsem si, že mi nepodal ruku, když se loučil. Stejně mají lidé o malomocenství podivné představy, viďte, pane doktore.“

24$

„Učí se to z Bible. To máte jako s pohlavním životem.“

„Škoda, že si lidé takhle vybírají, co se mají z Bible učit,“ řekl představený a pokoušel se oklepnout doutník do popelníku. Ale byl předem odsouzen k tomu, aby se nikdy netrefil.

„Co si myslíte o Querrym, otče? Proč myslíte, že je tady?“

„Mám příliš mnoho práce, ještě abych slídil po něčích pohnutkách. Poskytl jsem mu pokoj a postel. Nakrmit o jedna ústa víc není žádný problém. A musím uznat, že je zřejmě velice ochotný pomáhat - kdyby nám tedy vůbec v něčem dokázal pomoct. Možná jen hledá nějaké klidné místo, kde by si odpočinul.“

„Málokdo by si asi vybral jako letní byt zrovna leproserii. Když si řekl o Deo Gratiase, dostal jsem na chvíli strach, že máme co dělat s leprofilem.“

„Leprofilem? Jsem já snad leprofíl?“

„Ne otče. Vy jste tady z poslušnosti. Ale víte velmi dobře, že leprofilové existují, ačkoli bych řekl, že to bývají spíše ženy než muži. Asi je přitahuje Schweitzer. Radši by malomocným myly nohy vlastními vlasy, jako ta žena v evangeliu, než aby je očistily něčím poněkud antiseptičtějším. Někdy si říkám, jestli snad Damián nebyl leprofíl. [& Damián, obč. jménem Joseph De Veuster (1841-1889), belgický kněz v Honolulu, roku 1873 odešel do zanedbané leproserie na ostrově Molokai. Až do konce života tam sloužil sedmi stům malomocných. Roku 1885 dostal lepru sám, ale pokračoval v práci až do smrti. Jeho dílo hodnotí Greene v jednom eseji. (pozn. překl.)]. Na to, aby jim mohl dobře sloužit, se rozhodně nemusel malomocenstvím nakazit. Stačilo být jen docela normálně opatrný - byl bych snad já lepší doktor, kdybych neměl prsty?“

„Myslím, že hledat pohnutky není moc plodná činnost. Querry nikomu neškodí.“

„Když tu byl druhý den, vzal jsem ho do nemocnice. Chtěl jsem si vyzkoušet, co to s ním udělá. Reagoval úplně normálně - dělalo se mu z toho zle, nepřitahovalo ho to. Musel jsem mu dát čichnout éteru.“

25$

„Pane doktore, vy každého podezříváte z leprofilie, to já ne. Jsou přece lidé, kteří milují chudobu a přijmou ji. Je to snad tak špatné? Copak si pro ně musíme hned vymýšlet slova, která končí na fil?“

„Z leprofila nebude nikdy dobrý ošetřovatel a nakonec skončí vždycky jako pacient.“

„Ale vždyť jste to sám říkal, pane doktore, malomocenství je psychologický problém. Možná že pro malomocného je nesmírně cenné cítit, že ho někdo miluje.“

„Pacient vždycky rozpozná, jestli někdo miluje jeho, nebo jeho malomocenství. Já nechci, aby lidi lepru milovali. Já ji chci vymýtit. Na světě je patnáct milionů případů. Proč bychom měli ztrácet čas s neurotiky, otče.“

„Vy byste měl mít trochu času na ztrácení. Moc pracujete.“ Ale doktor Colin neposlouchal. Řekl: „Pamatujete se přeci na tu malou leproserii v džungli, vedly ji jeptišky. Když se přišlo na to, že pomocí DDS se dá lepra vyléčit, zbylo jim tam nakonec nějakých osm deset pacientů. A víte, co mi jedna z těch jeptišek řekla? ,To vám je hrozné, pane doktore. Vždyť my už za chvíli nebudeme mít jediného malomocného.’ Tak to byl leprofil, víte?“

„Chudák jeptiška,“ řekl představený. „Vy nevidíte druhou stranu věci.“

„Jakou druhou stranu?“

„Stará panna bez fantazie, chce konat dobro, chce být užitečná. A takoví lidé těžko hledají ve světě uplatnění. Týdenní dávky prášků DDS jí berou životní poslání.“

„Já jsem myslel, že nepátráte po pohnutkách.“

„Vždyť jsem provedl jen docela povrchní odhad, stejný jako vaše diagnóza, doktore. Bylo by pro nás pro všechny lepší, kdybychom byli ještě povrchnější. Takový povrchní soud přece nikomu neuškodí, kdežto jakmile začnu pátrat po tom, co je za tou její touhou být užitečná - no, to bych mohl přijít na hrozné věci - a když člověk dojde tak daleko, cítí vždycky pokušení zůstat stát. Ale kdoví, kdybychom kopali hlouběji - třeba i to hrozné je jen docela na povrchu, jen pár vrstvi-26$

ček kůže. Kdepak, je rozhodně jistější vynášet povrchní soudy. Nad těmi člověk může vždycky mávnout rukou. Dokonce i jejich oběti.“

„A co Querry? Jak je to s ním? Vzato ovšem docela povrchně.“

27$

Díl II

První kapitola

1

Když je v dalekém kraji člověk cizí, potřebuje si vždycky hned od počátku začít kolem sebe budovat něco důvěrně blízkého, třeba fotografií nebo hromádkou knížek, pokud si s sebou z minulosti nepřiveze nic víc. Querry neměl ani fotografie, ani knížky, kromě svého deníku. Sotva ho první den ráno v šest hodin vzbudil zvuk modliteb ze sousedního kostelíka, přepadla ho bezradnost z té naprosté opuštěnosti. Ležel na zádech a poslouchal nábožné prozpěvování, a kdyby se v jeho pečetním prstenu byla skrývala nějaká kouzelná moc, byl by jím otočil a požádal jakéhokoliv džina, který by se objevil, aby ho přenesl zase na místo, kterému z nedostatku výstižnějšího názvu říkal domov. Ale kouzlo, existuje-li vůbec něco takového, spočívalo asi spíš v rytmickém a nesrozumitelném prozpěvování venku. Stejně jako zápach nějakého léku připomínalo mu nemoc, jíž se už dávno zbavil. Proč si jen neuvědomil, že oblast malomocenství je také oblastí této druhé choroby. Očekával lékaře a sestry - a zapomněl, že tu najde kněze a jeptišky.

Na dveře zaklepal Deo Gratias. Querry uslyšel, jak pahýl ruky škrábe po výplni a snaží se zvednout petlici. Na zápěstí mu visel kbelík s vodou jako kabát na věšáku. Než ho najal, zeptal se doktora Colina, jestli má Deo Gratias bolesti, ale doktor ho uklidnil; řekl mu, že bolesti a zmrzačení nejdou nikdy společně. Bez přestání trpí jen ochrnutí, se ztuhlými prsty a seškrcenými nervy, trpí skoro nesnesitelně (občas bylo v noci slyšet, jak naříkají), ale toto utrpení je jakousi ochranou před zmrzačením. Querry netrpěl, když ležel na zádech v posteli a svíral a povoloval prsty na rukou.

A tak si od prvního rána začal budovat každodenní rutinu, svět důvěrně blízký ve světě cizím. Bez toho se nedá pře—

30$

žít. Každé ráno v sedm snídal s otci. Trousili se do společenské místnosti od nejrůznějších prací, kterými se zabývali už celou hodinu, od chvíle, kdy ustalo prozpěvování. Otec Pavel a bratr Filip měli na starosti dynamo, které zásobovalo elektřinou budovu misie i vesnici malomocných; otec Jan byl sloužit mši v domě u jeptišek; otec Josef už odvedl dělníky a začali spolu planýrovat pozemek pro novou nemocnici; otec Tomáš, oči potopené jako kameny v bledém jílu tváře, spolykal kávu ve spěchu jako nějaký odporný lék a zmizel dohlížet na obě misijní školy. Bratr Filip seděl mlčky a nezúčastnil se rozhovoru: byl starší než otcové, mluvil jen vlámsky a byl z lidí, jejichž obličeje jako by smývalo počasí a trpělivost. Čím víc začaly tváře nabývat určitých rysů, jako negativy v ustalovači, tím víc se Querry stranil jejich společnosti. Obával se otázek, které by mu mohli klást, ale pak si začal uvědomovat, že stejně jako kněží v semináři dole na řece nebudou se vyptávat na nic důležitého. I otázky, jež se jim zdály nutné, říkali jako oznamovací věty - „Každou neděli tady staví v půl sedmé autobus, kdybyste chtěl na mši“ - a nikdo na něm nechtěl, aby odpověděl, že na mši přestal chodit už před více než dvaceti lety. Když nešel, nikdo se o tom slovem nezmínil.

Po snídani si obyčejně vzal knihu, vypůjčenou z lékařovy malé knihovny, a šel dolů k řece. Rozšiřovala se na tomto úseku skoro na půldruhého kilometru. Na břehu ležela stará plechová loďka, celá zrezivělá dlouhou nečinností, v té byl v bezpečí před mravenci; sedával tam, dokud slunce chvíli po deváté nevystoupilo tak vysoko, že to začalo být nepříjemné. Někdy četl, někdy prostě pozoroval neustálý zahnědlý proud, jak s nekonečnou vytrvalostí a rychlostí vlekoucích se taxíků odnáší malinké ostrůvky trávy a vodního hyacintu ze srdce Afriky k dalekému moři.

Na druhém břehu vyvstávaly vrcholky velikých stromů, hnědé jako nahnilý květák nad zelenou zdí džungle, kořeny trčely nad zemí jako žebroví rozestavěné lodi. Studené, šedivé kmeny, neporušené větvemi, se kroutily neznatelně sem

31$

tam jako nějací živí plazi. Na hřbetu kávově hnědých krav stáli porcelánově bílí ptáci, a jednou celou hodinu pozoroval rodinu, sedící úplně nečinně v piroze u břehu. Matka měla jasně žluté šaty, muž, vrásčitý jak kůra, seděl skloněný nad pádlem, kterým ani jednou nezabral, a dívka s nemluvnětem na klíně se usmívala a usmívala jako otevřený klavír. Když se udělalo takové horko, že už se nedalo sedět na slunci, šel za doktorem do nemocnice nebo do ordinace, a když ordinační hodiny skončily, měl půl dne bezpečně za sebou. Už se mu nedělalo špatně z toho, co viděl, a lahvičku s éterem už také nepotřeboval. Když uplynul měsíc, promluvil si s doktorem.

„Je vás tady hrozně málo na osm set lidí, co?“

„To ano.“

„Kdybych mohl být nějak užitečný - já vím, nejsem na to školený… „

„Vy přece brzy zase odjedete, ne?“

„Nemám žádné plány. „

„Víte něco o elektroterapii?“

„Ne.“

„Kdybyste měl zájem, mohl byste se zaškolit. Šest měsíců v Evropě.“

„Nechci se vrátit do Evropy,“ řekl Querry.

„Nikdy?“

„Nikdy. Bojím se vrátit.“ Odpověď zněla jeho vlastním uším melodramaticky a pokusil se ji vzít nazpět. „Vlastně ne že bych se bál. Prostě mám své důvody.“

Lékař přejel prsty přes skvrny na zádech dítěte, které stálo před ním. Nezkušenému oku se dítě zdálo naprosto zdravé. „Tohle bude ošklivý případ,“ řekl doktor Colin. „Sáhněte si na tohle.“

Querryho zaváhání nebylo o nic znatelnější než malomocenství dítěte. Zprvu neucítil pod prsty vůbec nic, ale pak klopýtly na místech, kde se zdálo, že dítěti narostlo o jednu vrstvu kůže víc. „Nevíte vůbec nic o elektřině?“

„Bohužel.“

32$

„Očekávám totiž takový nový přístroj z Evropy. Už tu měl dávno být. Budu jím moct měřit teplotu kůže na dvaceti místech zároveň. Prsty to člověk neucítí, ale tady ta uzlinka má vyšší teplotu, než pokožka kolem. Doufám, že jednou budu moci těmhle skvrnám zabránit. Snaží se o to teď v Indii.“

„To je na mě moc složité,“ řekl Querry. „Já mám jen jedno řemeslo, mám buňky jen pro jednu věc.“

„A co je to za řemeslo?“ zeptal se lékař. „Jsme tady taková miniatura opravdového města a skoro pro každé řemeslo se tu místo najde.“ Náhle se na Querryho podezíravě zadíval. „Poslyšte, ale doufám, že nejste spisovatel. Pro spisovatele tady místo není. Chceme pracovat v klidu. Nechceme, aby nás najednou objevil světový tisk, jako objevil Schweitzera.“

„Nejsem spisovatel.“

„Nebo fotograf? Malomocní od nás se nebudou vystavovat v žádném muzeu hrůz.“

„Nejsem fotograf. Věřte mi, že chci mít klid a pokoj stejně jako vy. Kdyby bývala loď jela dál, neskončil bych tady.“

„Tak mi řekněte, jaké je to vaše řemeslo, a my už pro vás něco najdeme.“

„Nechal jsem toho,“ řekl Querry. Venku přejela s cílevědomým výrazem na kole jedna ze sester. „Copak tu není něco docela jednoduchého, čím bych si na sebe mohl alespoň vydělat?“ zeptal se. „Co takhle obvazování? Na to sice taky nejsem školený, ale nemůže být tak těžké se to naučit. Taky tu přece musí někdo prát obvazy. Mohl bych třeba zastoupit někoho, kdo by vám byl jinde užitečnější.“

„To je oblast našich sester. Měl bych tady psí život, kdybych se jim pletl do jejich práce. Nemáte tu stání? Mohl byste se třeba vrátit do hlavního města, až příště přijede loď. V Lucu je možností spousta.“

„Nikdy se nevrátím,“ řekl Querry.

„Tak to byste asi měl upozornit naše otce,“ řekl lékař ironicky. Zavolal na ošetřovatele: „To stačí. Dopoledne už nikoho nevezmu.“ Když si myl ruce alkoholem, krátce se na Querryho ohlédl přes rameno. Ošetřovatel odvedl malomoc—

33$

né ven a zůstali spolu sami. Řekl: „Jde po vás policie? Nemusíte se bát, mně to můžete říct - a komukoliv z nás. Uvidíte, že v leproserii jste schován stejně dokonale jako v cizinecké legii.“

„Ne. Nic jsem neprovedl. Můžu vás ujistit, že na mém případu není pranic zajímavého. Prostě jsem odešel do výslužby, to je vše. Jestli mě tady otcové nechtějí, můžu přece vždycky jet dál.“

„Sám jste to řekl - loď už dál nejede.“

„Vede tu přece silnice.“

„Ano. Jedním směrem. Tam, odkud jste přišel. A není zrovna často sjízdná. Teď máme období dešťů.“

„Ještě že člověku zbývají vlastní nohy,“ řekl Querry.

Colin hledal úsměv, ale na Querryho tváři jej nenašel. Řekl: „Jestli mi opravdu chcete pomoct a jestli vám nevadí namáhavá cesta, tak byste mohl vzít náš druhý náklaďák a zajet do Lucu. Loď se možná nevrátí ještě několik týdnů. Ten můj nový přístroj už by ve městě měl být. Bude vám to trvat asi tak osm dní tam i zpátky - když budete mít štěstí. Pojedete? Budete muset spát v džungli, a když nebudou fungovat přívozy, budete se muset vrátit. Silnice se tomu dá těžko říkat,“ pokračoval. Byl rozhodnut udělat vše, aby ho představený nemohl obvinit, že snad Querryho k cestě přemlouval. „Ale jenom jestli nám chcete pomoct … vidíte sám, že je vyloučené, aby jel někdo z nás. Bez nás se to tu neobejde.“

„Samozřejmě. Vyrazím hned.“

Lékaře napadlo, že má před sebou člověka, který je také vázán poslušností, ale ne nějaké božské či občanské vrchnosti, ale čemukoliv, co mu vítr přivane. Řekl: „Mohl byste taky přivézt nějakou mraženou zeleninu a nějaký ten biftek. Otcové i já bychom uvítali zase jednou něco pestřejšího. V Lucu je obchod s mraženým zbožím. Řekněte Deo Gratiasovi, ať vám ode mě přinese skládací lůžko. Když si s sebou vezmete kolo, budete se moct první noc vyspat u Perrinů, ale vozem se k nim nedostanete. Jsou až dole u řeky. A asi tak o osm hodin dál jsou Chantinovi - tedy jestli se ještě nevrátili domů,

34$

nemůžu si teď vzpomenout. No a nakonec zbývá ještě vždycky Rycker u druhého přívozu, asi šest hodin od Lucu. Ten by vás určitě vřele přivítal.“

„Radši bych se vyspal ve voze,“ řekl Querry. „Nejsem moc společenský tvor.“

„Upozorňuju vás, že to není lehká cesta. Mohli bychom klidně počkat, až přijede loď.“

Odmlčel se na chvíli, aby mohl Querry odpovědět, ale Querry dokázal jen říci: „Jsem rád, že vám mohu být k něčemu užitečný.“ Vzájemná nedůvěra jejich styk ochromovala, lékaři se zdálo, že nechce-li se dostat na tenký led, může říkat jen věty, které ležely dlouho vypreparované v nějaké láhvi v ordinaci a páchnou formaldehydem.

2

Řeka tvořila v džungli veliký ohyb, dlouhé generace správců se jej snažily přetnout silnicí z hlavního města oblasti, Lucu, ale nakonec pokaždé podlehly pralesu a dešťům. Deště proměňovaly půdu v bažiny a rozvodňovaly přítoky, až přestaly fungovat přívozy, a přitom v dlouhých mezidobích, rozložených jako vrstvy geologického času, shazoval prales přes silnici stromy. Po staletí nepozorovatelně stárly v hluboké džungli a pak najednou umíraly, ležely nějaký čas napolo zhroucené v lanovitých pažích lián, jež nakonec, dříve či později, mrtvolu měkce sklonily do jediného prostoru, který byl dost veliký, aby ji přijal, a to byla silnice, úzká jako rakev či hrob. Žádné pohřební vozy mrtvolu neodvlekly - měla-li se vůbec odstranit, pak bylo jedině možné ji spálit.

Během dešťů se nikdo nepokoušel po silnici jezdit. V pralese bylo pár colonů, a ti byli v tu dobu vždycky úplně odříznuti od světa, pokud nemohli dojet na kole k řece, utábořit se tam v rybářské vesničce a čekat, až přijede loď. Pak deště přestaly, ale musely ještě uplynout dlouhé týdny, než mohla místní správa uvolnit dělníky, aby začali kmeny pálit a silnici

35$

postupně vyčistili. Kdyby se o ni třeba jen rok dva nikdo nestaral, zmizela by nejspíš úplně a navždy. Prales by ji brzy proměnil v nepatrné povrchní škrábnutí, jako první kresby, které dávní lidé ryli do stěny, a pak už by zůstali jen hadi, hmyz, nějací ptáci a primáti, a snad ještě kříženci pygmejů - jediné lidské bytosti, které v pralese dokázaly přežít bez silnice.

První noc zastavil Querry s nákladním vozem v zatáčce silnice, odkud odbočovala cesta k plantáži Perrinových. Otevřel si dvě konzervy, polévku a párky, a Deo Gratias mu na korbě rozložil postel a zapálil vařič. Nabídl Deo Gratiasovi, že se s ním o jídlo podělí, ale ten měl připravený nějaký vlastní blaf z domova v hrnci zabaleném do kusu starého hadru, a tak seděl každý na jedné straně nákladního auta, jako by měl každý jiný pokoj. Když dojedli, přešel Querry kolem motoru s úmyslem Deo Gratiasovi něco říci, ale „boy“ vstal a udělal z toho tak formální záležitost, že si Querry připadal, jako by byl k němu vstoupil do chatrče ve vesnici, a tak to, co chtěl říci, ať už to bylo cokoliv, doznělo, ještě než to vyslovil. Kdyby byli chlapce pojmenovali nějak obyčejně, třeba Petr, Jan nebo Marek, dalo by se bývalo začít nějakou prostou větou ve francouzštině, ale Deo Gratias - to nesmyslné jméno se Querrymu lepilo na jazyk.

Věděl, jak má daleko ke spánku, a tak poodešel kousek od vozu po cestě, která vedla nakonec k řece nebo k Perrinům, a za sebou slyšel dusání Deo Gratiasových nohou. Možná se za nim vydal, protože ho napadlo Querryho chránit, anebo možná protože se bál zůstat sám ve tmě vedle vozu. Querry se netrpělivě otočil, jelikož netoužil po společnosti, a uviděl ho před sebou na dvou kulatých bezprstých nohou, visel na berli jako něco, co na tomto místě před věky vyrostlo a čemu lidé ve sváteční den přinášejí oběti.

„Vede tahle cesta k Perrinům?“

Odpověděl, že ano, ale Querry si domyslel, že na takhle položenou otázku Afričané vždycky přisvědčí. Vrátil se k vozu a lehl si na skládací lůžko. Slyšel, jak se Deo Gratias uklá-

36$

dá na noc pod korbu vozu, ležel na zádech a díval se upřeně vzhůru, tam, kde by měly být vidět hvězdy, ale jemné pletivo sítě proti moskytům je zakrývalo. Jako obvykle nebylo kolem ani trochu ticho. Ticho přináleží městům. Zdálo se mu o dívce, kterou kdysi znal a o níž si myslel, že ji miluje. Přišla k němu s pláčem, protože rozbila vázu, které si velice cenila, a rozzlobila se na něj, protože její smutek nesdílel. Udeřila ho do obličeje, ale nepocítil ránu víc než dotek hrudky másla na tváři. Řekl: „Nezlob se, je to příliš pokročilé, necítím vůbec nic, jsem malomocný.“ Když jí vysvětloval, že je nemocen, probudil se.

Takhle vypadaly jeho dny a noci. Kromě nudy džungle neměl žádné potíže. Přívozy fungovaly, řeky nebyly rozvodněné, ani přes proudy vody, které napršely poslední noc jejich cesty. Deo Gratias vystavěl nad korbou stan z dílce a sám si lehl, jako každou noc, do úkrytu pod podvozek. Pak opět vyšlo slunce a pár kilometrů před Lucem přešla cesta ve skutečnou silnici.

3

Po lékařově přístroji dlouho pátrali, než přišli na stopu. Na nákladním oddělení Otraca o něm nevěděli a poradili jim, aby se zeptali na celnici, což byla obyčejná dřevěná bouda přímo u mola v malinkém říčním přístavu, kde běhali a poštěkávali psi s ušima jako plácačky. Na celnici nejevili zájem a byli neochotní, takže Querry musel vyburcovat bílého správce celnice z odpolední siesty v moderním růžovém a modrém činžáku vedle malého parčíku se sálajícími betonovými lavičkami, na nichž nikdo neseděl. Dveře do bytu mu otevřela rozcuchaná a rozespalá Afričanka, vypadala, jako by bývala trávila siestu společně se správcem. Byl to postarší Vlám a mluvil velmi špatně francouzsky. Pod očima měl váčky jako peněženky s propašovanými vzpomínkami na život plný zklamání. Querry už si tak zvykl na život v džungli, že

37$

mu správce připadal jako z jiné doby a z jiného rodu než on sám. Reklamní kalendář na zdi s barevnou reprodukcí Vermeerova obrazu, triptych ženy a dětí na zamčeném klavíru a portrét správce samého v uniformě starobylého střihu patřící do nějaké starobylé války, byly jako nálezy jakési vyhynulé kultury. Jejich stáří se dalo přesně určit, ale žádný výzkum už nikdy nedokáže objevit city, které se k nim kdysi vázaly.

Celník byl velmi srdečný a velmi rozpačitý, jako by se pohostinností snažil zakrýt nějaké tajemství své siesty; zapomněl si zapnout poklopec u kalhot. Vyzval Querryho, aby se posadil, a nabídl mu skleničku, ale když zjistil, že Querry přijel z leproserie, vjel do něho najednou nepokoj a strach a strnule upíral oči na židli, na níž Querry seděl. Třeba očekával, že uvidí, jak se do čalounění zavrtávají bacily malomocenství. O žádném přístroji prý neví, a že prý by mohl být v katedrále. Když se Querry zastavil venku na chodbě, uslyšel téci vodu v koupelně. Celník si zřejmě dezinfikoval ruce.

Ano, přístroj byl opravdu před nějakým časem uskladněn v katedrále, i když kněz, který to měl na starosti, původně předpokládal, že v bednách je nějaká svatá socha nebo knihy pro knihovnu pánů otců, a zpočátku tvrdil, že o tom vůbec nic neví. Všechno to prý odvezla poslední loď Otraca, a ta teď trčí někde na řece. Querry zajel k obchodu mraženým zbožím. Siesta už skončila a musel se postavit do fronty na zelené lusky.

Kolem něho stoupaly vysoké, utrápené koloniální hlasy, každý se vztekal pro něco jiného a snažil se upoutat pozornost prodavače. Na okamžik mu připadalo, že je zpátky v Evropě, a ramena se mu instinktivně nahrbila ze strachu, že ho někdo pozná. V nacpaném obchodě si uvědomil, že na řece a v leproserii měl přece jen alespoň trochu mír a klid. „Ale musíte přece mít brambory,“ říkal jakýsi ženský hlas. „Jak si dovolujete tvrdit, že nejsou? Přišly včerejším letadlem, řekl mi to pilot.“ Žena zřejmě vynesla poslední trumf a obrátila se

38$

na bílého vedoucího. „Přijde mi na večeři guvernér.“ Brambory se na okamžik skrytě objevily, oškrábané a zabalené v celofánu.

Jakýsi hlas řekl: „Vy jste Querry, že?“

Otočil se. Člověk, který na něho promluvil, byl vysoký, nahrbený a přerostlý. Byl jako některé rostliny, které si lidé dávají do koupelny, vypěstovaný vlhkem a vyhnaný příliš do výšky. Měl malý černý knírek jako špinavou šmouhu městských sazí a obličej dlouhý, plochý a nekonečný jako ilustrace poučky, že dvě rovnoběžky se nikdy nesetkají. Položil Querrymu na rameno horkou, nepokojnou ruku. „Jmenuju se Rycker. Nezastihl jsem vás minule, když jsem přijel do leproserie. Jak jste se sem dostal? Přijela nějaká loď?“

„Přijel jsem nákladním vozem.“

„Měl jste štěstí, že jste projel. Musíte u mě přespat, až pojedete zpátky.“

„Musím se vrátit do leproserie.“

„Tam se bez vás obejdou, M. Querry. Budou muset. Po tom dešti v noci na dnešek bude na přívoz moc vody. Proč tady čekáte?“

„Chtěl jsem jen nějaký zelený hrášek a nějaké …“

,“Hej, ty tam! Dej sem nějaký hrášek tady pro pána.’ Víte, člověk na ně musí trochu zakřičet. Nic jiného na ně neplatí. Když nechcete přijet k nám, máte jedinou možnost: zůstat tady, dokud voda neopadne, a mohu vás ujistit, že se vám tady v hotelu líbit nebude. Je to hrozně venkovské město, člověka jako vy tady nemůže nic zajímat. Jste přece ten slavný Querry, ne?“ Ryckerova ústa zaklapla jako past a oči mu škádlivě blýskaly jako detektivovi.

„Nevím, jak to myslíte.“

„Nežijeme přece všichni tak stranou světa jako velební otcové a náš pochybný přítel pan doktor. Jistě, je to tu taková poušť, ale člověk si přece jen dokáže - tak nebo onak - udržet nějaký ten kontakt se světem. Dvě basy ležáku, ty tam, a hoď sebou! Budu samozřejmě respektovat vaše inkognito. Nikomu nic neřeknu. Můžete mi důvěřovat, hosta nezradím.

39$

U mě je to pro vás daleko bezpečnější než v hotelu. Jsem tam jen já a moje žena. Řekla mi to ostatně právě ona: ,Myslíš, že by to mohl být ten slavný Querry?’„

„Zmýlil jste se.“

„Ale kdepak, nezmýlil. Můžu vám ukázat fotografii, až ke mně přijedete - v jednom z časopisů, které se u nás stále povalují pro případ, že by mohly být nějak užitečné. Tenhle tedy užitečný byl, že ano, protože jinak bychom si byli mysleli, že jste jen Querryho příbuzný anebo že se jenom náhodou stejně jmenujete, protože kdo by čekal, že najde slavného Querryho zahrabaného někde v leproserii v džungli? Musím se přiznat, že jsem poněkud zvědavý. Ale můžete mi důvěřovat, plně důvěřovat. Mám sám dost vážné problémy, takže mám pochopení i pro problémy jiných lidí. Já jsem se totiž také pohřbil. Měli bychom raději jít ven, to víte, v takovémhle malém městě mají i zdi uši.“

„Bohužel … čekají na mě, musím se vrátit …“

„Počasím vládne Bůh. Ujišťuju vás, M. Querry, že nemáte na vybranou.“

40$

Druhá kapitola

1

Dům i továrna stály přímo nad přívozem. Pro člověka tak sžíravé zvědavosti jako Rycker se nedala vybrat lepší poloha. Nikdo nemohl projet po silnici z města do vnitrozemí a vyhnout se přitom dvěma širokým oknům, která vypadala jako okuláry dalekohledu zaměřeného na řeku. Jeli pod hlubokými modrými stíny palem k řece; Ryckerův řidič a Deo Gratias jeli za nimi v Querryho nákladním voze.

„Tak, M. Querry, vidíte, jak to vypadá. Je hrozně veliká voda. Ani nápad, že by se dnes večer dalo přejet. A kdoví, jak zítra… Takže budeme mít čas si spolu zajímavě pohovořit.“

Projížděli dvorem továrny mezi ohromnými kotli ponechanými na pospas rzi a ve vzduchu visel těžký zápach jakoby žluklého margarínu. Z otevřených vrat uhodil prudký závan horkého vzduchu a v mizícím světle se zavlnil odlesk pece. „To víte, vy jste zvyklý na továrny na Západě,“ řekl Rycker, „a tak vám tohle musí připadat poněkud zchátralé. Ale já si vlastně nemůžu vzpomenout, jestli jste se vůbec někdy nějak blíže zabýval továrnami.“

„Ne.“

„Slavný Querry přece ukazoval cestu v tolika oblastech.“

Znovu a znovu se vracel ke slovu „slavný“, jako by to byl nějaký šlechtický titul.

„Funguje to tady,“ řekl a auto poskakovalo mezi kotli, „je to hnus, ale funguje to. Nic u nás nepřijde nazmar. Když my s takovým ořechem skoncujeme, nezbude z něho nic. Vůbec nic. Rozdrtíme ho,“ řekl a vychutnával rachot obou r, „vylisujeme všechen olej, a pokud jde o skořápku - do pece s ní. Žádné jiné palivo nepotřebujeme, udržíme s tím pece v provozu.“

41$

Nechali oba vozy na dvoře a přešli k domu. „Marie, Marie,“ volal Rycker, seškraboval si bláto z bot a dupal po verandě. „Marie!“

Kolem rohu verandy přiběhla na zavolání dívka v modrých džínech a s hezkou, nehotovou tváří. Querry už měl na jazyku otázku: „Vaše dcera?“, ale Rycker ho předešel. „Moje žena,“ řekl. „A tady, chérie, je slavný Querry. Pokoušel se zapírat, ale řekl jsem mu, že máme fotografii.“

„Velice mě těší,“ řekla. „Budeme se snažit, abyste se u nás cítil dobře.“ Querry měl dojem, že se takové příležitostné projevy naučila nazpaměť od guvernantky anebo z nějaké učebnice etikety. Teď, když odříkala, co měla, zmizela stejně náhle, jako přišla; možná že se ozval školní zvonek a musela do třídy.

„Posaďte se,“ řekl Rycker. „Marie šla připravit něco k pití. Jak vidíte, vycvičil jsem ji, aby věděla, co potřebuje chlap.“

„Jste dlouho ženat?“

„Dva roky. Přivezl jsem si ji sem po poslední dovolené. Na takové výspě musí mít člověk společníka. Co vy - ženat?“

„Ano - tedy spíš, byl jsem ženat.“

„Já vím, říkáte si samozřejmě, že je pro mě velmi mladá. Ale dívám se dopředu. Věří-li člověk v manželství, musí se dívat do budoucnosti. Mám před sebou ještě takových dvacet let - řekněme tomu aktivního života - a jak by taková třicátnice vypadala za dvacet let? Muži se v tropech uchovávají daleko lépe. Nemyslíte?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. A tropy ještě neznám.“

„Ujišťuji vás, že existuje dost problémů i bez sexu. Svatý Pavel přece napsal, že je lepší žít v manželství než se trápit, ne? Marie vydrží mladá dost dlouho, aby mě zachránila před mučírnou.“ Dodal rychle: „Pochopitelně žertuju. Musíme přece žertovat o vážných věcech, ne? V hloubi srdce niterně věřím v lásku.“ Pronesl toto tvrzení tak, jak by asi někteří muži tvrdili, že věří ve víly.

Přes verandu přišel sluha s podnosem, Mme. Ryckerová šla za ním. Querry si vzal skleničku, Mme. Ryckerová mu stála po boku a sluha držel nahnutou sifonovou láhev -

42$

dělba povinností. „Řeknete mi, kolik sodovky?“ zeptala se Mme. Ryckerová.

„A teď se běž převléknout do nějakých slušných šatů, má milá,“ řekl Rycker.

Nad skleničkou whisky se opět vrátil k tomu, čemu říkal „váš případ“. Spíš než jako detektiv choval se teď jako obhájce, který samou povahou svého povolání je spoluviníkem po činu. „Proč jste tady, Querry?“

„Někde člověk být musí.“

„Ale stejně, jak už jsem říkal dnes ráno, nikdo by neočekával, že vás najde, jak pracujete v leproserii.“

„Nepracuju tam.“

„Když jsem tam před několika týdny přijel, řekli mi otcové, že jste v nemocnici.“

„Díval jsem se na doktora, jak pracuje. Postávám kolem, to je vše. Nemůžu tam nic dělat.“

„Nezdá se vám, že tu plýtváte svým talentem?“

„Žádný nemám.“

Rycker řekl: „Nesmíte námi ubohými venkovany opovrhovat.“

Když vešli dovnitř k večeři a Rycker se krátce pomodlil, promluvila opět Querryho hostitelka. Řekla: „Doufám, že se vám sedí dobře,“ a „Máte rád salát?“ Světlé vlasy jí zvlhly a ztmavly potem a viděl, jak se jí oči rozšířily bázní, když se nad stolem přehnala černobílá můra s křídly širokými jako netopýr. „Buďte tu prosím jako doma,“ řekla a sledovala přitom očima můru, usadila se na zdi jako kus lišejníku. Uvažoval, jestli se tu vůbec někdy ona sama cítí jako doma. Řekla: „Nemáme často hosty,“ a Querrymu to připomnělo malé dítě, které je nuceno bavit návštěvu, dokud se nevrátí maminka. Po whisky se před večeří převlékla, vzala si bavlněné šaty pokryté vzorkem podzimního listí, byly jako vzpomínka na Evropu.

„Alespoň ne hosty, jako je slavný Querry,“ přerušil ji Rycker. Jako by otočil knoflíkem u rádia naladěného na lekci společenského chování a už se toho naposlouchal dost. Zvuk hlasu byl zaražen, ale za plachýma a napjatýma očima poletovaly

43$

fráze vzduchem dál, jen je nikdo neslyšel: „Poslední dobou bylo dosti horko, že? Doufám, že let z Evropy byl příjemný.“

Querry řekl: „Líbí se vám život tady?“ Otázka ji poděsila; možná že odpověď na ni se nevyskytovala v její učebnici konverzace. „Ano,“ řekla, „ano, je to velmi zajímavé,“ a dívala se mu upřeně přes rameno, skrz okno na kotle, které stály na osvětleném dvoře jako moderní sochy. Pak se opět vrátila očima k můře na zdi a k tropické ještěrce, chystající se na svou oběť.

„Přines tu fotografii, miláčku,“ řekl Rycker.

„Jakou fotografii?“

„Fotografii našeho hosta.“

Neochotně se vytratila, obešla přitom zdaleka zeď, na níž odpočívala můra a ještěrka se chystala k útoku, a za chvíli se vrátila se stařičkým číslem časopisu ‘Time. Querry si pamatoval ten deset let mladší obličej na obálce (číslo vyšlo, když byl poprvé v New Yorku). Kreslíř pracoval podle fotografie a rysy jeho tváře zromantizoval. Neměl před sebou obličej, který vídal při holení, ale obličej nějakého vzdáleného bratrance. Odrážely se v něm city, myšlenky, naděje a hloubky, které žádnému reportérovi docela určitě neprozradil. Pozadí portrétu tvořila budova ze skla a oceli, kterou mohl člověk považovat za koncertní síň anebo dokonce za oranžérii, kdyby veliký kříž, trčící přede dveřmi ze země jako zvonice, nesvědčil o tom, že je to kostel.

„Takže, jak vidíte,“ řekl Rycker, „víme vše.“

„Vzpomínám si, že ten článek nebyl zrovna přesný.“

„To u vás asi vláda - nebo snad církev - objednala, abyste tu něco postavil?“

„Ne. Toho už jsem nechal.“

„Já jsem myslel, že člověk jako vy toho nenechá nikdy.“

„Ale, člověk prostě skončí, stejně jako třeba voják nebo bankovní ředitel.“

Když bylo po večeři, dívka odešla, jako dítě po moučníku. „Šla si asi dopsat dnešní záznam v deníku,“ řekl Rycker. „Tohle je pro ni sváteční den, setkat se se slavným Querrym. Musí si toho spoustu zaznamenat.“

44$

„Má tu hodně o čem psát?“

„To vám nepovím. Ze začátku jsem se vždycky pěkně potichu podíval, ale přišla mi na to a teď si to zamyká. Řekl bych, že jsem ji asi trochu příliš zlobil. Pamatuju se na jeden zápis: ,Dopis od maminky. Chudák Maxima měla pět štěňat.’ Ten den jsem zrovna dostal vyznamenání od guvernéra, ale o předání tam napsat zapomněla.“

„V jejích letech se jí tady musí stýskat po společnosti. „

„To bych ani neřekl. I v džungli je spousta domácích povinností. Mám-li být docela upřímný, myslím, že já jsem daleko osamělejší. Ona totiž není - jak jste viděl - zrovna nějaký intelektuální společník. To je jedna z nevýhod, když si člověk vezme tak mladou ženu. Když si chci pohovořit o věcech, které mě opravdu zajímají, musím si zajet k velebným otcům. A to už je pořádný kus cesty kvůli trošce konverzace. Když člověk žije jako já, má spoustu času všechno si dobře rozmyslet. Doufám, že jsem dobrý katolík, ale to mě ještě nechrání před duchovními problémy. Spousta lidí bere náboženství na lehkou váhu, ale já byl jako mladý muž šest let u jezuitů. A kdyby býval jeden instruktor noviců méně nespravedlivý, tak byste se tu býval se mnou nesešel. Z toho článku v Time jsem usoudil, že i vy jste katolík.“

„Toho už jsem nechal,“ řekl Querry podruhé.

„Ale jděte, toho snad člověk jen tak nenechá.“

Ještěrka na zdi skočila po můře, netrefila se a zůstala opět ležet bez hnutí, malinké pracky byly roztažené na zdi jako kapradí.

„Abych řekl pravdu,“ pravil Rycker, „s těmi velebnými otci v leproserii zrovna moc spokojený nejsem. Mají větší zájem o elektřinu a o stavebnictví než o problémy víry. Od chvíle, kdy jsem se doslechl, že jste tady, těšil jsem se na rozhovor s intelektuálním katolíkem.“

„To jste asi na špatné adrese.“

„Ta dlouhá léta, co jsem venku, mě donutila spokojit se s vlastními myšlenkami. Některým lidem patrně stačí hrát na zahrádce minigolf. Mně ne. Přečetl jsem spoustu věcí o lásce.“

45$

„O lásce?“

„O lásce boží. Agapé, ne eros.“

„O tom nejsem povolán mluvit.“

„Podceňujete se,“ odpověděl Rycker. Vzal z příborníku podnos s likéry a vyrušil přitom ještěrku, zmizela za reprodukcí jakéhosi insitního Útěku do Egypta. „Skleničku Cointreau?“ řekl Rycker, „nebo byste raději Van der Hum?“ Za verandou uviděl Querry hubenou postavu v šatech se zlatým listím, jak jde k řece. Venku asi můry takový strach nenahánějí.

„V semináři jsem si navykl přemýšlet víc než většina ostatních,“ řekl Rycker. „Taková víra, jako je naše, když s ní jdete na hlubinu, staví mnoho problémů. Například - ne, není to vlastně jen příklad, mířím k jádru toho, co mě opravdu trápí, řekl bych, že moje žena nechápe, v čem spočívá opravdové křesťanské manželství.“

Zvenku ze tmy se ozývalo tiché pleskání. Asi hází do vody úlomky dřeva.

„Někdy se mi zdá,“ pokračoval Rycker, „že skoro vůbec nic nezná. Musím se vždycky ptát sám sebe, jestli ji jeptišky vůbec něco naučily. Vždyť jste to viděl sám - ani se nepokřižuje, když se modlím před jídlem. Víte, když nevědomost překročí určité hranice, mohlo by se to podle církevního práva stát podkladem pro zrušení manželství. To je jedna z věcí, o kterých jsem se marně snažil promlouvat s velebnými otci. Mnohem radši by se bavili o turbínách. Teď, když jste tu vy…

„Nejsem oprávněn o tom hovořit,“ řekl Querry. Vždycky, když na chvilku zavládlo ticho, slyšel, jak plyne řeka.

„Alespoň posloucháte. Otcové by už dávno začali mluvit o nové studni, kterou chtějí hloubit. Studna, Querry, slyšíte, studna proti lidské duši.“ Obrátil do sebe jeden Van der Hum a nalil si další. „Oni si totiž neuvědomují … představte si, vždyť kdybychom nebyli řádně oddáni, mohla by mě kdykoliv opustit.“

„Odejít z toho, čemu říkáte řádné manželství, je taky docela jednoduché.“

46$

„Ne, ne. Je to daleko těžší. Je zde přece vliv společnosti - zvláště tady.“

„Jestli vás miluje…“

„To mě ještě před ničím nechrání. Podívejte se, Querry, my dva víme, jak to ve světě chodí. Taková láska nevydrží. Snažil jsem se poučit ji, jak důležité je milovat Boha. Protože kdyby Ho milovala, nechtěla by Ho přece urazit, ne? A v tom by byla alespoň jakás takás jistota. Snažil jsem se ji přimět, aby se modlila, ale myslím, že zná jen Otčenáš a Zdrávas, jinak nic. Jaké modlitby používáte vy?“

„Žádné - jen tu a tam, ze zvyku, když jsem v nebezpečí.“ Smutně dodal: „To se pak modlím o hnědého medvídka.“

„Žertujete, to je mi jasné, ale tohle je hrozně vážná věc. Ještě jedno Cointreau?“

„Poslyšte, Ryckere, co vás vlastně ve skutečnosti trápí? Je to nějaký muž?“

Dívka se vrátila do světla lampy, která visela na rohu verandy (mirv2 rmr utf8). Nesla si nějakou detektivku ze Série Noire. Skoro neslyšně zahvízdala, ale Rycker to slyšel. „Štěně jedno zatracené,“ řekl. „Miluje štěně víc než Boha.“ Možná že Van der Hum nepříznivě ovlivňoval logiku, s jakou přecházel od jednoho tématu k druhému. Řekl: „Nejsem žárlivý. Žádný muž mi starosti nedělá. Na to ona nemá dost citu. Někdy dokonce odmítá plnit své povinnosti.“

„Jaké povinnosti?“

„Povinnosti ke mně. Manželské povinnosti.“

„Nikdy mi nepřipadalo, že to jsou povinnosti.“

„Víte velmi dobře, že pro církev ano. Nikdo nemá právo na zdrženlivost, pokud to není na základě oboustranného souhlasu.“

„Jsou asi chvíle, kdy vás nechce.“

„A co mám já tedy dělat? Vzdal jsem se snad kněžství jen tak pro nic za nic?“

„Být na vašem místě, asi bych s ní nemluvil tolik o lásce k Bohu,“ řekl Querry s nevolí. „Třeba mezi tím a vaší postelí nevidí moc společného.“

47$

„Pro katolíka je zde souvislost velmi úzká,“ řekl honem Rycker. Zvedl ruku, jako by odpovídal na otázku před ostatními novici v semináři. Štětiny chlupů na článcích prstů vypadaly jako řada malých knírků.

„Zdá se, že to máte všechno v malíčku,“ řekl Querry.

„V semináři jsem měl vždycky dobrý prospěch v morální teologii.“

„V tom případě mě tedy patrně nepotřebujete - a velebné otce taky ne. Zřejmě jste si to všechno dokonale uspokojivě vyřešil sám.“

„To se rozumí. Ale někdy člověk potřebuje utvrdit a povzbudit. Nedovedete si představit, M. Querry, jak se člověku uleví, když si tyto problémy probere se vzdělaným katolíkem.“

„Myslím, že bych o sobě neřekl, že jsem katolík.“ Rycker se zasmál. „Cože? Slavný Querry? Mě neoklamete. Jste příliš skromný. Rád bych věděl, proč vás vlastně neudělali knížetem Svaté říše římské - jako toho irského zpěváka, jak se jmenoval?“

„Nevím. Nejsem muzikální.“

„Měl byste si přečíst, co o vás napsali v Time magazínu.“

„O takových věcech není Time zrovna nejlépe informován. Nebudete se zlobit, když si půjdu lehnout? Budu muset hodně brzy vstávat, když mám dojet k dalšímu přívozu, ještě než se setmí.“

„Ovšem. Ale pochybuju, že už se zítra dostanete na druhou stranu.“

Rycker šel za ním přes verandu k jeho pokoji. Ve tmě rámusily žáby a ještě dlouho do noci, když už mu hostitel dávno popřál dobrou noc a odešel, zdálo se Querrymu, že kvákají Ryckerovy duté fráze: milost - svátost - povinnost - láska, láska, láska.

48$

Třetí kapitola

1

„Chcete přece být užitečný, ne?“ zeptal se lékař ostře. „Nechcete přece dělat hrubé práce jen proto, že jsou hrubé. Nejste masochista ani světec.“

„Rycker mi slíbil, že to nikomu nepoví.“

„Dodržel slovo skoro měsíc. To je na Ryckera slušný výkon. Když sem před několika dny přijel, řekl to jen představenému. Důvěrně. „

„Co na to představený?“

„Že důvěrnosti nebude poslouchat jinde než ve zpovědnici.“

Lékař už drahnou chvíli rozbaloval bednu s elektrickým přístrojem, který loď Otraca konečně přivezla. Zámek ve dveřích ordinace byl chatrný, doktor mu nehodlal přístroj svěřit, a tak ho vybaloval na podlaze svého pokoje. U Afričanů si člověk nikdy nemůže být jist, jak budou reagovat na něco neznámého. Před půl rokem, když vypukly v Léopoldvillu první nepokoje, zaútočili na novou nemocnici ze skla a oceli, určenou pro africké pacienty. Snadno se rozsévaly i ty nejhrůznější pověsti a lidé jim často věřili. Byla to země, kde mesiášové umírali ve vězení a opět povstávali z mrtvých; kde se říkalo, že zdi padají, když se jich dotknou nehty posvěcené trochou svatého prachu. Muž, kterého lékař vyléčil z malomocenství, mu každý měsíc psal výhrůžné dopisy, protože si opravdu myslel, že ho poslali z leproserie ne proto, že je zdráv, ale proto, že lékař má nějaké temné záměry s těmi několika desítkami čtverečních metrů půdy, kde ten chudák dříve pěstoval banány. Stačilo jen, aby někdo z neznalosti nebo ze škodolibosti naznačil, že nové přístroje jsou určeny k mučení pacientů, a nějací hlupáci by se ihned vloupali do ordinace a zničili je. Jenomže v našem století je vlastně těžké říct,

49$

že jsou hlupáci. Koncentrační tábor Hola, Sharpeville nebo Alžírsko opravňují každého, aby věřil v krutost Evropanů.

Takže bude lepší, vykládal lékař, nechat přístroje schované doma, aby nebyly nikomu na očích, dokud nebude stát nová nemocnice. Podlaha pokoje byla plná slámy z beden. „Budeme se už teď muset rozhodnout, kam přijdou zásuvky.“ Lékař se zeptal: „Víte, co je tohle?“

„Ne.“

„Tak dlouho už po tom toužím,“ řekl lékař a něžně se dotkl kovového tvaru, asi jako by muž polaskal po boku některou z Rodinových bronzových dívek. „Někdy už jsem z toho byl zoufalý. Těch papírů, co jsem musel vyplnit, a toho lhaní. A teď to tu konečně mám.“

„Co to umí?“

„Dokáže to změřit reakci nervu na jednu dvacetitisícinu vteřiny. Jednou budeme na tuhle leproserii pyšní. A na vás taky a na úlohu, jakou tu sehrajete.“

„Už jsem vám řekl, že jsem toho nechal.“

„Svého poslání člověk nikdy jen tak nenechá.“

„Ale nechá, jen si nemyslete. Člověk prostě skončí.“

„Tak proč tu tedy jste? Přišel jste se milovat s černoškami?“

„Ne. I s tím člověk skončí. Možná že pohlaví i poslání se rodí i umírají společně. Nechte mě svinovat obvazy nebo nosit kbelíky. Chci jen nějak trávit čas.“

„Já myslel, že chcete být užitečný.“

„Poslyšte,“ řekl Querry a pak zmlknul.

„Poslouchám.“

„Nepopírám, že pro mě má práce kdysi znamenala hodně. Ženy také. Ale nikdy jsem se nestaral, jaký bude mít to, co dělám, užitek. Nestavěl jsem byty a fabriky. Když jsem něco dělal, dělal jsem to pro vlastní potěšení.“

„A ženy jste miloval taky takhle?“ zeptal se lékař, ale Querry ho skoro neslyšel. Mluvil, jako když hladový jí.

„Vaše povolání je úplně jiné, pane doktore. Vám jde o lidi. Mně nešlo o lidi, kteří obývali můj prostor - mně šlo jen o ten prostor.“

50$

„No, to bych tedy na vaše stoupačky a odpady moc nespoléhal.“

„Spisovatel přece nepíše pro čtenáře, ne? A stejně si musí dávat alespoň trochu pozor, aby se cítili dobře. Já jsem se zajímal o prostor, o světlo, o proporce. Na nových materiálech mě zajímalo jen, jaký by mohly mít vliv na tyhle tři prvky. Dřevo, cihly, ocel, beton, sklo - prostor jako by se vám měnil podle toho, čím ho uzavřete. Materiál, to je pro architekta příběh, zápletka. Není pro něho podnětem k práci, to je jen ten prostor, světlo a proporce. Námětem románu není zápletka. Kdo si pamatuje, co se nakonec přihodí Lucienu de Rubempré?“

„Dva vaše kostely jsou slavné. Vůbec vám nezáleželo na tom, co se v nich děje vevnitř - lidem?“

„Musely pochopitelně mít dobrou akustiku. Ze všech stran muselo být vidět na oltář. Ale lidem v nich nebylo dobře. Říkali, že nejsou postaveny na modlení. Mysleli tím, že nejsou románské, gotické ani barokní. A netrvalo ani rok a zaplácali je lacinými sádrovými soškami svatých; vytahali moje čistá okna a nastrkali do nich barevné sklo, dedikované mrtvým velkouzenářům, kteří zaživa štědře přispívali do diecézní pokladny, a když mi tak konečně zničili můj prostor i mé světlo, dokázali se zase modlit a byli dokonce pyšní na to, co zkazili. Ze mne se stal, jak se říkalo, velký katolický architekt, ale kostely už jsem nestavěl.“

„Já nejsem pobožný člověk a o těchhle věcech toho moc nevím, ale třeba měli právo domnívat se, že jejich modlitby jsou důležitější než umělecké dílo.“

„Lidi se modlili ve vězení, modlili se v chatrčích i v koncentrácích. Jen měšťáčci vyžadují, aby se mohli modlit ve vhodném prostředí. Dělá se mi někdy špatně, když slyším slovo modlitba. Rycker toho má plnou hubu. Modlíte se, doktore?“

„Myslím že jsem se naposled modlil před posledním rigorózem. A vy?“

„Dávno už jsem s tím přestal. Modlil jsem se málo i v dobách, kdy jsem ještě věřil. Bývalo by mi to překáželo v práci.

51$

Než jsem usnul, i když jsem byl třeba se ženou, musel jsem do poslední chvíle myslet na práci. Ve spánku se mi často vyřešily problémy, které se předtím zdály neřešitelné. Měl jsem ložnici hned vedle ateliéru, takže jsem mohl vždycky posledních pár minut dne strávit u rýsovacího prkna. Postel, sedací lázeň, rýsovací prkno a pak spát.“

„Připadá mi to trochu kruté vůči ženě.“

„Sebevyjádření je tvrdá a sobecká záležitost. Pohltí v člověku úplně všecko, i člověka samého. Nakonec zjistí, že už nemá ani sebe samého, a že už tedy nemá co vyjadřovat. Mě už vůbec nic nezajímá, doktore. Nechci spát se ženskými a nechci navrhovat budovy. „

„Děti nemáte?“

„Kdysi jsem míval, ale už dávno zmizely do světa. Nejsme ve styku. Sebevyjádření pohltí v člověku i otce.“

„Takže vás prostě napadlo, že si sem přijedete umřít?“

„Ano. Skutečně jsem na to myslel. Ale hlavně jsem chtěl být někde, kde je prázdno, kde by mi žádná nová budova nebo žena nepřipomínala, že bývaly doby, kdy jsem byl opravdu naživu, měl povolání a byl schopen lásky - jestli to byla láska. Ti vaši ochrnutí tady trpí, doktore, mají nervy citlivé, ale já, já patřím k těm zmrzačeným.“

„Před dvaceti lety bychom vám byli mohli tu vaši smrt nabídnout, ale teď vedeme jen léčbu. DDS stojí tři šilinky ročně. Je mnohem levnější než rakev.“

„Dokážete mě vyléčit?“

„Možná že nejste ještě dost zmrzačený. Když sem člověk přijde moc pozdě, musí nemoc nejdřív vyhasnout.“ Lékař něžně přikryl přístroj látkou. „Čekají na mě ostatní pacienti. Chcete jít se mnou, anebo tu chcete sedět a přemýšlet o svém vlastním případu? S těmi zmrzačenými to bývá často stejné - taky chtějí všeho nechat a zalézt někam, kde by nebyli nikomu na očích.“

V nemocnici na ně padl těžký, nasládlý vzduch, celé dny se ani nezachvěl větrákem nebo závanem větru. Querry si uvědomoval špínu ložního prádla - čistota není důležitá pro

52$

malomocné, jen pro zdravé. Každý pacient si s sebou přinášel vlastní slamník, měl ho patrně na celý život: hrubá pytlovina, která už ani slámu neudržela. Ovázané nohy na slámě ležely jako špatně zabalené kusy masa. Na verandě seděli mimo dosah slunce chodící pacienti - dá-li se nazvat chodícím pacientem muž, který si při každém pohybu musí nadlehčovat oběma rukama nesmírná, nateklá varlata. V malém kruhu stínu, aby unikla nemilosrdnému světlu, seděla žena s ochrnutými očními víčky, nemohla zavřít oči a dokonce ani mrkat. Muž bez prstů choval na klíně nemluvně a za ním na verandě ležel natažen jiný muž, s dlouhým, visícím prsem a velkou bradavkou jako žena. Pro žádného z těchto lidí toho nemohl lékař moc udělat; muž s elefantiázou měl příliš slabé srdce na operaci, ochrnutá víčka mohl lékař sice sešít, ale žena ze strachu odmítala, a pokud jde o dítě, bude z něho jednou také malomocný. Pomoci nemohl ani pacientům v prvním sále, kteří umírali na tuberkulózu, anebo ženě, která se pomalu vlekla mezi postelemi, nohy odumřelé obrnou. Lékaři vždycky připadalo nespravedlivé, že malomocenství nevylučuje ostatní choroby (lepra sama je na jednu lidskou bytost dost těžké břímě), a přece mu většina pacientů umírala právě na jiné choroby. Šel dál, Querry se táhl za ním a neříkal nic.

V hliněné kuchyni za jedním domkem v osadě malomocných seděl v přítmí stařec na věkovitém lehátku. Snažil se vstát, když lékař přecházel dvorek, ale nohy ho neunesly, a tak se zdvořilým gestem omluvil. „Vysoký krevní tlak,“ řekl lékař potichu. „Beznadějné. Přišel do kuchyně umřít.“ Nohy měl tenké jako malé dítě a kolem pasu mu pro slušnost visel malý hadřík jako dětská plenka. Querry si předtím všiml jeho šatů, které zůstaly pečlivě složené v novém cihlovém domku pod obrazem papeže. Na prsou, v řídkých šedých chlupech mu visel posvátný medailónek. V obličeji se mu zračila nesmírná laskavost a důstojnost, byl to obličej, který zřejmě vždy přijímal život bez reptání, obličej svatého. Zeptal se na lékařovo zdraví, jako by nemocný byl lékař, a ne on sám.

53$

„Můžu vám něco přinést?“ zeptal se lékař a stařec řekl, že ne, má prý vše, co potřebuje. Chtěl vědět, jestli v poslední době lékařovi psali příbuzní, a ptal se na zdraví lékařovy matky.

„Byla nějaký čas ve Švýcarsku, v horách. Dovolená na sněhu.“

„Na sněhu?“

„Já jsem zapomněl. Vy jste sníh nikdy neviděl. Je to zmrzlá pára, zmrzlá mlha. Vzduch je tak studený, že sníh nikdy neroztaje a leží na zemi bílý a měkký, jako peří pique-boeuf, a jezera jsou pokryta ledem.“

„Co je to led, to vím,“ řekl stařec pyšně. „Viděli jsem led v ledničce. Je vaše matka tak stará jako já?“

„Starší.“

„Tak to by neměla cestovat příliš daleko od domova. Člověk má umřít ve své vesnici, když může.“ Smutně se podíval na své tenké nohy. „Neunesly by mě, jinak bych do své vesnice odešel.“

„Mohl bych zařídit, aby vás tam odvezli nákladním autem,“ řekl lékař, „ale myslím, že byste nevydržel cestu.“

„Měl byste s tím příliš mnoho starostí,“ řekl stařec, „a stejně není čas, protože já umřu zítra.“

„Řeknu představenému, aby se na vás přišel podívat, jakmile bude moci.“

„Nerad bych ho obtěžoval. Má mnoho povinností. Umřu až večer.“

Vedle starého lehátka stála láhev od Johnnie Walkera. Byla v ní nějaká hnědá tekutina a pár uvadlých rostlinek, sepnutých smyčkou z korálků. „Co to tam má?“ zeptal se Querry, když odešli, „v té láhvi?“

„Lék. Kouzlo. Prosbu k Bohu Nzambimu.“

„Já jsem myslel, že je katolík.“

„Když vyplňuju nějaký dotazník, tak o sobě napíšu, že jsem katolík. On taky. Já většinou nevěřím na nic. On věří napůl v Krista a napůl v Nzambiho. Takže pokud jde o katolictví,

54$

není mezi námi velký rozdíl. Chtěl bych jen, abych byl tak dobrý člověk jako on.“

„Opravdu zítra umře?“

„Asi ano. Vědí to předem a skoro vždycky se trefí.“

V ordinaci čekala malomocná se zafačovanýma nohama a s malým chlapečkem v náručí. Na těle dítěte bylo vidět každičké žebro. Jako klec, přes kterou někdo na noc přehodil tmavou látku, aby mohl ptáček spát, dech se pod látkou pohyboval také jako ptáček. Toho nezabije malomocenství, řekl lékař, ale srpkovitost, nevyléčitelná krevní choroba. Nemá naději. Dítě nebude žít ani dost dlouho, aby se stačilo nakazit leprou, ale matce nemá smysl to vykládat. Dotkl se prstem malé, propadlé hrudi a dítě ucuklo. Lékař začal ženu hubovat v domorodém jazyce, odmlouvala mu ne zrovna přesvědčivě a tiskla přitom chlapce k boku. Chlapec pasivně zíral smutnýma žabíma očima lékaři přes rameno, jako by se ho už nikdy nic nemohlo vážně týkat, ať už to řekne, kdo chce. Když žena odešla, řekl Colin: „Slíbila, že už se to nebude opakovat. Ale jak tomu mám věřit?“

„Co se nebude opakovat?“

„Nevšiml jste si té jizvičky, co měl na prsou? Nařízli mu v kůži takovou kapsičku a dávají mu do ní nějaké domorodé léky. Říká, že prý to udělala babička. Chudák kluk. Nenechají ho umřít v klidu a bez bolesti. Řekl jsem jí, že jestli se to stane ještě jednou, nebudu jí léčit lepru, jenže oni mi už chlapce podruhé prostě neukážou. V tomhle stavu ho někam schovají jako jehlu.“

„Nemůžete ho dát do nemocnice?“

„Viděl jste, co já mám za nemocnici. Chtěl byste vy, aby vám tam umřelo dítě? Další,“ zavolal vztekle, „další,“ a další bylo zase dítě, šestiletý chlapec. Doprovázel ho jeho otec a položil mu na rameno pěst bez jediného prstu, aby ho uklidnil. Lékař chlapce otočil a přejel prsty po mladé pleti.

„Tak co,“ řekl, „teď už byste si pomalu měl umět lecčeho všimnout. Co byste řekl o tomhle případu?“

55$

„O jeden prst na noze už přišel.“

„To nehraje roli. Měl tropická klíšťata a zanedbali mu to. To se v džungli stává dost často. Ne - tady je první skvrna. Právě u něho začíná lepra.“

„Nedají se ty děti nějak zachránit?“

„V Brazílii je rodičům berou, hned jak se narodí, a třicet procent dětí umírá. Pro mě je lepší dítě malomocné než mrtvé. Za pár let ho vyléčíme.“ Rychle na Querryho zvedl hlavu a pak se zase podíval dolů. „Jednou - až bude stát nová nemocnice - budu mít zvláštní dětské oddělení i s ordinací. Dokážu těm skvrnám zabránit. Však já se ještě dožiju toho, že uvidím lepru na ústupu. Víte, že jsou některé oblasti, pár set kilometrů odtud, kde má lepru každý pátý člověk? Já sním o pojízdných skládacích nemocnicích, aby se mohly stěhovat. Válka se taky změnila. V roce 1914 organizovali generálové bitvy ze šlechtických sídel, ale v roce 1944 bojovali Rommel a Montgomery z maringotek. Ale jak já mám otci Josefovi vyložit, jak si to představuju? Kreslit neumím. Nedokážu ani navrhnout místnost, aby byla co nejužitečnější. Chyby mu budu moct vytknout, až bude nemocnice stát. Vždyť on není ani stavitel. Je to dobrý zedník. Klade jednu cihlu na druhou pro lásku boží, jako se kdysi stavěly kláštery. Tak vidíte, že vás potřebuju,“ řekl doktor Colin. Čtyři prsty na chlapcově noze sebou netrpělivě vrtěly na cementové podlaze a čekaly, až skončí nesrozumitelný rozhovor dvou bílých mužů.

2

Querry si zapsal do deníku: „Nezůstalo ve mně dosti citu pro lidské bytosti, abych pro ně něco dělal ze soucitu.“ Podrobně si vyvolával v mysli ranku na nedospělé hrudi a čtyři prstíky na nohou, ale nic jím nepohnulo; ať se člověk píchá špendlíkem, jak dlouho chce, nikdy nedospěje k pocitu bolesti. Blížila se bouřka, do pokoje proudili létaví mravenci a naráželi na žárovku, dokud nezavřel okno. Pak se zřítili na

56$

cementovou podlahu, opadala jim křídla a pobíhali sem tam, jako by byli zmateni, že jsou z nich najednou tvorové pozemští, a ne vzdušní. Když bylo okno zavřené, bylo vevnitř ještě větší horko a musel si dát pod zápěstí piják, aby zachytil pot.

Psal ve snaze objasnit doktoru Colinovi své pohnutky.

„Mít povolání znamená milovat, ne dělat kariéru. Když v člověku zemře žádost, nemůže už milovat. Skončil jsem s žádostí, skončil jsem i s povoláním. Nesnažte se mě spoutat v manželství bez lásky a nutit mě, abych napodoboval něco, co jsem kdysi vykonával s vášní. A nemluvte mi jako kněz o povinnosti. Hřivna - a tohle jsme se učili ještě jako děti v biblické dějepravě - se nemá pohřbívat, dokud ještě má kupní sílu; ale když přijde jiná měna a jednu podobiznu vystřídá jiná a mince už má jen hodnotu váhy jedné destičky stříbra, pak má člověk plné právo ji skrýt. V hrobech se odjakživa nacházely neplatné mince, stejně jako zrní.“

Poznámky to byly útržkovité a rozklížené, neuměl dávat myšlenkám tvar slov. Zakončil:

„Co jsem vystavěl, stavěl jsem vždycky jen pro sebe, ne pro slávu Boží nebo pro radost kupce. Nemluvte mi o lidech. Lidé nejsou má vlast. Nenabídl jsem se ostatně, že jim budu prát špinavé obvazy?“

Vytrhl listy z bloku a poslal je po Deo Gratiasovi doktoru Colinovi. Na konci trčelo do prázdna půl věty - „Udělám pro vás všechno, co je rozumné, ale nechtějte na mně, abych se snažil oživit….“ - jako prkno z lodní paluby, odkud shodili do moře oběť.

Doktor Colin za ním o něco později přišel a hodil mu dopis, zmačkaný do kuličky, na stůl. „Skrupule,“ řekl netrpělivě. „Samé skrupule.“

„Snažil jsem se vysvětlit…“

„Komu na tom záleží?“ řekl lékař a otázka „Komu na tom záleží?“ se Querrymu posedle ozývala v hlavě jako verš, který se naučil v letech dospívání.

Té noci měl sen, z něhož se probudil s hrůzou. Šel po dlouhé železniční trati, ve tmě, v nějaké chladné zemi. Pospíchal,

57$

protože musel dojít ke knězi a vysvětlit mu, že přes to, jak je oblečený, je sám také kněz a musí se vyzpovídat a sehnat víno, aby mohl sloužit mši. Jednal z rozkazu otce představeného. Musel mši odsloužit ještě té noci. Druhý den už by bylo pozdě. Další možnost už by se nikdy nenaskytla. Dorazil do vesnice, sešel z kolejí (malé nádražíčko bylo opuštěné a mělo pozavírané okenice - třeba už úřady celou místní trať dávno uzavřely) a vtom zjistil, že stojí přede dveřmi knězova domu, těžkými, středověkými, pobitými hřeby, velikými jako římské mince. Zazvonil a pustili ho dovnitř. Kolem kněze se mačkala spousta drmolících pobožných žen, ale přesto byl vlídný a přístupný. Querry řekl: „Musím s vámi okamžitě mluvit, o samotě. Musím vám něco říct,“ a už začínal pociťovat nesmírnou úlevu a bezpečí zpovědi. Byl už zase skoro doma. Kněz ho dovedl stranou do malé místnosti, na stole tam stála karafa vína, ale než stačil promluvit, přivalily se svaté ženy skrz závěs za nimi a byly samý zbožný žertík a samý vrtošivý nápad. „Ale my musíme být o samotě,“ křičel Querry. „Musím s vámi mluvit,“ a kněz tlačil ženy nazpět záclonou, komíhaly se na okamžik sem a tam jako šaty na ramínkách ve skříni. Přece však spolu byli dost sami, aby už mohl hovořit, a s očima na karafě vína dokázal konečně opravdu začít. „Otče…,“ ale v tu chvíli, zrovna když z něho začínalo padat břímě strachu a odpovědnosti, vešel do místnosti druhý kněz, vzal velebného otce stranou a začal mu vykládat, že mu došlo víno a že si od něho přišel vypůjčit, a ještě než domluvil, vzal karafu ze stolu. Querry se zhroutil. Jako by býval měl právě v tomto záhybu silnice schůzku s nadějí a zrovna tentokrát se o chvilinku opozdil. Vydal výkřik jako trpící zvíře a probudil se. Hustý déšť bubnoval na všechny plechové střechy kolem, a když se zablesklo, uviděl malou, bílou kobku, kterou vytvářela jeho síť proti moskytům, velkou asi jako rakev, a nablízku, v jednom domě malomocných, se začal hádat muž se ženou. Pomyslel si: „Přišel jsem pozdě,“ a ona posedlá věta se zase vyhoupla jako korkový plovák upevněný na nějaké neviditelné rybářské síti pod vodou: „Komu na tom záleží?“ „Komu na tom záleží?“

58$

Když konečně přišlo ráno, zašel za místním truhlářem v leproserii a ukázal mu, jak má vyrobit stůl a rýsovací prkno, a teprve když to vyřídil, vyhledal doktora Colina a řekl mu o svém rozhodnutí.

„Jsem rád,“ řekl dr. Colin, „kvůli vám.“

„Proč kvůli mně?“

„Nic o vás nevím,“ řekl doktor Colin, „ale všichni jsme si nakonec v jádru hodně podobní. Snažil jste se o nemožný experiment. Člověk nemůže žít jen a jen se sebou samým.“

„Ale ano, může.“

„Dříve či později by se musel zabít.“

„Kdyby ho to tolik zajímalo,“ odpověděl Querry.

59$

Čtvrtá kapitola

1

Po dvou měsících vznikla už mezi Querrym a Deo Gratiasem určitá dávka přirozené důvěry. Zpočátku byla založena jen na mladíkově nemohoucnosti. Querry se na něj nezlobil, když rozlil vodu; ovládl se, když se na jednom výkresu objevily čmouhy inkoustu z rozbité lahvičky. Trvá dlouho, než se člověk bez prstů na rukou a na nohou naučí i ty nejprostší úkony, a pro člověka, kterému na ničem nezáleží, je ostatně stejně těžké - nebo směšné - se zlobit. Jednou se stalo, že zmrzačený mladík udělal cosi nešikovného, takže se rozbil krucifix, který nechali otcové viset na zdi; očekával, že bude Querry reagovat asi tak, jak by reagoval on sám, kdyby mu někdo z nedbalosti nebo bezohlednosti rozbil jeho vlastní fetiš. Bylo pro něho snadné splést si lhostejnost se soucitem.

Jednou v noci, při úplňku, si Querry náhle uvědomil, že mladík je pryč, asi jako si člověk uvědomí, že ve vitríně v nějakém dočasném domově chybí nějaký předmět, jehož si do té chvíle vůbec nepovšiml. Džbán na vodu byl prázdný, síť proti moskytům nebyla zatažená, a když šel později za lékařem do jeho domu poradit se s ním, jak by se daly snížit stavební náklady, potkal Deo Gratiase, jak klopýtá s berlí po hlavní ulici leproserie tak rychle, jak to jen dokázal na nohou bez prstů. Tvář měl zbrocenou potem, a sotva na něho Querry promluvil, odbočil stranou do nějakého cizího dvorku. Když se Querry po půlhodině vracel, ještě stále tam nehnutě stál, jako pařez, který se majitel ani nenamáhal odstranit. Pot na tváři vypadal jako stopy večerního deště na kůře, zdálo se, že naslouchá něčemu z velké dálky. Querry poslouchal také, ale uslyšel jen, jak cvrkají cvrčci a jak se vzdouvá žabí souzvuk z bažin. Ráno se Deo Gratias nevracel a Querry pocítil bezvýznamné zklamání, že s ním sluha nepromluvil ani slovo,

60$

než odešel. Řekl lékaři, že mladík zmizel. „Když se do zítřka nevrátí, najdete mi jiného?“

„Nechápu to,“ řekl doktor Colin. „Dal jsem mu tu práci, jen aby mohl v leproserii zůstat. Nechtěl odtud odejít.“ Později toho dne našel jeden malomocný mladíkovu berli na pěšině, jež vedla do nejhustší džungle, a přinesl ji Querrymu; pracoval ve svém pokoji a využíval posledních zbytků denního světla.

„Ale jak víte, že je to jeho berla? Mají je přece všichni zmrzačení,“ řekl Querry, ale muž prostě opakoval, že berla patří Deo Gratiasovi - nepřel se, neodůvodňoval, prostě to věděl, jako tolik věcí, které oni věděli a o nichž on neměl ani ponětí.

„Myslíte, že se mu stala nějaká nehoda?“

Něco se stalo, řekl muž lámanou francouzštinou a Querry měl dojem, že nehody se obává ze všeho nejméně.

„Tak proč ho nejdete hledat?“ zeptal se Querry.

Pod stromy už prý není dost světla, říkal muž. Budou muset počkat do rána.

„Ale vždyť už je pryč skoro čtyřiadvacet hodin. Jestli se mu něco stalo, tak už jsme čekali dost dlouho. Můžete si vzít mou baterku.“

Bude to lepší až ráno, opakoval muž a Querry viděl, jak se bojí.

„A když s vámi půjdu já?“

Muž zavrtěl hlavou, a tak šel Querry sám.

Nemohl těm lidem jejich strach vyčítat: člověk nesmí opravdu v nic věřit, nemá-li se v noci ve velké džungli bát. Romantická duše by v pralese našla pramálo k zalíbení. Je naprosto prázdný. Nikdy jej nezlidštily čarodějnice, uhlíři a marcipánové chaloupky jako evropské lesy; pod těmito stromy se nikdy nikdo neprocházel v žalu nad ztracenou láskou a nikdo také nenaslouchal lesnímu tichu a nerozmlouval s vlastním srdcem jako jezerní básníci. Protože tady ticho není; kdyby člověk chtěl, aby ho v noci bylo slyšet, musel by nahlas křičet, jinak by nepřekonal neustálý bzukot hmyzu, jako v ně-

61$

jaké příšerné továrně, kde miliardy nuzných švadlenek štvou tisíce šicích strojů o závod s časem. Jen na hodinku na dvě, v poledním vedru, nastalo ticho, hmyzí siesta.

Ale kdyby člověk, jako tihle Afričani, věřil na nějakou tu božskou bytost, což by nějaký bůh nemohl existovat zrovna tak dobře v těchhle prázdných krajích jako v prázdných prostorách nebes, kam si ho kdysi umístili lidé? Jak se teď zdá, zůstanou tyhle lesní prostory neprozkoumané asi déle než planety. Krátery na Měsíci jsou už teď známější než prales přede dveřmi, do něhož člověk může vkročit pěšky každý den. Ostrý, kyselý zápach chlorofylu z hnijících rostlin a bažinaté vody padl Querrymu na obličej jako maska u zubaře.

Je to pitomá pochůzka. On přece není žádný lovec. Vyrostl ve městě. Ani ve dne by přece neměl sebemenší naději, že najde lidskou stopu, až příliš ochotně se dal přesvědčit tou berlou. Svítil baterkou hned na jednu, hned na druhou stranu, ale v hustém listí vyvolával jen bludné záblesky a zákmity, které mohly být odrazem očí, ale daleko spíš to byly malé tůňky dešťové vody zachycené na drsných listech. Musel už být na cestě alespoň půl hodiny, ušel už po úzké pěšině nejméně půldruhého kilometru. V jednom okamžiku mu sklouzl prst z tlačítka baterky a ve chvilkové tmě sešel z klikaté pěšiny rovnou do zdi pralesa. Říkal si: proč by mi vlastně baterka měla vydržet, než dojdu domů. Šel dál do džungle a přitom tuto myšlenku pomalu stravoval. Když doktoru Colinovi vysvětloval, proč přijel, řekl, že „loď už dál nejede“. Ale vždycky se přece dá dojít ještě o kus dál po vlastních nohou. Do rámusu hmyzu zavolal „Deo Gratiasi! Deo Gratiasi!“, ale na to nesmyslné jméno, které znělo jako vzývání v kostele, se neozvalo vůbec nic.

To, že tu je on sám, se nedalo vysvětlit o nic snáze než to, že tu někde je Deo Gratias. Myšlenka, že jeho sluha leží někde zraněný v pralese a čeká, až se ozve zavolání nebo alespoň kroky nějaké lidské bytosti, by ho dřív možná byla pronásledovala celou noc, až by ho přinutila udělat nějaké symbolické gesto. Ale teď, když mu na ničem nezáleželo, hnala ho

62$

možná jen sotva znatelná stopa chladné zvědavosti. Co sem Deo Gratiase přivedlo z bezpečí domova v leproserii? Je ovšem možné, že pěšina někam vede - třeba do nějaké vesnice, kde má Deo Gratias příbuzné - ale Querry už měl dost zkušeností s Afrikou, aby věděl, že se pěšina daleko spíše někde vytratí, že je to jen pozůstatek cesty, vyšlapané muži, kteří sem chodili hledat housenky na smažení; může to docela dobře být nejzazší hranice, kam kdy pronikl člověk. Co jen mohl znamenat ten pot, který se předtím mladíkovi lil po tváři? Možná že to bylo ze strachu nebo z úzkosti, anebo je dokonce možné, že ho - v těžkém, vlhkém vedru od řeky - tlačila nějaká myšlenka. V Querrym se začal pomalu a bolestně hýbat zájem, jako nerv, který byl dlouho zmrazený. Žil už v netečnosti tak dlouho, že tento „zájem“ zkoumal s klinickým nadhledem.

Říkal si, že už musí být na cestě přes hodinu. Jak se Deo Gratias na zmrzačených nohou bez berly dostal tak daleko? Pochyboval už docela vážně, že mu baterka vydrží až domů. A přece šel dál. Uvědomil, si jakou udělal hloupost, že neřekl lékaři nebo některému z otců, kam jde, kdyby se mu něco přihodilo, ale což nakonec netouží právě po tom? Tak či onak, šel dál a moskyti na něho útočili se zuřivým bzukotem. Nemělo smysl je odhánět. Učil se odevzdanosti.

O padesát metrů dál ho vylekal drsný, zvířecí zvuk - tak by si asi představoval chrčivé chrochtání divokého kance. Zarazil se a otočil hasnoucím světlem kolem sebe. Viděl, že před mnoha lety musela pěšina přece jen někam vést, protože před ním byly zbytky mostu, zhotoveného z kmenů dávno shnilých stromů. Ještě dva kroky a byl by sjel dolů; nespadl by hluboko, jen asi tak metr, do mělké, zarostlé bažiny, ale na člověka zmrzačeného na rukou i na nohou to bylo víc než dost: světlo padlo na tělo Deo Gratiase, napůl ve vodě, napůl venku. Uviděl rýhy, které ve vlhké a kluzké půdě nadělaly ruce jako boxerské rukavice, když se snažily něčeho zachytit. Pak tělo opět zachrčelo a Querry slezl dolů k němu.

Nebyl s to poznat, je-li Deo Gratias při vědomí, nebo ne. Tělo bylo příliš těžké, aby se dalo zvednout, a Deo Grati—

63$

as neprojevoval snahu pomáhat. Byl teplý a vlhký jako hromádka půdy v močále; Querrymu bylo, jako by sahal na kus můstku, který se před lety propadl. Po deseti minutách dřiny se Querrymu podařilo vytáhnout mu nohy a ruce z vody - víc udělat nemohl. Bylo jasné, že teď by měl dojít pro pomoc, jestli mu ovšem vydrží baterka. I kdyby Afričané odmítli vydat se s ním, dva z otců by jistě šli. Chystal se vylézt na můstek, ale Deo Gratias zavyl, asi jako by zavyl pes nebo dítě. Zvedl pahýl a vyl, a Querry si uvědomil, že mladík je ochromen strachem. Ruka bez prstů padla Querrymu na paži jako kladivo a držela ho na místě.

Nedalo se dělat nic jiného než čekat, až přijde ráno. Mladík by mohl umřít strachy, ale ani jeden ani druhý neumřou z vlhka nebo z pokousání od moskytů. Usadil se vedle něho co nejpohodlněji a v posledních zbytcích světla z baterky prohlédl tvrdé, jakoby kamenné nohy. Pokud mohl rozeznat, měl zlomený kotník - zdálo se, že to je vše. Žárovka už svítila tak matně, že Querry viděl ve tmě tvar vlákna jako nějakého fosforeskujícího červa; pak zhasla docela. Aby ho povzbudil, vzal Deo Gratiase za ruku, či spíše položil svou ruku vedle jeho: člověk nemůže vzít za ruku někoho, kdo nemá prsty. Deo Gratias dvakrát zachrčel a pak pronesl jakési slovo. Znělo to jako „Pendélé“. Klouby byly ve tmě na dotek jako skála, kterou už léta rozhlodává počasí.

2

„Měli jsme oba spoustu času na přemýšlení,“ říkal Querry doktoru Colinovi. „Nemohl jsem od něho odejít dřív než někdy kolem šesté, nebylo vidět. Alespoň myslím, že bylo asi tak šest - zapomněl jsem si večer předtím natáhnout hodinky.“

„Musela to být dlouhá a zlá noc.“

„O samotě už jsem zažil horší.“ Zdálo se, že se probírá pamětí a hledá nějaký příklad. „Noci, kdy všechno končí. To

64$

jsou ty nekonečné noci. Víte, tohle byla vlastně noc, kdy se zdá, že všechno začíná. Tělesné nepohodlí mi nikdy moc nevadilo. A když jsem se asi za hodinu pokusil pohnout rukou, tak ji nepustil. Měl na ni položenou pěst jako těžítko. Měl jsem takový divný pocit, že mě potřebuje.“

„Proč divný?“ zeptal se doktor Colin.

„Pro mě divný. Já jsem lidi potřeboval v životě dost často. Mohl byste mě obvinit, že jsem lidi víc používal, než jsem je kdy miloval. Ale když někdo potřebuje vás, je to divný pocit, uklidňuje to, místo aby to vzrušovalo. Víte, co znamená slovo Pendélé? Protože když jsem pohnul rukou, začal mluvit. Já jsem vlastně nikdy předtím pořádně neposlouchal, když nějaký Afričan mluvil. Znáte to, člověk poslouchá na půl ucha, jako kdyby poslouchal děti. Nebylo lehké sledovat tu směsici francouzštiny a nějaké té řeči, kterou Deo Gratias mluví, nevím, které. A tohle slovo Pendélé se v tom stále objevovalo. Co to znamená, doktore?“

„Mám takové tušení, že to znamená zhruba totéž co Bunkasi-a to znamená pýchu, nadutost, možná jakousi vznešenost a nezávislost, když se to vezme z té lepší stránky.“

„Tak on to nemyslel. Určitě myslel nějaké místo - někde v pralese, u vody, dělo se tam něco pro něj hrozně důležitého. Poslední den v leproserii měl pocit, že se dusí, neužil samozřejmě slova dusí, říkal, že tam nebylo dost vzduchu, že chtěl tančit a výskat a běhat a zpívat. Ale nemůže chudák ani běhat, ani tančit a velební otcové by sotva měli pochopení pro písně, jaké asi chtěl zpívat on. Tak se vydal hledat tohle místo někde u vody. Kdysi, když byl ještě dítě, vzala ho tam jeho maminka a zapamatoval si, že tam lidi zpívali a tančili a hráli hry a modlili se.“

„Ale Deo Gratias pochází z kraje několik set kilometrů odtud.“

„Možná že je na světě více Pendélé než jen jedno.“

„Před třemi dny večer odešlo z leproserie spousta lidí. Většinou už se vrátili. Asi se někde konaly nějaké čáry a kouzla. Vyrazil pozdě a nemohl je dohonit.“

65$

„Ptal jsem se ho, co se modlili. Říkal, že se modlili k Jezu Kristovi a k někomu, kdo se jmenuje Šimon. Měl snad na mysli Šimona Petra?“

„Ne, ne tak docela. Otcové by vám o Šimonovi mohli vyprávět. Umřel ve vězení skoro před dvaceti lety. Všichni si myslí, že zase povstane. Máme tady dosti nezvyklé křesťanství, ale říkám si často, jestli by bylo pro apoštoly tak nesrozumitelné jako sebrané spisy Tomáše Akvinského. Těm kdyby býval dokázal porozumět Petr, byl by to větší zázrak než seslání Ducha svatého, nemyslíte? Ostatně i nicejské krédo - pro mě to má příchuť vyšší matematiky.“

„To slovo Pendélé mi pořád zní v hlavě.“

„Naději si vždycky spojujeme s mládím,“ řekl doktor Colin, „ale někdy to může být jedna z nemocí stáří. Rakovinný nádor, který najednou najdete v umírajícím po hloubkové operaci. Všichni tihle lidi tady umírají - ba ne, já nemyslím na lepru, myslím na nás. A jejich poslední nemoc je naděje.“

„Tak to budete vědět, kde mě hledat,“ řekl Querry, „kdybych se náhodou ztratil.“ Neočekávaný zvuk přiměl lékaře zvednout hlavu; Querryho tvář se zkroutila křečovitým smíchem. Doktor si s ohromením uvědomil, že Querry spáchal vtip.

66$

Díl III

První kapitola

1

Rycker se ženou jeli do města na koktejl ke guvernérovi. Ve vesnici u silnice stála na chůdách veliká dřevěná klec, jednou za rok v ní při slavnosti tančil muž nad ohněm rozdělaným pod klecí. Předtím, asi třicet kilometrů v džungli, jeli kolem čehosi záhadného, jakési hrubé a úděsné podoby lidské bytosti, sedící na židli a sestavené z palmového ořechu a nějakého hrubého pletiva. Nevysvětlitelné předměty jsou otisky prstů afrického kontinentu. Po náspu silnice prchaly nahé ženy pomazané bílou hlinkou, a zakrývaly si obličej, když kolem nich přejíždělo auto.

Rycker řekl: „Až se tě Mme. Guellová zeptá, co chceš pít, řekni minerálku.“

„Ne pomerančovou šťávu?“

„Jestli ji neuvidíš ve džbánu na příborníku, tak ne. Nesmíme Mme. Guellovou obtěžovat.“

Marie Ryckerová radu vážně strávila, odvrátila oči od manžela a dívala se upřeně stranou na jednotvárnou zeď pralesa. Jediná pěšina, která vedla dovnitř, byla zakryta rohožemi z pletiva kvůli obřadu, který žádný běloch nesměl spatřit.

„Slyšela jsi, co jsem říkal, miláčku?“

„Ano. Budu si to pamatovat.“

„A pak chlebíčky… Ne abys jich snědla tolik co minule. Nejedeme se do rezidence najíst. Dělá to špatný dojem.“

„Ani se jich nedotknu.“

„To by bylo taky špatně. Vypadalo by to, jako by sis všimla, že jsou zkažené. To totiž bývají.“

Pod předním sklem vozu se jako fetiš houpal a cinkal medailónek svatého Kryštofa.

„Mám hrozný strach,“ řekla dívka. „Je to všechno tak složité a Mme. Guellová mě nemá ráda.“

68$

„Ne že by tě neměla ráda,“ vysvětloval Rycker blahosklonně. „Jen že ses posledně zvedla dřív než žena komisaře, pamatuješ? Nás samozřejmě tahle nesmyslná koloniální pravidla nevážou, ale nechceme, aby měl někdo dojem, že se nějak vyvyšujeme. Rozumí se, že jako vedoucí commergants jsme až za veřejnými pracemi. Dívej se po Mme. Cassinové, až odejde ona.“

„Nikdy si nemůžu zapamatovat, jak se všichni jmenujou.“ „Ta hrozně tlustá. S nikým si ji nemůžeš splést. Mimochodem, kdyby tam byl Querry, nestyď se ho pozvat, ať u nás přespí. V takovémhle prostředí se člověku stýská po intelektuální konverzaci. Kvůli Querrymu bych dokonce snesl i toho ateistu Colina. Mohli bychom rozložit ještě jednu postel na verandě. „

Ale ani Querry ani Colin tam nebyli.

„Minerálku, prosím, jestli vás to skutečně neobtěžuje,“ řekla Marie Ryckerová. Zahnali je všechny ze zahrady dovnitř, protože tou dobou přijížděl ulicemi vůz s DDT a vystřeloval po celém městě štiplavou hygienickou mlhu.

Mme. Guellová milostivě přinesla minerálku vlastnoručně. „Zdá se,“ řekla, „že jedině vy dva jste se sešli s M. Querrym. Starosta by býval rád, kdyby se mu podepsal do Zlaté knihy, ale on podle všeho tráví všechen čas v tom smutném místě tam venku, že? Třeba byste ho vy mohli odtamtud vytáhnout kvůli nám všem.“

„My ho vlastně ani neznáme,“ řekla Marie Ryckerová. „Jenom u nás jednou přespal, když byla velká voda. Jinak by byl stejně nezůstal. Asi se nechce moc stýkat s lidmi. Můj muž slíbil, že nikomu neřekne…“

„Váš muž udělal naprosto správně, že to řekl nám. Byli bychom vypadali jako úplní pitomci, kdybychom měli slavného Querryho tady, na našem území, a nevěděli o tom. Jaký na vás udělal dojem, má milá?“

„Skoro jsem s ním nemluvila.“

„Slyšela jsem, že prý má v jistém směru velmi špatnou pověst. Četla jste ten článek v Time magazínu? Ale ano,

69$

samozřejmě, vždyť nám ho ukazoval váš muž. Ne že by tam o tomhle snad psali, pochopitelně. To jen v Evropě se to povídá. Člověk nesmí ovšem zapomenout, že někteří z velkých církevních světců také prošli jistým údobím - jak bych to řekla?“

„Co to slyším, vy se bavíte o světcích, Mme. Guellová?“ zeptal se Rycker. „Vy máte ale pokaždé tak znamenitou whisky.“

„O světcích zrovna ne. Mluvili jsme o M. Querrym.“

„Podle mého názoru,“ řekl Rycker a zvýšil lehce hlas jako dozor v hlučné třídě, „může být Querry tou největší událostí v Africe od dob Schweitzerových - a Schweitzer je nakonec protestant. Shledal jsem, když byl u nás, že je to velmi zajímavý společník. A už jste slyšeli, co se zrovna teď přihodilo?“ zeptal se Rycker do místnosti a potřásal přitom ledem ve skleničce jako ručním zvonkem. „Vydal prý se asi před dvěma týdny do džungle najít jednoho malomocného, který jim utekl. Strávil s ním v pralese celou noc, přel se s ním a modlil a podařilo se mu malomocného přemluvit, aby se vrátil a dokončil léčbu. Tu noc pršelo a ten člověk měl horečku, tak ho přikryl vlastním tělem.“

„To je tedy opravdu velice nekonvenční,“ pronesla Mme. Guellová. „Není on snad…?“

Guvernér byl malý mužík, silně krátkozraký, což mu dodávalo pronikavě morálního vzezření; jeho malé tělo dělalo dojem, že se obrací ke své ženě o ochranu, ale jako malému národu, hrdému na svou kulturu, bylo mu proti mysli být satelitem. Řekl: „Ve světě je víc svatých, než jich uznává církev.“ Tato poznámka dala punc oficiálního schválení činu, který by se jinak býval mohl zdát výstřední nebo dokonce pochybný.

„Co je to zač, tenhle Querry?“ zeptal se správce veřejných prací vedoucího Otraca.

„Snad prý nějaký světoznámý architekt. Vy byste to měl vědět. Spadá do vašeho oboru.“

„Není tady přece oficiálně, nebo snad ano?“

70$

„Pomáhá v leproserii s novou nemocnicí.“

„Ale vždyť jsem ty plány schválil už před několika měsíci. Na to nepotřebují architekta. Je to docela jednoduchá zednická práce.“

„Nemocnice totiž,“ přerušil je Rycker a zatáhl je do svého kroužku, „je jen první krok, mně to můžete věřit. Pracuje teď na moderním africkém kostele. Sám mi to naznačil. Je to člověk s velikou vizí. Co ten postaví, to vytrvá. Kamenná modlitba. Á, monsignor, jako na zavolanou. Teď se dozvíme, co si o Querrym myslí církev.“

Biskup byl vysoký muž poněkud prostopášnického zevnějšku, měl pečlivě zastřižený plnovous a pátravý pohled staromódního kavalíra z bulvárů. Dobrotivě nepodal žádnému z mužů ruku, aby je ušetřil povinnosti pokleknout. Ženy však rády líbaly biskupův prsten (byl to vlastně takový nevinný flirt), a on jim to ochotně dovoloval.

„Tak máme mezi sebou světce, monsignore,“ řekla Mme. Guellová.

„To je pro mne příliš velká pocta. A jakpak se vede panu guvernérovi? Nevidím ho mezi námi.“

„Šel ještě jednou odemknout skříň s whisky. Abych řekla pravdu, monsignore, nemluvila jsem o vás. Byla bych nerada, kdyby se z vás stal svatý - alespoň teď, na nějaký čas.“

„Zcela augustinovská myšlenka,“ řekl biskup tajemně.

„Mluvili jsme o Querrym, o slavném Querrym,“ vysvětloval Rycker. „Člověk v jeho postavení se pohřbí v leproserii, stráví noc s malomocným na modlitbách v džungli - musíte uznat, monsignore, že takové sebeobětování je velmi vzácný jev. Co říkáte?“

„Jestlipak hraje bridž?“ Zrovna tak, jako guvernérova poznámka dala Queryho činu oficiální schválení, vyložili si všichni biskupovu otázku tak, že církev - po tradičním způsobu své moudrosti - se zdržuje komentáře.

Biskup přijal sklenku pomerančové šťávy. Marie Ryckerová se na ni smutně podívala. Minerálku nechala někde stát a teď nevěděla, co s rukama. Biskup jí řekl laskavě: „Měla

71$

byste se naučit bridž, Mme. Ryckerová. Máme tu teď příliš málo lidí, kteří umí hrát.“

„Mne karty děsí, monsignore.“

„Já jeden balíček požehnám a naučím vás to sám.“ Marie Ryckerová si nebyla jista, jestli biskup žertuje, a pokusila se o neznatelný úsměv.

Rycker řekl: „Já si nedovedu představit, jak člověk Querryho formátu dokáže pracovat s tím ateistou Colinem. Ten člověk, a mně to můžete věřit, neví, co je to dobročinnost a láska k bližnímu. Pamatujete si, jak jsem se snažil loni uspořádat Den malomocných? Nechtěl s tím mít nic společného. Že prý si nemůže dovolit přijímat od někoho dobročinné dary. Sebralo se na čtyři sta šatů a obleků, a on je odmítl rozdat jen proto, že prý by se nedostalo na všechny. Zbytek prý by musel dokoupit za vlastní peníze, aby zabránil závisti - prosím vás, proč by měli být malomocní závistiví? Měl byste s ním jednou promluvit o pravé podstatě dobročinnosti, monsignore. „

Ale monsignor už mezitím odešel jinam, zavěšen do Marie Ryckerové.

„Zdá se, že váš manžel je tímhletím Querrym velmi zaujat,“ řekl.

„Myslí si, že je to někdo, s kým by si mohl povídat.“

„To vy jste tak skoupá na slovo?“ zeptal se biskup jemně škádlivým hlasem, jako by ji byl skutečně sebral někde před kavárnou na bulváru.

„O čem mluví on, o tom já mluvit neumím.“

„Co to je?“

„Svobodná Vůle a Milost Boží a - Láska.“

„Ale, no tak - láska… o té snad něco víte, ne?“

„O takové lásce ne,“ řekla Marie Ryckerová.

72$

2

Než se Ryckerovi konečně přichystali k odchodu – museli čekat dlouho na Mme. Cassinovou - pil Rycker skoro až k hranicím nebezpečí: přešel od přehnané roztomilosti k nespokojenosti, té všemírné nespokojenosti, která se po pečlivém prozkoumání charakterových vad ostatních obrátila ke zkoumání jeho vlastních. Marie Ryckerová věděla, že kdyby se jí podařilo přimět ho v tomto stadiu, aby si vzal prášek na spaní, mohlo by všechno ještě dobře dopadnout; patrně by dorazil k bezvědomí dříve než k náboženství, protože to, stejně jako otevřené dveře ve čtvrti červených luceren, vedlo nevyhnutelně k sexu.

„Někdy bych si skoro přál,“ řekl Rycker, „abychom měli poněkud duchovnějšího biskupa.“

„Byl ke mně hodný.“

„Asi s tebou mluvil o kartách, co?“

„Nabídl se, že mě naučí hrát bridž.“

„Asi ví, že jsem ti zakázal karty hrát, co?“

„Nemůže to vědět. Nikomu jsem to neřekla.“ „Nedopustím, aby se z mé ženy stal typický colon.“

„Já myslím, že už colon jsem.“ Dodala potichu: „Nechci se odlišovat.“ Řekl ostře: „Všechen čas trávit klepy…“

„Kdybych tak jen mohla. Jen kdybych tak mohla. To kdyby mě někdo dokázal naučit…“

Bylo to pokaždé stejné. Nepila nic než minerálku, a přece pod vlivem alkoholu, který vydechoval on, mluvila vždycky, jako by whisky vstoupila do krve jí, a co pak říkala, mělo až moc blízko k pravdě. Pravda, jak kdosi napsal, osvobozuje, ale Ryckera rozčilovala jako záděry, kterých měl plné prsty. Řekl: „To je nesmysl. Nemluv takhle pro efekt. Někdy mi připomínáš Mme. Guellovou.“ Z obou stran silnice na ně dorážela rozladěným zpěvem noc a hluk pralesa byl hlasitější než motor. Toužila po obchodech, které se táhnou po obou stranách rue de Namur: snažila se dívat skrz osvětlenou přístro-73$

jovou desku do výkladní skříně plné bot. Natáhla nohu vedle brzdy a zašeptala: „Mám šestky.“

„Co jsi říkala?“

„Nic.“

Ve světle reflektoru uviděla obřadní klec, vznášela se při silnici jako bytost z Marsu.

„Začínáš mluvit sama se sebou, to je zlozvyk.“

Neodpověděla. Nemohla mu říci: „S kým si mám jinak povídat,“ o cukrárně na rohu, o tom, jak si tenkrát sestra Tereza zlomila nohu v kotníku, a o srpnové pláži s rodiči.

„Je to taky hodně má vina,“ řekl Rycker, na cestě do druhé fáze. „Uvědomuju si to. Nepodařilo se mi naučit tě ctít skutečné životní hodnoty, jak je vidím já. Co nakonec můžeš očekávat od ředitele továrny na palmový olej? Já jsem se pro tenhle život nenarodil. Býval bych myslel, že dokonce i ty to pochopíš.“ Jeho marnivá žlutá tvář visela mezi ní a Afrikou jako maska. Řekl: „Když jsem byl mladý, chtěl jsem se stát knězem.“ Říkal jí to, když se napil, určitě aspoň jednou měsíčně od té doby, co se vzali, a pokaždé, když promluvil, vzpomněla si na jejich první noc v hotelu v Antverpách, jak z ní zvedl své tělo jako poloprázdný pytel a odhodil ho vedle ní a ona, trochu s pocitem něžnosti, jelikož si myslela, že ho v něčem zklamala, se dotkla jeho ramene (bylo tvrdé a kulaté jako tuřín v tom pytli) a on se jí hrubě zeptal: „Nemáš dost? Člověk nemůže pokračovat do nekonečna.“ Pak se od ní odvrátil na bok: posvátný medailónek, který měl stále kolem krku, se mu v objetí na řetízku obrátil a ležel mu teď mezi lopatkami, měla ho na očích jako výčitku. Chtěla se bránit: „To ty sis mě vzal. Já taky vím, co je to čistota - naučily mě to jeptišky.“ Ale čistota, které ji naučily, to bylo něco, co si spojovala s čistými bílými rouchy a světlem a mírností; jeho čistota byla jako stará pytlovina na poušti.

„Co jsi říkala?“

„Nic.“

„Nejevíš zájem, ani když ti vyprávím o svých nejhlubších citech.“

74$

Řekla zbědovaně: „Možná že to byla chyba.“

„Chyba?“

„Že sis mě vzal. Byla jsem příliš mladá.“

„Chceš říct, že jsem příliš starý, abych tě uspokojil?“

„Ne - ne. Nemyslela jsem…“

„Ty znáš jen jednu lásku, co? Myslíš snad, že to je láska, kterou pociťují světci?“

„Neznám žádné světce,“ řekla zoufale.

„Myslíš si, že já nejsem schopen, jakkoliv jsem nepatrný a bezvýznamný, projít temnou nocí ducha? Jsem jen tvůj manžel, který s tebou sdílí tvé lože…“

Zašeptala: „Já tomu nerozumím. Prosím, prosím, já tomu nerozumím.“

„Čemu nerozumíš?“

„Já myslela, že láska má člověka naplňovat štěstím.“

„Tohleto vás učily v klášteře?“

„Ano.“

Ušklíbl se na ni a těžce vydechl, do vzduchu ve voze zavanul na chvíli Vat 69. Přejeli kolem ohavné figury na židli; už byli skoro doma.

„Na co myslíš?“ zeptal se.

Byla už zatím zpátky v obchodě na rue de Namur a dívala se na obstarožního muže, který jí jemně, ach, tak jemně pomáhal vklouznout do lodičky s jehlovým podpatkem. A tak řekla: „Na nic.“

Rycker řekl hlasem náhle docela laskavým: „To je příležitost k modlitbě.“

„K modlitbě?“ Věděla, že je po hádce, ale necítila úlevu, protože ze zkušenosti věděla, že když se přežene déšť, je blesk vždycky blíž.

„Když nemám o čem přemýšlet, to znamená když nemusím o něčem přemýšlet, říkám si vždycky Otčenáš, Zdrávas anebo dokonce Vyznání hříchů.“

Vyznání hříchů?“

„Že jsem se nespravedlivě rozzlobil na děťátko, které miluju.“ Sklouzl jí rukou na stehno a prsty jemně hnětl hedvá-

75$

bí sukně, jako by hledal nějaký sval, na kterém by se mohl zachytit. Vyhozené rezavějící válce znamenaly, že přijíždějí k domu; až zabočí, uvidí světla v ložnicích.

Chtěla hned odejít do svého pokoje, do té malé, dusné, nehostinné místnosti, kde jí občas dovoloval být o samotě, když měla periodu nebo když to nebylo docela bezpečné, ale zastavil ji dotykem ruky; vlastně ani nečekala, že tomu ujde. Řekl: „Nezlobíš se na mě, Malienko?“ Dětinsky šišlal její jméno pokaždé, když se cítil nejméně dětinsky.

„Ne. Jenomže - dnes by to nebylo bezpečné.“ Doufala, že tomu unikne, protože dítěte se bál.

„Ale prosím tě. Díval jsem se do kalendáře, než jsem šel.“

„Poslední dva měsíce jsem to měla hrozně nepravidelně.“ Před nějakým časem si koupila vyplachovač, ale Rycker ho našel a vyhodil a potom jí dlouze kázal, jaký spáchala nesmírný a nepřirozený čin, a mluvil tak dlouho a s takovým citem na téma křesťanského manželství, že kázání nakonec skončilo v posteli.

Položil jí ruku pod pás a jemně ji postrčil tam, kam požadoval on. „Dnes večer,“ řekl, „to riskneme.“

„Ale je to opravdu ta nejhorší doba. Slibuju ti…“

„Církev na nás nechce, abychom se vyhýbali riziku pokaždé. Bezpečné období se nesmí zneužívat, Malienko.“

Úpěnlivým hlasem prosila: „Pust mě jen na chvilku do mého pokoje. Nechala jsem si tam věci,“ protože nesnášela jeho zkoumavý pohled, když se před ním svlékala. „Hned tu budu. Slibuji ti, že tady budu hned.“

„Budu na tebe čekat,“ slíbil Rycker.

Svlékala se, jak nejpomaleji si troufala a pod polštářem si vzala kabátek od pyžama. Nebylo tam místo na nic než na úzkou železnou postel, židli, skříň a prádelník. Na prádelníku byla fotografie jejích rodičů - dvou šťastných obstarožních lidí, kteří se pozdě vzali a měli jen jedno dítě. Byla tam také pohlednice od sestřenice z Brugg a starý Time magazín. Pod prádelníkem měla schovaný klíč a tím si teď odemkla spodní zásuvku. V zásuvce měla své tajné muzeum: příliš čistý misál,

76$

který dostala k prvnímu příjímání, velkou mušli, program koncertu v Bruselu, jednosvazkové školní vydání Evropských dějin od André Lejeunea a sešit s kompozicí o náboženských válkách z posledního ročníku (dostala z ní jedničku). Teď ke své sbírce přidala ještě starý Time. Querryho obličej přikryl Lejeunovy Dějiny, ležel jako falešná nota mezi pozůstatky dětství. Přesně si zapamatovala, co řekla Mme. Guellová: „V některých směrech má velmi špatnou pověst.“ Zamkla zásuvku a klíč schovala - bála se to moc oddalovat. Pak přešla po verandě k jejich pokoji, Rycker ležel nahý v síťovém stanu manželského lože pod dřevěným tělem na kříži. Vypadal jako utopenec, vylovený v rybářské síti - chlupy se mu válely po břiše a po nohou jako chaluhy; ale když vstoupila, okamžitě ožil a nadzvedl na jedné straně síť proti moskytům. „Tak pojď, Maluško,“ řekl. Křesťanské manželství, jak často slyšela od svých učitelů náboženství, symbolizuje manželství Ježíše Krista a jeho Církve.

77$

Druhá kapitola

1

Se staromódní zdvořilostí zamáčkl představený doutník, ale sotva se Mme. Ryckerová posadila, zapálil si roztržitě další. Po psacím stole se válely katalogy průmyslového zboží a útržky papíru s pracnými výpočty, které představenému vycházely pokaždé jinak, protože byl mizerný počtář - násobení byl pro něho pracný systém sčítání, a dlouhá řada odečítání zaujímala místo dělení. Jeden katalog byl otevřen na stránce s obrázkem bidetu, představený měl za to, že je to nějaký nový druh umyvadla na nohy. Když vstoupila Mme. Ryckerová, propočítával právě, jestli si může dovolit nakoupit jich pro leproserii asi čtyřicet kusů; taková ideální věc na mytí malomocných nohou.

„Ale, Mme. Ryckerová, to jsou k nám hosté. Je váš manžel…“

„Ne.“

„To jste jela sama - ale vždyť to musí být na vás daleko.“

„Až k Perrinům jsem měla doprovod. Přespala jsem tam. Muž mě požádal, abych vám přivezla dva sudy oleje.“

„To je od něho opravdu velmi laskavé.“

„Bohužel toho pro leproserii moc neděláme.“

Představeného napadlo, že by mohl Ryckerovy požádat, aby opatřili nějaká ta moderní umyvadla na nohy, ale nebyl si docela jist, kolik by si jich mohli dovolit. Člověku bez majetku připadá každý člověk s penězi bohatý - měl by si říci o jedno anebo o všech čtyřicet umyvadel? Začal strkat fotografie k Marii Ryckerové, velmi opatrně, aby se zdálo, že se přehrabuje v papírech na stole. Mohl by o tom docela snadno začít, kdyby třeba zvolala: „To je ale zajímavé nové umyvadlo na nohy!“, a on by hned mohl pokračovat a říci -

78$

Ale místo toho ho popletla, neboť začala mluvit o něčem jiném. „Jak to vypadá s těmi plány na nový kostel, otče?“

„Nový kostel?“

„Muž mi říkal, že začínáte stavět nádherný nový kostel, veliký jako katedrála a v africkém stylu.“

„To je ale prapodivný nápad. Kdybych měl peníze na něco takového,“ - ani se všemi svými útržky papíru by nedokázal propočítat cenu „kostela jako katedrály“ - „prosím vás, to bychom mohli postavit sto domů a v každém by bylo umyvadlo na nohy.“ Přistrčil katalog ještě o kousek k ní. „Doktor Colin by mi nikdy neodpustil, kdybych vyplýtval peníze na kostel.“

„To se ale divím, proč mi to tedy manžel…?“

Jestlipak nechce naznačit, říkal si představený, že by Ryckerovi byli ochotni financovat… Těžko se mohl domnívat, že ředitel továrny na palmový olej přišel k tolika penězům, ale Mme. Ryckerová mohla samozřejmě dědit. O takovém dědictví by si jistě povídal celý Luc, ale on jezdí do města jednou za rok. „Víte, ten starý kostel nám ještě dlouho postačí. Jen polovina našich lidí jsou katolíci. A stejně nemá smysl mít veliký kostel, když lidi ještě žijí v hliněných chatrčích. Náš dobrý přítel Querry teď přišel na to, jak snížit stavební náklady jednoho domu o čtvrtinu. Dělali jsme všechno tak amatérsky, než přišel on.“

„Můj muž každému vykládá, že Querry staví kostel.“

„Ale kdepak, toho potřebujeme daleko víc na důležitější věci. A než dokončíme novou nemocnici, to bude ještě trvat. Všechny peníze, které dokážeme vyžebrat nebo nakrást, použijeme na zařízení. Právě jsem si prohlížel tadyhle ty katalogy…“

„Kde je M. Querry teď?“

„Bude asi pracovat ve svém pokoji, jestli není někde s doktorem.“

„Před čtrnácti dny u guvernéra o něm mluvil kdekdo.“

„Chudák M. Querry.“

Do místnosti bez klepání vešel malinký černý chlapeček, sotva přes půl metru, vstoupil jako útržek stínu z poledního žáru před domem. Byl úplně nahý a malý třapeček mu visel pod

79$

naběhlým bříškem jako hráškový lusk. Otevřel si zásuvku ve stole představeného a vytáhl si bonbon. Pak zase odcapkal.

„Mluvili o něm velice lichotivě,“ řekla Mme. Ryckerová. „Je to pravda - to, jak se mu ztratil ten sluha…?“

„Něco takového se přihodilo. Nevím ovšem, co si vyprávějí oni.“

„Že prý s ním byl celou noc a modlil se s ním…“

„M. Querry se asi zrovna moc nemodlí.“

„Můj muž o něm má velmi vysoké mínění. Je tu tak málo lidí, s kterými si manžel může promluvit. Řekl mi, abych sem zajela a pozvala…“

„Jsme opravdu hrozně vděčni za ty dva sudy oleje. Co za ně ušetříme, budeme moci utratit za…“ Přistrčil fotografii bidetu ještě o kousek k Mme. Ryckerové.

„Myslíte, že bych s ním mohla mluvit?“

„Potíž je v tom, Mme. Ryckerová, že on touhle dobou pracuje.“

Řekla prosebně: „Já chci jen, abych mohla říci manželovi, že jsem mu to vyřídila,“ ale její slabý, bezbarvý hlásek neměl v sobě skutečnou naléhavost a představený se díval jinam, na jeden podstatný rys umyvadla na nohy, jehož účel mu nebyl docela zřejmý. „Co říkáte tomuhle?“ zeptal se.

„Čemu?“

„Tomuhle umyvadlu na nohy. Chci jich objednat čtyřicet do nemocnice.“

Zvedl hlavu, protože mlčela, a byl překvapen, když viděl, že se červená. Napadlo ho, že je to vlastně velmi hezké dítě. Řekl: „Myslíte…?“

Byla vyvedena z míry, vzpomněla si na dvojsmyslné vtipy svých odvážnějších společnic z kláštera. „Ono to vlastně není umyvadlo na nohy, otče.“

„A na co by to tedy mohlo být?“

Řekla s první stopou humoru v hlase: „To byste se měl raději zeptat doktora Colina - nebo M. Querryho.“ Pohnula se na židli a představený si to vyložil jako znamení, že chce odejít.

80$

„Má milá, k Perrinům je hodně daleko. Mohl bych vám nabídnout trochu kávy nebo pivo?“

„Ne. Ne, děkuji vám.“

„Anebo whisky?“ Za dlouhá léta abstinence se představený ještě nenaučil, že whisky je do poledního žáru příliš silná.

„Ne, děkuji. Prosím vás otče, já vím, že máte moc práce. Nechci obtěžovat, ale kdybych se mohla za M. Querrym jen podívat a říct mu…“

„Já mu to vyřídím, má milá. Slibuju vám, že na to nezapomenu. Podívejte, už si to píšu.“ Váhal, který z výpočtů si má znetvořit poznámkou „Querry - Rycker“. Nemohl jí to prostě říct, ale slíbil Querrymu, že nedovolí, aby ho někdo vyrušoval, „zvláště ten pobožný trouba Rycker“.

„Ale otče, to nestačí. To nestačí. Já jsem slíbila, že mu to povím sama. Nebude mi věřit, že jsem se snažila.“ Zajíkla se a skončila a představený si potom pomyslel: „Nic bych za to nedal, že mě nechtěla požádat o potvrzení, o takové potvrzení, jaké nosí děti do školy, že byly opravdu nemocné.“

„Nevím ani docela jistě, kde je,“ řekl představený a zdůraznil to „jistě“, aby nezalhal.

„Kdybych se po něm mohla třeba podívat sama.“

„Nemůžeme vás tady přece nechat bloudit v tomhle slunci. Co by tomu řekl váš muž?“

„Z toho mám právě strach. Jakživ mi neuvěří, že jsem opravdu udělala, co bylo v mých silách,“ Bylo zřejmé, že má slzy na krajíčku, což ji dělalo ještě mladší, takže bylo docela snadné si slz nevšímat, protože se podobaly příliš snadnému a nicotnému žalu malého dítěte.

„Už vím co,“ řekl představený, „řeknu mu, aby vás zavolal telefonem - jestli bude fungovat.“

„Já vím, že on mého muže nemá rád,“ řekla se smutnou upřímností.

„Ale mé milé dítě, to si jen namlouváte.“ Byl s rozumem v koncích. Řekl: „Querry je zvláštní člověk. Nikdo z nás ho vlastně nezná. Možná že nás nikoho nemá rád.“

„Žije u vás. Vám se nevyhýbá.“

81$

Představený pocítil bodnutí vzteku na Querryho. Ti lidé mu poslali dva sudy oleje. Zaslouží si přeci na oplátku trochu zdvořilosti. Řekl: „Zůstaňte tady. Podívám se, jestli je Querry ve svém pokoji. Nemůžeme vás nechat, abyste ho hledala po celé leproserii…“

Odešel ze své pracovny, zabočil kolem rohu verandy a zamířil ke Querryho pokoji. Přešel kolem pokojů otce Tomáše a otce Pavla, nelišily se ničím soukromějším než tvarem krucifixu a jiným stupněm nepořádku. Pak kaple, pak Querryho pokoj. Jediný byl dočista zbavený symbolů, vlastně zbavený skoro všeho. Žádná fotografie farníků nebo některého z rodičů. Dokonce i v denním vedru působil pokoj na představeného dojmem tak chladným a neúprosným jako hrob bez kříže. Když představený vstoupil, seděl Querry u stolu a měl před sebou dopis. Nezvedl hlavu.

„Nezlobte se, že ruším.“

„Posaďte se, otče. Okamžik, jen co to dopíšu.“ Obrátil stránku a řekl: „Jak končíte dopisy, otče?“

„Přijde na to. Třeba: Váš bratr v Kristu?“

„Toute à toi. Vzpomínám si, že jsem tuhle větičku taky kdysi psával. Teď to zní tak falešně.“

„Máte tu návštěvu. Držel jsem slovo a bránil jsem vás do posledního dechu. Víc už pro vás udělat nemůžu. Nebyl bych vás jinak vyrušoval.“

Jsem rád, že jste přišel. Nedělá mi žádný požitek být na tohle sám. Vidíte - pošta už mě dohonila. Jak může někdo vědět, že jsem tady? Copak se ten zatracený místní Journal z Lucu prodává i v Evropě?“

„Je tu Mme. Ryckerová a chce s vámi mluvit.“

„Ještě že to není její muž.“

Sebral se stolu obálku. „Vidíte, dokonce i číslo poštovní schránky má dobře. To je ale trpělivost. Musela asi napsat Řádu.“

„Kdo je to?“

„Bývala to moje milenka. Nechal jsem ji před třemi měsíci, chudinku - a to je pokrytectví. Lítost vůbec necítím. Promiňte, otče. Nechtěl jsem vás uvést do rozpaků.“

82$

„Neuvedl. Zato Mme. Ryckerová ano. Přivezla nám dva sudy oleje a chce s vámi mluvit.“

„Takovou že bych měl cenu?“

„Poslal ji manžel.“

„Tak tohle je tady zvykem? Řekněte mu, že nemám zájem.“

„Vždyť ona vám jen přijela vyřídit pozvání, chudák malá. Nemůžete s ní promluvit, poděkovat jí a odmítnout? Zdá se mi, že má skoro strach vrátit se domů, když nebude moci říci, že s vámi mluvila. Snad se jí nebojíte?“

„Možná. V určitém smyslu.“

„Promiňte mi, že to říkám, M. Querry, ale neděláte na mě dojem muže, který by se bál žen.“

„Otče, neviděl jste ještě nikdy malomocného, který se bojí uhodit do prstů, protože ví, že už ho to nebude bolet?“

„Znal jsem lidi, kteří se radovali, když se jim cit vrátil - třeba i bolest. Ale musíte dát bolesti příležitost.“

„Člověk může mít přeludy bolesti. Jen se zeptejte někoho, komu amputovali třeba ruku. Tak dobrá, otče, přiveďte ji. Je to pořád mnohem lepší než se koukat na toho jejího děsného muže.“

Představený otevřel dveře - a dívka stála na prahu v žáru slunce, přistižena s otevřenou pusou, jako když někoho překvapí fotoaparát v nočním podniku, a když se dívá rovnou do blesku s nevzhlednou, bolestnou grimasou. Prudce se otočila, odrázovala k zaparkovanému vozu a za chvíli slyšeli, jak se nemotorně pokouší nastartovat. Představený šel za ní. Zdržel ho dlouhý zástup žen, které se vracely z trhu. Hnal se kousek za vozem, doutník měl ještě stále v ústech a bílá tropická přilba se mu svezla na stranu, ale Marie Ryckerová už projížděla pod velkým obloukem se jménem leproserie a její sluha se zájmem pozoroval oknem vozu, jaké to důstojný otec vyvádí zábavné kousky. Za chvíli se představený přibelhal zpátky: kopl se do palce.

„Hloupé dítě,“ řekl, „proč nezůstala u mě v pokoji? Mohla přespat u jeptišek. Přece se nemůže dostat k Perrinům, než se setmí. Doufám aspoň, že na toho jejich sluhu je spolehnutí.“

83$

„Myslíte, že to slyšela?“

„To víte, že to slyšela. Nedá se říct, že byste zrovna ztišil hlas, když jste mluvil o Ryckerovi. Když někoho milujete, nemůže být zrovna příjemné slyšet, jak nevítaný..

„A je to ještě daleko horší, otče, když ho ale vůbec nemilujete.“

„Ale ovšemže ho miluje. Je to její muž.“

„Láska nepatří k nejobvyklejším rysům manželství, otče.“

„Jsou přece oba katolíci.“

„Ani k nejobvyklejším rysům katolíků.“

„Je to moc hodná dívka,“ řekl představený tvrdohlavě.

„Ano, otče. A v jaké tam musí žít poušti, sama s tím chlapem.“ Podíval se na dopis na stole a na ono obětní zaklínadlo, které všichni používají a někteří myslí vážně - „toute à toi“. Napadlo ho, že člověk dokáže ještě stále cítit odraz bolesti někoho jiného, i když už dávno přestal cítit svou vlastní. Dal si dopis do kapsy: je spravedlivé, aby cítil alespoň tření papíru. „Dostala se hodně daleko od Pendélé,“ řekl

„Co je to Pendélé?“

„Nevím - večírek s tancem u kamarádky, mladík s prostou, zářící tváří, jít v neděli na mši s rodinou, možná usínat sama ve vlastní posteli.“

„Lidé musí vyrůst. Jsme povoláni k složitějším věcem, než je tohle.“

„Opravdu?“

„Dokud jsem byl dítě, smýšlel jsem jako dítě.“

„V citátech z Bible se s vámi, otče, měřit nemůžu, ale je tam přece taky něco o tom, že musíme být jako maličcí, máme-li vejít… Vyrostli jsme moc špatně. Je to všechno moc složité, ale teď už se to stalo až příliš složité - měli jsme zůstat někde u améb - anebo ne, ještě mnohem dál, u křemičitanů. Jestli ten váš bůh chtěl mít svět dospělý, měl nám dát dospělý mozek.“

„Většinou si komplikujeme život sami, M. Querry.“

„Tak proč nám dal pohlavní orgány, jestliže chtěl, abychom měli jasno v hlavě? Lékař taky nepředepíše marihuanu, má-li mít pacient jasné myšlenky.“

84$

„Já jsem myslel, že jste říkal, že nemáte o nic zájem.“ „Nemám. Prošel jsem až na druhou stranu, k nicotě. Ale i tak se nerad ohlížím za sebe.“ Ošil se a dopis zašustil. ,výčitky’ to je vlastně taky víra.“

„Ale kdepak. Vy se snažíte vtáhnout všechno do sítě vaší víry, otče, ale všechny ctnosti ukrást přece jen nemůžete. Mírnost není křesťanská, sebeobětavost není křesťanská, dobročinnost taky ne, výčitky taky ne. Řekl bych, že jeskynnímu člověku taky vhrkly slzy do očí, když viděl jiného plakat. Copak jste nikdy neviděl plakat psa? Až jednou bude svět už definitivně chladnout, až se konečně ukáže, jak je vaše víra prázdná, najde se vždycky nějaký oblouzený, nevěřící hlupák, který svým tělem přikryje někoho jiného, aby ho zahřál ještě alespoň na hodinu života.“

„Tohle si myslíte? Ale já si vzpomínám, jak jste jednou říkal, že nejste schopen lásky.“

„Nejsem. To je právě to hrozné, vědět, že právě mě by někdo takhle přikryl. Skoro jistě nějaká žena. Potrpí si na mrtvé. Mají misály plné úmrtních oznámení.“

Představený jediným bodnutím zamáčkl doutník a cestou ke dveřím si zapálil další. Querry za ním volal: „Snad jsem došel dost daleko, ne? Tu holku mi sem nepouštějte. Ani kdyby ronila krvavé slzy.“ Zuřivě praštil pěstí do stolu, protože mu připadalo, že užil slova, které náleží pouze stigmatům.

Když byl představený pryč, zavolal Querry Deo Gratiase. Mladík vešel na třech bezprstých nohou. Šel se podívat, nemá-li vylít vodu z umyvadla.

„Ne, o to teď nejde,“ řekl Querry. „Sedni si. Chci se tě na něco zeptat. „

Mladík položil berli a dřepl si na zem. I sednout si je bez prstů na rukou a na nohou těžké. Querry zapálil cigaretu a dal ji mladíkovi do úst. Řekl: „Až budeš příště chtít odejít, vezmeš mě s sebou?“

Odpověď nepřicházela. Querry řekl: „Ne, nemusíš mi to říkat. Samozřejmě že nevezmeš. Řekni mi, Deo Gratiasi, jaká byla ta voda? Jako tamta veliká řeka?“

85$

Mladík zavrtěl hlavou.

„Jako jezero v Bikoro?“

„Ne.“

„A jaká byla, Deo Gratiasi?“

„Padala z nebe.“

„Vodopád?“ Ale to slovo pro Deo Gratiase v tomhle rovinatém kraji s řekou a hlubokým pralesem neznamenalo vůbec nic.

„Byl jsi tenkrát dítě, maminka tě nosila na zádech. Bylo tam hodně dětí?“

Zavrtěl hlavou.

„Řekneš mi, co se tam dělo?“

Nous étions heureux, „ řekl Deo Gratias.

86$

Díl IV$

První kapitola

1

Querry a doktor Colin seděli na schodech nemocnice v chládku začínajícího dne. Za každým sloupkem byl stín a v každém stínu skrčený pacient. Naproti přes cestu stál u oltáře představený a sloužil mši, protože byla neděle. Kostel byl na obě strany otevřený, až na cihlovou mříž proti slunci, takže Querry a Colin pozorovali shromáždění rozložené do rozmanitých tvarů jako dětská skládačka, v první řadě na židlích jeptišky a za nimi malomocné na dlouhých lavicích postavených asi čtvrt metru nad zemí, lavice byly kamenné, protože kámen se dá rychleji a důkladněji vydezinfikovat než dřevo. Z takové vzdálenosti to byl veselý pohled, zlomky slunce byly rozseté po bílých řízách jeptišek a po pestrých látkách žen. Když ženy poklekaly k modlitbě, zvonily kroužky, které měly na stehnech, jako růžence, a veškeré rány malomocných byly zhojeny vzdáleností a cihlovou podezdívkou, která jim zakrývala nohy. Za lékařem seděl na posledním schodu stařec s elefantiázou a šourek měl opřený o jeden schod níže. Bavili se šeptem, aby nerušili mši na druhé straně cesty - šeptání, cinkot, zvonění, šoupání, tajné pohyby, jejichž význam už oba skoro zapomněli, tak dávno už to bylo, kdy se toho také zúčastnili.

„Opravdu se to nedá operovat?“ zeptal se Querry.

„Příliš velké riziko. Srdce by nemuselo vydržet narkózu.“ „To bude muset tohle tahat až do smrti?“

„Ano. Není to tak těžké, jak byste myslel. Ale zdá se to nespravedlivé, co? Mít to vše a ještě lepru.“

Z kostela se ozval vzdech a zašoupání, jak si shromažďování sedalo. Lékař řekl: „Jednou z někoho vyrazím trochu peněz a dám udělat pár pojízdných křesel pro ty nejtěžší pří-

88$

pady. Tenhle by ovšem potřeboval nějaké speciální. Mohl by slavný církevní architekt navrhnout židli na zduřelé koule?“

„Udělám vám nákres,“ řekl Querry.

Z druhé strany cesty se k nim nesl hlas představeného. Kázal ve směsici francouzštiny a kreolštiny; tu a tam se u do řeči připletla i vlámská větička a nějaké slovo, které, jak předpokládal Querry, muselo být v řeči mongo nebo v jazyce nějakého jiného poříčního kmene.

„A pravda vám povídám, styděl jsem se, když tenhle člověk, on mi povídá. ,Vy křesťani, vy ste všichni jeden zloděj - tadyhle kradete, tamhle kradete, porát pryč kradete.’ Ale já vím, že nekradete peníze. Neplížíte se do chaty Tomáše Oloa a nevemete mu nové rádio, ale stejně ste jeden zloděj. Horší zloděj ještě víc. Vidíte muže, von žije s jednou ženou, von ji nebije, von se vo ni stará, von ji ošetřuje, když dostane zlou bolest po léku v nemocnici, a řeknete, že tohle je láska křesťanská. Jdete do soudu, slyšíte hodného soudce, von říká domouši, co ukradl cukr ze skříně bílého člověka: Jseš moc a moc zlej domouš. Ty ode mě žádný potrestání a ty, ty, ty už sem nepřijdeš. Už žádný cukrování, a vy řeknete, tohle je láska křesťanská. Ale vy ste moc a moc zloděj sám, když něco takového říkáte - protože tomuhle člověku kradete lásku a tamhletomu člověku kradete slitování. Proč neříkáte, když vidíte muže s kudlou v zádech a krev a on umře, proč neříkáte: „Tohle je křesťanský hněv?“

„Myslím, že ve skutečnosti odpovídá na něco, co jsem mu řekl já,“ pravil Querry a ústa mu zacukala tak, že Colin už už poznával základy úsměvu, „ale neřekl jsem to zrovna takhle.“

„Pročpak neřeknout, když Henry Okapa má nové kolo a někdo přijde a někdo utrhne mu brzdu, proč neřeknout: ,Tohle je křesťanská závist?’ Jsi jako muž, co krade jen dobré ovoce a co špatné ovoce nechá na stromě hnít.

Tak jo. Vy mi povídáte, že já jsem zloděj číslo jedna, ale já vám povídám, že se moc pletete. Každý se smí hájit před svým soudcem. Vy všichni tady v kostele, vy jste teď mí soudci a tohleto je moje obhajoba.“

89$

„Už je to tak dávno, co jsem naposledy slyšel kázání,“ řekl doktor Colin. „Člověka to skoro přenese do těch nekonečných a nudných dob dětství, co?“

„Tak vy se modlíte k Jezoví,“ říkal představený. Ze zvyku zkroutil rty, jako by si přehazoval doutník z jedné strany na druhou. „Ale Jezu není jenom svatý muž. Jezu je Bůh a Jezu udělal svět. Když uděláte píseň, vy jste v té písni, když pečete chleba, vy jste v tom chlebu, když uděláte dítě, vy jste v tom dítěti, a protože vás udělal Jezu, on je ve vás. Když vy milujete, to Jezu miluje, když vy máte slitování, to Jezu má slitování. Ale když vy nenávidíte nebo závidíte, to Jezu není, protože všechno, co Jezu udělal, je dobré. Zlý věci nejsou - ty nic nejsou. Nenávist, to znamená, že není láska. Závist, to znamená, že není spravedlnost. Jsou to jen prázdná místa, kde by měl být Jezu.“

„Tak nevím, je to asi dost neortodoxní,“ prohodil doktor Colin.

„A teď vám povím, že když někdo miluje, tak musí být křesťan. Když někdo má slitování, tak musí být křesťan. Myslíte si, že vy jste jediní křesťani v téhle vesnici - vy, co chodíte do kostela? Je takový doktor, bydlí u studně za domem Marie Akimbo, a von se modlí k Nzambovi a von dělá špatné medicíny. Uctívá falešného boha, ale když jednou jeden domoušek byl nemocný a tatínek i maminka byli v nemocnici, tak von nechtěl peníze; dal špatnou medicínu, ale nechtěl peníze: moc si bohoval s Nzambem za domouška, ale nechtěl peníze. A já vám říkám, že to byl tedy křesťan, a lepší křesťan než ten, co rozbil kolo Henry Okapovi. On na Jezu nevěří, ale přesto je křesťan. Já nejsem zloděj, když jemu beru milosrdenství a dám to Jezovi. Já jenom vracím Jezovi, co Jezu udělal, Jezu udělal lásku a udělal slitování. Všichni lidi na světě mají něco, co Jezu udělal. A právě tak je každý člověk na světě do té míry křesťan. Tak jak můžu já být zloděj? Nikdo není tak zlý, aby von ani jednou v životě neukázal, že má v srdci něco, co udělal Bůh.“

„Podle toho bychom byli oba křesťani,“ řekl Querry. „Cítíte se jako křesťan, Coline?“

90$

„Nezajímá mě to,“ řekl Colin. „Kdyby tak křesťanství dokázalo snížit cenu kortizonu, to by bylo něco. Pojďte, půjdeme.“

„Nesnáším, když se věci zjednodušují,“ řekl Querry a zůstal sedět.

Představený říkal: „Neříkám vám, abyste vy dělali dobré věci pro lásku Boží. To je moc těžké. To je moc příliš těžké pro většinu z nás. Je mnohem lehčí konat milosrdenství, protože třeba pláče dítě, anebo milovat, protože děvče nebo mládenec, on je potěchou pro oko. To není špatné, to je dobré. Ale jen si zapamatujte, že lásku, kterou vy cítíte, a milosrdenství, které vy činíte, ve vás udělal Bůh. Musíte je používat znovu a znovu a možná, že když se budete modlit křesťanské modlitby, bude pro vás lehčí, abyste konali milosrdenství podruhé a potřetí…“

„A milovali druhou a třetí dívku,“ řekl Querry.

„Proč ne?“ zeptal se lékař.

„Milosrdenství… láska…“ řekl Querry. „Copak ještě nikdy neviděl lidi, jak zabíjejí s láskou a jak zabíjejí s milosrdenstvím? Když tahle slova říká kněz, zní to, jako by to jinde než v sakristii a na schůzi výboru dobročinného církevního spolku neznamenalo vůbec nic.“

„Myslím, že tohle je právě opak toho, co se tady on snažil vyjádřit.“

„Chce snad, abychom obviňovali Boha z lásky? Já bych radši vinil člověka. Jestliže je nějaký Bůh, tak ať je alespoň nevinný. Pojďte pryč, Coline, než se obrátíte a začnete věřit, že jste vlastně křesťan, aniž si to uvědomujete.“

Vstali a kolem mumlavého Vyznání víry šli k ordinaci.

„Chudák,“ řekl Colin. „Je to těžký život a velké vděčnosti se nedočká. Dělá, co může, a pro každého. Jestli věří, že jsem kryptokřesťan, tím lépe pro mě, ne? Je spousta kněží, kteří by nebyli nejšťastnější, kdyby měli mít za nejbližšího spolupracovníka ateistu.“

„Měl se od vás poučit, že inteligentní člověk si dokáže uspořádat život i bez Boha.“

91$

„Já mám snadnější život než on - já mám každodenní rutinu, a ta mi zaplní celý den. Poznám, když někoho vyléčím, podle negativního nálezu na kožních testech. Na dobré činy žádné kožní testy nejsou. Jaké motivy vás vedly za sluhou do pralesa, Querry?“

„Zvědavost. Hrdost. Rozhodně ne křesťanská láska, na to můžete vzít jed. „

Colin řekl: „A přece mluvíte, jako byste byl ztratil něco, co jste miloval. Já ne. Myslím, že jsem měl svoje bližní vždycky rád. Mít rád je daleko bezpečnější než milovat. Nevyžaduje to žádné oběti. Kdo je vaše oběť, Querry?“

„Teď žádnou nemám. Jsem v bezpečí. Coline, já jsem vyléčen,“ dodal bez valného přesvědčení.

2

Otec Pavel si vzal porci něčeho, co měl být sýrový nákyp, a pak si nalil skleničku vody, aby tomu trochu pomohl. Řekl: „Querry udělal dobře, že dnes obědvá s doktorem. Nemůžete přemluvit sestry, otče, aby ten ‚plat du jour‘ trochu zpestřily? Neděle je nakonec den sváteční.“

„Tohle má pro nás být docela zvláštní pochoutka,“ řekl představený. „Myslí si, chudinky, že se na to celý týden těšíme. Nerad bych jim způsobil rozčarování. Dají do toho vždycky takových vajíček.“

Veškeré vaření pro kněze obstarávaly jeptišky a jídlo se muselo nosit skoro půl kilometru po slunci. Jeptišky ještě nikdy nenapadlo, že taková cesta musí mít zhoubné následky na nákypy a omelety, dokonce i na kávu po jídle.

Otec Tomáš řekl: „Myslím, že Querrymu moc nezáleží na tom, co jí.“ Byl to jediný kněz v celé leproserii, v jehož společnosti se představený necítil moc dobře; vypadalo to, že s sebou ještě stále vláčí obavy a napětí ze semináře. Byl odtamtud pryč déle než všichni ostatní, ale zdálo se, že je odsouzen k věčnému a nešťastnému mládí, nebylo mu dobře s muži,

92$

kteří už dávno vyrostli a kteří se zabývali více problémy kolem elektrárničky anebo kvalitou zednických prací než péčí o duše. Duše můžou počkat. Duše mají věčnost.

„Ano, je to docela dobrý host,“ řekl představený a zakormidloval trochu stranou od směru, kterým podezříval, že se chce dát otec Tomáš.

„Je to pozoruhodný muž,“ řekl otec Tomáš v úporné snaze získat opět svůj kurs.

„Máme už dost peněz,“ řekl představený do neurčita, „na elektrický větrák v porodním sále.“

„Nakonec budeme mít ještě v pokojích klimatizaci,“ řekl otec Jan, „a dragstór a filmové magazíny s fotografiemi Brigitte Bardotové.“ Otec Jan byl bledý a vyhublý dlouhán s plnovousem, který bujel jako nestříhaný živý plot. Kdysi, ještě než vstoupil do řádu, byl skvělý morální teolog a teď si pečlivě pěstoval pověst filmového fanouška, jako by mu to mělo pomoci zahladit ošklivou minulost.

„Já bych měl v neděli k obědu raději vařené vajíčko,“ řekl otec Pavel.

„Nahnilá vajíčka natvrdo by vám moc nechutnala,“ řekl otec Jan a přidal si sýrový nákyp; přes své mrtvolné vzezření měl vlámskou chuť k jídlu.

„Nebyla by nahnilá,“ namítl otec Josef, „jen kdyby se naučili pořádně pěstovat drůbež. Jsem ochoten uvolnit několik svých lidí, mohli by jim vystavět pořádné kurníky pro intenzivní výrobu. Bylo by docela jednoduché zavést do nich z domů elektřinu…“

Poprvé se ozval bratr Filip. Odjakživa se nerad vměšoval do rozhovoru lidí, kteří podle něho patřili do jiného, méně světského světa. „Elektrické větrníky, kurníky - dejte si pozor,’ otče, jinak přetížíte dynama, a bude po legraci.“

Představený si uvědomoval, že mu otec Tomáš doutná po boku, jen vzplanout. Řekl taktně: „A co nová učebna, otče? Máte všechno, co potřebujete?“

„Všechno kromě katechety, který by měl alespoň ponětí o víře.

93$

„No, jen když dokáže naučit abecedu. Musí se začínat tím nejdůležitějším. „

„Myslel jsem, že katechismus je důležitější než abeceda.“

„Dneska ráno telefonoval Rycker,“ přispěchal představenému na pomoc otec Jan.

„Copak chtěl?“

„Querryho, pochopitelně. Říkal, že má nějaký vzkaz - něco o nějakém Angličanovi, ale nechtěl říct, oč jde. Vyhrožoval, že se tu objeví sám, jakmile začnou zase fungovat přívozy. Ptal jsem se ho, jestli by mi mohl přivést nějaké filmové časopisy, ale říkal, že prý je nečte. Chce si taky vypůjčit otce Garrigou-Lagrange o predestinaci.“

„Mívám chvilky,“ řekl představený mírně, „kdy skoro lituju, že k nám M. Querry vůbec přijel.“

„Měli bychom se přece těšit z jakékoli nepatrné obtíže, kterou nám přinese,“ řekl otec Tomáš. „Nežijeme tady zrovna plni starostí.“ Sýrový nákyp mu ležel netknutý na talíři. Uhnětl kousek chleba do tvrdé kuličky a spláchl ji do sebe jako prášek. „Nemůžete očekávat, že nás lidé nechají na pokoji, dokud je tady on. Není to jen tím, že je známý člověk. Je také člověk hluboce věřící.“

„Ani jsem si nevšiml,“ řekl otec Pavel. „Nebyl ráno na mši.“ Představený si zapálil další doutník.

„Ale ano, byl. Můžu vám říct, že nespustil oči z oltáře. Seděl s nemocnými naproti kostelu. Byl tedy na mši stejně dobře, jako kdyby seděl v první řadě, obrácen k malomocným zády, nemyslíte?“

Otec Pavel už otevíral ústa, aby odpověděl, ale představený na něj stranou mrkl a zarazil ho. „Je to rozhodně milosrdně vyjádřeno,“ poznamenal. Opatrně položil doutník na okraj talíře a vstal, aby se pomodlil po jídle. Pak se pokřižoval a zase si doutník vzal. „Otče Tomáši,“ řekl, „měl byste na mě chvilku čas?“

Šel napřed do svého pokoje a usadil otce Tomáše do jediného křesla, které měl vedle kartotéky vyhrazené pro hosty.

94$

Otec Tomáš ho upřeně pozoroval, seděl zpříma, napjatý jako kobra pozorující opičku. „Doutník, otče?“

„Víte, že nekouřím.“

„Ne, ovšem, promiňte. Myslel jsem na někoho jiného. Není to křeslo nepohodlné? Má už pera celá polámaná. Je to pitomost, pera v tropech, ale dostali jsme to s hromadou jiného haraburdí…“

„Je docela pohodlné, děkuji.“

„Mrzí mě, že nejste spokojen s katechetou. Není to tak jednoduché, najít někoho dobrého, když už máme tři chlapecké třídy. Jeptiškám to jde zřejmě lépe než nám.“

„Jen pokud považujete Marii Akimbu za vhodnou učitelku.“

„Matka Agnes mi říkala, že pracuje velmi tvrdě.“

„Zajisté, pokud nazýváte tvrdou prací mít každý rok dítě s jiným mužem. Opravdu nenahlížím, že je správné dovolovat jí, aby učila s kolébkou ve třídě. Už je zase těhotná. Je to snad příklad hodný následování?“

„No, víte, otče, přece jenom autres pays autres moeurs. Jsme tady, abychom pomáhali, otče, ne abychom odsuzovali, a myslím, že nemůžeme sestry učit, jak mají dělat svou práci. Znají to děvče lépe než my. Nesmíte zapomínat, že tady málo lidí zná vlastního otce. Děti patří matce. Proto možná dávají také přednost nám a Matce Boží před protestanty.“ Představený hledal slova. „Poslyšte, otče, vy jste tu s námi - to už bude přes dva roky, viďte?“

„Příští měsíc to budou dva roky.“

„Víte, že hrozně málo jíte? Ten sýrový nákyp nebyl sice zrovna moc lákavý…“

„Nic proti sýrovému nákypu nemám. Shodou okolností se zrovna postím ze soukromých důvodů.“

„Máte pochopitelně souhlas svého zpovědníka?“

„Na pouhý jeden den to nebylo zapotřebí, otče.“

„Vzhledem k sýrovému nákypu jste si tedy vybral docela příhodný den, ale víte přece, že tohle podnebí je pro Evro—

95$

pany velice obtížné, zvláště na začátku. Po šesti letech, když přijde první dovolená, už je na to člověk zvyklý. Někdy se skoro děsím cesty domů. Ty první roky … člověk se nesmí příliš štvát.“

„Nejsem si vědom, že bych se nadmíru štval, otče.“

„Víte, naší první povinností je zůstat naživu, i když to zpočátku znamená, že to člověk třeba zrovna moc nepřehání. Ve vás je, otče, silný duch sebeobětování. Je to skvělá vlastnost, ale na bojišti není vždycky nejvíc žádoucí. Dobrý voják se smrti nedvoří.“

„Vůbec si neuvědomuji…“

„Všichni máme občas pocit marnosti a nesmyslnosti. Chudinka Marie Akimbu - musíme brát materiál, jaký máme k dispozici. Nejsem si ani příliš jist, jestli byste v některých farnostech v Lutychu našel materiál lepší, ačkoliv si někdy říkám, že byste tam možná byl šťastnější. Misijní práce v Africe není pro každého. Cítí-li člověk, že na to tady není uzpůsoben, neutrpí přece žádnou porážku, když požádá o přeložení. Spíte dobře, otče?“

„Spím dost.“

„Možná byste měl zajít za doktorem Colinem a dát se prohlédnout. Taková pilulka v pravý čas dokáže divy.“

„Otče, proč jste tak zaujatý proti M. Querrymu?“

„To doufám nejsem. Alespoň si to neuvědomuju.“

„Kdo jiný v jeho postavení - otče, vždyť je to světoznámý člověk, i když o něm možná otec Pavel nikdy neslyšel - kdo jiný by se tady pohřbil a pomáhal tu se stavbou nemocnice?“

„Nepátrám po pohnutkách, otče Tomáši. Doufám, že to, co dělá, přijímám s vděčností.“

„Já tedy po pohnutkách pátrám. Promluvil jsem si s Deo Gratiasem. Doufám, že bych býval dokázal to, co on, když vyšel v noci do džungle hledat svého sluhu, ale pochybuji…“

„Bojíte se tmy?“

„Nestydím se to přiznat.“

„Pak by k tomu tady ve vašem případě bývalo zapotřebí víc odvahy. Na to, co děsí M. Querryho, budu muset ještě přijít.“

96$

„A to snad není hrdinství?“

„Ale kdepak. Člověk beze strachu mě znepokojuje, stejně jako by mě znepokojoval člověk bez srdce. Strach nás zachraňuje před tolika věcmi. Pochopitelně nechci říct, že M. Querry…“

„Ukáže snad někdo, že nemá srdce a odvahu, když zůstane celou noc vedle svého sluhy a modlí se s ním?“

„Tahle historka se vypráví ve městě, to vím, ale modlil se opravdu? Takhle to M. Querry doktorovi nelíčil.“

„Ptal jsem se Deo Gratiase. Řekl, že ano. Ptal jsem se ho, jaké modlitby - jestli Zdrávas, jsem se ho zeptal. Řekl, že

u

ano.

„Otče Tomáši, až budete v Africe ještě o něco déle, naučíte se neklást Afričanovi otázky, na které může odpovědět ano. Souhlasit je pro ně projev zdvořilosti. Neznamená to vůbec nic.“

„Myslím, že po dvou letech dokážu poznat, jestli Afričan lže.“

„To nejsou lži. Otče Tomáši, já dovedu velmi dobře pochopit, co vás ke Querrymu přitahuje. Jste oba lidé krajnosti. Ale při našem způsobu života je lepší nemít hrdiny - tedy živé hrdiny. Měli by nám stačit světci.“

„Nechcete snad tvrdit, že nexistují živí světci?“

„Ovšem že nechci. Ale neuznávejme je dříve než církev. Ušetříme si tak nejedno zklamání.“

3

Otec Tomáš stál u síťové výplně dveří svého pokoje a strnule se díval drátěným pletivem na slabě osvětlenou ulici leproserie. Na stole za sebou už měl zapálenou svíčku, plamen bledě svítil pod holou hruškou žárovky; za pět minut zhasnou světla v celé leproserii. To byla chvíle, které se obával; modlitby nebyly nic platné, tmu zhojit nemohly. Co mu řekl představený, v něm znovu probudilo touhu po Evropě. Lu-97$

tych je možná ohavné a surové město, ale není jediné chvíle v noci, kdy by tam člověk nemohl pozvednout záclonu a spatřit v ulici na protější zdi světlo anebo třeba pozdního chodce na cestě domů. Tady v deset hodin, když se zastavila dynama, bylo zapotřebí vynaložit veškerou víru, aby se člověk přesvědčil, že prales nepřišel až k samému prahu pokoje. Někdy mu připadalo, že slyší, jak se listy otírají o síť proti moskytům. Podíval se na hodinky - ještě čtyři minuty.

Přiznal se představenému, že se bojí tmy. Ale představený nevzal jeho strach na vědomí, jako by vůbec nic neznamenal. Cítil nesmírnou touhu svěřit se, ale bylo téměř vyloučené svěřit se lidem z jeho vlastního řádu, zrovna jako voják nemůže přiznat jinému vojákovi, že je zbabělý. Nemohl říci představenému: „Každý večer se modlím, aby mě nezavolali k umírajícímu v nemocnici nebo v nějaké kuchyni, abych nemusel rozsvítit lampu na kole a šlapat na něm tmou.“ Před několika týdny takhle zemřel jeden stařec, ale tentokrát jel otec Josef a našel mrtvolu, jak sedí v rozvrzaném lehátku s nějakým fetišem Nzamba v klíně a s posvátným medailónkem kolem krku; udělil mu podmíněné rozhřešení při světle z kola, protože svíčka tam nebyla k nalezení.

Domníval se, že představený žárlí na obdiv, který on cítí pro Querryho. Připadalo mu, že jeho společníci tráví život v starostech o nicotné maličkosti, o nichž se spolu můžou snadno bavit - ceny umyvadel na nohy, porucha dynama, zdržení v cihelně -, ale o věcech, které trápí jeho, si nemůže promluvit s nikým. Záviděl člověku, který je šťastně ženat a který se může klidně svěřovat u stolu i v posteli. Otec Tomáš byl oddán s církví, a když se té svěřoval, odpovídala církev jen frázemi zpovědnice. Vzpomínal si, jak už v semináři ho jeho zpovědník zarazil, kdykoliv se dostal dál než jen k banálním rysům svého problému. Ve všech směrech, kam se rozjela jeho mysl, trčelo jako dopravní značka slovo „Skrupule“. „Já chci mluvit, já chci mluvit,“ tiše volal otec Tomáš, a venku pohasínala světla a dynama přestávala bušit. Ve tmě šel někdo po verandě, kroky přešly kolem pokoje

98$

otce Pavla a byly by přešly i kolem jeho dveří, kdyby byl nezavolal: „Jste to vy, M. Querry?“

„Ano.“

„Nešel byste na chviličku dál?“

Querry otevřel dveře a vstoupil do slabounké záře svíčky. Řekl: „Právě jsem vysvětloval představenému, jaký je rozdíl mezi bidetem a umyvadlem na nohy.“

„Posaďte se, prosím. Nemohu nikdy takhle brzy usnout, a číst při svíčce také nemohu, mám slabé oči.“ Jedinou větou prozradil Querrymu více než kdy svému představenému, protože věděl, že by mu představený byl až příliš ochotně přidělil baterku a povolil číst za tmy, jak dlouho bude chtít, ale takové povolení by upoutalo pozornost k jeho slabosti. Querry se rozhlížel po židli. V pokoji byla jen jedna a otec Tomáš začal roztahovat síť nad postelí.

„Mohli bychom jít ke mně do pokoje, nechcete?“ zeptal se Querry. „Mám tam trochu whisky.“

„Dnes se postím,“ řekl otec Tomáš. „Prosím, vezměte si židli. Já si sednu sem.“ Svíčka hořela přímo vzhůru čadícím ostřím plamene jako propisovačka. „Doufám, že jste tady spokojený,“ dodal otec Tomáš.

„Všichni jsou ke mně velmi laskaví.“

Jste první člověk, který sem přišel na návštěvu za tu dobu, co jsem tady.“

„Opravdu?“

Dlouhý, úzký nos otce Tomáše byl na konci podivně zahnutý; působilo to, jako by čichal stranou po nějakém prchavém zápachu. „Je zapotřebí hodně času, aby se člověk zabydlel na takovémhle místě.“ Nervózně se zasmál. „Nejsem si docela jist, jestli jsem se sám už docela zabydlel.“

„To dovedu pochopit,“ řekl Querry mechanicky, protože ho nenapadlo nic lepšího, ale otec Tomáš spolkl bróm jako víno.

„Ano, vy dokážete člověku tak porozumět. Někdy si myslím, že laik má větší schopnost porozumění než kněz. Někdy,“ dodal, „má i víc víry.“

99$

„To určitě neplatí v mém případě,“ řekl Querry.

„Tohle jsem ještě vůbec nikomu neřekl,“ pravil otec Tomáš, jako by mu předával nějaký vzácný předmět, za který mu Querry zůstane na věky velikým dlužníkem. „Když jsem dokončil seminář, říkal jsem si občas, že bych mohl dojít spasení, jen kdybych se stal mučedníkem - kdybych zemřel, ještě než všechno ztratím.“

„Člověk jen tak neumírá,“ řekl Querry.

„Chtěl jsem, aby mě poslali do Číny, ale nepřijali mě.“

„To, co děláte tady, je přece zrovna tak cenné,“ řekl Querry; rozdával odpovědi rychle a mechanicky, jako karty.

„Učit abecedu?“ Otec Tomáš poposedl na posteli a záhyb sítě proti moskytům mu spadl přes tvář jako závoj nevěsty nebo včelaře. Zvedl ho a cíp spadl znovu, jako by i ten neživý předmět měl dost vědomí na to, aby věděl, kdy člověka nejvíc potrápit.

„Je pomalu čas jít spát,“ řekl Querry.

„Nezlobte se. Já vím, že vás zdržuji. Unavuji vás.“

„Vůbec ne,“ řekl Querry. „Stejně špatně spím.“

„Ano? To je tím horkem. Já nemohu spát víc než pár hodin.“

„Mohl bych vám přinést nějaké prášky.“

„Ne, to ne, děkuji vám. Musím se nějak naučit - na tohle místo mě vyslal Bůh.“

„Přihlásil jste se přece dobrovolně, ne?“

„Ovšem, ale kdyby to nebyla Jeho vůle…“

„Možná že je zrovna tak jeho vůle, abyste si vzal jeden nembutal. Já vám pro něj dojdu.“

„Dělá mi mnohem lépe, když si s vámi mohu trošku pohovořit. Víte, v řádu se nehovoří - o ničem důležitém. Doufám, že vás nezdržuji od práce?“

„Nemůžu pracovat při svíčce.“

„Už vás brzy propustím,“ pousmál se otec Tomáš a zase zmlknul. Prales se možná blíží, ale pro jednou má aspoň společníka. Querry seděl s rukama mezi koleny a čekal. Kolem plamenu svíčky bzučel moskyt. Nebezpečná touha svěřovat

100$

se kypěla otci Tomášovi v mysli jako tlak orgasmu. Řekl: „Nevěřil byste, jak člověk občas potřebuje posílit víru tím, že si promluví s člověkem, který věří.“

Querry řekl: „Máte tady velebné otce.“

„Mluvíme jen o dynamu a o škole.“ Dodal: „Někdy si říkám, že jestli tady zůstanu, úplně svou víru ztratím. Dovedete to pochopit?“

„Ale ano, dovedu to pochopit. Jenomže si myslím, že byste si měl promluvit se svým zpovědníkem, ne se mnou.“

„Deo Gratias s vámi také hovořil, že ano?“

„Ano. Trošku.“

„Vám se lidé svěřují. Rycker…“

„Chraň bůh.“ Querry se nepokojně pohnul na tvrdé židli. „Co bych vám já řekl, to by vám vůbec nepomohlo. Věřte mi. Já nejsem - nemám v sobě víru.“

„Máte v sobě pokoru,“ řekl otec Tomáš. „Toho jsme si všichni všimli.“

„Kdybyste jen věděl, kam až jde má pýcha…“

„Pýcha, která staví kostely a nemocnice, není tak špatná pýcha.“

„Podívejte se, otče, nesmíte si mnou podpírat svoji víru. Já bych byl slabina takové konstrukce. Nechci říct nic, co by vás mohlo ještě více znepokojit - ale já pro vás nemám nic - vůbec nic. Ani bych o sobě neřekl, že jsem katolík, jen kdybych byl na vojně nebo ve vězení. Jsem matrikový katolík, to je všecko.“

„Oba máme své pochybnosti,“ řekl otec Tomáš. „Já jich mám možná více než vy. Napadají mě dokonce i u oltáře, když mám v ruce hostii.“

„Já už dlouho žádné pochybnosti nemám. Otče, mám-li mluvit úplně prostě, já vůbec nevěřím. Vyhnal jsem to ze sebe - a ženy taky. Nijak netoužím po tom, obracet ostatní na nevíru, nebo jim dokonce dělat starosti. Chci držet jazyk za zuby, jen kdybyste mě nechali.“

„Nedovedete si představit, jak nesmírně mi náš rozhovor prospěl,“ řekl otec Tomáš vzrušeně. „Není tady ani jeden kněz,

101$

se kterým bych mohl hovořit tak, jak jsme hovořili spolu. Člověk někdy zoufale potřebuje někoho, kdo zažil stejně slabé chvíle jako on sám.“

„Ale vy jste mi nerozuměl, otče.“

„Což nechápete, že se vám možná dostalo milosti vyprahlosti? Možná že už teď kráčíte ve šlépějích svatého Jana od Kříže, v noche oscura.“

„Nemohl byste být dál od pravdy,“ řekl Querry a udělal rukama zmatený nebo odmítavý pohyb.

„Sledoval jsem vás tady,“ řekl otec Tomáš. „Jsem schopen posoudit lidské činy.“ Předklonil se, až se přiblížil obličejem ke Querryho tváři a Querry ucítil mast, kterou otec Tomáš používal proti moskytům. „Poprvé od chvíle, kdy jsem sem přišel, cítím, že mohu být užitečný. Kdybyste kdykoliv pociťoval potřebu se vyzpovídat, pamatujte vždycky, že jsem tu já.“

„Jediná zpověď, kterou bych já kdy mohl učinit,“ řekl Querry, „by asi byla před vyšetřujícím soudcem.“

„Haha.“ Otec Tomáš chytil vtip ve vzduchu, ještě než spadl, a zabavil ho pod sutanu jako školákovi mičudu. Řekl: „Ty vaše pochybnosti… Mohu vás ujistit, že já je znám také. Ale nemohli bychom spolu třeba probrat filozofické argumenty…? Oběma by nám to pomohlo.“

„Mně by nepomohly, otče. Každý šestnáctiletý studentík by je rozmetal - a já ostatně nepotřebuju, aby mi někdo pomáhal. Nechci být krutý, otče, ale já si nepřeju věřit. Jsem vyléčen.“

„A proč mi tedy dáváte větší pocit víry než kdokoliv jiný?“ „Je ve vaší vlastní mysli, otče. Hledáte víru, a tak ji asi nalézáte. Ale já nehledám. Nechci nic ze všeho, co jsem kdysi znal a co jsem ztratil. Kdyby víra byla strom rostoucí na konci ulice, nikdy bych do té ulice nevešel, to vám slibuju. Nechci říct nic, co by vás bolelo, otče. Pomohl bych vám, kdybych mohl. Jestliže cítíte bolest, protože pochybujete, je jasné, že cítíte bolest víry, a já vám přeju hodně štěstí.“

„Vy mě opravdu chápete, viďte?“ řekl otec Tomáš a Querry se nedovedl ubránit výrazu unaveného zoufalství. „Nebuďte

102$

popuzen. Možná že vás znám lépe než vy sám. Ještě jsem nenašel tolik porozumění „ve všem Izraeli“, dá-li se řád takto nazvat. Způsobil jste tolik dobra. Možná, že bychom si mohli - takhle někdy v noci - zase popovídat. O svých problémech - společných problémech.“

„Možná, ale - „

„A pomodlete se za mně, M. Querry. Vážil bych si vašich modliteb.“

„Já se nemodlím.“

„Od Deo Gratiase jsem slyšel něco jiného,“ řekl otec Tomáš a vytasil se s úsměvem jako pendrek, tmavým, přesládlým a lepkavým. Řekl: „Jsou také vnitřní modlitby, modlitby ticha. Jsou dokonce modlitby podvědomé, to když má člověk dobrou vůli. Myšlenka od vás může být modlitbou v očích Božích. Vzpomeňte si na mě občas, M. Querry.“

„Ovšem.“

„Rád bych vám pomohl, stejně jako jste pomohl vy mně.“ Odmlčel se, jako by očekával nějakou prosbu, ale Querry si jen sáhl na tvář a smetl lepkavé pavučinové úponky, které se houpaly mezi ním a dveřmi. „Dnes v noci budu spát,“ pravil otec Tomáš výhružně.

103$

Druhá kapitola

1

Asi dvakrát do měsíce měla přijíždět biskupova loď s podstatnějšími zásobami pro leproserii, ale někdy uplynulo mnoho týdnů, a loď se neukázala ani jednou. Čekali na ni s nucenou trpělivostí; možná že kapitán lodi Otraca, která vozila poštu, přiveze také zprávy o svém malinkém konkurentovi - možná, že si prorazila dno o nějaký vyčnívající kořen nebo kámen; možná najela na bahnitou mělčinu; možná se ohnulo kormidlo po srážce s kmenem stromu; anebo možná, že kapitána sklátila horečka, nebo ho biskup jmenoval profesorem řečtiny a ještě nenašel jiného kněze, který by nastoupil na jeho místo. Mezi členy řádu to nebyla příliš oblíbená práce. Nevyžadovaly se žádné znalosti o plavbě, dokonce ani o strojích, protože ve skutečnosti měl strojovnu i velitelský můstek na starosti africký první důstojník. Čtyři týdny osamění na řece při každé plavbě, při každém přistání se pokoušet objevit nějaký náklad, který ještě nebyl zadán Otracu - takový život se nedal srovnávat se zaměstnáním v katedrále v Lucu, a dokonce ani v semináři v pralese.

Už se stmívalo, když osazenstvo leproserie uslyšelo zvonec dávno opožděné lodi. Colina a Querryho zastihl jeho zvuk na verandě lékařova domku, seděli spolu nad první večerní sklenkou. „Konečně,“ řekl Colin a dopil skleničku whisky, „jen jestli už vezou ten nový rentgen…“

V soumraku se na dlouhé ulici se stromořadím otevíraly bílé květy; rozhořívaly se první ohně před večeří a nad ohavnými a znetvořenými se konečně začínala snášet milosrdná tma. Noční hádky ještě nezačaly a byl pokoj a mír, dalo se na něj sáhnout jako na lístek květu, cítit jej jako kouř hořícího dřeva. Querry řekl Colinovi: „Víte, že jsem tady šťastný?“ Zavřel nad tou větičkou ústa příliš pozdě; unikla mu

104$

sladkým večerním vzduchem jako přiznání. „ Pamatuju si ten den, kdy jste přijel,“ řekl Colin. „Přicházel jste tady po ulici a já jsem se vás zeptal, jak dlouho tu zůstanete. Řekl jste - pamatujete?“

Ale Querry mlčel a Colin viděl, jak už lituje, že vůbec promluvil.

Bílá loď se pomalu blížila ze zátočiny na řece; na přídi měla rozsvícený reflektor a v salónku zářila acetylenová lampa. Na pontonu se pohupovala černá postava, nahá až na bederní zástěrku, s lanem v ruce a chystala se je hodit. Na verandě se jako moli kolem sklenice se sirupem shromáždili otcové v bílých sutanách, a když se Colin ohlédl, uviděl, jak se za nimi po ulici nese záře doutníku v ústech představeného.

Colin a Querry se zastavili na vrcholku příkrého břehu nad řekou. Motory pomalu doklepávaly, z pontonu skočil po hlavě Afričan a doplaval na břeh. Zachytil lano, upevnil je na balvanu a přetížená loď zlehka přistála. Jeden z plavčíků vystrčil přes vodu můstek z prken; přešla po něm žena nesoucí na hlavě dva živé krocany; s důležitými gesty rukou si přerovnávala a urovnávala kolem pasu záhyby pestré látky.

„Přichází k nám velký svět,“ řekl Colin

Jak to?“

Kapitán zamával z okna salónku. Dveře biskupovy kajuty na úzké palubě byly zavřené, ale sítí proti moskytům prosvítalo mdlé světlo.

„No, člověk nikdy neví, co loď může přivézt. Přivezla nakonec i vás.“

„Vypadá to, že tam mají nějakého cestujícího,“ řekl Querry.

Kapitán na ně gestikuloval z okna; rukou je zval, aby šli na palubu. „Ztratil hlas, nebo co?“ řekl představený nahoře na břehu; dal si dlaně před ústa jako tlampač a zařval, jak nejsilněji dovedl: „No, kapitáne, máte zpoždění.“ Rukáv bílé sutany se pohnul ve tmě: kapitán dal ukazováček ke rtům. „Dobrotivý Bože,“ sykl představený, „snad tam nemá biskupa?“ Vydal se první dolů k vodě a přes můstek.

105$

Colin řekl: „Až po vás.“ Uvědomoval si, že Querry váhá. Řekl: „Dostaneme napít piva. Je to tu zvykem,“ ale Querry se stále nehýbal. „Kapitán bude rád, že vás zase uvidí,“ pokračoval a vzal Querryho za loket, aby mu pomohl z příkrého svahu. Představený se prodíral napříč pontonem mezi ženami, kozami a hrnci k železným schůdkům u kotelny.

„Co jste to říkal o světě?“ řekl Querry. „Nemyslíte snad opravdu, že…?“ a zarazil se s očima na kajutě, kterou kdysi sám obýval a kde se teď třepetal plamen svíčky v průvanu od řeky.

„To měl být vtip,“ řekl Colin. „Řekněte sám - vypadá tohle snad jako velký svět?“ Noc, která v Africe přichází tak rychle, už smazala celou loď, až na svíčku v biskupově kajutě, acetylénovou lampu v salónku, kde se tiše uvítaly dvě bílé postavy, a petrolejku pod schůdky, u níž seděla jakási žena a vařila manželovi večeři.

„Tak jdeme,“ řekl Querry.

Nahoře na schůdcích je přivítal kapitán. Řekl: „Tak vy jste ještě tady, pane Querry. To jsem rád, že vás zase vidím.“ Mluvil potichu, jako by si s ním vykládal důvěrnosti. V salónku už na ně čekaly odzátkované láhve piva. Kapitán zavřel dveře a poprvé promluvil nahlas: „Vypijte to rychle, pane doktore. Mám pro vás pacienta.“

„Někoho z posádky?“

„Ne, nikoho z posádky,“ řekl kapitán a pozvedl sklenici. „Opravdového cestujícího. Měl jsem za dva roky jen dva opravdové cestující; nejdřív to byl M. Querry a teď tenhle člověk. Platící cestující, ne velebný otec.“

„Kdo je to?“

„Přichází z velkého světa,“ řekl kapitán ozvěnou Colinova výrazu. „Pro mě to bylo těžké. Nemluví vlámsky, a francouzsky jen docela málo, a pak se to ještě zkomplikovalo, protože ho sklátila horečka. Jsem rád, že už jsem tady,“ domluvil a zdálo se, že upadne do obvyklejší mlčenlivosti.

„Proč sem jede?“ zeptal se představený.

106$

„Jak to mám vědět? Vždyť vám to říkám - nemluví francouzsky.“

„Je to lékař?“

„Lékař rozhodně není, to by ho tak nevyděsila obyčejná horečka.“

„Snad bych se na něj měl jít podívat hned,“ řekl Colin. „Jak vlastně mluví?“

„Anglicky. Zkusil jsem na něj latinu,“ řekl kapitán. „I řečtinu jsem zkusil, ale kdepak.“

„Já mluvím anglicky,“ řekl Querry s nevolí.

„Jak to vypadá s horečkou?“ zeptal se Colin.

„Dneska má nejhorší den. Zítra už to bude lepší. Řekl jsem mu ,finitum est’, ale patrně se domníval, že snad chci říct, že umírá.“

„Kde jste ho naložil?“

„V Lucu. Měl nějaké doporučení k biskupovi - myslím, že od Ryckera. Loď Otraca mu ujela.“

Colin a Querry došli po úzké palubě k biskupově kajutě. Na konci paluby visel pokroucený záchranný pás, vypadal jako vysušený úhoř, byla tam sprcha, záchod s polámanými dveřmi a vedle nich kuchyňský stůl a klec, kde ve tmě chroustali dva králíci; nic, patrně až na králíky, se nezměnilo. Colin otevřel dveře do kajuty, fotografie kostela pod sněhem tam ještě stále visela, ale ve zválené posteli, kde, jak si Querry představoval, měla jako v zaječí noře ještě stále být vytlačena jeho vlastní podoba, leželo nahé tělo velice tlustého muže. Ležel na zádech, hlavu zakloněnou, na krku se mu udělaly tři rýhy jako okapy, neustále je plnil pot a stékal po křivce hlavy na polštář.

„Budeme ho asi muset vynést na břeh,“ řekl Colin. „Jestli je u otců nějaké volné místo.“ Na stole stál Rolleiflex a přenosný Remington, na papír zastrčený ve stroji začal už muž cosi psát. Querry si přitáhl svíčku a uviděl jednu anglickou větu: „Podél břehu se truchlivě táhne věčný prales, nezměněný od dob Stanleyho a hrstky jeho spolubojovníků Vytrácelo se to bez interpunkce. Colin vzal muže za zápěstí a nahmátl

107$

tep. Řekl: „Kapitán má pravdu. Za pár dní bude na nohou. Tímhle spánkem to končí.“

„Tak proč ho tu nenecháte?“ zeptal se Querry.

„Vy ho znáte?“

„V životě jsem ho neviděl.“

„Zdálo se mi, že jste to řekl, jako byste se bál,“ řekl Colin. „Nemůžeme ho poslat zpátky, když si zaplatil až sem.“

Když mu Colin pustil ruku, muž se probudil. „Vy jste doktor?“ zeptal se anglicky.

„Ano. Jmenuju se doktor Colin.“

„Já jsem Parkinson,“ řekl muž pevně, jako by byl jediný, kdo zůstal naživu z celého kmene Parkinsonů. „Umírám?“

„Chce vědět, jestli umírá,“ překládal Querry.

Colin řekl: „Za pár dní budete v pořádku,“

„To je průšvih, tohle vedro,“ řekl Parkinson. Podíval se na Querryho. „Zaplať pánbůh, že tu konečně někdo mluví anglicky.“ Obrátil hlavu k remingtonce a řekl: „Hrob bílého muže.“

„Jste slabý v zeměpise. Tohle není západní Afrika,“ opravil ho Querry suše a s odporem.

„To je průšvih, ale on to stejně nikdo nepozná,“ řekl Parkinson.

„A Stanley se sem nikdy nedostal,“ pokračoval Querry a ani se nepokoušel zastírat své nepřátelství.

„Ale dostal. Tahle řeka je přece Kongo, ne?“

„Ne. Z Konga jste odbočili před týdnem, když jste vyjeli z Lucu.“ Muž řekl opět mnohoznačně: „To je ale průšvih, ale on to stejně nikdo nepozná. Hlava mě bolí jako střep.“

„Stěžuje si, že ho bolí hlava,“ řekl Querry Colinovi.

„Řekněte mu, že mu něco dám, až ho dostaneme na břeh. Zeptejte se ho, jestli by mohl dojít až k otcům sám. Je to strašná váha, kdo by se s ním tahal.“

„Jít!“ vykřikl Parkinson. Zakroutil hlavou a okapy potu vytekly na polštář. „Chcete mě zamordovat? To by byl trhák, co, jenže já bych z toho měl starou belu. Parkinson pohřben tam, kde kdysi Stanley…“

„Stanley tady nikdy nebyl,“ řekl Querry.

108$

„Mně je to fuk, byl nebo nebyl. Co to sem pořád taháte? To je průšvih, to vedro. Měli by tu mít větrák. Jestli je tady ten chlap doktor, tak proč mě nevezme do pořádné nemocnice?“

„Pochybuju, že by se vám v té, co tu máme, líbilo,“ řekl Querry. „Je pro malomocné.“

„Tak to zůstanu, kde jsem.“

„Loď se vrací zítra zase do Lucu.“

Parkinson řekl: „Já tomu doktorovi nerozumím ani slovo. Je to dobrý doktor? Můžu mu důvěřovat?“

„Ano, je to dobrý doktor.“

„Oni to pacientovi stejně nikdy neřeknou, že jo,“ řekl Parkinson. „Když mi umřel táta, myslel že má jen vřed na dvanácterníku.“

„Nejste na umření. Dostal jste malý záchvat malárie, nic víc. To nejhorší už máte za sebou. Bylo by pro nás pro všechny mnohem jednodušší, kdybyste mohl na břeh dojít sám. Jestli se ovšem nechcete vrátit do Lucu.“

„Když se já do něčeho pustím,“ pronesl Parkinson tajemně, „tak to taky dodělám.“ Utřel si krk prsty. „Mám nohy jak bláto,“ řekl. „Musel jsem shodit aspoň patnáct kilo. Nejvíc se bojím, že by tu námahu nevydrželo srdce.“

„Není to nic platné,“ řekl Querry Colinovi. „Musíme ho přece jenom dát vynést.“

„Podívám se, co se s tím dá dělat,“ řekl Colin a odešel. Když byli sami, řekl Parkinson: „Umíte fotografovat?“

„Ovšem.“

„S bleskem?“

„Ano.“

„Podívejte se, buďte od té dobroty a udělejte mě párkrát, jak mě vynášejí na břeh. Snažte se do toho nacpat co nejvíc atmosféry - znáte to přece, černé tváře kolem dokola, soucitné a ustarané.“

„Proč by měli být ustaraní?“

„To můžete přece snadno zařídit,“ řekl Parkinson. „Stejně budou mít dost starostí, aby mě nepustili - a tam to tak jako tak nikdo nepozná.“

109$

„Na co ten obrázek chcete?“

„Mají takové věci rádi. Fotografii není možné neuvěřit - lidi si to alespoň myslí. Poslyšte, víte, že už je mi líp od té chvíle, co jste přišel do kajuty a já můžu zase mluvit? Už se tolik nepotím, že ne? A hlava už… „ Na zkoušku jí pohnul a zasténal. „No kdybych tuhle malárii býval nechytil, tak bych si ji asi stejně musel vymyslet. Dává to tomu ten pravý šmrnc.“

„Být vámi, tak bych tolik nemluvil.“

Jsem rád, že už mám tu cestu po řece za sebou, to byl průšvih, to vám povím.“

„Proč jste sem přijel?“

„Znáte nějakého Querryho?“

S námahou a vzdycháním se převalil na bok. Odraz svíčky blikal z potůčků a loužiček potu, takže jeho obličej vypadal jako rozježděná silnice po dešti. Querry věděl naprosto jistě, že toho člověka v životě neviděl, a přece si vzpomínal, jak doktor Colin řekl: „Jede k nám velký svět.“

„Proč vás zajímá Querry?“ zeptal se.

„Je to můj chleba, zajímat se o něj,“ řekl Parkinson. Znovu zasténal. „To je průšvih, tohleto, žádný výlet to není. Poslyšte, vy byste mi nelhal o tom doktorovi, že ne? A o tom, co říkal.“

„Ne.“

„Říkám vám, to všechno to moje srdce. Patnáct kilo za jediný týden. To příliš hutné tělo mi taje. Prozradím vám tajemství, chcete? Ďábel Parkinson má občas děsný strach ze smrti.“

„Kdo jste?“ zeptal se Querry. Muž odvrátil obličej s popudlivou lhostejností, zavřel oči a zase usnul.

Stále ještě spal, když ho nesli z lodi, zabaleného do kusu voskovaného plátna jako mrtvé tělo, které má být odevzdáno hlubinám. Bylo zapotřebí šesti mužů, aby ho uzvedli, pletli se jeden druhému, a když se drápali vzhůru po břehu, jeden z nich uklouzl a upadl. Querry stačil ještě tělo zachytit, jinak by upadlo. Hlava mu vrazila do prsou a noční vzduch otrávil zápach oleje na vlasy. Nebyl zvyklý držet takovou váhu a byl

110$

celý zpocený a popadal dech, když dostali tělo přes hřbet svahu a došli k otci Tomášovi, čekal tam na ně s petrolejkou v ruce. Querryho místo zaujal další Afričan a Querry šel za nimi vedle otce Tomáše. Otec Tomáš řekl: „To jste neměl dělat - taková váha v tomhle vedru - ve vašem věku je to nerozvážnost. Kdo je to?“

„Nevím. Někdo cizí.“

Otec Tomáš řekl: „Možná že lze člověka posoudit podle jeho nerozvážnosti.“ Tmou se k nim blížila záře doutníku v ústech představeného. „Tady moc nerozvážnosti nenajdete,“ pokračoval vztekle otec Tomáš. „Cihly a malta a měsíční účty - na to tady myslíme. Ne na milosrdného Samaritána na cestě do Jericha. „

„Já taky ne. Jen jsem na chviličku zaskočil, nic víc.“ „Všichni bychom se od vás mohli učit,“ řekl otec Tomáš a vzal ho za ruku nad loktem, jako by byl stařec a potřeboval, aby ho podpíral jeho žák.

Předešel je představený. Řekl: „Nevím, kam ho dáme. Nemáme jediný pokoj volný.“

„Dejte ho ke mně. Je tam místo pro oba,“ řekl otec Tomáš a stiskl Querrymu paži, jako by mu chtěl sdělit: „Alespoň já jsem si z vás vzal příklad. Já nejsem jako moji bratři.“

111$

Třetí kapitola

1

Doktor Colin měl před sebou čtvrtku s nakreslenými obrysy člověka. Kresbu vytvořil sám a čtvrtky si objednal v Lucu, protože už byl zoufalý, že je nemůže dostat z domova. Potíž byla v tom, že stály příliš málo peněz, faktury propadaly jako prach oficiálním proutěným podnosem, v němž se prosívaly jeho žádosti o pomoc. Na nižší úrovni doma na ministerstvu neměl nikdo takovou pravomoc, aby mohl schválit vydání šesti set franků, a nikdo takovou odvahu, aby vyššího úředníka obtěžoval tak nicotným požadavkem. Kdykoliv teď diagramy používal, rozčilovalo ho, jak jsou špatně nakreslené. Přejel prsty pacientovi po zádech a objevil nové zduření pod levou lopatkou. Zakreslil si stín na kartu a zavolal: „Další.“ Možná že by býval mohl skvrně předejít, kdyby už stála nová nemocnice a byl v provozu nový přístroj na měření teploty kůže. „Nejde o to, co jsem udělal,“ pomyslel si, „ale o to, co udělám.“ Toto optimistické heslo mělo pro doktora Colina ironický význam.

Když přišel do téhle země, žil v Lucu starý řecký obchodník - člověk hodně přes sedmdesát, a ten byl znám svou mlčenlivostí. Několik let předtím se oženil s mladou Afričankou, která neuměla číst ani psát. Lidem bylo divné, jak si mohou rozumět, v jeho věku, on mlčenlivý, ona analfabet. Jednoho dne uviděl, jak si jeho africký příručí lehá s jeho ženou vzadu ve skladišti za hromadou pytlů kávy. Neřekl vůbec nic, ale den nato šel do banky a vybral všechny své úspory. Většinu peněz dal do obálky a tu hodil do schránky na dveřích místního sirotčince, neustále přecpaného míšenci, které nikdo nechtěl. Zbytek si vzal s sebou, vyšel na kopec za budovu soudu k servisu, kde se prodávala stará auta, a tam si koupil nejlacinější vůz, jaký vůbec byl na prodej. Byl tak

112$

starý a tak laciný, že se dokonce i vedoucí servisu rozpakoval, má-li mu ho prodat, snad proto, že byl také Řek. Vůz se dal spolehlivě nastartovat jen na vrcholku kopce, ale stařec prohlásil, že to nevadí. Má prý takovou ctižádost alespoň jednou, než umře, řídit auto - takový rozmar. Ukázali mu tedy, jak se zařazují rychlosti a jak se přidává plyn, a pořádně ho roztlačili, takže motor za jízdy bezpečně naskočil. Sjel na náměstí v Lucu, kde měl obchod, a jakmile tam dojel, začal houkat. Lidé se zastavovali při podivné podívané na starce, který řídí poprvé auto, a když projížděl kolem jeho obchodu, vyběhl i příručí, aby se na tu legraci podíval. Stařec objel celé náměstí ještě jednou - nemohl vůz ostatně stejně zastavit, protože by se byl na rovině už nerozjel. Objel náměstí, blížil se z poslední zatáčky, příručí na něj povzbudivě mával ze dveří, a on pak strhl volant, dupl na plyn, vjel rovnou přes příručího do krámu, a tam vůz už nadobro zastavil o pokladnu. Pak vystoupil, nechal vůz vozem, odešel do kanceláře a čekal, až dorazí policie. Příručí nebyl mrtvý, ale měl rozdrcené obě nohy a zlomenou pánev a žádné ženské už v životě nebude nic platný. Za chvíli přišel rázným krokem policejní komisař. Byl to mladý muž, tohle byl jeho první případ a Řek byl v Lucu velmi vážen. „Co jste to udělal?“ otázal se, když vešel do kanceláře. „Nejde o to, co jsem udělal,“ řekl stařec, „ale o to, co udělám,“ sáhl pod podušku, vytáhl pistoli a prostřelil si hlavu. Doktor Colin se od té doby často utěšoval pečlivě uváženou větou řeckého obchodníka.

Zavolal znovu: „Další.“ Den byl nesmírně horký a vlhký, pacientů bylo málo a byli ochablí. Doktora nikdy nepřestalo udivovat, jak se lidé nikdy neaklimatizují ve své vlastní zemi; Afričan trpí jako kterýkoliv Evropan, stejně jako jedna Švédka, již kdysi znal, trpěla dlouhou zimní nocí, jako by se byla narodila v nějaké jižní zemi. Muž, který si nyní stoupl před lékaře, ne a ne se mu podívat do očí. Na kartě se mu dostalo jména Pozor, ale jestli teď dával na něco pozor, nacházelo se to zcela jistě někde jinde.

„Zase potíže jako onehdy v noci?“ zeptal se lékař.

113$

Muž se mu zadíval přes rameno, jako by se blížil někdo, koho se obává, a řekl: „Ano.“ Oči měl těžké a podlité krví; vystrkoval ramena po obou stranách vpadlé hrudi, jako by to byly rohy knihy, kterou se snaží zavřít.

„Už to brzy přejde,“ řekl lékař. „Musíš mít trpělivost.“

„Mám strach,“ řekl muž svým vlastním jazykem. „Prosím, až přijde noc, ať mi sváží ruce.“

„To je to tak zlé?“

„Ano. Bojím se o chlapce. Spí vedle mě.“

Léčba prášky DDS není jednoduchá. Někdy vyvolává lék strašlivé reakce. Při pouhých bolestech nervů může lékař dát pacientovi kortizon, ale v některých případech posedne mysl za tmy jakési šílenství. Muž řekl: „Bojím se, že chlapce zabiju-“

Lékař řekl: „Tohle přejde. Ještě jednu jedinou noc, a je to. Zapamatuj si, že to musíš vydržet. Znáš hodiny?“

„Ano.“

„Dám ti hodiny, které v noci svítí, abys je mohl ve tmě sledovat. Potíže začnou v osm hodin. V jedenáct to bude horší. Netrhej sebou. Kdybychom ti svázali ruce, budeš sebou trhat. Jen se dívej na hodiny. V jednu ti bude moc zle, ale pak už to bude polevovat. Ve tři ti nebude o nic hůř než teď a pak to bude lepší a lepší - šílenství přejde. Jen se dívej na hodiny a pamatuj si, co jsem ti říkal. Uděláš to tak?“

„Ano.“

„Než se setmí, přinesu ti ještě ty hodiny.“

„Mé dítě…“

„O dítě si nedělej starosti. Řeknu sestrám, aby se o ně postaraly, než šílenství přejde. Ty musíš jen sledovat hodiny. Jak se budou pohybovat ručičky, bude se pohybovat i šílenství. A v pět zazvoní na hodinách zvonek. Pak budeš moct spát. Šílenství bude pryč. A už se nevrátí.“

Pokoušel se mluvit přesvědčivě, ale cítil, jak mu horko zamlžuje tón hlasu. Když muž odešel, měl pocit, jako by z něho něco vyrvali a odhodili to. Řekl pomocníkovi: „Dneska už nemůžu nikoho vzít.“

114$

„Už je jich tam jenom šest.“

„Copak já jediný nesmím cítit tohle vedro?“ Ale když odcházel od svého nepatrného dílečku světového bojiště, cítil něco z hanby dezertéra.

Možná že právě zahanbení ho zavedlo k jinému pacientovi. Když přecházel kolem Querryho, uviděl ho v plné práci nad rýsovacím prknem; šel dál a došel k pokoji otce Tomáše. Také otec Tomáš si vzal to odpoledne volno - vedro by bylo školu stejně téměř vyprázdnilo, zrovna jako ordinaci. Parkinson seděl na jediné židli, měl na sobě kalhoty od pyžama a kaloun vypadal, jako by byl chatrně uvázaný kolem vajíčka. Když Colin vstoupil, hovořil otec Tomáš vzrušeně, a to - jak i lékař poznal - velmi svéráznou angličtinou. Zaslechl jméno „Querry“. Mezi dvěma postelemi se sotva dalo stát.

„No,“ řekl Colin, „tak to vidíte, M. Parkinsone, neumřel jste. Na trochu té horečky člověk neumře.“

„Co to povídá?“ zeptal se Parkinson otce Tomáše. „Leze mi krkem, že ničemu nerozumím. K čemu vlastně dobyli Normani Británii, když teď nemluvíme jedním jazykem?“

„Proč sem přijel, otče Tomáši? Zjistil jste alespoň tohle?“

„Vyptává se mě na spoustu věcí o Querrym.“

„Proč? Co je mu do toho?“

„Řekl mi, že sem přijel jen proto, aby si s ním promluvil.“

„To by tedy býval udělal líp, kdyby se byl tou lodí zase vrátil, protože Querry mluvit nebude.“

„Querry, to je ono, Querry,“ řekl Parkinson. „Je to od něho pitomost, předstírat, že se schovává. Před Montagu Parkinsonem se přece nikdo nechce doopravdy schovat. Nejsem snad já konečný cíl všech lidských tužeb? To je citát. Swinburne.“

„Co jste mu řekl, otče?“

Otec Tomáš řekl v sebeobraně: „Nic, jen jsem potvrdil, co mu řekl Rycker.“

„Rycker! Tak to poslouchal hromadu lží.“

„Je snad příběh Deo Gratiase lež? Je snad nová nemocnice lež? Já jen doufám, že se mi podařilo zasadit celý příběh do správného kontextu.“

115$

„Co je to za kontext?“

„Kontext katolictví,“ odpověděl otec Tomáš.

Přenosný remington stál na stole otce Tomáše vedle krucifixu. Na druhé straně krucifixu, jako druhý lotr, visel za řemínek na hřebíku rolleiflex. Dr. Colin se podíval na popsaný list, který ležel na stole. Četl anglicky lépe, než dovedl mluvit. Přečetl si nadpis: „Poustevník od Velké Řeky,“ pak se podíval na otce Tomáše s obviněním v očích. „Víte, o čem tohleto je?“

„Je to Querryho příběh,“ řekl otec Tomáš.

„Tyhle nesmysly!“

Colin se znovu podíval na popsanou stránku. „Tak nazvali domorodci tajemného příchozího v srdci nejtemnější Afriky.“ Colin řekl: „Qui êtes-vous?“

„Parkinson,“ řekl muž. „Už jsem vám to říkal. Montagu Parkinson.“ Dodal zklamaně: „Copak vám to jméno vůbec nic neříká?“

V dolní polovině stránky četl Colin: „Teprve třínedělní plavba mě dovedla do této divočiny. Po sedmi dnech mě sklály zuřivě kousající mouchy tse-tse a moskyti a byl jsem vynesen na břeh v bezvědomí. Tam, kde se kdysi probíjel kupředu Stanley s Maximovými kulomety, vede se dnes jiný boj - tentokrát za věc Afričanů - boj proti smrtelné nákaze malomocenství … probudil jsem se z horečky, abych shledal, že jsem pacientem v nemocnici pro malomocné…“

„Ale tohleto je všechno lež,“ řekl Colin otci Tomášovi.

„Co zas brblá?“ zeptal se Parkinson.

„Říká, že to, co jste tady napsal, je - není tak docela pravda.“

„Heleďte se, povězte mu, že je to víc než pravda,“ řekl Parkinson. „Je to další stránka moderních dějin. Copak opravdu věříte, že César řekl Et tu, Brute? Tohleto měl říct, a někomu na fleku - starému Herodotovi, nebo ne, to byl Řek, že ano, musel to být někdo jiný, třeba Suetonius - teda někomu bylo jasný, co je zapotřebí. Na pravdu se vždycky zapomíná. Když byl Pitt na smrtelném loži, chtěl vepřovou sekanou od

116$

Bellamyho, ale dějiny to předělaly.“ Dokonce ani otec Tomáš nedokázal sledovat zákruty Parkinsonových myšlenek. „Na moje články se musí vzpomínat jako na dějiny. Alespoň od jedné neděle k druhé. Příští neděli další pokračování, ,Světec s minulostí’.“

„Rozumíte z tohohle alespoň jedinému slovu, otče?“

„Moc ne,“ připustil otec Tomáš.

„Přijel sem dělat potíže?“

„Ne ne. To ne, ani zdaleka. Zřejmě ho do Afriky vyslaly jeho noviny, kvůli nějakým nepokojům v britských državách. Přijel pozdě, už bylo po všem, ale v tu dobu už začínaly potíže tady v našem hlavním městě, tak se vydal sem.“

„A přitom neumí slovo francouzsky?“

„Měl zpáteční letenku první třídy do Nairobi. Řekl mi, že si jeho noviny nemohou dovolit dva prvotřídní reportéry v Africe, a tak mu telegrafovali, aby se přesunul sem, na naše území. Přijel zase pozdě, ale pak někde slyšel nějaké řeči o Querrym. Říkal, že aspoň něco domů přivézt musí. Když se dostal do Lucu, setkal se u guvernéra s Ryckerem.“

„Co ví o Querryho minulosti? Ani my přece…“

Parkinson rozhovor pozorně sledoval, oči mu přeskakovaly z jednoho obličeje na druhý. Chvílemi musel asi pochytit nějaké ojedinělé slovo a hned si, jako vždy, dělal rychlé, čilé a chybné závěry.

„Anglické noviny,“ řekl otec Tomáš, „mají zřejmě něco, čemu se říká márnice. Stačí zatelegrafovat a oni mu hned pošlou shrnutí všeho, co se kdy o Querrym objevilo v tisku.“

„To je, jako když člověka pronásleduje policie.“

„Já jsem přesvědčen, že nenajdou nic, co by mu nesloužilo ke cti.“

„Copak jste vážně,“ zeptal se žalostně Parkinson, „ani jeden, ani druhý nikdy neslyšeli moje jméno, Montagu Parkinson? Je přece dost pamětihodné.“ Nedalo se poznat, jestli se směje sám sobě.

Otec Tomáš mu začal odpovídat. „Mám-li skutečně říci pravdu, tak než jste přijel…“

117$

„Mé jméno je psáno na vodách. To je citát. Shelley,“ řekl Parkinson.

„Ví vůbec Querry o tomhle?“ zeptal se Colin otce Tomáše.

„Ještě ne.“

„Začínal tu být šťastný.“

„Nesmíte se unáhlovat,“ řekl otec Tomáš. „Má to ještě jinou stránku. Naše leproserie se může proslavit - být tak slavná jako Schweitzerova nemocnice, a říká se, že Britové jsou prý štědrý národ.“

Jméno Schweitzer umožnilo asi Parkinsonovi pochytit, co má otec Tomáš na mysli. Rychle vyhrkl: „Mám smlouvy s novinami ve Spojených státech, Německu, Japonsku i Jižní Americe, tam všude mě tisknou. Žádný jiný žijící novinář…“

„Dosud jsme se docela dobře obešli bez publicity, otče,“ řekl Colin.

„Publicita je jen jiný název pro propagandu. A na tu máme v Římě kolegium.“

„Snad se hodí lépe do Říma než do střední Afriky, otče.“

„Pro ctnost může publicita znamenat zkoušku ohněm. Já osobně jsem přesvědčen, že Querry…“

„Otče, mně se nikdy nezamlouvaly krvavé lovecké sporty. A nejméně ze všeho hon na člověka.“

„Přeháníte, pane doktore. Může z toho povstat mnoho dobrého. Víte sám, jak se vám vždycky nedostávalo peněz. Misie je opatřit nemůže. A stát nechce. Vaši pacienti by si zasloužili, abyste je také bral v úvahu.“

„Querry je možná taky pacient,“ řekl Colin.

„To je nesmysl. Měl jsem na mysli malomocné - vždycky jste snil o rehabilitačním ústavu, kdybyste na něj měl prostředky, ne? Pro ty vaše chudáky vyhaslé případy.“

„Querry je možná taky vyhaslý případ,“ řekl lékař. Zadíval se na tlusťocha na židli. „Kam se teď on bude moct uchýlit na léčení? Zmrzačeným světlo ramp nesvědčí.“

Měli jeden na druhého v té chvíli vztek, byl žhavý den, a tak byli oba neopatrní a jen Parkinson spatřil, že člověk, o němž oba mluví, už stojí na prahu pokoje otce Tomáše.

118$

„Buďte zdráv, Querry,“ řekl Parkinson. „Nepoznal jsem vás, když jsem vás viděl na lodi.“

Querry řekl: „Já vás taky ne.“

„Díky bohu,“ řekl Parkinson, „že s vámi ještě není konec, jako s těmi nepokoji ve městě. Alespoň jeden trhák jsem dohonil. My dva si spolu musíme popovídat.“

2

„Tak tohle je ta nová nemocnice,“ řekl Parkinson. „Já o těchhle věcech moc nevím, ale nějak moc originálně to nevypadá…“ Sklonil se nad výkresy a řekl s jasným záměrem provokovat: „Připomíná mi to nějaké naše nové sídliště. Hemel Hempstead, možná. Anebo Stevenage.“

„Tohle není architektura,“ řekl Querry. „Je to levná stavitelská práce. Nic víc. Čím levnější, tím lepší, jenom to musí být odolné proti vedru, dešti a vlhku.“

„Potřebují na to člověka jako vy?“

„Ano. Nemají tady stavitele.“

„Zůstanete tu, dokud to nedodělají?“

„Ještě déle.“

„Tak to na tom, co mi řekl Rycker, bude aspoň kus pravdy-“

„Pochybuju, že by ten chlap někdy řekl něco, co by byla pravda.“

„Na to, abyste se tady pohřbil, byste přece musel být skoro světec, ne?“

„Ne. Světec ne.“

„Tak co jste? Co vás k tomu vede? Já už toho o vás hromadu vím. Nastudoval jsem vás,“ pravil Parkinson. Posadil se celou svou tíhou na postel a řekl důvěrným hlasem: „Vy nejste zrovna člověk, který by miloval své bližní, co? Kromě ženských ovšem.“ Zkaženost může být velice přitažlivá a o Parkinsonově zkaženosti nebylo pochyb: nosil ji na povrchu kůže jako fosfor, nebylo možné se splést. Ctnost už v té hoře masa

119$

dávno zašla na nedostatek vzduchu. Kněz by možná nebyl otřesen lidským selháním, jen by mu mohlo způsobit bolest nebo zklamání; Parkinson by jakékoli selhání srdečně přivítal. Parkinsonovi by bolest způsobil jen neúspěch a zklamání jen výška honoráře.

„Slyšel jste, co o mně právě řekl doktor - patřím k vyhaslým případům. To jsou malomocní, kteří než se uzdraví, přijdou o všechno, co nemoc může uhlodat.“

„Vy jste ale celý, jak tak na vás koukám,“ řekl Parkinson a vrhl pohled na prsty opřené o kreslicí prkno.

„Došel jsem ke konci. Dalo by se vlastně říci, že tohleto už je konec. Ani silnice ani řeka už dál nevedou. Vás to tady taky vyplavilo, co?“

„Kdepak, u mě to má účel.“

„Na lodi jsem se vás bál, ale teď už se vás nebojím.“

„Já nechápu, z čeho byste měl mít strach. Jsem člověk jako každý jiný.“

„Kdepak,“ řekl Querry, „vy jste člověk jako já. Lidé s posláním jsou jiní než ostatní. Můžou víc ztratit. Každý jsme za sebou tak či onak zanechali zkaženého kněze. Vy jste měl kdysi taky poslání, přiznejte se, i když to bylo jen poslání psát.“

„Na tom nesejde. Většina novinářů tak začíná.“ Postel se prohnula pod Parkinsonovou váhou, přesouval tučné kýty jako dva žoky.

„A končí tak jako vy?“

„Kam tím míříte? Chcete mě urážet? Mě už nikdo urazit nemůže, pane Querry.“

„Proč bych vás urážel? Vždyť jsme oba z jednoho pytle. Já jsem začal jako architekt a končím jako stavitel. Moc potěšení z takového postupu není. Máte vy potěšení z vaší poslední štace, Parkinsone?“ Podíval se na popsaný papír, který sebral v pokoji otce Tomáše a vzal s sebou.

„Je to chleba.“

„Ovšem.“

„Udržuje mě to při životě,“ řekl Parkinson.

„Ano.“

120$

„Nemá smysl říkat, že jsem jako vy. Já si aspoň užívám světa.“

„Jistě. Potěšení pro smysly. Dobré jídlo, Parkinsone?“

„Musím být opatrný.“ Zvedl cíp houpající se sítě proti moskytům a utřel si jím čelo. „Vážím přes sto dvacet kilo.“

„Ženy, Parkinsone?“

„Já nevím, proč se mě na tyhlety věci vyptáváte. Já jsem sem přijel dělat rozhovor s vámi. Sem tam si taky zašoustám, ale v životě každého muže přijde doba…“

„Jste mladší než já.“

„Nemám zrovna silné srdce.“

„Vy jste vlastně taky došel ke konci, viďte, Parkinsone, jako já, a tak jsme se tu našli. Dva vyhaslé případy. Musí nás být na světě daleko víc. Měli bychom mít nějaké zednářské znamení, abychom se poznali.“

„Já nejsem vyhaslý. Mám svou práci. Největší síť novin…“ Byl zřejmě pevně odhodlán dokázat, že Querrymu podobný není. Jako člověk, který ukazuje pokožku lékaři, chtěl i on dokázat, že mu nikde neduří, že se nikde nedělá nádor, že nemá nic, co by ho zahrnovalo do stejné třídy jako ostatní malomocné.

„Bývaly doby,“ řekl Querry, „kdy byste to o tom Stanleyovi nenapsal.“

„Malý zeměpisný omyl, prosím vás. Člověk to musí trochu zdramatizovat. To je první věc, kterou se reportér v Postu naučí - každá věc musí být trhák. A tohohle si stejně nikdo nevšimne.“

„Napsal byste o mně skutečnou pravdu?“

„A co zákon o urážce na cti?“

„Já bych vás nikdy nežaloval. To vám slibuju.“ Přečetl nahlas titulek oznamující příští pokračování. „Minulost světce. Pane, takový světec!“

„Jak to víte, že Rycker nemá pravdu v tom, co o vás říká? Nikdo vlastně pořádně nezná sám sebe.“

„Musíme znát sami sebe, jestli se chceme vyléčit. Když člověk dojde k té nejzazší fázi, pak už není možno se zmýlit.

121$

Když jsou pryč prsty na rukou i na nohou a když jsou všechny kožní testy negativní, nemůžeme už nadělat žádnou škodu. Napsal byste pravdu, Parkinsone, i kdybych vám ji řekl? Vím, že nenapsal. Vy vlastně nejste vyhaslý. Vy jste ještě stále nakažlivý případ.“

Parkinson se na Querryho podíval rozedřenýma očima. Byl jako člověk, který došel na samou mez třetího stupně, kdy už se nedá dělat nic jiného než všechno přiznat. „Vyrazili by mě, kdybych se o to pokusil,“ řekl. „Člověk může docela snadno dělat riskantní věci, dokud je mladý. Pomyšlení, že jsem od nebes dále atd. atd. To je citát. Edgar Allan Poe.“

„To nebyl Poe.“

„Takových věcí si nikdo nevšimne.“

„Jakoupak jste mi dal minulost?“

„No, je tu třeba případ Anne Morelové, že jo. To se dostalo dokonce i do anglických novin. Vaše matka byla nakonec Angličanka, že jo. A zrovna jste tenkrát dodělal ten moderní kostel v Bruggách.“

„Nebylo to v Bruggách. A co vám o tom napovídali?“

„Že se zabila z lásky k vám. V osmnácti letech. Pro čtyřicetiletého.“

„To už je víc než patnáct let. Mají noviny tak dlouhou paměť?“

„Ne. Ale márnice nám poslouží místo ní. Vylíčím ve svém nejlepším magazínovém stylu, jak jste sem přišel odpykat svou vinu…“

„Takové noviny jako vaše vždycky udělají nějakou tu chybičku. Ta žena se jmenovala Marie, a ne Anne. Bylo jí pětadvacet, ne osmnáct. A taky se nezabila z lásky ke mně. Chtěla přede mnou uniknout. To bylo vše. Takže vidíte, že si žádnou vinu neodpykávám.“

„Chtěla uniknout před mužem, kterého milovala?“

„Ano, přesně tak. Musí to být pro ženu hrozné milovat se každou noc s výkonným nástrojem. Nikdy jsem ji nezklamal. Několikrát se pokusila mě opustit, ale pokaždé jsem ji pře—

122$

svědčil, aby se vrátila. Víte, uráželo mou marnivost, že mě opustila žena. Já jsem chtěl vždycky opouštět sám.“

„Jak jste to dělal, že se k vám vždycky vrátila?“

„Podívejte, kdo se věnuje jednomu druhu umění, zvládne obvykle i nějaké další. Malíři píšou. Básníci skládají písničky. Já jsem tehdy náhodou býval na amatéra docela slušný herec. Jednou jsem použil slz. Jindy jsem se zase předávkoval nembutalem, ale zase ne moc. Pak jsem se miloval s nějakou jinou, abych jí ukázal, o co by přišla, kdyby mne opustila. Dokonce jsem ji i přesvědčil, že bez ní nedokážu pracovat. Uvěřila mi dokonce, že bych vystoupil i z církve, kdyby ve mně nepodporovala víru - i v posteli to byla dobrá katolička. V hloubi duše jsem už ovšem z církve dávno vystoupil, ale to si ona neuvědomovala. Ovšem že jsem trošku věřil, jako tolik lidí, při větších svátcích, o Vánocích a Velikonocích, když v člověku vzpomínky na dětství vyvolají jakési zanícení. Vždycky si to pletla s láskou k Bohu.“

„Ale stejně jste musel mít nějaký důvod, proč jste přišel sem, mezi malomocné…“

„Ne proto, abych odpykal nějakou vinu, pane Parkinsone. Po Marii Morelové byla spousta žen, stejně jako před ní. Snad ještě celých deset let se mi dařilo věřit ve vlastní city - má nejdražší lásko, toute à toi a všecko, co k tomu patří. Člověk se vždycky snaží neopakovat stejné fráze, zrovna tak, jako se snaží zachovat si nějakou zvláštní pozici v pohlavním aktu, ale podle Aretina je pozic jen dvaatřicet, a něžných slov je ještě míň, a ženy nakonec stejně nejsnadněji dosáhnou orgasmu v té úplně nejobyčejnější pozici a s tou nejobyčejnější frází na rtech. Byla jen otázka času, kdy si konečně začnu uvědomovat, že vlastně vůbec nemiluju. Nikdy jsem opravdu nemiloval. Jen jsem lásku přijímal. A to se ve mně teprve usadila ta nejhorší nuda. Protože jestli jsem podváděl sám sebe se ženami, podváděl jsem se taky s prací.“

„O vašich schopnostech přece nikdo nepochybuje.“

„To přinese budoucnost. Někde v nějaké zastrčené uličce v Bruselu sedí teď u rýsovacího prkna kluk, který mě odha—

123$

lí. Kdybych tak mohl spatřit katedrálu, kterou ten postaví… Vlastně ne, to nechci. To bych tady nebyl. Ten nebude žádný zkažený kněz. Ten se dostane přes instruktora noviců…“

„Já vůbec nechápu, co to povídáte, Querry. Někdy mluvíte jako Rycker.“

„Opravdu? Možná že má taky to zednářské znamení…“

„Když se tak hrozně nudíte, proč se nechcete nudit s veškerým komfortem? Byteček v Bruselu nebo vilka na Capri. Vždyť vy jste boháč, člověče.“

„Nuda s veškerým komfortem je ještě horší. Myslel jsem si, že tady bude dost bolesti a dost strachu, aby to člověka odvedlo…“ Podíval se na Parkinsona. „Vy mi přece musíte rozumět, jestli mi vůbec někdo může porozumět.“

„Nerozumím vám ani slovo.“

„Copak jsem takový netvor, že ani vy…“

„A co vaše práce, Querry? Říkejte si, co chcete, ta vás přece nudit nemohla. Měl jste tak senzační úspěch.“

„Vy myslíte na peníze? Copak jsem vám neřekl, že moje práce nebyla dost dobrá? Co jsou všechny moje kostely vedle katedrály v Chartres? Na všech jsem se pochopitelně podepsal plným jménem - nikdo si nesplete Querryho stavbu se stavbou Le Corbusierovou, ale kdo zná architekta z Chartres? Tomu to bylo jedno. Pracoval z lásky, ne z marnivosti - a asi taky z víry. Nezdá se vám, že je trochu neslušné stavět kostely, když nevěříte v nějakého boha? Když jsem zjistil, že právě to je můj případ, přijal jsem zakázku na jednu novou radnici, jenže já nevěřil ani v politiku. V životě jste neviděl takovou nesmyslnou kastli ze skla a oceli, jakou jsem plácnul na to ubohé náměstíčko. Víte, myslel jsem, že jsem objevil v kabátě jen takovou volnou nitku - ale sotva jsem za ni zatáhl, začal se sypat celý kabát. Možná je pravda, že člověk nemůže věřit v boha, když nemiluje člověka, anebo milovat člověka, když nevěří v nějakého boha. Říká se vždycky milovat někoho, že? Ale kdo z nás má dost tvůrčích schopností na to, aby někoho miloval? Člověk může jen být milován - když má štěstí.“

124$

„Proč mi tohle vykládáte, pane Querry - i jestli je to pravda?“

„Protože vám aspoň pravda nebude vadit, ačkoliv silně pochybuju, že pravdu taky napíšete. Kdoví, možná že bych vás mohl dokonce přemluvit, abyste nechal těch nesmyslných pobožnůstkářských pitomostí, které o mně vykládá Rycker. Já nejsem žádný Schweitzer. Bože, ten chlap mě skoro láká, abych mu svedl ženu. To by snad začal zpívat jinou písničku.“

„Dokázal byste to?“

„Je to hrozné, když člověku zkušenost, a ne marnivost říká, že ano.“

Parkinson udělal podivně pokorný pohyb rukama. Řekl: „Chci kolem sebe tlusté lidi mít. To je citát. Shakespeare. A tenhleten mám tady zaručeně správně. Pokud jde o mě, ani bych nevěděl jak do toho.“

„Začněte se čtenářkami Postu. Jste mezi nimi slavný, a sláva, to je mocné afrodiziakum. Nejlehčí to máte s vdanými ženami, Parkinsone. Takové mladé děvče kroutí obyčejně vějičkou, aby se zabezpečila, ale toho už vdaná žena dosáhla. Manžel v kanceláři, děti ve školce a v kabelce prezervativ. Řekněme, že se vdala ve dvaceti, potom je ochotna k takovému menšímu výletu, ještě než jí je třicet. Jestli má mladého manžela, nemějte strach; možná že už má mládí dost. S člověkem v takovém věku jako já nebo vy už nemusí očekávat scény ze žárlivosti.“

„To, co mi tu povídáte, nemá zrovna moc společného s láskou, že ne? Říkal jste, že vás milovalo hodně žen. Naříkal jste si na to, jestli si dobře vzpomínám. Ale já si na to naříkat nemůžu. Jak si jistě velmi dobře uvědomujete, já jsem jen pitomý novinář, to je právě ten průšvih. „

„Láska přijde dost rychle s vděčností, až příliš rychle. I ta nejkrásnější žena je vděčna i takovému stárnoucímu muži jako já, za to, že ji naučí znovu vnímat rozkoš. Po nějakých deseti letech v jedné posteli je už poupátko poněkud uvadlé, ale teď znovu rozkvete. Manžel si všimne, že ženuška zase vypadá k světu. Děti už nejsou jen přítěž. Zase se začne zajímat

125$

o vedení domácnosti, jako to bývalo za starých časů. Trošku se vytahuje před důvěrnými přítelkyněmi, protože má slavného muže. Dobrodružství skončilo. Začíná román.“

„Vy jste ale chladnokrevnej hajzl,“ řekl Parkinson s hlubokou úctou, jako by mluvil o majiteli Postu.

„Tak proč nenapíšete tohle místo těch pobožných pitomostí, které máte v plánu?“

„To bych nemohl. Moje noviny, to je rodinné čtení. Ovšem slovo ,minulost’ má svůj význam. Ale znamená, že člověk zapomněl na výstřelky mládí, ne? A ne že zapomněl na ctnost. Jen tak docela delikátně se otřeme o Mlle. Morelovou. Jo, a ještě někdo tu byl, ne? Nějaký Grison, co?“

Querry neodpovídal.

„Teď už nemá smysl nic zapírat,“ řekl Parkinson. „Grisona máme taky nabalzamovaného v márnici.“

„Ale ano, počkejte, máte pravdu, pamatuju se na něj. Nerad na to vzpomínám, nemám v oblibě frašky. Byl to nějaký vyšší ouřada u pošty. Vyzval mě na souboj, když jsem opustil jeho ženu. Takový ten moderní souboj, je to podfuk, oba střílejí pánubohu do oken. Měl jsem sto chutí porušit konvenci a trochu ho škrábnout na ruce, ale jeho manželka by si to bývala mohla splést a považovat to za vášeň. Chudák, dokud jsme byli spolu, tak byl docela spokojený, ale když jsem ji nechal, musel od ní na veřejnosti vytrpět takové scény… Byla k němu mnohem nemilosrdnější než já.“

„Je to zvláštní, že se mi se vším takhle přiznáváte,“ řekl Parkinson. „Lidi obvykle bývají opatrnější, když mluví se mnou. Jen jednou - pamatuju jednoho vraha, ten toho napovídal tolik jako vy.“

„Možná že se vrah pozná právě podle toho, že je upovídaný.“

„Tenhle chlap nedostal provaz a já jsem pak předstíral, že jsem jeho bratr, a chodil jsem za ním každých čtrnáct dní na návštěvu. Ale stejně mě váš postoj vyvádí z míry. Když jsem vás viděl poprvé, tak jsem neměl zrovna dojem, že budete moc povídat.“

126$

„Čekal jsem vás, Parkinsone, nebo někoho jiného jako vy. Ne že bych z vás neměl taky strach.“

„Ano, ale proč?“

„Jste moje zrcadlo. Do zrcadla můžu mluvit, ale je možné taky mít z něho strach. Vrací člověku tak přímý obraz. Kdybych to, co jsem pověděl vám, pověděl otci Tomášovi, pokroutil by to.“

„Jsem vám vděčen za vaše dobré mínění.“

„Dobré mínění? Mám k vám zrovna takový odpor jako k sobě. Než jste přišel, Parkinsone, byl jsem tady skoro šťastný, a teď jsem s vámi mluvil jen proto, abyste už neměl výmluvu, proč tady ještě zůstávat. Interview skončil a je to ten nejlepší interview, jaký jste kdy dostal. Nechcete přece vědět, jaký je můj názor na Gropia? Vaši konzumenti o Gropiovi nikdy neslyšeli.“

„Ale přece jsem si načrtl pár otázeček,“ řekl Parkinson.

„Teď, když jsme si proklestili cestu, mohli bychom k nim dojít.“

„Řekl jsem, že rozhovor skončil.“

Parkinson se předklonil na posteli a pak se zhoupnul zpátky jako čínská kolébavá hračka tučného boha blahobytu. Řekl: „Soudíte, že vás vede především láska k Bohu, nebo láska k lidstvu, M. Querry? Jaká je podle vašeho názoru budoucnost křesťanství? Ovlivnilo Kázání na hoře vaše rozhodnutí věnovat svůj život malomocným? Kdo je váš nejoblíbenější světec? Věříte v účinnost modlitby?“ Rozchechtal se, velké břicho se převalovalo jako delfín. „Dějí se ještě stále zázraky? Navštívil jste již Fatimu?“

Zvedl se z postele. „Na ty ostatní sračičky se můžeme vykašlat. V holé cele v samém srdci černého kontinentu odhalil dopisovateli Postu své svědomí jeden z nejslavnějších katolíků našich dní. Montagu Parkinson, před měsícem ve středu událostí v Jižní Koreji, je opět ve středu událostí. V příštím pokračování odhalí našim čtenářům, jak Querryho neúprosně pronásledují výčitky svědomí. Jako mnohý z uznávaných světců koná Querry pokání za zpustlé mládí tím, že slouží svým bliž-

127$

ním. Svatý František byl nejbujnější elegán ze starého bujného města Firenze - pro nás obyčejné lidi Florencie.

Parkinson vyšel do tvrdé záře konžského dne, ale ještě toho neřekl dost. Vrátil se, přitiskl obličej k pletivu a foukl jím svá slova jako jemnou spršku. „Další pokračování přineseme příští neděli: ,Dívka umírá z lásky.’ Nemám k vám o nic menší odpor než vy ke mně, Querry, ale přesto vás proslavím. Člověče, já vám nadělám takové slávy, že vám tady u řeky ještě postaví pomník. V nejnevkusnějším stylu, znáte to, že jo, ale nebudete tomu moct zabránit, protože bude po vás a budete pod drnem - vy, pěkně na kolenou, kolem dokola ti vaši zasraní malomocní, a vy je učíte, jak se modlit k bohu, na kterého nevěříte, a ptáci vám serou do vlasů. Heleďte, Querry, mně je jedno, že celá ta vaše zbožnost je jeden velký podfuk, ale budete vidět, jak já vám ukážu, že není radno používat mě, abyste ulehčil tomu svému podělanému svědomí. Vůbec bych se nedivil, kdyby u vaší hrobky byli za dvacet let poutníci, takhle se totiž dělají dějiny, to si pište. Exegi monumentum! To je citát. Vergilius!“

Querry vytáhl z kapsy nicneříkající dopis se všezahrnující frází, která ovšem mohla být opravdová. Dopis nepřišel od žádné z žen, o nichž se zmínil Parkinson: márnice Postu nebyla dost veliká, aby se do ní vešlo kdejaké tělo. Přečetl si dopis znovu, v náladě, kterou v něm vyvolal Parkinson. „Pamatuješ?“ Byla z lidí, kteří by nikdy nepřiznali, že když už nežije cit, nežije už ani vzpomínka na něj. Musel její vzpomínky brát za bernou minci, vždycky to bývala pravdomluvná žena. Připomínala mu jednu z účastnic divokého večírku, která, když už je po všem, žádá o určitou krabičku zápalek a tvrdí, že patří jí.

Odešel k posteli a lehl si. Polštář mu pod hlavou soustřeďoval horko, ale v tohle poledne se nedokázal smířit s vyhlídkou na společenskou konverzaci nad obědem s velebnými otci. Říkal si: Mohl jsem udělat jen jedno jediné - a to je dostatečný důvod pro to, abych byl tady. Můžu ti slíbit, Marie, toute à toi, vám všem, že už nikdy, ani z nudy, ani z marnivos-128$

ti, nezapletu žádnou lidskou bytost do účasti na svém nedostatku lásky. Už nenadělám žádné zlo, říkal si s pocitem štěstí, jaký asi musí mít malomocný, když ho odloučení konečně zbaví strachu, že svou nemocí nakazí jiné. Po celá léta na Marii Morelovou ani nepomyslel, a teď si náhle vzpomněl, kdy uslyšel její jméno poprvé. Vyslovil je jeden student architektury, kterému tenkrát pomáhal ve studiu. Byli spolu celý den v Bruggách, a když se vrátili do bruselského večera, zářícího neóny, potkali děvče náhodou před Severním nádražím. Záviděl trošku svému nevýraznému a obyčejnému společníkovi, když spatřil, jak se jí pod lampami rozzářil obličej. Viděl už někdy někdo muže usmát se na ženu tak, jak se žena usměje na muže, kterého miluje, docela náhodou, na stanici tramvaje, v železničním vagónu, v samoobsluze při každodenním nákupu, úsměvem tak přirozeně radostným, bez uvažování a opatrnosti? Platí to ovšem zrovna tak obráceně. Muž se nemůže nikdy usmát tak falešně jako děvče v předsíni bordelu. Ale děvče v bordelu, pomyslel si Querry, napodobuje cosi opravdového. Muž nemá co napodobovat.

Brzy už neměl proč svému společníkovi z onoho večera závidět. Už i v těch ranných dobách věděl, jak v ženě usměrnit její potřebu milovat. V ženě? Nebyla tenkrát ani tak stará jako ten student, nemohl si teď už ani vzpomenout, jak se jmenoval - nějak ošklivě, něco jako Hoghe. Na rozdíl od Marie Morelové je patrně tehdejší student stále ještě naživu a staví někde na předměstí měšťácké vilky, ty stroje na bydlení. Querry na něho promluvil z postele: „Nezlob se na mě. Věřil jsem skutečně, že ti nechci ublížit. Myslel jsem v těch dobách opravdu, že jednám z lásky.“ V životě bývá někdy období, kdy člověk, když je aspoň trochu šikovný herec, dokáže podvádět i sám sebe.

129$

Díl V

První kapitola

1

Je charakteristické pro Afriku, jak se lidé objevují a mizí, jako by se všechno dalo bezmocně unášet prostorami a prázdnotou nevyvinutého světadílu. Za přílivu nechá moře naplaveninu na okraji pobřeží, při odlivu ji zase odnese a vyplaví jinde. Parkinsona nikdo nečekal, přišel neohlášen, a za několik dní zase odjel, odnesl si rolleiflex a remingtonku na loď Otraca a odplul s ní zase někam jinam. Dva týdny nato přijela pozdě večer proti proudu řeky motorová loď a přivezla mladého správního úředníka. Zahrál si s otci partičku švindlu, než si šel lehnout, vypil skleničku whisky, a než ráno bez snídaně zase zmizel v nesmírných šedivých zelených prostorách, nechal na stolku, jako by právě to byl jediný účel jeho cesty, jedno číslo anglické Architektonické revue. (V revui bylo - kromě kritiky nové dálnice - několik obrázků ohavné katedrály právě dostavěné v jedné britské kolonii. Možná si mladík myslel, že to poslouží Querrymu jako varování.) Opět uplynulo několik týdnů - pár úmrtí na tuberkulózu, pár desítek centimetrů nové zdi nad základy nemocnice - a pak vystoupili z lodi Otraca dva četníci a vyptávali se na jakéhosi vysokého důstojníka Armády spásy. V hlavním městě na něho byl vydán zatykač. Přemluvil prý příslušníky sousedního kmene, aby mu prodali všechny pokrývky, protože při Zmrtvýchvstání by jim byly příliš těžké a neunesli by je, a aby mu pak peníze zase vrátili, že jim je schová na bezpečném místě, kam se nebudou moci vloupat zloději a ukrást je. Jako náhradu rozdával potvrzení zajišťující každému, že ho neunesou katoličtí ani protestantští misionáři, kteří jak důstojník tvrdil, za pomoci čárů a kouzel ve velkém vyvážejí těla v zapečetěných nákladních vagónech do Evropy, kde se z nich dělají konzervy s nápisem Prvotřídní africký tuňák. V leproserii se četníci

132$

o uprchlíkovi nic nedověděli a po dvou hodinách zase odjeli na téže lodi; voda je unášela spolu s malinkými ostrůvky vodního hyacintu touž rychlostí a týmž směrem, jako by byli také součástí přírody.

Querry začal po čase na Parkinsona zapomínat. Velký svět udělal to nejhorší, co mohl, a zmizel a znovu se snesl jakýs takýs mír. Rycker si zachovával povznesený odstup a neozvala se žádná ozvěna novinového článku z daleké Evropy, která by Querryho rušila. Dokonce i otec Tomáš se na čas odstěhoval z leproserie do semináře v džungli, protože doufal, že tam sežene učitele pro další novou třídu. Querryho nohy už pomalu znaly kdejaký kámen na dlouhé lateritové cestě mezi jeho pokojem a nemocnicí. Večer, když přešlo nejhorší vedro, zářil laterit všemi odstíny růžové a červené jako nějaká rostlina kvetoucí jen v noci.

Otcové se soukromým životem nezabývali. Jeden manžel odešel po vyléčení z leproserie a jeho žena se nastěhovala do chatrče k jinému muži, ale otcové se na nic neptali. Jeden z katechetů, člověk téměř úplně zmrzačený, který už neměl nos, prsty na rukou ani na nohou (vypadal, jako by ho někdo ořezal, oškrabal a vyhladil nožem), zplodil dítě s ženou ochrnutou po obrně, která se jen plazila po zemi a ochrnuté nohy vlekla za sebou. Muž přinesl dítě do kostela pokřtít, kněz je pokřtil jménem Emanuel, bez otázek a napomínání. Otcové měli příliš mnoho práce, než aby se zatěžovali tím, co církev považuje za hřích (morální teologie byl předmět, kterým se zabývali ze všeho nejméně). Bylo sice vidět, že v otci Tomášovi zrádně působí jakýsi utlačovaný instinkt, ale otec Tomáš byl pryč a už nemohl leproserii trápit věčnými skrupulemi a obavami.

Povahu lékařovu tak snadné pochopit nebylo. Na rozdíl od otců jej v jeho tvrdém povolání nepodporovala víra v Boha. Jednou, když Querry poznamenal něco o jeho životě - otázku, která mu přišla na mysl při pohledu na nějaký žalostný a ohavný případ - zvedl doktor hlavu a podíval se na něho se stejně chladným a klinickým pohledem, jakým právě prohlí-

133$

žel pacienta. Řekl: „Možná že kdybych vám teď udělal kožní test, byl by to už druhý negativní nález.“

„Jak to?“

„Projevujete zase zvědavost o osudy jiného člověka.“

„Kdo byl ten první?“ zeptal se Querry.

„Deo Gratias. Víte, já jsem měl ve svém povolání víc štěstí než vy.“

Querry přejel očima po dlouhé řadě rozedraných matrací, na nichž leželi ofačovaní pacienti v nezvyklých polohách lidí upoutaných na lůžko. Vzduch byl plný nasládlého zápachu loupající se kůže. „Štěstí?“ řekl.

„Člověk musí mít velkou sílu, aby přežil takové samotářské a introspektivní povolání. Myslím, že vy jste asi dost síly neměl. Vím jen, že já bych váš život neunesl.“

„Proč si člověk vyvolí takové povolání?“ zeptal se Querry.

„Je k němu vyvolen. Ne ne, nemyslím od boha. Náhodou. Vím o jednom starém dánském doktorovi, dokonce ještě stále ordinuje, a ten se stal leprologem až ve stáří. Úplnou náhodou. Dělal vykopávky na nějakém starém hřbitově a našel tam kostry bez prstních článků - byl to starý hřbitov malomocných ze čtrnáctého století. Zrentgenoval si ty skelety a objevil v kostech, zvláště v nosní oblasti, věci, o kterých nikdo z nás neměl ani ponětí - nemáme totiž většinou příležitost pracovat s kostrami. A pak se z něho stal leprolog. Nechybí na jediném mezinárodním sympoziu o lepře a vozí s sebou tu lebku v takové té tašce, co rozdávají letecké společnosti. Spoustě celníků už prošla rukama. Musí to pro ně být dost veliká rána, tahleta lebka, ale myslím, že za ni neúčtují žádné clo.“

„A co vy, pane doktore? Co byla ta vaše náhoda?“

„Snad jen náhoda založení,“ odpověděl lékař vyhýbavě. Vyšli spolu ven do nečerstvého a vlhkého vzduchu. „Ale prosím vás, ne abyste si to špatně vykládal. Nijak jsem netoužil po smrti jako Damián. Teď, když už dokážeme lepru léčit, bude těchhle osudových povolání míň, ale bývala docela obvyklá.“ Přecházeli silnici ke stínu ordinace, kde už čekali

134$

malomocní na schodech; lékař se zastavil uprostřed horkého lateritu. „Mezi leprology bývalo hodně sebevrahů - asi se nemohli dočkat toho pozitivního kožního nálezu, který všichni dříve či později očekávali. Bizarní sebevraždy v bizarním povolání. Znal jsem dost dobře jednoho, ten si vstřikl injekci hadího jedu, jiný si zase polil nábytek a šaty benzinem a pak se zapálil. Jistě jste si všiml, že oba případy mají jeden společný rys - zbytečné utrpení. I to může být povolání.“

„Nerozumím vám.“

„Vy byste přece taky radši trpěl, než pociťoval nepohodlí, ne? To totiž dráždí lidské ego jako kousnutí komára. Čím je nepohodlí horší, tím víc si uvědomujeme sami sebe, ale utrpení, to je něco docela jiného. Někdy si říkám, že pátrat po utrpení a pamatovat si utrpení je jediný způsob, jakým se člověk může spojit s podstatou veškeré lidské existence. Utrpením se stáváme součástí křesťanského mýtu.“

„Tak to bych si tedy přál, abyste mě naučil trpět,“ řekl Querry. „Já znám jen komáří kousnutí.“

„Jestli tady budeme ještě chvíli stát, budete trpět, až vás to bude mrzet,“ řekl doktor Colin a odtáhl Querryho z lateritu do stínu. „Dneska vám ukážu několik zajímavých očních případů.“ Posadil se ke stolu a Querry si vzal židli vedle něho. Jen na plátěných maškarách, které nosí děti o Vánocích, viděl kdy v životě takové rudé oči představující lakomství či senilitu, do jakých se díval nyní. „Chce to jen trošku trpělivosti,“ řekl doktor Colin. „Utrpení není tak těžké najít,“ a Querry se snažil vzpomenout, kdo mu před několika měsíci řekl skoro totéž. Rozčilovalo ho, že mu vypovídá paměť.

„Neházíte tím utrpením nějak příliš lehko?“ zeptal se. „Ta žena, co umřela minulý týden…“

„Nelitujte tolik těch, kteří umírají po velkých bolestech. Připraví je to na odchod. Představte si, jak musí znít rozsudek smrti, když je člověk plný života a síly.“ Doktor Colin se odvrátil od Querryho a v domorodé řeči řekl cosi stařeně, jejíž nehybná ochrnutá víčka neposkytovala očím ani stopu stínu.

135$

Toho večera šel Querry po večeři u otců pomalu k lékařovu domku. Malomocni vysedávali před chatrčemi, aby za soumraku užili chladného vzduchu. V malém Stánku, osvětleném petrolejkou, nabízel nějaký muž za pět franků hrst housenek, které nasbíral v pralese. O jednu nebo dvě ulice dál někdo zpíval a u jednoho ohně přišel Querry na skupinu tanečníků poskakujících kolem jeho sluhy Deo Gratiase. Seděl na bobku a bezprstýma rukama jako paličkami vytloukal rytmus na starou plechovku od oleje. Dokonce i psi s ušima jako plácačky leželi klidně, jako sochy na hrobkách. Mladá dívka s nahými ňadry přišla na schůzku k ústí pěšiny do pralesa. V měsíčním světle přestaly na chvíli existovat zduřeniny v jejím obličeji a na pleti neměla žádné skvrny. Byla to prostě jakákoliv dívka čekající na muže.

Querrymu připadalo, že jeho výbuch před Angličanem mu z krevního oběhu konečně vyplavil jakýsi tvrdošíjný jed. Už dávno nepamatoval takový večer naplněný klidem a mírem, rozhodně ne od té dávné noci, kdy udělal posledních několik čar na svém prvním projektu, snad jediném, který ho naprosto uspokojil. Majitelé potom budovu samozřejmě úplně zkazili, jako zkazili všecko. Žádný dům není v bezpečí před nábytkem, obrazy a lidskými bytostmi, kterými se vždycky hned naplní. Ale ještě předtím nastal tento mír a klid. Consummatum est: je po bolesti, a klid a mír se snáší kolem jako docela malinká smrt.

Po druhé whisky řekl lékaři: „Když je kožní roztěr negativní, zůstane už pak stále negativní?“

„Ne vždycky. Pacient se nesmí pustit do světa, dokud nemá testy negativní - no, asi tak šest měsíců. I s našimi léky se občas objevují recidivy.“

„Není to pro ně někdy těžké, být propuštěn?“

„Velmi často. Víte, ta jejich chatrč a ten kousek půdy jim přiroste k srdci, a pak, vyhaslé případy nemají venku žádný život. Zmrzačení, to je stigma lepry. Lidi si většinou říkají -jednou malomocný vždycky malomocný.“

136$

„Zdá se mi, že začínám vašemu povolání přece trochu líp rozumět. Ale stejně - otcové si myslí, že mají za sebou pravdu křesťanství, a pomáhá jim to v téhle práci. Ani vy ani já takovou pravdu nemáme. Ten křesťanský mýtus, o kterém jste mluvil, vám stačí?“

„Chci stranit změně,“ řekl lékař. „Kdybych se býval narodil jako myslící améba, byl bych snil o době, kdy přijdou primáti. Byl bych chtěl, aby všechno, co dělám, tu dobu přibližovalo. Pokud můžeme soudit, usadila se evoluce s konečnou platností v lidském mozku. Mravenci, ryby, dokonce i opice došli až tam, kam mohli, ale v našich mozcích evoluce stále pokračuje - a panebože, jakou rychlostí! Už jsem zapomněl, kolik set miliónů let uplynulo mezi dinosaury a primáty, ale my jsme za svého života viděli, jak se Dieselův motor změnil v tryskový, jak lidi rozštěpili atom, jak objevili lék proti lepře.“

„Je změna tak dobrá?“ zeptal se Querry.

„Nemůžeme se jí vyhnout. Plujeme na vrcholu velké deváté evoluční vlny. I křesťanský mýtus je součástí téhle vlny, a kdoví, možná že je to součást nejcennější. Představte si, že by se láska vyvíjela v našem mozku tak rychle jako technické dovednosti. V několika izolovaných případech se to možná stalo, u světců … a jestli ten člověk skutečně existoval, u Ježíše Krista.“

,A tímhle vy si opravdu dokážete dodávat útěchy? Zní to jako ta stará písnička o pokroku.“

„Devatenácté století nebylo tak daleko od pravdy, jak si dneska rádi myslíme. Máme teď k pokroku cynický postoj, protože jsme viděli, jaké hrozné věci lidé natropili za posledních čtyřicet let. A přesto se z améby nakonec, přes všechny pokusy a omyly, stala opice. I tehdy se to asi často rozbíhalo naslepo a otáčelo špatným směrem. Dneska může evoluce přinést Hitlery i svatého Jana od Kříže. Já mám malinkou naději, nic víc, jen jedinou malinkou naději, že někdo, koho si lidi pojmenovali Ježíš Kristus, byl ten plodný prvek, který hledá ve zdi puklinu, kam by mohl zasadit semínko. Mys-137$

lim na Ježíše jako na amébu, která se dala správným směrem. Já chci být na straně pokroku, který přežívá. Nemám v lásce pterodaktyly.“

„A když nejsme schopni lásky?“

„Nejsem si jist, že takový člověk existuje. Lásku má dnes člověk v sobě vrostlou, v některých případech dokonce i zbytečně, jako slepé střevo. Někdy jí ovšem lidé říkají nenávist.“

„Já jsem po ní v sobě nenašel ani stopu.“

„Možná že hledáte něco příliš velikého a příliš důležitého. Nebo příliš činorodého.“

„To, co mi tady vykládáte, mi připadá do puntíku stejně tak pověrečné jako to, čemu věří otcové.“

„Co na tom záleží? Je to pověra, podle které žiju. Jednou byla taky jedna taková pověra - naprosto ničím neprokázaná - na tu věřil Koperník - že Země obíhá kolem Slunce. Bez téhle pověry bychom dneska nemohli posílat rakety na Měsíc. Člověk musí pro své pověry riskovat. Jako riskoval Pascal.“ Dopil skleničku whisky.

„Jste vy vlastně šťastný člověk?“ zeptal se Querry.

„Asi ano. Je to taková otázka, kterou jsem si nikdy nepoložil. Klade si ji vůbec někdy šťastný člověk? Pokračuju prostě ze dne na den.“

„Plavete na té vaší vlně,“ řekl Querry závistivě. „Ženu nikdy nepotřebujete?“

„Jediná, kterou jsem kdy potřeboval,“ řekl lékař, „je mrtvá.“

„Tak proto jste přišel sem?“

„Omyl,“ řekl Colin. „Je pohřbena sto metrů odtud. Byla to moje manželka.“

138$

Druhá kapitola

1

Za poslední tři měsíce udělala nemocnice veliký pokrok. Už to nebyl jen pouhý půdorys, který vypadal jako vykopávka starořímské vily: vyrostly zdi, okenní otvory v nich už čekaly na drátěné pletivo. Už se dalo odhadnout, kdy bude střecha. Konec už byl pomalu v dohledu a malomocní pracovali rychleji. Querry procházel budovu s otcem Josefem; procházeli jako navrátilci neexistujícími dveřmi do místností, které ještě neexistovaly, do budoucího operačního sálu, do místnosti pro rentgen, do ohnivzdorné místnosti s velkými káděmi parafínu na ochrnuté ruce, do ordinace, do dvou hlavních pokojů pro nemocné.

„Co budete dělat,“ zeptal se otec Josef, „až bude tohle hotové?“

„A vy, otče?“

„Záleží na tom, co rozhodne představený s doktorem, ale já bych rád vystavěl něco, kde by se ti zmrzačení mohli učit pracovat - doma se tomu myslím říká pracovní terapie. Sestry dělají, co je v jejich sílách, s jednotlivci, zvláště se zmrzačenými. Ale nikdo nechce být zvláštní případ. Učili by se mnohem rychleji ve třídě, kde by si spolu mohli trochu zažertovat.“

„A potom?“

„Tady bude ještě alespoň na dvacet let práce se stavěním, i kdyby to měly být jen záchody.“

„Tak to bude tedy vždycky práce i pro mě, otče.“

„Takový architekt jako vy se na té naší práci nemůže přece uplatnit. To jsou všechno jen stavitelské věci.“

„Ze mě se stal stavitel.“

„To už se nikdy nechcete podívat do Evropy?“

„Vy ano, otče?“

139$

„Mezi námi je veliký rozdíl. Pro nás z řádu je Evropa skoro stejná jako tohleto - pár budov, docela takových, jako máme tady, pokoje také nejsou jiné, ani kaple ne (dokonce i zastavení Křížové cesty jsou stejná), stejné třídy, stejné jídlo, stejné šaty, stejné tváře. Ale pro vás musí přece Evropa znamenat mnohem víc - divadla, přátele, restaurace, bary, knihy, obchody, společnost vám rovných - prostě ovoce slávy, ať už to znamená cokoliv. „

Querry řekl: „Jsem tady spokojen.“

Byl téměř čas k obědu, šli spolu zpátky k misii, okolo domu jeptišek, lékařova domku a malého, omšelého hřbitůvku. Nebyl moc pečlivě udržován - otcům zabírala příliš mnoho času služba živým. Jen o Dušičkách na hřbitov vždycky pamatovali a na každém hrobě, křesťanském i pohanském, svítila lampička nebo svíčka. Asi polovina hrobů měla kříže, byly zrovna tak prosté a jednotné jako kříže masově pohřbených na válečném hřbitově. Querry už věděl, který hrob patří Mme. Colinové. Stál bez kříže kousek stranou, ale jen proto, aby zbylo místo pro doktora Colina, až se k ní připojí.

„Doufám, že tam pro mě najdete taky místo,“ řekl Querry. „Kříž jsem si nevysloužil.“

„V tom budeme mít potíže s otcem Tomášem. Bude tvrdit, že když jste byl jednou pokřtěn, jste provždy křesťan.“

„Tak bych měl asi radši umřít, než se vrátí.“

„To abyste si tedy raději pospíšil. Bude zpátky, než se nadějeme.“ Dokonce i jeho bratři kněží byli bez otce Tomáše šťastnější; bylo vyloučeno necítit k tak nesympatickému člověku jakousi lítost, i když mu ji nepřáli.

Moudrost varování otce Josefa se ukázala až příliš rychle. Byli tak zaujati prohlížením nové nemocnice, že ani nezaslechli zvonec lodi Otraca. Otec Tomáš už byl na břehu, i s lepenkovou krabicí, v níž měl veškerý svůj osobní majetek. Stál ve dveřích svého pokoje a pozdravil je, když šli kolem. Choval se, jako by je přijímal jako hosty, což bylo podivné a znepokojující.

140$

„Tak vidíte, otče Josefe, jsem zpátky dříve, než uplynula má lhůta.“

„To tedy vidíme,“ řekl otec Josef.

„Á, ano, M. Querry, musím si s vámi promluvit o něčem velmi důležitém.“

„Ano?“

„Všechno má svůj čas. Jen trpělivost. Za mé nepřítomnosti se událo hodně věcí.“

„Nenapínejte nás.“

„U oběda, u oběda,“ odpověděl otec Tomáš a odnášel si lepenkovou krabici povzneseně do pokoje jako monstranci.

Když přecházeli kolem dalšího okna, zahlédli představeného, jak stojí u postele. Skládal zrovna do khaki tlumoku kartáč na vlasy, pytlík na mycí houbu a krabici doutníků; tlumok byl pozůstatek z války a představený ho s sebou nosil po světě jako vzpomínku. Vzal ze stolu kříž, zabalil ho do několika kapesníků a také ho zarovnal. Otec Josef řekl: „Začínám se obávat nejhoršího.“

Představený seděl u oběda mlčky a zamyšleně. Otec Tomáš byl po jeho pravici. Drobil krajíček chleba s obličejem důležitě nic neprozrazujícím. Teprve po jídle představený promluvil. Řekl: „Otec Tomáš mi přivezl dopis. Biskup chce, abych se dostavil do Lucu. Možná že budu pryč několik neděl, snad i měsíců, a žádám otce Tomáše, aby mě po dobu mé nepřítomnosti zastupoval. Vy jste jediný otče,“ dodal, „kdo má čas starat se o účty.“ Byla to omluva ostatním otcům a pokárání pýchy, kterou už otec Tomáš začínal projevovat - měl už velmi málo společného s ubohou, pochybující figurkou z doby před jedním měsícem. Snad i dočasné povýšení léčí, když člověka zradí pocit jasného poslání.

„Víte, že mi můžete důvěřovat,“ řekl otec Tomáš.

„Mohu tady důvěřovat každému. Moje práce tady v téhle leproserii je ta nejméně významná. Nedovedu stavět jako otec Josef, ani opatrovat dynama jako bratr Filip.“

„Budu se snažit, aby tím škola neutrpěla.“

141$

„Jsem si jist, že se vám to zdaří, otče. Uvidíte, že vám moje práce zabere velmi málo času. Představený se dá vždycky nahradit.“

Čím prostší život člověk má, tím více se obává změny. Představený odříkal modlitbu po jídle a rozhlížel se po doutnících, ale už je měl zabalené. Přijal od Querryho cigaretu, ale držel ji tak nezvykle, jako by asi nosil laický oblek. Otcové postávali nešťastně kolem, nebyli zvyklí, že někdo odjížděl. Querrymu bylo jako cizímu člověku, který je přítomen nějakému rodinnému žalu.

„Nemocnice bude už možná hotová, než se vrátím,“ řekl představený s trochou smutku.

„Nevztyčíme glajchu, dokud nebudete zpátky,“ odpověděl otec Josef.

„Ne, to ne, musíte mi slíbit, že nebudete kvůli mně nic zdržovat. Otče Tomáši, to jsou mé poslední pokyny. Glajchu co nejdřív a na oslavu spousty šampaňského - jestli najdete někoho, kdo by byl ochoten je darovat.“

Za dlouhá léta klidné a neměnné rutiny svého života měli sklon zapomínat, že jsou lidmi vázanými poslušností, ale teď se jim to náhle připomnělo. Kdoví, co už je pro představeného určeno, o čem už si třeba psal biskup s generálem v Evropě? Mluvil o tom, že se vrátí za pár neděl (vysvětloval, že si ho biskup povolává jen k poradám), ale všichni si uvědomovali, že se také nemusí vrátit nikdy. Možná že o tom už dávno rozhodli někde jinde. Pozorovali ho teď, nevtíravé, s vřelostí, asi jako by člověk pozoroval umírajícího (jen otec Tomáš byl pryč: odešel přestěhovat si už papíry do pokoje představeného), a představený se díval na ně a na ponurý refektář, kde strávil svá nejlepší léta. Co řekl otec Josef, byla pravda. Kamkoliv půjde, budou budovy skoro vždycky stejné; refektáře se budou lišit tak málo jako letiště v koloniích, ale právě proto si člověk tím více zvykne na nepatrné odlišnosti. Všude bude táž barevná reprodukce papežova portrétu, ale tahle měla v jednom rohu skvrnu, jak na ni malomocnému, který dělal rám, vyšplíchlo trochu kaštanového barviva. Žid-142$

le dělali také malomocní a vzali si jako model předpisové židle pro nižší vládní úředníky, židle, jaké by člověk našel v každé misijní stanici, ale jedna z nich se stala zvláštností pro svou nespolehlivost; měli ji stát opřenou o zeď od té doby, kdy se na ní otec Jindřich, kněz, který jednou přijel na návštěvu, pokoušel předvádět cirkusové číslo a udržet rovnováhu na opěradle. Dokonce i knihovnička měla svéráznou slabost: jedna z polic byla nakřivo; a na zdi byly skvrny, které každému něco připomínaly. Skvrny na jiné zdi by vyvolaly jiný obraz. Kamkoliv člověk půjde, budou společníci mít více méně táž jména (není tolik oblíbených svatých, aby si mohli vybírat), ale nový otec Josef nebude úplně takový jako ten dřívější.

Lodní zvonec od řeky začal vyzývat k odchodu. Představený vyndal z úst cigaretu a podíval se na ni, jako by se divil, kde se tam vzala. Otec Josef řekl: „Myslím, že bychom se měli napít vína…“ Přehraboval se ve skříni, až našel láhev ze dvou třetin prázdnou od posledního velkého svátku před několika týdny. Přece však na každého zbyl alespoň náprstek. „Šťastnou cestu, otče.“ Zvonec se ozval znovu. Otec Tomáš přišel ke dveřím a řekl: „Otče, myslím, že byste měl vyrazit.“

„Ano. Musím si dojít pro tlumok.“

„Mám ho tady,“ řekl otec Tomáš.

„Tak tedy…“ Představený se ještě jednou pokradmu ohlédl dozadu do místnosti: obraz se skvrnou, polámaná židle, nakloněná police.

„V pořádku se nám vraťte,“ řekl otec Pavel. „Dojdu pro doktora Colina.“

„Ne, to ne, tráví touhle dobou siestu. M. Querry mu vysvětlí, jak se věci mají.“

Šli ho doprovodit až dolů na břeh a otec Tomáš mu nesl tlumok. U můstku si ho představený vzal a přehodil přes rameno pohybem skoro vojenským. Sáhl otci Tomášovi na rukáv. „Myslím, že shledáte účty v pořádku. Příští měsíc udělejte uzávěrku co nejpozději… kdybych se třeba vrátil.“ Zaváhal a pak řekl s omluvným úsměvem: „Buďte na sebe

143$

opatrný, otče Tomáši. Ne příliš mnoho nadšení.“ Pak jim ho loď a řeka sebraly.

Otec Josef a Querry se vraceli k domu společně. Querry řekl: „Proč vybral otce Tomáše? Je tu přece kratší dobu než všichni ostatní.“

„Je to tak, jak představený řekl. My máme všichni svoji vlastní práci, a abych řekl pravdu, otec Tomáš je jediný, kdo má alespoň nějaké ponětí o účetnictví.“

Querry si lehl na postel. Horko v tuto denní dobu bylo takové, že se nedalo pracovat a skoro ani spát, jen zlehka a vždycky jen chvilku. Zdálo se mu, že je s představeným na lodi a odjíždí, ale v jeho snu mířila loď opačným směrem než do Lucu. Plula po zužující se řece do stále hustšího pralesa a najednou to byla biskupova loď. V biskupově kajutě ležela mrtvola, vezli ji do Pendélé pohřbít. Překvapilo ho, když si pomyslel, že se předtím tak mýlil a byl přesvědčen, že na cestě do vnitrozemí dorazila loď nejdál, když připlula do leproserie. Teď byl opět v pohybu a plul hlouběji.

Probudilo ho zaškrabání židle na podlaze. Myslel, že je to lodní dno a že se dře o nějakou překážku v řece. Otevřel oči a uviděl sedět u postele otce Tomáše.

„Nechtěl jsem vás vzbudit,“ řekl otec Tomáš.

„Spal jsem jen napůl.“

„Přivezl jsem vám vzkazy od jednoho vašeho přítele,“ řekl otec Tomáš.

„Nemám v Africe žádné přátele kromě těch, s kterými jsem se seznámil tady.“

„Máte víc přátel než ty, o kterých víte. Tento vzkaz je od M. Ryckera.“

„Rycker rozhodně není můj přítel.“

„Vím, že je poněkud unáhlený, ale je to člověk, který vás velice obdivuje. Cítí, patrně z něčeho, co mu řekla jeho žena, že snad neudělal správně, když o vás pověděl tomu anglickému novináři.“

„To je tedy jeho žena rozumnější než on.“

144$

„Naštěstí to všechno dopadlo znamenitě,“ řekl otec Tomáš. „A vděčíme za to M. Ryckerovi.“

„Znamenitě?“

„Napsal o vás i o nás všech to nejskvělejší.“

„Tak brzy?“

„Telegrafoval svůj první článek z Lucu. M. Rycker mu s tím pomohl na poště. Vyhradil si, že si musí článek nejdříve přečíst - M. Rycker by ovšem nikdy neschválil nic, co by nám ublížilo. Ale ten novinář skutečně ocenil vaši velikou práci. Článek už byl přeložen v Paris Dimanche. „

„V tom plátku?“

„Má velice široké publikum,“ řekl otec Tomáš.

„Vulgární bulvár.“

„Tím chvályhodnější, že se tam objevilo vaše poselství.“

„Nevím, co to vykládáte - já žádné poselství nemám.“ Netrpělivě se obrátil od pátravého a spiklenecky vtíravého pohledu otce Tomáše tváří ke zdí. Uslyšel šustot papíru - otec Tomáš tahal něco z kapsy v sutaně. Pravil: „Přečtu vám z toho kousek. Ujišťuji vás, že vás to velice potěší. Článek se jmenuje: ,U architekta duší. Poustevník v Kongu’.“

„Takové svinstvo, je mi z toho nanic. Říkám vám, otče, ať ten chlap napíše, co chce, mě to nezajímá.“

„Jste skutečně až příliš přísný. Jen je mi líto, že už nebyl čas ukázat to představenému. Trošinku se spletl v názvu řádu, ale od Angličana se nic jiného ani nedá čekat. Poslechněte si, jak končí: ,Když se kdysi jeden slavný francouzský státník uchýlil do srdce venkova, aby se vyhnul břemenu svého odpovědného úřadu, říkalo se, že si svět vyšlapal pěšinku k jeho dveřím.

„Nikdy nemá nic správně,“ řekl Querry. „Ale vůbec nic. Byl to spisovatel, ne státník. A ten spisovatel byl Američan, ne Francouz.“

„To jsou maličkosti,“ řekl otec Tomáš káravě. „Poslechněte si tohle: ,Celý katolický svět mluví o záhadném zmizení velikého architekta Querryho. Rozsah Querryho úspěchu je nesmírně široký, zahrnuje i nejnovější katedrálu ve Spojených

145$

státech, palác ze skla a oceli, i malou dominikánskou kapličku na Cóte d’Azur…’„

„Teď si mě zase plete s tím amatérem Matissem,“ řekl Querry-

„Na malých detailech nezáleží.“

„Už kvůli vám doufám, že evangelium je v malých detailech přesnější než M. Parkinson.“

,“Nikdo už Querryho dlouho nespatřil v jeho obvyklých lovištích. Sledoval jsem jeho stopu z jeho nejoblíbenější restaurace l’Epaule de Mouton…’„

„To je úplný nesmysl. Copak si myslí, že jsem nějaký gurmánský turista?“

„…až do samého srdce Afriky. Nedaleko od místa, kde Stanley kdysi rozbil stan mezi divokými kmeny, jsem konečně Querryho objevil…Otec Tomáš zvedl oči. Řekl: „A tady právě píše velmi mnoho dobrotivého o naší práci. ,Nezměrná obětavost… oddanost… v bílých hábitech jejich čistého života.’ Opravdu, musí se uznat, že má jistý smysl pro styl.

,Co přimělo velikého Querryho, aby opustil úspěšnou životní dráhu, na níž se mu dostalo poct a bohatství, a obětoval svůj život službě nedotknutelným tohoto světa? Když jsem konečně shledal, že mé pátrání je u konce, nebyl jsem schopen tyto otázky položit. V bezvědomí a žhnoucího horečkou mě vynesla na břeh z mé pirogy, křehké to bárky, v níž jsem pronikl do Srdce temnoty, jak to nazval Joseph Conrad, hrstka věrných domorodců, kteří mě provázeli na cestě po proudu veliké řeky se stejnou věrností, jakou jejich dědové prokazovali Stanleymu.’„

„Toho Stanleyho tam musí mít za každou cenu,“ řekl Querry. „Ve střední Africe bylo tolik jiných, ale o těch asi Angličani v životě neslyšeli.“

‚Probudil jsem se, abych ucítil Querryho ruku na tepu v zápěstí a spatřil jeho oči, jak hledí do očí mých. A tu jsem pocítil onu velikou záhadu.‘

„Poslyšte, vám se tohle povídání opravdu zamlouvá?“ zeptal se Querry. Netrpělivě se posadil na posteli.

146$

„Četl jsem hodně životů svatých, které byly napsány mnohem hůř,“ řekl otec Tomáš. „Styl není všechno. Ten člověk má zdravé záměry. Možná že to vy nemůžete zrovna nejlépe posoudit. Pokračuje takhle: ,A právě z Querryho vlastních rtů jsem se dozvěděl, jaká to je záhada. Ačkoliv se mnou mluvil Querry tak, jako snad nemluvil ještě s nikým na světě, se žhavými výčitkami za mládí tak pestré a rozmarné, jaké kdysi vedl svatý František v temných uličkách města nad Arnem…’ Kdybych tak býval mohl být při tom,“ řekl otec Tomáš toužebně, „když jste o tom mluvil. Další část vynechávám, zabývá se v ní hlavně malomocnými. Zdá se, že si všímal jen zmrzačených - a to je škoda, protože to podává náš domov v trochu příliš temných barvách.“ Jako zastupující představený zastával už otec Tomáš o misii příznivější názor než před měsícem.

„A tady dochází, jak se říká, k jádru věci. ,Od Querryho nejdůvěrnějšího přítele, Andrého Ryckera, ředitele plantáže na palmový olej, jsem se dozvěděl ono tajemství. Je asi pro Querryho typické, že to, co v pokoře skrývá před velebnými otci, s nimiž pracuje, je ochoten odhalit tomuto plantážníkovi o němž byste nikdy nevěřili, že je blízkým přítelem velikého architekta. „Chcete vědět, co mu dodává sílu?“ řekl mi M. Rycker. „Jsem si jist, že je to láska, láska nesmírně sebeobětavá a neznající hranic barvy nebo třídy. V životě jsem nepoznal člověka tak hluboce vzdělaného ve víře. Dlouho do noci jsem seděl právě u tohoto stolu s velikým Querrym a diskutovali jsme spolu o podstatě Boží lásky.“ A tak se setkávají dvě protikladné stránky Querryho osobnosti - mně vyprávěl Querry o ženách, které miloval v evropském světě, a svému zapadlému příteli v jeho továrně v džungli vyprávěl o své lásce k Bohu. Svět v dnešní atomové době potřebuje světce. Když se kdysi jeden slavný francouzský státník uchýlil do srdce venkova, aby se vyhnul břemenu svého odpovědného úřadu, vyšlapal prý si svět pěšinku k jeho dveřím. Je jisté, že svět, který si našel cestu ke Schweitzerovi do Lambaréné, vyhledá také poustevníka v Kongu.’ Mohl vynechat tu zmínku o sv. Františkovi,“ řekl otec Tomáš, „někdo by si to mohl nesprávně vyložit.“

147$

„Ten chlap přece tak lže,“ vykřikl Querry. Vstal z postele a stoupl si k rýsovacímu prknu s rozpracovaným projektem. Řekl: „Nedovolím tomu chlapovi…“

„Je to ovšem novinář,“ řekl otec Tomáš. „On jen tak profesionálně přehání.“

„Já nemyslím Parkinsona. Je to jeho chleba. Já myslím Ryckera. Nikdy jsem s Ryckerem nemluvil o lásce nebo o Bohu.“

„Říkal mi, že jste spolu jednou měli zajímavou diskusi.“

„Ani nápad. Žádná diskuse se nekonala. Ujišťuju vás, že mluvil jen a jen on sám.“

Otec Tomáš se podíval na novinový výstřižek. Řekl: „Zřejmě bude za týden další pokračování. Tadyhle stojí: ,Příští neděli: Minulost světce. Vykoupení utrpením. Malomocný mizí v džungli.’ To bude asi Deo Gratias,“ řekl otec Tomáš. „Je tu také fotografie toho Angličana, jak mluví s Ryckerem.“

„Dejte mi to.“ Querry roztrhal noviny na kousky a pustil je na zem. Řekl: „Je silnice sjízdná?“

„Byla, když jsem odjížděl z Lucu. Proč?“

„Tak si beru nákladní auto.“

„Kam chcete jet?“

„Promluvit si s Ryckerem. Copak nechápete, otče, že ho musím umlčet? Tohleto nesmí pokračovat. Bojuju o svůj vlastní život.“

„O svůj život?“

„O svůj život tady. Nic jiného nemám.“ Znaveně si sedl na postel. Řekl: „Došel jsem daleko. Nemám už kam jít, když odejdu odtud.“

Otec Tomáš řekl: „Pro dobrého člověka je sláva vždycky problém.“

„Ale otče, já přece nejsem dobrý člověk. Copak mi nemůžete věřit? Copak musíte taky všechno pokroutit jako Rycker a ten chlap? Neměl jsem žádné dobré pohnutky, když jsem sem přijel. Starám se jen sám o sebe, jako vždycky, ale přece i sobecký člověk má snad právo na trochu štěstí.“

„Máte vpravdě skvostnou vlastnost pokory,“ pravil otec Tomáš.

148$

Díl VI

První kapitola

1

Marie Ryekerová přestala číst Následování Krista, jakmile uviděla, že manžel usnul, ale bála se pohnout, aby ho náhodou neprobudila, a navíc bylo ovšem vždycky možné, že je to past. Dovedla si představit, jak by jí to vyčítal: „To jsi nemohla jedinou hodinu bdít se mnou?“, neboť její manžel se nebál dovádět to následování opravdu hodně daleko. Vpadlá tvář byla odvrácená, takže mu neviděla do očí. Říkala si, že dokud je nemocný, nebude mu tu novinku muset říkat, protože sdělovat takové nevítané zprávy nemocnému člověku, to přece není povinnost. Okenním pletivem zavanul dovnitř zápach žluklého margarínu, který si bude provždy spojovat s manželstvím, a z místa, kde seděla, viděla roh strojovny, kde zrovna házeli do pecí ořechové skořápky.

Hanbila se, že má strach, že se nudí a že je jí nanic. Byla vychována jako colon a velmi dobře věděla, že takhle se colon chovat nemá. Její otec zastupoval stejnou firmu jako její manžel, v jiném postavení, jako cestující, ale jelikož jeho žena byla choulostivá, poslal ji, ještě než se dítě narodilo, do Evropy. Její matka bojovala že všech sil, aby s ním mohla zůstat, protože ona byla opravdový colon a byla také dcerou colona. To slovo, které se v Evropě vyslovuje s takovým opovržením, si oni považovali za čest. Dokonce i na dovolené v Evropě žili ve skupinách, chodili do stejných restaurací a kaváren, které vedli bývalí colonové, a pronajímali si na sezónu vily v týchž lázních. Ženy chodily kolem palem zasazených v květináčích a čekaly, až se jim vrátí muži ze země palem; hrály bridž a navzájem si předčítaly dopisy od manželů, plné klepů z kolonie. Na obálkách byly pestré známky se zvěří a ptáky a květinami a razítka s exotickými jmény. Marie je začala sbírat, když jí bylo šest let, ale schovávala si vždycky i obálky s ra-150$

zítky, takže je musela mít v krabící, a ne v albu. Jedno razítko bylo z Lucu. Netušila, že jednoho dne bude sama znát Luc lépe než rue de Namur.

S něžností způsobenou pocitem viny utřela Ryckerovi obličej kapesníkem nasáklým kolínskou, i když riskovala, že ho vzbudí. Věděla o sobě, že není správný colon. Bylo to jako zradit vlast - ještě o to horší proto, že tato vlast je tak daleko a že ji všichni tak pomlouvají.

Jeden z dělníků vyšel z kůlny a vymočil se u zdi. Když se otočil, viděl, jak ho pozoruje, tvrdě se na sebe dívali přes těch pár metrů, ale byli jako lidé, kteří se pozorují dalekohledy z obrovské vzdálenosti. Vzpomněla si na jednu snídani, na vodu venku svítilo bledé evropské slunce, několik otužilců si šlo ráno zaplavat a otec ji učil říkat chléb a káva a džem v jazyce mongo. Stále ještě znala v mongu jen tato tři slova. Ale muži venku nestačilo říkat káva a chléb a džem. Neexistoval způsob, jakým by si mohli cokoli říci: nemohla mu ani vynadat, jako by to udělal její otec či manžel, slovy, kterým by rozuměl. Otočil se a vrátil se do strojovny a ona opět pocítila osamělost způsobenou tím, že zradila tuto zemi colonů. Chtěla se omluvit svému starému otci doma; jeho nemohla vinit za ty známky a razítka. Její matka toužila po tom, aby s ním mohla zůstat. Neuvědomovala si, jaké měla štěstí, že byla tak slabá. Rycker otevřel oči a zeptal se: „Kolik je hodin?“

„Myslím, že jsou tři.“

Než stačil zaslechnout její odpověď, už zase spal, a ona seděla dál. Na dvoře couvalo ke strojovně nákladní auto. Bylo až do výšky naložené hromadou ořechů určených do lisů a do pecí; byly jako vysušené a scvrklé hlavy, jako pozůstatek nějakého divošského masakru. Pokoušela se číst, ale nedokázala udržet pozornost u Následování Krista. Každý měsíc dostávala Marie-Chantal, ale musela číst seriál potají, když měl Rycker práci, protože opovrhoval ženskými románky, jak tomu říkal, a o snění mluvil velmi kriticky. Ale což měla vůbec jiné útočiště než sny? Byly alespoň nějakou formou naděje, ale skrývala je před ním, jako lidé v odboji skrývali své kyani-151$

dové tabletky. Odmítala věřit, že tohleto je konec, že bude stárnout o samotě s manželem v zápachu margarínu, mezi černými tvářemi a železným šrotem, ve vedru a vlhku. Den ze dne očekávala nějaký signál z rádia, který ohlásí hodinu osvobození. Někdy si říkala, že snad není na světě nic, co by nedokázala udělat, aby se osvobodila.

Marie-Chantal chodila obyčejnou poštou; byla vždycky dva měsíce stará, ale to vlastně nevadilo, protože příběh na pokračování, jako každá jiná literatura, měl věčnou hodnotu. V příběhu, který četla nyní, vsadila dívka v Salle Privée v Monte Carlu dvanáct tisíc franků, poslední peníze, které vůbec měla, na číslo 17, ale odzadu se jí přes rameno natáhla ruka, a když kulička ještě obíhala, přemístila její sázku na 19. Pak kuličku zachytil otvor devatenáctky a dívka se ohlédla, kdo je asi ten její dobrodinec … ale bude muset čekat ještě tři neděle, než objeví, kdo to je. Už se k ní blížil na poštovní lodi podél pobřeží západní Afriky, ale i když dorazí až do Matadi, bude mít před sebou ještě stále dlouhou cestu po řece. Na dvoře se rozštěkali psi, Rycker se vzbudil.

„Podívej se, kdo to je,“ řekl, „ale nepouštěj ho ke mně.“ Slyšela zabrzdit auto. Patrně to bude zástupce některého ze dvou konkurenčních pivovarů. Každý z nich objížděl třikrát do roka venkovské štace a pořádal večírky pro místní náčelníky a pro vesničany, na nichž bylo pivo jeho značky pro všechny zdarma. Jakýmsi záhadným způsobem to mělo napomáhat odbytu.

Když přišla do dvora, shazovali zrovna lopatami vysušené hlavy z vozu. V malém nákladním peugeotu seděli dva muži. Jeden z nich byl Afričan, kdo je ten druhý, neviděla, protože ji oslňovalo slunce na předním skle, ale slyšela ho, jak říká: „Tady to vyřídím ve chvilce. Do deseti jsme v Lucu.“ Přišla ke dveřím vozu a uviděla, že je to Querry. Vzpomněla si na tu ostudnou scénu před několika týdny, jak s pláčem utekla k autu. Strávila potom raději celou noc u silnice a nechala se pokousat od moskytů, než aby snesla ještě jednu lidskou bytost, která by také třeba opovrhovala jejím manželem.

152$

Pomyslela si vděčně: „Přišel sám od sebe. To, co řekl tenkrát, byla jen okamžitá nálada. To promluvil jeho cafard, ne on.“ Chtěla jít dovnitř a povědět to manželovi, ale pak si vzpomněla, že jí řekl: „Nepouštěj ho ke mně.“

Když vylezl Querry z vozu, uviděla, že sluha, který přijel s ním, je jeden z mutilés z leproserie. Řekla Querrymu: „Přijel jste nás navštívit? Manžel bude mít takovou radost…“

„Mám cestu do Lucu,“ řekl Querry, „ale chci si nejdřív promluvit pár slov s M. Ryckerem.“ Něco v jeho výrazu jí v určitých chvílích připomínalo manžela. Jestli mu to posledně vložil do úst tu urážku cafard, pak ho ten cafard ještě stále drží.

Řekla: „Je nemocný. Bohužel s ním nebudete moct mluvit.“

„Je to nutné. Už tři dny jsem na cestě z leproserie… „

„Budete to muset říct mně.“ Stál u dveří vozu. Řekla: „Nemůžete mu to po mně vzkázat?“

„Nemůžu přece uhodit ženu,“ řekl Querry. Vyděsilo ji, jak se mu cosi náhle stáhlo kolem úst. Snad se snažil zmírnit to, co řekl, úsměvem, ale jeho obličej tím byl ještě ošklivější.

„Tohle jste mu chtěl vzkázat?“

„Více méně,“ řekl Querry.

„Tak to abyste snad šel radši dál.“ Pomalu odcházela a ani se neohlédla. Připadal jí jako nějaký ozbrojený divoch, před kterým musí zastírat, že má strach. Až dojde do domu, bude v bezpečí. Mezi příslušníky jejich třídy se surovosti vždy děly pod širým nebem; jinak jim bránily pohovky a ozdůbky. Když prošla dveřmi, svádělo ji to prchnout do svého pokoje a nechat nemocného Querrymu napospas, ale posílilo ji pomyšlení na to, co by jí Rycker asi řekl, až by Querry odešel, a tak se ani nepodívala do chodby, odkud jí kynulo bezpečí, šla na verandu a za sebou slyšela zvuk Querryho kroků.

Když vyšla na verandu, nasadila hlas hostitelky, asi jako by si byla oblékla čisté šaty. Řekla: „Mohu vám nabídnout něco k pití?“

153$

„Je trošku brzy. Je váš muž opravdu nemocný?“

„Ovšem že je. Vždyť jsem vám to řekla. Je to tu zlé s moskyty. Jsme moc blízko u vody. Nebral pravidelně paludrin. Já nevím proč. Víte, že je náladový.“

„Tady asi Parkinson dostal tu horečku, ne?“

„Parkinson?“

„Ten anglický novinář.“

„Ten chlap?“ řekla s odporem. „On je ještě tady?“

„Nevím. Vy jste s ním mluvili poslední. Po tom, co ho váš manžel poslal po mé stopě.“

„Mrzí mě, jestli vás obtěžoval. Já bych mu na ty jeho otázky vůbec neodpovídala.“

Querry řekl: „Vysvětlil jsem vašemu muži naprosto jasně, že jsem sem přijel, abych tu měl soukromí. Vnutil se mi v Lucu. Poslal vás za mnou do leproserie. Poslal Parkisona. Ve městě o mně rozšiřuje groteskní povídačky. A teď je tu ten článek v novinách a ještě vyhrožují dalším. Přišel jsem vašemu muži říct, že tohle pronásledování musí skončit.“

„Pronásledování?“

„Řekla byste tomu snad jinak?“

„Ale vy to nechápete. Manžel byl celý nadšený, že jste sem přijel. Že vás našel. Není tu tolik lidí, s kterými by se mohl bavit o tom, co ho zajímá. Je velmi osamělý.“ Dívala se ven na řeku, na naviják u přívozu a prales na druhé straně. „Když ho něco nadchne, tak to chce vlastnit. Jako dítě.“

„Já jsem na děti nikdy netrpěl.“

„Jinak už v sobě mladého nemá nic,“ řekla a slova z ní šla rychle a mimovolně, jako by tryskala z rány.

Řekl: „Nemůžete ho přemluvit, aby o mně přestal mluvit?“

„Nemám na něho vůbec žádný vliv. Neposlouchá mě. Proč by taky měl?“

„Jestli vás miluje…“

„Já nevím. Někdy říká, že miluje jen Boha.“

„Pak s ním tedy musím promluvit sám. Tak má trochu horečku, ale proto si ještě může poslechnout, co mu chci říct.“

154$

Dodal: „Nevím přesně, který je jeho pokoj, ale není jich v tomhle domě tolik. Najdu to.“

„Ne, prosím vás, ne. Bude myslet, že za to můžu já. Bude se zlobit. Nechci, aby se zlobil. Musím mu něco povědět. Když se bude zlobit, tak to nedokážu. Už i tak je to dost příšerné.“

„Co je příšerné?“

Podívala se na něj s výrazem zoufalství. V očích se jí slévaly slzy a začaly kapat bez půvabu jako pot. Řekla: „Myslím, že budu mít dítě.“

„Myslel jsem, že ženy mají obyčejně radost…“

„On žádné nechce. Ale nedovolil mi, abych si dala pozor.“

„Byla jste u lékaře?“

„Ne. Neměla jsem žádnou výmluvu, abych mohla jet do Lucu, a máme tu teď jen to jedno auto. Nechtěla jsem, aby mě podezříval. Chce vždycky po čase vědět, jestli je všecko v pořádku.“

„To se vás nezeptal?“

„Myslím, že zapomněl, že jsme od té doby, co se ptal naposled, něco dělali.“

Mimoděk pocítil pohnutí nad její pokorou. Byla velmi mladá a také celkem dost hezká, a přece ji zřejmě vůbec nenapadlo, že by muž na něco takového zapomínat neměl. Řekla, jako by to vysvětlovalo všecko: „Bylo to po koktejlu u guvernéra.“

„Jste si tím jistá?“

„Už jsem vynechala dvakrát.“

„Má milá, to se v tomhletom podnebí stává často.“ Řekl: „Radím vám - jak se jmenujete?“

„Marie.“ Bylo to nejobyčejnější ženské jméno vůbec, ale jemu znělo jako varování.

„Ano,“ řekla dychtivě, „radíte mi…“

„Abyste to vašemu muži ještě neříkala. Musíme pro vás vymyslet nějakou výmluvu, abyste mohla zajet do Lucu k lékaři. Ale nedělejte si s tím moc hlavu. Vy to dítě nechcete?“

„Jaký by to mělo smysl ho chtít, když ho nechce on?“

155$

„Vzal bych vás teď s sebou, kdybychom vám mohli najít nějakou výmluvu.“

„Jestli ho vůbec někdo může přemluvit, tak jedině vy. Tolik vás obdivuje.“

„Musím vyzvednout v nemocnici léky pro doktora Colina a chci taky něco koupit jako překvapení pro velebné otce, šampaňské, až se bude vztyčovat glajcha. Ale mohl bych vás dovézt zpátky až zítra večer.“

„No,“ řekla, „vždyť jeho sluha se o něj postará daleko líp, než to umím já. Je s ním déle než já.“

„Chtěl jsem říct, že by třeba nevěřil…“

„Už kolik dní nepršelo. Cesty jsou docela slušné.“

„Tak mám s ním promluvit?“

„Tohle jste mu vlastně říct nepřišel, že?“

„Budu s ním zacházet co nejmírněji. Vytáhla jste mi žihadlo.“

Řekla: „To bude príma - jet sama do Lucu. Chci říct s vámi.“ Utřela si oči hřbetem ruky, nestyděla se za své slzy o nic víc, než by se stydělo malé dítě.

„Třeba vám doktor řekne, že se nemáte čeho bát. Kde je jeho pokoj?“

„Ty dveře na konci chodby. Opravdu na něj nebudete moc drsný?“

„Ne.“

Když vstoupil, seděl Rycker v posteli. Nesl výraz žalu jako masku, ale když viděl, kdo přišel na návštěvu, rychle ji odložil a nasadil si jinou, představující uvítání.

„Ale, Querry? To jste byl vy?“

„Zastavil jsem se na cestě do Lucu.“

„Je od vás laskavé, že jste mě přišel navštívit na loži chorých.“

Querry řekl: „Chtěl jsem s vámi mluvit kvůli tomu pitomému článku toho Angličana.“

„Dal jsem ho otci Tomášovi, aby vám ho vzal s sebou.“ Ryckerovi zářily oči horečkou nebo radostí. „Řeknu vám, že Paris Dimanche ještě v Lucu takhle nikdy na odbyt nešla. Z knih—

156$

kupectví objednali dodatečně novou zásilku. A objednali prý sto kusů dalšího pokračování.“

„Nenapadlo vás nikdy, jak by se mi něco takového mohlo protivit?“

„Já vím, že to nejsou zrovna prvotřídní noviny, ale ten článek byl velice pochvalný. Uvědomujete si, že to přetiskli už i v Itálii? Slyšel jsem, že se na to biskupa už dotazovali z Říma.“

„Podívejte se, Ryckere, vyslechnete mě, nebo ne? Snažím se mluvit mírně, protože jste nemocný. Ale tohleto musí přestat. Já nejsem katolík, nejsem dokonce ani křesťan. Nechci se dát adoptovat ani vámi, ani vaší církví.“

Rycker seděl pod krucifixem a nesl na tváři úsměv plný porozumění.

„Nevěřím v boha ani co by se za nehet vešlo, Ryckere. Nevěřím v duši, ve věčnost. Dokonce mě to ani nezajímá.“

„Ano. Otec Tomáš mi řekl, jak strašlivě trpíte vyprahlostí.“

„Otec Tomáš je pobožný pitomec a já jsem sem přijel proto, abych pitomcům unikl. Slíbíte mi, že mě necháte na pokoji, anebo budu muset odejít, odkud jsem přišel? Než tohleto propuklo, byl jsem šťastný. Zjistil jsem, že dokážu pracovat. Měl jsem zájem, cítil jsem, že jsem součástí něčeho…“

„Je trestem génia, že patří světu.“

Když už musel mít někoho, kdo by ho trýznil, jak rád by si vybral cynického Parkinsona. V tom jeho rozpukaném charakteru byly trhliny, v nichž se mohla sem tam uchytit pravda. Ale Rycker byl jako zeď tak polepená církevními zprávami, že za nimi ani nebylo vidět cihlové zdivo. Řekl: „Já nejsem žádný génius, Ryckere. Jsem člověk, který měl možná jistý talent, nepříliš veliký, a teď jsem došel k jeho konci. Už jsem nedokázal udělat nic nového. Mohl jsem se jen opakovat. Tak jsem toho nechal. Je to docela jednoduché a obyčejné, jak to tu říkám. Zrovna tak, jako jsem nechal žen. Nakonec se stejně dá hřebík do díry zarazit jen dvaatřiceti způsoby.“

„Parkinson mi vyprávěl o lítosti, kterou cítíte…“

157$

„Nikdy jsem necítil lítost. Nikdy. Vy si to všichni moc dramatizujete. Člověk může odejít od citů do výslužby stejně přirozeně, jako odejde do výslužby ze zaměstnání. Jste si jist, Ryckere, že ještě vůbec něco cítíte, že ty city nepředstíráte? Moc by vám na tom záleželo, kdyby vám zítra shořela fabrika při nějakých nepokojích?“

„Té mé srdce nepatří.“

„A vaší ženě taky ne. To jste mi řekl jasně, když jsme se viděli poprvé. Potřeboval jste jen někoho, kdo by vás uchránil před výhrůžkou svatého Pavla, že se budete spalovat.“

„Na křesťanském manželství není nic špatného,“ řekl Rycker. „Je to daleko lepší než manželství z vášně. Ale jestli chcete slyšet pravdu, mé srdce vždycky patřilo mé víře.“

„Začínám si myslet, že mezi námi dvěma přece jen není takový rozdíl. Nevíme, co je láska. Vy předstíráte, že milujete boha, protože nemilujete nikoho jiného. Ale já předstírat nebudu. Jediné co mi zůstalo, je určitý ohled na pravdu. To byla taky ta nejlepší stránka té trošky talentu, co jsem měl. Vy si vlastně pořád vymýšlíte, viďte Ryckere? Jsou muži, kteří vykládají o lásce prostitutkám - neodvažují se vyspat se ženskou a nevymýšlet si cit, který by je omluvil. Dokonce jste si vymyslel i tenhle názor na mě, abyste se ospravedlnil sám před sebou. Ale já s vámi nehraju, Ryckere.“

„Když se na vás zadívám,“ řekl Rycker, „vidím člověka, který se zmítá v utrpení.“

„Ale kdepak, nevidíte. Už dvacet let jsem nepocítil ani trošku bolesti. To by muselo být něco moc a moc většího než vy, aby mi to udělalo bolest.“

„Ať už se vám to líbí, nebo ne, dal jste nám všem příklad.“

„Příklad čeho?“

„Nesobeckosti a pokory,“ řekl Rycker.

„Ryckere, já vás varuju, jestli o mně nepřestanete rozšiřovat tyhle pitomosti…“

Ale cítil, jak je bezmocný. Chytil se do pasti slov. Rána by bývala jednodušší a lepší, ale na rány už teď bylo pozdě.

158$

Rycker řekl: „Svatí se kdysi provolávali lidovým holdem. Nevím, jestli to přece jen nebyl lepší způsob než soud v Římě. My jsme si vás dali do štítu, Querry. Vy už nepatříte sám sobě. Ztratil jste se, když jste se modlil tam s tím malomocným v pralese.“

„Nemodlil jsem se. Jenom jsem…“ Přestal. Jaký to má smysl? Rycker si ukradl poslední slovo. Teprve když za sebou práskl dveřmi, vzpomněl si, že neřekl ani slovo o Marii Ryckerové a její cestě do Lucu.

A, jak jinak, ona na něj pochopitelně čekala, dychtivě a trpělivě na druhém konci chodby. Kdyby tak měl s sebou pytlíček bonbónů, aby ji utěšil. Řekla vzrušeně: „Souhlasil“

„Vůbec jsem se ho nezeptal.“

„Slíbil jste mi to.“

„Dostal jsem vztek a zapomněl jsem. Velice mě to mrzí.“

Řekla: „Stejně s vámi do Lucu pojedu.“

„To byste radši neměla.“

„Moc jste mu vynadal?“

„Ne moc. Většinu vzteku jsem si nechal pro sebe.“

„Tak to jedu.“ Odešla, než stačil něco namítnout, a za chvíli byla zpátky a neměla na cestu nic než kabelu od Sabeny.

Řekl: „Cestujete nalehko.“

Když došli k autu, zeptal se: „Nebylo by lepší, kdybych se vrátil a promluvil s ním?“

„Mohl by říct ne. Co bych si pak počala?“

Nechali za sebou zápach margarínu a hřbitov starých kotlů, po obou stranách se rozložil stín pralesa. Zdvořile pronesla svým hostitelským hlasem. „Jde vám to dobře s nemocnicí?“

„Ano.“

„Jak se vede představenému?“

Je pryč.“

„Byla u vás veliká bouřka minulou sobotu? U nás ano.“

Řekl: „Nemusíte se mnou konverzovat.“

„Manžel mi říká, že jsem moc tichá.“

„Ticho není nic špatného.“

159$

„Je, když je člověk nešťastný.“

„Promiňte. Zapomněl jsem… „

Ujeli několik kilometrů beze slova. Pak se zeptala: „Proč jste přijel sem a ne někam jinam?“

„Protože je to daleko.“

„Jinam je to taky daleko. Na jižní pól.“

„Když jsem byl na letišti, tak na jižní pól zrovna nic neletělo.“ Zachichtala se. Mladé je lehké bavit, i ty nešťastné mladé. „Bylo tam jedno letadlo to Tokia,“ dodal, „ale tohle se mi zdálo nějak mnohem dál. A netáhly mě gejši ani kvetoucí sakury.“

„Nechcete přece říct, že jste opravdu nevěděl, kam…?“

„Jedna z výhod kreditky je, že se člověk může rozhodnout, kam pojede, až na poslední chvíli.“

„Vy nemáte rodinu, nikoho jste tam nezanechal?“

„Rodinu ne. Někoho ano, ale ta je na tom lépe beze mne.“

„Chudinka.“

„Ale kdepak. Nepřišla o nic cenného. Je to těžké pro ženu žít s mužem, který ji nemiluje.“

„Ano.“

„Denně přijdou chvíle, kdy člověk přestane předstírat.“

„Ano.“ Opět oba mlčeli, až začala padat tma a Querry rozsvítil reflektory. V jejich záři se objevila lidská socha s hlavou z kokosového ořechu, sedící na rozvrzané židli. Dívka se zajíkla strachem a přitiskla se mu na rameno. „Děsí mě věci, kterým nerozumím.“

„To vás toho tady musí děsit hodně.“

„Taky že ano.“

Položil jí ruku kolem ramen, aby jí dodal odvahy. Řekla: „Rozloučil jste se s ní?“

„Ne.“

„Ale musela přece vidět, jak balíte.“

„Ne. Cestuju taky nalehko.“

„To jste odejel úplně beze všeho?“

„Měl jsem holení, kartáček na zuby a otevřený účet u jedné americké banky.“

160$

„A to jste doopravdy nevěděl, kam jedete?“

„Neměl jsem ponětí. Takže nemělo cenu brát si šaty.“

Silnice byla hrbolatá a potřeboval obě ruce na volantu. Ještě nikdy předtím nezkoumal své chování. Zdálo se mu tenkrát, že je to jediná logické věc, kterou může udělat. Najedl se ráno víc než obyčejně, jelikož si nebyl jist, kdy bude zase jíst, a pak si zastavil taxíka. Jeho cesta začala na velikánském a skoro liduprázdném letišti, vybudovaném pro světovou výstavu, která už dávno skončila. Člověk mohl jít kilometr chodbami a neuviděl po celé budově nic než sem tam pár lidských bytostí. V obrovské hale seděli lidé, každý pro sebe, a čekali na letadlo do Tokia. Vypadali jako sochy v galerii. Řekl si o lístek do Tokia, ale pak si všiml návěstí s africkými jmény.

Řekl: „V tomhle letadle je taky volné místo?“

„Ano, ale za Římem už není spojení na Tokio.“

„Poletím až na konec.“ Podal muži za přepážkou kreditní kartu.

„Kde máte zavazadla?“

„Nemám zavazadla.“

To už předpokládal, že se jeho chování musí zdát trochu podivné. Řekl: „Napište mi na lístek jen přímení, prosím vás. A na seznam cestujících taky. Nechci, aby mě otravovali novináři.“ To byla jedna z výhod, které člověku přináší sláva, nezačali se na něho hned dívat s podezřením jen proto, že si počíná neobvykle. Takhle jednoduše si představoval, že po sobě zahladí stopy, ale nepovedlo se mu to tak docela beze zbytku, jinak by ho býval nenašel ten dopis podepsaný toute à toi. Možná že byla sama na letišti a vyptávala se. Ten člověk tam pro ni měl vlastně docela pěknou historku. Ale stejně ho v místě, kam dojel, nikdo neznal a v hotýlku - bez klimatizace a s nefungující sprchou - jeho jméno nikdo neznal. Takže jedině Rycker mohl prozradit, kde je; Ryckerův zájem se rozčeřil přes polovinu světa jako rádiové vlny a ty se donesly až k mezinárodnímu tisku. Náhle vyhrkl: „Dal bych za to nevím co, kdybych byl nikdy nepotkal vašeho manžela.“

161$

Já taky.“

„Vám to přece nijak neuškodilo, ne?“

„Myslela jsem to tak, že - přála bych si taky, abych ho byla nikdy nepotkala.“ Reflektory zachytily dřevěné tyče klece vysoko ve vzduchu. Řekla: „Nesnáším to tady. Chci domů.“

„Už jsme moc daleko, teď už se nemůžeme vrátit.“

„To není domov,“ řekla. „To je fabrika.“

Věděl moc dobře, co od něho chce slyšet, ale odmítal promluvit. Člověk vyřkne pár slov soucitu - jakkoli falešných a konvenčních - a zkušenost už ho naučila, co potom skoro vždycky následuje. Neštěstí je jako hladové zvíře, které čeká u cesty na jakoukoliv oběť. Řekl: „Máte v Lucu nějaké známé, u kterých byste mohla přespat?“

„Žádné známé tam nemáme. Půjdu s vámi do hotelu.“

„Nechala jste manželovi nějaký vzkaz?“

„Ne.“

„Bylo by to bývalo lepší.“

„Vy jste nějaký vzkaz napsal, než jste sedl do letadla?“

„To bylo něco jiného. Já jsem se nevracel.“

Řekla: „Půjčil byste mi peníze na lístek domů - myslím do Evropy?“

„Ne.“

„Škoda, myslela jsem si to.“ Jako by tím bylo všecko urovnáno a nedalo se s tím už vůbec nic dělat, okamžitě usnula. Pomyslel si ukvapeně: chudák, vystrašené zvířátko - tahle je příliš mladá, aby představovala velké nebezpečí. Teprve když úplně dorostou, nemůže jim člověk svěřit, že je lituje.

2

Bylo skoro deset večer, když dojeli kolem malinkého říčního přístavu do Lucu. Biskupova loď byla upoutána u mola. Uprostřed lávky na loď se zastavila kočka a zadívala se na ně. Querry strhl vůz stranou, aby se vyhnul mrtvole opuštěného voříška, natažené přes cestu a čekající na ranního supa. Hotel

162$

na náměstí, naproti guvernérovu domu, by vyšňořen pozůstatky jakýchsi radovánek. Ředitelství místního pivovaru pořádalo každoroční večírek, anebo nějaký úředník, jenž se považoval za šťastného, oslavoval přeložení domů. V baru visely fialové a růžové papírové řetězy nad židlemi z ocelových trubek, které dělaly dojem, že se člověk ocitl v neradostném a funkcionalistickém ovzduší strojovny; na konzolách se dobromyslně šklebila stínítka, představující tvář člověka na měsíci.

Nahoře v pokojích nebyla klimatizace a zdi končily, než došly ke stropu, takže jakékoliv soukromí bylo vyloučeno. Ze sousedního pokoje bylo slyšet každé hnutí a Querry slyšel, jak se dívka krok za krokem ukládá: ozvalo se zdrhovadlo kabely, zarachotilo ramínko na šaty, skleněná lahvička cinkla o porcelánové umyvadlo. Boty spadly na holá prkna, tekla voda. Seděl bez hnutí a uvažoval, co by mohl udělat, jak by ji mohl utěšit, kdyby jí ráno lékař řekl, že je v jiném stavu. Vzpomněl si, jak tenkrát v noci dlouho bděl s Deo Gratiasem. I tenkrát se musel potýkat se strachem. Slyšel, jak zavrzala postel.

Vytáhl z tašky láhev whisky a nalil si skleničku. Teď byla řada na něm, aby cinkal, pouštěl vodu a rachotil; byl jako vězeň, který v cele tajným dorozumíváním odpovídá na signály spoluvězně. Zdí k němu dolehl podivný zvuk - znělo to, jako by plakala. Necítil lítost, jen podráždění. Vnutila se mu, a teď hrozilo, že se kvůli ní ani pořádně nevyspí. Vzal láhev whisky a zaklepal u ní na dveře.

Okamžitě zjistil, že se mýlil. Seděla v posteli a četla nějakou brožovanou levnou knížku - zřejmě stačila hodit ji do kabely od Sabeny, než vyjeli. Řekl: „Nezlobte se - myslel jsem, že vás slyším plakat.“

„Ale kdepak,“ řekla. „Smála jsem se.“ Všiml si, že je to oblíbený románek o životě anglického majora v Paříži. „Je to strašná legrace.“

„Vzal jsem tohle, kdybyste náhodou potřebovala utěšit.“

„Whisky? Nikdy jsem to nepila.“

„Tak můžete začít. Ale asi vám to nebude chutnat.“ Vymyl skleničku na čistění zubů a namíchal jí slabou whisky.

163$

„Nechutná vám to?“

„Líbí se mi ta představa. Pít o půlnoci whisky ve vlastním pokoji. „

„Ještě není půlnoc.“

„Vždyť vy víte, jak to myslím. A číst v posteli. Můj muž to nemá rád, když čtu v posteli. Zvláště něco takového jako tohle.“

„Co je na té knížce špatného?“

„Není to vážné. Není to o Bohu. Ovšem,“ řekla, „on k tomu má důvod. Nemám pořádné vzdělání. Jeptišky dělaly, co mohly, ale prostě mi to nějak nevydrželo.“

„Jsem rád, že si neděláte starosti, co bude zítra.“

„Třeba to dobře dopadne. Teď mě zrovna trochu bolí žaludek. To ale ještě nemůže být ta whisky, co? Mohla by to být menstruace.“ Fráze hostitelky byly ty tam, naučení jeptišek také a rázem se zase navrátila do školních lavic. Ani nápad, že by někdo takhle nevyspělý mohl být nějak nebezpečný.

Zeptal se: „Byla jste šťastná, když jste byla ve škole?“

„Bylo to blaho.“ Skrčila si kolena pod bradu a řekla: „Pročpak si nesednete?“

„Je už pomalu na čase, abyste spala.“ Zjišťoval, že je nemožné nejednat s ní jako s dítětem. Rycker, místo aby prolomil její panenství, zapečetil je v ní nadobro.

Řekla: „Co budete dělat? Myslím, až bude hotová nemocnice.“ Na tohle se ho ptali všichni, ale tentokrát se tomu nevyhýbal: existuje přece teorie, že mladým by měl člověk vždycky říkat plnou pravdu.

Řekl: „Zůstanu tady. Nikdy se nevrátím.“

„Někdy budete muset - na dovolenou - ne?“

„Ostatní možná, ale já ne.“

„Když tu zůstanete, tak chytnete nějakou nemoc.“

„Vydržím hodně. A ostatně, co mi na tom sejde? Dříve či později stejně všichni chytneme tutéž nemoc, stáří. Vidíte ta hnědá znamínka, co mám na rukou - moje matka jim říkávala náhrobní znamínka.“

„Vždyť jsou to jen pihy,“ řekla.

164$

„Ale ne, pihy člověk dostane ze sluníčka. Tohle je ze tmy.“

„Vy jste ale morbidní,“ řekla jako ředitelka školy. „Vlastně vás nechápu. Já tady zůstat musím, ale, panebože, být tak volná jako vy…“

„Budu vám vyprávět příběh,“ řekl a nalil si podruhé velikou skotskou.

„To je ale pořádná dávka. Nepijete nějak moc? Můj muž ano.“

„Mám výdrž. Tahle je na to, aby mi pomohla s tím příběhem. Nejsem zvyklý vyprávět příběhy. Jak se začíná?“ Pomalu upíjel. „Byl jednou jeden…“

„Ale prosím vás,“ řekla, „my jsme oba na pohádky moc a moc staří.“

„Ano. V jistém smyslu právě tohle vlastně ten příběh je, jak sama uvidíte. Byl jednou jeden chlapec a ten žil na zapadlém venkově.“

„To jste byl vy, ten chlapec?“

„Ne, nesmíte se snažit všechno přímo srovnávat. Vždycky se říká, že spisovatel si vybírá ze své celkové životní zkušenosti, ne z jednotlivých zážitků. Já jsem až do nynějška nežil nikde jinde než ve městech.“

„Tak dál.“

„Chlapec žil s rodiči na statku, sice malém, ale přece jen dost velikém pro ně i pro dvě služky, šest dělníků, psa, kočku, krávu… prase tam asi bylo taky. Moc toho o venkově nevím.“

„Zdá se mi, že v tom bude hrozná spousta postav. Když si je budu snažit všechny zapamatovat, tak usnu.“

„O to se právě snažím. Rodiče tomu chlapci vždycky vyprávěli o Králi, který žil ve městě sto kilometrů daleko - asi tak daleko jako ta nejvzdálenější hvězda.“

„To je nesmysl. Hvězdy jsou miliardy a miliardy…“

„Ano, ale ten chlapec si myslel, že na tu hvězdu je to sto kilometrů. Nevěděl nic o světelných rocích. Ani netušil, že hvězda, kterou pozoruje, pravděpodobně už dožila a dozářila, ještě než byl stvořen svět. Říkali mu, že ačkoliv je Král

165$

moc a moc daleko, pozoruje všecko, co se kde děje. Když vrhne prasnice malá prasátka, Král o tom ví, i když se můra spálí o lampu. Když se muž ožení se ženou, taky o tom ví. Jejich manželství mu dělá radost, protože až i oni vrhnou mladé, opět vzroste počet jeho poddaných; a tak je odmění - ta odměna není sice vidět, protože žena často při porodu umře a dítě se někdy narodí slepé nebo hluché, ale vzduch nakonec člověk také nevidí - a přece existuje, jak tvrdí ti, kteří to vědí. Když se služebník vyspí se služebnou někde ve stohu, Král je potrestá. Trest není vždycky vidět - muž si najde lepší místo a děvče je ještě krásnější, když už není panna, a pak se provdá za pana mistra, ale to všechno jen proto, že byl trest odložen. Někdy se odloží až na konec života, ale na tom nesejde, protože tenhle Král je i králem mrtvých a člověk nikdy neví, jaké hrozné věci jim může nadělat ještě v hrobě.

Chlapec vyrůstal. Řádně se oženil a Král ho odměnil, ačkoliv mu jeho jediné dítě umřelo a ve svém zaměstnání se skoro nikam nedostal - vždycky chtěl tesat sochy, tak veliké a důležité, jako je sfinga. Po smrti dítěte se pohádal se ženou a Král ho za to potrestal. Trest ovšem nebylo vidět o nic víc než odměnu: člověk to prostě musel brát za bernou minci a věřit tomu. Za čas se z něho stal slavný klenotník, protože jedna z žen, kterou uspokojil, mu dala peníze na vzdělání a on udělal mnoho krásných věcí na počest své milenky a ovšem také na počest Královu. Začaly se mu scházet spousty odměn. I peníze. Od Krále. Všichni se shodovali, že to všechno pochází od Krále. Opustil ženu i milenku, opustil spoustu žen, ale vždycky si s nimi nejdřív pěkně užil. Říkaly tomu láska, on také, porušoval všechna myslitelná pravidla a zcela jistě za to musel být potrestán, ale ten trest nebyl vidět, ani on sám ho neviděl. Byl čím dál tím bohatší a dělal čím dál tím lepší šperky a ženy na něho byly čím dál tím laskavější. Všichni se shodovali, že se mu žije skvěle. Jediná potíž ale byla v tom, že se začal nudit a nudil se čím dál hůř. Připadalo mu, že mu nikdo jaktěživ nic neodepřel. Nikdo mu jaktěživ nezpůsobil utrpení - trpěli vždycky ti ostatní. Někdy by

166$

býval, jen tak pro změnu, docela rád ucítil, jak bolí ten trest, který na něho Král musel celou tu dobu uvalovat. Cestoval si, kamkoliv se mu zachtělo, a za chvíli se mu zdálo, že už došel mnohem dál, než těch sto kilometrů, které jej oddělovaly od Krále, dál, než je ta nejvzdálenější hvězda, ale ať jezdil, kam chtěl, přijel pokaždé do téhož místa, kde se dělo pokaždé totéž: noviny chválily jeho šperky, ženy podváděly manžely a spaly s ním a služebníci Krále ho pozdravovali jako oddaného a věrného poddaného.

Jelikož lidé viděli pouze odměny, a trest byl neviditelný, získal si pověst velmi dobrého člověka. Občas bývali lidé trochu vyvedeni z míry, že si tak dobrý člověk popřává tolika žen - byla to, alespoň na povrchu, nevěrnost Králi, ten totiž stanovil docela jiná pravidla. Ale časem se to naučili vysvětlovat: říkali, že má velikou schopnost lásky, a na lásku vždycky všichni pohlíželi jako na největší ze všech ctností. Láska byla dokonce největší odměnou, kterou sám Král mohl poskytnout, tím větší, protože je neviditelnější než takové malinké hmotné odměny jako peníze a úspěch a členství v Akademii. Dokonce i ten člověk sám začal pomalu věřit, že miluje daleko lépe než všichni ti takzvaní dobří lidé, a ti tedy pochopitelně nemohli být tak dobří, když je člověk všechny poznal (stačilo se podívat na tresty, kterých se jim dostávalo - chudoba, umírající děti, obě nohy ztracené pří železničním neštěstí a podobně). A tak to pro něho byl veliký otřes, když jednoho dne objevil, že vůbec nemiluje.“

„Jak to objevil?“

„Byl to první z několika důležitých objevů, které v té době učinil. Řekl jsem vám, že byl velmi chytrý, daleko chytřejší než lidé kolem něho? Dokonce ještě jako kluk úplně sám objevil všechno o Králi. Znal ovšem příběhy, které mu vyprávěli rodiče, ale ty nic nedokazovaly. Co když to třeba byly babské povídačky? Říkali, že Krále milují, ale on je přetrumfnul. Dokázal, že Král existuje, a to metodami historickými, logickými, filozofickými a etymologickými. Rodiče mu říkali, že je to ztráta času - oni to prý vědí - oni prý Krále viděli. ,Kde?’

167$

,No přece v srdci, kde jinde.’ Jak ten se jim smál pro jejich prostotu a pověrčivost. Jak může Král být v jejich srdci, když on přece může dokázat, že se nikdy nehnul z toho města sto kilometrů daleko? Jeho Král existoval objektivně a jiný král než ten jeho prostě nebyl.“

„Nemám moc ráda podobenství a váš hrdina se mi taky nelíbí.“

„Nelíbí se moc ani sám sobě, a proto taky dosud ještě nikdy nepromluvil - jen takhle.“

„To, co jste říkal, jak ,nebyl jiný král než ten jeho’, mi připomnělo mého muže.“

„Když někdo vypráví příběh, nesmíte ho obviňovat, že do něj uvádí skutečné postavy.“

„Kdy už přijde vyvrcholení? Má to šťastný konec? Jinak nechci zůstat vzhůru. Proč nepopíšete alespoň některou z těch žen?“

„Vy jste jako kritici. Chcete, abych napsal příběh, jak si ho představujete vy.“

„Četl jste Manon Lescaut?“

„Před lety.“

„V klášteře jsme ji všechny zbožňovaly. Bylo to ovšem přísně zakázané. Knížka šla z ruky do ruky a já jsem si na ni přilepila obálku Lejeunových Dějin náboženských válek. Ještě ji mám.“

„Musíte mě nechat dokončit ten příběh.“

„No dobrá,“ řekla odevzdaně a opřela se o polštář. „Když to musí být.“

„Řekl jsem vám o prvním objevu mého hrdiny. Další objev přišel mnohem později, když si uvědomil, že se nenarodil ani zdaleka jako umělec: jen jako ohromně šikovný klenotník. Udělal jeden zlatý šperk ve tvaru pštrosího vejce: bylo to samé zlato a drahokamy, a když se to otevřelo, byla uvnitř malá zlatá postavička sedící u stolu a na stole malé vajíčko samé zlato a drahokamy, a když to se otevřelo, byla tam malá postavička sedící u stolu a malé vajíčko samé zlato a drahokamy, a když se otevřelo tohle… dál už nemusím. Každý ří-

168$

kal, že klenotník má skvělou techniku, ale chválili ho taky pro vážný námět, protože na špičce každého toho vajíčka byl zlatý kříž vykládaný úlomky drahých kamenů k poctě Krále. Ale potíž byla v tom, že ho důmyslnost jeho konstrukce vyčerpávala, a najednou, zrovna když pracoval na obsahu posledního vajíčka s optickou čočkou - tak se říkávalo lupě v těch dávných dobách, kdy se příběh odehrává, protože příběh nemá pochopitelně žádný přímý vztah k naší době a nikdo se v něm nepodobá žádné žijící osobě…“ Opět se zhluboka napil whisky, už si ani nepamatoval, jak dávno nezažil tak podivně rozjařený pocit, jako měl v této chvíli. Řekl: „Co to povídám? Myslím, že jsem se trochu opil. Obyčejně na mě whisky takhle nepůsobí.“

„Něco o nějakém vajíčku,“ odpověděl ospalý hlas pod prostěradlem.

„Aha, ten druhý objev.“ Začínal si říkat, že je to smutný příběh, takže bylo těžké pochopit ten uvolněný, osvobodivý pocit, asi jako když vězeň konečně kápne božskou a vyšetřujícímu všechno přizná. Je tohleto odměna, jaké se někdy dostane spisovateli? „Řekl jsem vám všechno: teď mě můžete pověsit.“ „Co jste říkala?“

„To poslední vejce.“

„Aha, správně. Tak náš hrdina si najednou uvědomil, jak je unuděný - už se mu nechtělo ani hnout prstem, aby ještě někdy vyrobil vůbec nějaký šperk. Skončil se svým povoláním došel ke konci. Nic už nemohlo nikdy být tak důmyslné jako to, co už udělal, ani méně užitečné, a nikdy už nemohl slyšet větší chválu, než jaké se mu už dostalo. Věděl moc dobře, co si ti zatracení pitomci s tou jejich chválou můžou udělat.“

„A dál?“

„Šel do ulice, která se jmenovala rue des Remparts, do čísla 49, kde měla jeho milenka byt od té doby, co opustila svého muže. Jmenovala se Marie, jako vy. Před domem byl shluk lidí. Našel tam lékaře a policii, protože ona se před hodinou zabila.“

„To muselo být příšerné.“

169$

„Pro něho ne. Už mnohem dřív došel ke konci i s rozkoší, zrovna tak, jako právě tehdy došel ke konci s prací, ačkoliv je fakt, že rozkoš provozoval dál, jako tanečník ve výslužbě, který stále každý den trénuje u tyče, protože takhle trávil každé ráno a vůbec ho nenapadne, že by toho mohl nechat. A tak náš hrdina cítil pouze ulehčení: tyč se zlomila, říkal si, už se nebude namáhat, aby si opatřil jinou. Jenže to ovšem za měsíc nebo dva udělal. Ale už bylo pozdě - ranní zvyk byl porušen a už se do toho nikdy nepustil s takovou horlivostí jako dřív.“

„To je tedy pěkně nepříjemná pohádka,“ řekl hlas. Neviděl jí do obličeje, protože přes něj měla přetažené prostěradlo. Její kritiky si nevšímal.

„Víte, opustit povolání není lehké, o nic lehčí než třeba opustit manžela, to byste poznala. V obou případech vám lidi budou vykládat horem dolem o povinnosti. Za ním taky chodili lidi a chtěli od něho vejce s kříži (je to prý povinnost ke Králi a ke Královým stoupencům). Spustili takový povyk, až se zdálo, že snad dělat vejce nebo kříže nedokáže nikdo jiný. Snažil se je tedy odradit a dokázat jim, jak se změnil, a tak přece jen vyřezal ještě pár kamenů, tak frivolních, jak jen uměl, přepychové malé ropuchy do ženských pupků - pupeční skvosty přišly tenkrát na čas do módy. Vytvářel dokonce malé měkoučké drátěné košilky na špičce s jedním dutým kamenem jako vědoucím okem, do nichž si muži mohli odívat své intimní ústrojí - začalo se jim z nějakého důvodu říkat korzárci a jistou dobu to byly taky dost módní dárky. (Víte přece, jak ženy těžko shánějí pro muže nějaký ten dárek k Vánocům.) A tak se na našeho hrdinu hrnulo ještě více peněz a chvály, ale nejvíc ho trápilo, že i tyhle nicotnosti lidi berou stejně vážně jako předtím ta vajíčka a kříže. Byl prostě jednou Králův klenotník a na tom se nedalo nic změnit. Lidi tvrdili, že je moralista a že je to všechno závažná satira na jeho dobu - dovedete si jistě představit, že kvůli tomu už korzárci nešli tak na odbyt. Na takovém místě bude muž asi těžko chtít nosit morální satiru a ženám se už nechtělo sahat

170$

si na morální satiru stejným způsobem, jakým si tak rády sahaly na hebký a citlivě reagující povrch s klenotem.

Ale to, že jeho šperky už nebyly oblíbené mezi lidem, způsobilo, že se stal ještě oblíbenějším u znalců, kteří úspěchu u lidu nedůvěřují. O jeho umění začínali psát knihy a psali o něm hlavně ti, kteří tvrdili, že znají a milují Krále. Ve všech těch knihách bylo dohromady totéž, a když si náš hrdina přečetl jednu, přečetl je už vlastně všecky. Skoro vždycky tam byla někde kapitola nadepsaná ,Ropucha v otvoru: umění padlého člověka’, anebo tam byla jiná nadepsaná ,Od velikonočního vajíčka k opičátkům; klenotník prvotního hříchu’.“

„Proč mu pořád říkáte klenotník?“ řekl hlas pod prostěradlem. „Víte přece moc dobře, že byl architekt.“

„Varoval jsem vás, abyste si do mého příběhu nedosazovala skutečné postavy. Za chvíli se ještě začnete ztotožňovat s tou druhou Marií. Vy ale, díky bohu, nejste z těch, které se zabíjejí.“

„To byste koukal, co já dokážu udělat,“ řekla. „Váš příběh není ani trochu jako Manon Lescaut, ale i tak je pořádně smutný.“

„Nikdo z těch lidí ale nevěděl, že jednoho dne učinil náš hrdina zarážející objev - už nevěřil všem těm historickým, filozofickým, logickým a etymologickým argumentům, které si kdysi vypracoval pro existenci Krále. Zůstala mu jen vzpomínka na toho Krále, který žil v srdcích jeho rodičů, a ne na nějakém určitém místě. Neměl ale bohužel stejné srdce, jako bylo to, o něž se podíleli jeho rodiče: jeho bylo zatvrdlé pýchou a úspěchem a naučilo se tlouci jen pýchou, když dokončil nějakou budovu…“

„Řekl jste budovu.“

„Když dokončil nějaký šperk nebo když pod ním žena zasténala ,donne, donne, donne .“ Podíval se na whisky v láhvi - tu trošku nestálo za to schovávat, nalil ji do sklenice a ani se nenamáhal přidat vodu.

„Víte,“ řekl „on totiž podváděl sám sebe, zrovna tak, jako podváděl i ostatní. Kdysi věřil naprosto upřímně, že když mi—

171$

luje svou práci, miluje zároveň i Krále, a že když se miluje se ženou, napodobuje alespoň nedokonalým způsobem lásku, jíž miluje Král svůj lid. Král přece tolik miloval svět, že seslal býka a zlatý déšť a syna…“

„Vždyť vy to všecko pletete,“ řekla dívka.

„Ale když objevil, že takový král, v jakého věřil on, neexistuje, uvědomil si taky, že všecko, co kdy udělal, musel udělat jen z lásky k sobě. Jaký to mohlo mít ještě smysl, dělat šperky anebo milovat se jen pro svou osobní, osamocenou rozkoš? Možná došel ke konci se sexem a ke konci se svým povoláním, ještě než učinil ten objev o Králi, anebo snad právě ten objev způsobil, že to všechno skončilo? To vám nepovím, ale slyšel jsem, že v některých chvílích pochyboval, není-li jeho nevíra přece jen konečným a přesvědčivým důkazem Královy existence. Tato naprostá prázdnota by mohla být trestem za pravidla, která tak svévolně porušoval. Bylo dokonce i možné, že právě tomu lidé říkají bolest. Problém byl tak složitý, že byl skoro nesmyslný, a on začal svým rodičům závidět jejich prosté a nesložité srdce, o němž vždycky věřili, že v něm žije Král - a ne v chladném paláci, velikém jako katedrála svatého Petra sto kilometrů daleko.“

„A pak?“

„Řekl jsem vám přece, že je zrovna tak těžké opustit povolání jako opustit manžela. Kdybyste opustila manžela, měla byste před sebou hektary a hektary denního světla a nevěděla byste, jak jimi projít, a taky hektary tmy, a samozřejmě by stále telefonovali různí lidé, laskaví přátelé by se vyptávali, v novinách by se sem tam objevil nějaký odstaveček. Ale tahle část našeho příběhu není vůbec zajímavá.“

„A tak vzal kreditku…“ řekla.

Whisky byla pryč. Řekl: „Nemohla jste kvůli mně celou noc spát.“

„Kdybyste mi býval alespoň vyprávěl nějaký romantický příběh. Ale stejně mi to odvedlo myšlenky od různých věcí.“ Zachichtala se pod prostěradlem. „Teď bych mu skoro mohla říct, že jsme spolu strávili noc, no ne? Myslíte, že by se dal se

172$

mnou rozvést? Asi ne. Církev nedovoluje rozvod. Církev praví, církev nařizuje…“

„Jste opravdu tak nešťastná?“ Odpověď nedostal. Na mladé lidi přichází spánek tak rychle jako den na tropické město. Velice tiše otevřel dveře a vyšel do chodby, byla tam ještě pořád napůl tma a bledě tam svítila noční žárovka. O pět pokojů dál se zavřely dveře za někým, kdo šel pozdě spát nebo brzy vstával: vodní odpad se zalknul a pak v tichu polkl. Sedl si na postel. Byla hodina ranního chládku. Pomyslel si: Král je mrtev, ať žije Král. Možná tady našel zemi a život.

173$

Druhá kapitola

1

Querry odešel z hotelu brzy, aby vyřídil co nejvíc pochůzek, kterými ho pověřil lékař, ještě než bude příliš horko. U snídaně se Marie Ryckerová neukázala a nad přepážkou mezi pokoji se nic neozývalo. V katedrále vyzvedl dopisy, které tam čekaly na další loď - byl rád, když zjistil, že ani jeden není adresován jemu. Toute à toi udělala své gesto směrem k jeho neznámému kraji a už kvůli ní doufal, že to bylo gesto povinnosti a konvence, a ne lásky, protože v tom případě jí jeho mlčení už neublíží.

Před polednem se cítil celý vyprahlý, a když zjistil, že se ocitl skoro u přístaviště, sešel k řece a přešel po lávce na biskupovu loď podívat se, je-li kapitán na palubě. Na úpatí schůdků chvilku zaváhal, jeho vlastní čin ho překvapil. Bylo to poprvé po dlouhé době, co dobrovolně udělal krok k družnosti. Vzpomněl si na strach, jaký se v něm vzedmul, když naposledy vkročil na palubu a v kajutě bylo světlo. Posádka už měla na pontonech vyrovnaná polena na další cestu a mezi schůdky ke kajutě a kotlem věšela jakási žena prádlo. Když lezl po schůdkách, zavolal: „Pane kapitáne!“, ale kněz, který seděl u stolu v salónku a prohlížel nákladní listy, byl někdo cizí.

„Můžu dál?“

„Já asi vím, kdo jste. Vy musíte být M. Querry. Otevřeme si pivo?“

Querry se zeptal na dřívějšího kapitána. „Poslali ho učit morální teologii,“ řekl jeho nástupce, „do Wakangy.“

„Mrzelo ho to?“

„Měl ohromnou radost. Život na řece se mu nezamlouval.“

„Vám ano?“

„Ještě nevím. Tohle je moje první dlouhá plavba. Po církevním právu je to dost velká změna. Zítra vyrážíme.“

174$

„Do leproserie?“

„Tam končíme. Za týden, za deset dní. Ještě nevím docela jistě, jaký budeme mít náklad.“

Když odcházel z lodi, cítil Querry, že nevzbudil žádnou zvědavost. Kapitán se ho dokonce ani nezeptal na novou nemocnici. Možná že už Paris Dimanche to nejhorší udělala: víc už toho na něj Rycker ani Parkinson nemohli uvalit. Bylo to, jako by byl už skoro vpuštěn do nové země; jako uprchlík pozoroval, jak konzul zvedá pero, aby vyplnil poslední podrobnosti v jeho vízu. Ale uprchlík je do poslední chvíle ve střehu; až příliš často zažil to náhlé rozmyšlení, tu novou otázku nebo požadavek, toho neznámého úředníka, který vejde do místnosti s dalším fasciklem dokumentů. V hotelovém baru stál muž a pil pod tváří člověka na měsíci a pod řetězy z fialového papíru. Byl to Parkinson.

Parkinson pozvedl skleničku růžového ginu, a řekl: „Dejte si jeden na mě.“

„Myslel jsem, že jste dávno odjel.“

„Jen do Stanleyvillu, na nepokoje. Už jsem to odeslal a jsem svobodný člověk, dokud se zas něco neobjeví. Co si dáte?“

„Jak dlouho tady zůstanete?“

„Dokud nedostanu telegram z domova. Váš příběh šel ohromně. Možná, že budou chtít třetí pokračování.“

„Nepoužil jste to, co jsem vám řekl.“

„To by nebylo zrovna rodinné čtení.“

„Ze mě už nedostanete ani slovo.“

„A to byste koukal,“ řekl Parkinson, „o co člověk takhle zakopne, když má trochu kliku.“ Zacinkal ledem ve skleničce. „Ten první článek měl docela slušný úspěch. Smlouvy po celém světě, dokonce i od protinožců - jen za železnou oponou ne, pochopitelně. A jak po tom skočili Američani! Náboženství a navrch malý šmrnc proti kolonialismu - lepší směs pro ně nevymyslíte. Ale jednoho přece jen vážně lituju - nevyblejsk jste mě tenkrát, jak mě nesou na břeh v horečce. Musel mi stačit obrázek, který udělala paní Ryckerová. Ale teď mám príma fotku, jak stojím ve Stanleyvillu vedle vyhořelého auta.

175$

To vy jste se to se mnou přel o toho Stanleyho, co? Musel tam někde být, jinak by to bývali nenazvali po něm. Kam jdete?“

„Do pokoje.“

„Aha vy máte šestku, že jo, na stejné chodbě jako já.“

„Sedmičku.“

Parkinson zamíchal led prstem. „Aha, pravda, sedmičku. Nerozčiluju vás, poslyšte? Ujišťuju vás, že ty vzteklé řeči tenkrát, to vůbec nic neznamenalo. Jen jsem se tak snažil vypáčit z vás nějakou rozumnou řeč. Být vzteklý si člověk jako já nemůže dovolit. Šípy, které pikador bodá do býka, to není přece to pravé.“

„A co je to pravé?“

„Příští pokračování. Počkejte, až si to přečtete.“

„Bude na tom asi těžko jediné slovo pravdy.“

„Touché“ řekl Parkinson. „S metaforami je to vlastně legrace. Nikdy nejsou úplně důsledné. Možná mi nebudete věřit, ale bývaly doby, kdy mi dokonce záleželo na stylu.“ Zadíval se do skleničky s ginem jako do studny. „Život je ale pekelně dlouhý, co?“

„Nedávno se mi zdálo, že máte strach o něj přijít.“

„Nic jiného nemám,“ řekl Parkinson.

Otevřely se dveře z oslepující ulice a vešla Marie Ryckerová. Parkinson řekl žoviálním hlasem: „No ne, podívejme se, kdo to tu je.“

„Svezl jsem Mme. Ryckerovou z plantáže.“

„Ještě jeden gin,“ řekl Parkinson barmanovi.

„Já gin nepiju,“ řekla Marie Ryckerová šroubovanou učebnicovou angličtinou.

„A copak pijete? Teď, když o tom uvažuju, tak si nevzpomínám, že bych vás býval někdy po celou tu dobu, co jsem byl u vás, viděl se sklenkou v ruce. Dáte si pomerančový džus, děťátko?“

„Mám moc ráda whisky,“ řekla Marie Ryckerová pyšně.

„Výborně, to je řeč. Rychle rostete.“ Šel až ke konci pultu, aby to objednal, a přitom vyskočil, velmi svižně na tak tlustého člověka, a rozhoupal papírové řetězy dlaní.

176$

„Něco nového?“ zeptal se Querry.

„Nemůže mi ještě nic říct - až pozítří. Myslí, že…“

„Ano.“

„Myslí, že jsem v tom,“ řekla sklíčeně a v tom už byl vedle nich zase Parkinson se skleničkou v ruce. „Slyšel jsem, že váš starej má horečku.“

„Ano.“

„To teda vím, jak mu je!“ řekl Parkinson. „Má štěstí, že má tak mladou ženu, aby se o něj starala.“

„Jako ošetřovatelku mě nepotřebuje.“

„Zůstanete tady dlouho?“

„Nevím. Asi dva dny.“

„Tak to budete mít čas jít se mnou na oběd nebo na večeři, viďte?“

„To ne. Na to mít čas nebudu,“ řekla bez váhání.

Uchechtl se bez veselosti. „Zase touché.“

Když vyprázdnila skleničku whisky, řekla Querrymu: „My dva spolu jdeme na oběd, že? Jen minutku, potřebuju se trochu opláchnout. Dojdu si pro klíč.“

„Dovolte mi,“ řekl Parkinson, a než mohla protestovat, byl už zpátky u baru a houpal klíčem na malíčku. „Číslo šest,“ řekl, „tak to jsme všichni v jednom patře.“

Querry řekl: „Půjdu s vámi nahoru.“

Podívala se do svého pokoje a honem se vrátila k němu. Zeptala se: „Můžu k vám? Nedovedete si představit, jak je to u mě ohavné. Vstala jsem moc pozdě a ještě tam neustlali.“ Utřela si obličej jeho ručníkem, pak se lítostivě podívala na stopy, které na něm zanechal její pudr. „To mě ale mrzí. Podívejte, jak jsem vám ho zapadala. To jsem nechtěla.“

„To nevadí.“

„Ženské jsou odporné, viďte?“

„Žiju už dost dlouho a u žádné jsem nic takového nezjistil.“

„Jen se podívejte, co jsem vám spískala. Ještě čtyřiadvacet hodin v takové díře.“

„To vám nemůže doktor poslat výsledek poštou?“

177$

„Já se nemůžu vrátit, dokud to nebudu vědět. Copak nechápete, že by to bylo vyloučené? Jestli je to pravda, musím mu to říct okamžitě. Stejně nemám jinou výmluvu, že jsem sem jela.“

„A jestli to není pravda?“

„To budu tak šťastná, že mi všechno ostatní bude úplně jedno. Třeba se ani nevrátím.“ Zeptala se: „Co je to králičí test?“

„Nevím to úplně přesně. Myslím, že vezmou vaši moč, otevřou králíka…“

„Opravdu?“ zhrozila se.

„Zase ho zašijí. Myslím, že to přežije ještě na jednu zkoušku.“

„Proč se vlastně každý musí dovědět to nejhorší tak rychle. A ještě na úkor toho ubohého zvířátka.“

„Copak vy opravdu vůbec nechcete dítě?“

„Malého Ryckera? Ne.“ Vyndala z jeho kartáče hřeben, ani si ho neprohlédla a rovnou si jím vjela do vlasů. „Nezaskočila jsem vás tím obědem? Neměl jste jíst s někým jiným?“

„Ne.“

„Já totiž prostě nesnesu toho chlapa tam dole.“

Ale bylo vyloučeno se od něho v Lucu vzdálit. Ve městě byly jen dvě restaurace, a vybrali si stejnou. Jiní hosté než oni tři tam nebyli. Parkinson je pozoroval mezi sousty od stolku u dveří. Rolleiflex si pověsil přes opěradlo židle vedle sebe, asi jako si v těch nejistých dnech civilisté věšeli pouzdro s pistolí. O něm se alespoň dalo říci, že loví jen fotoaparátem.

Marie Ryckerová si přidala na talíř brambory. „Ne abyste mi řekl, že jím za dva.“

„Neřeknu.“

„To je totiž tradiční colonský vtip o lidech, kteří mají hlísty.“

„Co žaludek, už nebolí?“

„Už ne, mám smůlu. Doktor si zřejmě myslel, že to s tím nemá nic společného.“

„Neměla byste radši zavolat manželovi? Bude se přece o vás jistě bát, když se dneska nevrátíte.“

178$

„Stejně bude stržené vedení. Většinou bývá.“

„Nebyla přece bouřka.“

„Afričani dráty pořád kradou.“

Spořádala příšerný fialový moučník, než zase promluvila. „Máte asi pravdu. Půjdu zavolat,“ a nechala ho samotného s kávou. Nad prázdnými stoly cinkaly oba šálky, jeho i Parkinsonův, zároveň.

Parkinson na něj zavolal: „Pošta ještě nepřišla. Čekám druhý článek. Hodím vám to na pokoj, jestli přijde. Počkejte - je to šestka nebo sedmička? To bych tomu tak dal, kdybych si spletl pokoje, co?“

„Nemusíte se obtěžovat.“

„Ještě mi dlužíte fotku. Nebyli byste třeba ochotni s paní Ryckerovou?“

„Ode mě fotografii nedostanete, Parkinsone.“

Querry zaplatil a šel se podívat po telefonu. Stál na psacím stole, u něhož oranžovým perem vypisovala účty žena s modrými vlasy a modrými brýlemi. „Vyzvání to,“ řekla Marie Ryckerová, „ale nikdo to nebere.“

„Doufám, že mu nestoupla horečka.“

„Asi šel do továrny.“ Zavěsila a řekla: „Udělala jsem, co jsem mohla, ne?“

„Mohla byste to zkusit ještě jednou, než půjdeme na večeři.“

„Ale že tady se mnou trčíte, viďte?“

„O nic víc než vy se mnou.“

„Máte ještě co vyprávět?“

„Ne. Znám jen ten jeden příběh.“

Řekla: „To je hrozné, taková doba, až do zítřka. Nevím, co mám dělat, dokud se to nedozvím.“

„Jděte si na chvilku lehnout.“

„To nejde. Bylo by hodně pitomé, kdybych šla do katedrály a pomodlila se?“

„Nic není pitomé, když tím ubíhá čas.“

„Ale jestli je to tady,“ řekla, „ve mně, tak to přece nemůže najednou zmizet, když se budu modlit, ne?“

179$

„No, to těžko.“ Dodal neochotně: „Dokonce ani kněží člověka nežádají, aby věřil něčemu takovému. Řekli by vám patrně, že byste se měla modlit, aby se stala Boží vůle. Ale nemyslete si, že vám já budu vykládat o modlení.“

„Chtěla bych vědět předem, jaká Jeho vůle je, než bych se modlila za něco takového,“ řekla. „Stejně ale myslím, že se půjdu pomodlit. Mohla bych se přece modlit, abych byla šťastná, ne?“

„To asi ano.“

„A to by zahrnovalo skoro úplně všecko.“

2

I Querrymu se hodiny těžce vlekly. Sešel k řece. Na biskupově lodi už skončili s prací a na palubě nikdo nebyl. Obchody na malém náměstí měly stažené rolety. Zdálo se, že celý svět spí, až na něho a na dívku, a ta se patrně ještě stále modlila. Ale když se vrátil do hotelu, zjistil, že alespoň Parkinson je vzhůru. Stál pod světle fialovými pruhy papíru, oči upřené na dveře. Když Querry přešel přes práh, přistoupil k němu po špičkách a řekl s naléhavou a lišáckou důležitostí: „Musím vám potichoučku říct pár slov, než půjdete nahoru do pokoje.“

„O čem?“

„O všeobecné situaci,“ řekl Parkinson. „Nad Lucem se schyluje k bouřce. Víte, kdo je nahoře?“

„Kde nahoře?“

„Nahoře v prvním patře.“

„Celý se třesete, abyste mi to mohl říct. Tak sem s tím.“

„Manžel,“ pronesl Parkinson těžce.

„Jaký manžel?“

„Rycker. Hledá ženu.“

„Myslím, že by ji našel v katedrále.“

„Tak jednoduché to nebude. Ví, že jste s ní vy.“

„Ovšem že to ví. Byl jsem včera u něho doma.“

180$

I

„Jenže asi sotva čekal, že vás tu najde spolu, v pokojích vedle sebe.“

„Myslí vám to jako novináři, který píše společenské drby,“ řekl Querry. „Co na tom záleží, jestli jsou pokoje vedle sebe? Člověk se může stejně snadno vyspat s někým z druhého konce chodby.“

„Neměl byste podceňovat novináře, kteří píšou společenské drby. Píšou dějiny. Od krásné Rosamundy až k Evě Braunové.“

„Myslím, že o Ryckery se dějiny moc starat nebudou.“ Šel k přepážce a řekl: „Dejte mi účet, prosím. Odjíždím hned.“

„Utíkáte?“ zeptal se Parkinson.

„Proč bych utíkal? Zůstal jsem tu, jen abych ji svezl zpátky. Teď ji můžu nechat s manželem. On si za ni odpovídá sám.“

„Vy jste ale chladnokrevná mrcha,“ řekl Parkinson. „Začínám věřit některým z těch věcí, které jste mi vyprávěl.“

„Tak je otiskněte místo těch pobožnůstkářských kravin. Pro jednou by mohlo být zajímavé říct pravdu.“

„Ale kterou pravdu? Vy přece nejste tak prostoduchý, jak se děláte, Querry, a v tom, co jsem napsal, nebyly žádné lži ve faktech. Když ovšem necháme stranou Stanleyho.“

„A vaši pirogu a vaše věrné služebníky.“

„Co jsem napsal o vás, bylo ale pravda.“

„Ne.“

„Pohřbil jste se tady přece, ne? Pracujete pro malomocné. Šel jste přece za tím člověkem do pralesa… Všechno dohromady to dává něco, čemu lidi tak rádi říkají dobrota.“

„Já vím, co mě k tomu vede.“

„Opravdu to víte? A věděli to světci? A co ,nejbídnější z hříšníků’ a tyhlety sračky?“

„Vy mluvíte - skoro - jako otec Tomáš. Ne úplně ovšem.“

„Je naprosto stejná pravděpodobnost, že si dějiny vyberou můj výklad jako váš. Já jsem vám řekl, že vás proslavím, Querry. Pokud ovšem nezjistím – a s tím to teď začíná vypadat docela slibně - že by byl lepší trhák, kdybych vás pořádně shodil.“

„A to si opravdu myslíte, že máte tak ohromnou moc?“

181$

„Montagu Parkinson má celosvětový ohlas.“

Žena s modrými vlasy řekla: „Tady je váš účet, M. Querry.“ Obrátil se, aby zaplatil. „To vám ani nestojí za to, abyste mě požádal o službu?“

„Nerozumím vám.“

„Často mi v životě vyhrožovali. Dvakrát mi rozmlátili aparát. Jednou jsem byl celou noc na policejní strážnici. Třikrát jsem dostal nafackováno v restauraci.“ Na chvilku mluvil jako svatý Pavel: „Třikrát jsem byl trestán holí, jednou jsem byl kamenován, třikrát jsem s lodí ztroskotal…“ Řekl: „Ale zvláštní je, že se ještě nikdy nikdo nedovolával mé lepší stránky. Mohlo by to zapůsobit. Vždyť ve mně přece možná je, víte, tady někde…“ Bylo to jako opravdový žal.

Querry řekl mírně: „Možná že bych to udělal, Parkinsone, kdyby mi na tom alespoň trochu záleželo.“

Parkinson řekl: „Nesnáším tu vaši příšernou lhostejnost. Víte, co tam nahoře našel? Ale vy byste na novináři nechtěl, aby vás informoval, co? Máte v pokoji ručník. Sám jsem mu ho ukázal. A hřeben s dlouhými vlasy.“ Na okamžik mu v raněných očích bylo vidět, jaká je to bída být Parkinsonem. Řekl: „Zklamal jsem se ve vás, Querry. Začal už jsem věřit tomu, co jsem o vás napsal.“

„To mě mrzí,“ řekl Querry.

„Trošku věřit člověk musí, jinak by musel rovnou od všeho utéct.“

Někdo zakopl v zatáčce schodiště. Byl to Rycker na cestě dolů. Měl v ruce jakousi knihu v rudých deskách z měkkého papíru. Scházel po schodech, prsty na zábradlí se chvěly, buď zbytky horečky, anebo nervozitou. Zastavil se a tlustá maska tváře muže na měsíci se na něj šklebila z nejbližší lampy. Řekl: „Querry.“

„Dobrý den, Ryckere, už je vám líp?“

„Já to nechápu,“ řekl Rycker. „Že zrovna vy…“ Zdálo se, že zoufale hledá fráze, fráze ze seriálu v Marie-Chantal spíše než fráze, na něž byl zvyklý ze své teologické četby. „Myslel jsem, že jste můj přítel, Querry.“

182$

Oranžové pero bylo podezřele zaměstnané za stolem a modrá hlava byla nepřesvědčivě skloněná. „Nevím, o čem mluvíte, Ryckere,“ řek Querry. „Pojďte radši do baru. Budeme tam spíš sami.“ Parkinson se připravoval je sledovat, ale Querry mu zastoupil dveře. Řekl: „Ne, Parkinsone, tohleto není trhák pro Post.“

„Já nemám před panem Parkinsonem co skrývat,“ řekl Rycker anglicky.

„Jak si přejete.“ Odpolední vedro vyhnalo dokonce i barmana. Papírové pásky visely splihle jako stařecký vous. Querry řekl: „Vaše žena se vám snažila v poledne zavolat, ale nikdo to nebral.“

„Co myslíte? V šest ráno už jsem byl na cestě.“

„Jsem rád, že jste přijel. Budu teď moci odjet.“

Rycker řekl: „Nemá cenu něco zapírat, Querry, nemá to cenu. Byl jsem v pokoji své ženy, v čísle šest, a vy máte klíč od čísla sedm v kapse.“

„Nemusíte hned dělat pitomé závěry, Ryckere. Ani z ručníků a z hřebenů. Tak se ráno myla u mě v pokoji, a co má být? A pokud jde o pokoje, byly to jediné dva, které měli připravené, když jsme přijeli.“

„Proč jste ji odvezl bez jediného slova…?“

„Chtěl jsem vám to říct, ale mluvili jsme o jiných věcech.“ Podíval se na Parkinsona. Opíral se o bar a napjatě se jim díval na ústa, jako by tak mohl porozumět řeči, kterou mluvili.

„Odešla si a nechala mě tam ležet nemocného v horečkách…“

„Měl jste tam sluhu. Musela si ve městě vyřídit nějaké věci.“

„Jaké věci?“

„O tom by vám myslím raději měla říct sama, Ryckere. Ženy mívají také tajemství.“

„Mně se zdá, že vy se o ně podílíte, jen co je pravda. Nemá snad manžel právo…?“

„Vy moc rád mluvíte o právech, Ryckere. Ona má taky svá práva. Ale já se tady nebudu hádat…“

183$

„Kam jdete?“

„Najít svého sluhu. Chci vyrazit domů. Uděláme skoro čtyři hodiny, než se setmí. „

„Musím si s vámi ještě promluvit o mnoha věcech.“

„O čem? O lásce Boží?“

„Ne,“ řekl Rycker, „o tomhle.“ Držel knihu otevřenou na stránce nadepsané datem. Querry viděl, že je to linkovaný deník s opatrným písmem, jakým se dívenky učí psát ve škole. „No tak,“ řekl Rycker. „Přečtěte si to.“

„Cizí deníky nečtu.“

„Tak vám to tedy přečtu sám. ,Strávila noc s Q.’„ Querry se usmál. Řekl: „Je to pravda - svým způsobem. Seděli jsme, pili whisky a já jsem jí vyprávěl dlouhý příběh.“

„Nevěřím vám ani slovo.“

„Vy si zasloužíte, abyste byl paroháč, Ryckere, ale na svádění dětí já jsem nikdy nebyl.“

„Dovedu si představit, co by tomu řekl soud.“

„Dejte si pozor, Ryckere. Nevyhrožujte mi. Mohl bych si to rozmyslet.“

„Mohl bych vás přinutit, abyste mi to zaplatil,“ řekl Rycker, „těžce zaplatil.“

„Pochybuju, že by se vůbec nějaký soud dal přesvědčit vámi proti ní a mně. Sbohem, Ryckere.“

„Nemůžete odtud přece odejít, jako by se nic nestalo.“

„Byl bych vás rád nechal v napětí, ale nebylo by to slušné k ní. Nestalo se nic, Ryckere. Ani jsem vaši ženu nepolíbil. Nepřitahuje mě tímhle způsobem.“

„Jakým právem námi takhle opovrhujete?“

„Mějte rozum, člověče. Vraťte ten deník, odkud jste ho vzal, a nic neříkejte.“

„,Strávila noc s Q.’, a nic neříct?“

Querry se obrátil k Parkinsonovi: „Dejte vašemu příteli napít a vpravte do něho trochu rozumu. Stejně mu dlužíte článek.“

„Takhle souboj, to by byl trhák,“ řekl Parkinson toužebně.

„Ta má ale štěstí, že nejsem násilník,“ řekl Rycker. „Pěkně jí namlátit…“

184$

„To je taky součást křesťanského manželství?“

Měl v sobě nepředstavitelnou únavu: celý život žije uprostřed nějaké takovéhle scény, narodil se mezi takovéhle hlasy, a jestli si nedá pozor, budou mu znít v uších, až bude umírat. Obrátil se k nim zády a šel pryč a vůbec si nevšímal, jak Rycker téměř zaječel: „Mám právo vyžadovat…“ V kabině vozu, vedle Deo Gratiase, byl už zase klidný. Řekl: „Do pralesa ses nikdy nevrátil, že ne, a vím, že mě tam nikdy nevezmeš… Ale stejně bych chtěl… Je Pendélé hodně daleko?“

Deo Gratias seděl se svěšenou hlavou a neodpovídal.

„To nic.“

Před katedrálou Querry zastavil a vystoupil. Bude rozumnější ji varovat. Dveře byly dokořán kvůli větrání a vevnitř, za ohavnými okny, jimiž v červených a zelených proudech tlouklo tvrdé světlo, bylo slunce ještě neodbytnější než venku. Na dlaždidích zavrzaly šněrovací boty kněze, který šel do sakristie, nějaká Afričanka cinkala korálky. Nebyl to kostel na meditování, bylo tam jako na trhu, horko a žádné ústraní, v postranních kapličkách stáli sádroví trhovci a nabízeli děťátko nebo krvácející srdce. Marie Ryckerová seděla pod sochou svaté Terezie z Lisieux. Zdálo se, že si vybrala víc než nevhodně. Neměly společného nic, kromě mládí.

Zeptal se jí: „Ještě se modlíte?“

„Vlastně ne. Neslyšela jsem vás přijít.“

„Váš muž je v hotelu.“

„Hm,“ řekla netečně a zvedla hlavu na světici, která ji zklamala.

„Četl váš deník, nechala jste ho v pokoji. To jste tam neměla psát - ,Strávila noc s Q.’„

„Je to pravda, ne? A mimoto jsem tam udělala vykřičník, aby to bylo jasné.“

„Co aby bylo jasné?“

„Že to nemyslím vážně. Jeptiškám to nikdy nevadilo, stačilo jen udělat vykřičník. ,Matka představená bez sebe vzteky!’ Říkaly tomu vždycky přeháněčník.“

„Pochybuju, že váš manžel tenhle klášterní kód ovládá.“

185$

„Tak on si opravdu myslí, zachichotala se.

„Snažil jsem se ho přesvědčit, že to tak není.“

„To byla asi marná snaha, že, když tomu opravdu věří. To jsme to mohli vlastně zrovna tak dobře udělat. Kam se chystáte teď?“

„Jedu domů.“

„Jela bych s vámi, kdybyste chtěl. Jenže já vím, že nechcete.“

Podíval se na sádrový obličej, svatouškovsky se nad nimi uculoval. „Co by tomu řekla ona?“

„Neradím se s ní o všem. Jen in extremis. Ačkoliv tohle je vlastně docela pěkně in extremis, co? Jedno s druhým. Musím mu povědět o tom dítěti?“

„Bude lepší mu to říct, než na to přijde sám.“

„A já jsem se k ní tolik modlila, abych byla šťastná,“ řekla pohrdavě. „Pěkná naděje. Věříte vůbec na modlitby?“

„Ne.“

„Nikdy jste nevěřil?“

„Kdysi možná ano. Když jsem věřil na obry.“

Rozhlédl se po kostele: oltář, tabernákl, mosazné svícny a evropští svatí, bledí jako albíni v temném světadílu. Narazil kdesi v sobě na jakousi mlhavou nostalgii po minulosti, ale pomyslel si, že něco takového cítí ve středním věku asi každý, dokonce i po bolestné minulosti, pokud se bolest družila s mládím. Kdyby bylo někde nějaké to Pendélé, říkal si, už bych se nikdy nenamáhal hledat cestu zpět.

„Myslíte si, že jsem tu ztrácela čas, když jsem se modlila, že?“

„Bylo to lepší než ležet na posteli a lámat si hlavu.“

„Vy vůbec nevěříte na modlitby - nebo na Boha?“

„Ne.“ Řekl mírně: „Můžu se ovšem mýlit.“

„Rycker ano.“ Řekla to příjmení, jako by už nebyl její muž. „Kdyby tak aspoň nevěřili vždycky ti nesprávní lidé.“

„Jeptišky přece jistě…“

„Ale to jsou profesionálky. Ty věří všemu. Dokonce i Svatému domu v Lorettu. Chtějí na nás, abychom věřili příliš mno—

186$

ho, a my pak věříme čím dál míň.“ Možná že mluvila proto, aby oddálila chvíli, kdy se bude muset vrátit. Řekla: „Jednou jsem měla malér, když jsem nakreslila obrázek Svatého domu v plném letu, s tryskovými motory. Jak moc jste věřil - když jste věřil?“

„Víte, jako ten chlapec v příběhu, který jsem vám vyprávěl, přesvědčil jsem se argumenty, abych věřil skoro všemu. Člověk do sebe může tak dlouho hučet, až se přiměje, k čemu chce - dokonce i k manželství nebo k povolání. Pak jdou léta, a manželství nebo povolání ztroskotá a je lepší z toho vycouvat. S vírou je to stejné. Lidi visí na manželství, protože se bojí samoty ve stáří, nebo na povolání, protože se bojí chudoby. To není dobrý důvod. A zrovna tak není dobrý důvod viset na církvi jen kvůli nějakým zaklínadlům, když má člověk umřít.“

„A co ta zaklínadla při narození?“ zeptala se. „Jestli je teď ve mně dítě, tak ho budu muset dát pokřtít, ne? Byla bych možná i nešťastná, kdyby nebylo pokřtěné. Je to nepoctivé? Jen kdyby aspoň otec nebyl on.“

„Ovšem, že to není nepoctivé. Nesmíte si myslet, že vaše manželství už ztroskotalo.“

,Ale jistěže ano.“

„Ale já nemyslím s Ryckerem, já myslím…“ Řekl ostře: „Proboha, nezačínejte si ze mě brát taky příklad.“

187$

Třetí kapitola

1

Šampaňské bylo poněkud sladké, ale lepší Querry v Lucu nesehnal, a třídenní cesta vozem a porucha na prvním přívozu mu také nepomohly. Jeptišky poskytly hráškovou polévku z konzerv, čtyři hubená pečená kuřata a ne zrovna výraznou sladkou omeletu potřenou kdoulovým rosolem; omeleta značně poklesla na půli cesty mezi domem jeptišek a domem otců. Ale toho dne, když už bylo konečně po obřadu a glajcha se tyčila na střeše, neměl nikdo náladu kritizovat. Před ordinací byla improvizovaná střecha z plachtoviny a na dlouhých stolech, postavených na tesařských kozách, připravili kněží a jeptišky hostinu pro malomocné, kteří pracovali na nemocnici, a jejich příbuzné, úřední i neúřední: bylo tam pivo pro muže a šumivé ovocné nápoje a housky pro ženy a děti. Jeptišky měly vlastní oslavu, připravenou v přísném soukromí, ale šeptalo se, že pozůstává hlavně ze zvlášť silné kávy a několika krabic petitsfours, které měly schované od Vánoc a které už pravděpodobně zplesnivěly.

Před hostinou se konala bohoslužba. Otec Tomáš se ploužil novou nemocnicí a za pomoci otce Josefa a otce Pavla stříkal zdi svěcenou vodou a Afričané zazpívali několik nábožných písní v jazyce mongo. Předtím byly modlitby a otec Tomáš měl příliš dlouhé kázání - ještě se nenaučil domorodý jazyk natolik, aby se v něm dovedl pořádně vyjadřovat. Některé mladší malomocné to přestalo bavit a pomalu se loudali pryč a otec Filip přistihl malé dítě, jak skrápí nové zdi vodou vlastní výroby.

Nikomu nevadilo, že stranou zpívala vlastní písně malá skupinka odpadlíků, kteří neměli nic společného s místním kmenem. Jen lékař poznal, co jsou vlastně zač, protože kdysi pracoval v dolním Kongu: přišli jim sem otravovat život od

188$

pobřeží, více než tisíc kilometrů odtud. Bylo nepravděpodobné, že by jim někdo z malomocných rozuměl, a tak je nechal být. Jediné svědectví o jejich dlouhé cestě po pěšinách, řekách a silnicích byla nezvyklá hromada jízdních kol u jedné zastrčené pěšiny do pralesa, po které ráno náhodou šel.

{„E ku Kinšasa bazeji ko,

E ku Luoti ka bazeji ko…“}

{„V Kinšase nic nevědí,

V Luozi nic nevědí.“}

Pyšná píseň nadřazenosti pokračovala: nadřazenosti jejich vlastnímu lidu, bělochům, křesťanskému bohu, každému, kdo nebyl v jejich šestičlenném kroužku s čepicemi se štítkem a reklamou Pivo Polo.

{„V horním Kongu nic nevědí,

v nebi nic nevědí,

ti, co nadávají Duchu, nic nevědí,

náčelníci nic nevědí,

běloši nic nevědí.“}

Nzambiho jakživ nikdo jako zločince neponížil: byl to bůh výlučný. Jen Deo Gratias se k nim poněkud přiblížil: seděl na bobku mezi nimi a nemocnicí a lékař si uvědomil, že jako dítě přišel také na západ z dolního Konga.

„Je tohleto budoucnost?“ řekl Querry. Slovům nerozuměl, jen tomu, jak útočně měli nasazené čepice Pivo Polo.

„Ano.“

„Máte z ní strach?“

„Jistě. Ale nechci, abych byl svobodný na úkor někoho jiného.“

„Oni ano.“

„Naučili jsme je to my.“

189$

Všechno se stále někde zdržovalo, a tak už skoro zapadlo slunce, když konečně na střeše vztyčili glajchu a hostina mohla začít. To už nebyla plachta před ordinací zapotřebí, protože dělníci se nemuseli chránit před vedrem, ale otec Josef se podíval na černé mraky, nahromaděné za řekou, a usoudil, že by ještě mohla posloužit jako úkryt před deštěm.

Rozhodnutí otce Tomáše vztyčit glajchu nepadlo bez sporů. Otec Josef si přál měsíc počkat, v naději, že se zatím vrátí představený, a otec Pavel ho zpočátku podporoval, ale když doktor Colin souhlasil s otcem Tomášem, oponovat přestali. „Jen ať si otec Tomáš má hostinu a zpívání,“ řekl jim lékař. „Já chci nemocnici.“

Doktor Colin a Querry nechali skupinku z pobřeží a obrátili se zase ke končícím obřadům. „Udělali jsme dobře,“ řekl lékař, „ale stejně by tu představený býval měl být. Ta paráda by se mu moc líbila a alespoň by těmhle lidem řekl něco v jazyce, kterému rozumějí.“

„A taky by toho řekl míň,“ dodal Querry. Duté africké hlasy kolem nich stoupaly v další nábožné písni.

„A přece jste tu zůstal a díváte se na to,“ řekl lékař.

„Ale ano, zůstal jsem tady.“

„Pročpak asi.“

„Hlasy předků. Vzpomínky. Ležel jste někdy v posteli jako dítě, nespal a poslouchal, jak si dole v pokoji povídají? Nerozuměl jste, co říkají, ale ten zvuk člověka tak nějak utěšoval. A tak je mi teď. Jsem šťastný, že můžu poslouchat a nic neříkat. V domě nehoří, vedle v pokoji nečíhá lupič: nechci rozumět ani věřit. Kdybych věřil, musel bych myslet. A já už nechci myslet. A těchhle králíkáren vám postavím, kolik budete chtít, na to myslet nemusím.“

V misijní budově bylo potom plno škádlení s šampaňským. Otce Pavla přistihli, jak si nalévá skleničku, když na něm nebyla řada; někdo - a zdálo se, že tím krajně nepravděpodobným pachatelem je bratr Filip - nalil do prázdné lahve sodovku a láhev obešla více než polovinu stolu, než si toho někdo všiml. Querry si vzpomněl, jaké měl pocity před něko-190$

lika měsíci, tenkrát večer v semináři u řeky, když kněží fixlovali při kartách. Šel ven do džungle, protože nemohl vydržet jejich smích a jejich dětinské chování. Jak je možné, že tu teď sedí a dokáže se usmívat s nimi? Dokonce se přistihl, že mu vadí přísná tvář otce Tomáše, který seděl v čele stolu a nebavil se.

Lékař připil otci Josefovi a otec Josef připil lékaři. Otec Pavel připil bratru Filipovi a bratr Filip upadl do rozpaků a mlčel. Otec Jan připil otci Tomášovi, ten na to nereagoval. Šampaňské už bylo skoro pryč, ale někdo vyhrabal ze dna skříně poloprázdnou láhev Sandemanova portského, pili ho z likérových skleniček, aby jim déle vydrželo. „Angličani nakonec pijí portské po jídle, „ řekl otec Jan. „Neobyčejný zvyk, možná trochu protestantský, ale přece jen… „

Jste si jist, že to není v rozporu se zásadami morální teologie?“ zeptal se otec Pavel.

Jen s církevním právem. Lex contra Sandemanium, ale i ten nám ovšem vyložil onen význačný benediktin, Dom…“

„Otče Tomáši, nenapijete se portského?“

„Ne, děkuji, otče. Už jsem pil dost.“

Tma před otevřenými okny najednou ustoupila a na okamžik bylo vidět palmy, jak se ohýbají ve zvláštním žlutém světle, jako na starých fotografiích. Pak se všechno zase zatmělo, dovnitř zafoukal vítr a zašustil listy ve filmových magazínech otce Jana. Querry vstal, aby zavřel dveře před blížící se bouří, ale rozmyslel si to, vykročil ven a zavřel za sebou. Severní nebe se znovu rozsvítilo v dlouhém pásu nad řekou. Z kouta, kde oslavovali malomocní, se ozvaly bubny a hrom odpověděl jako salva blížící se posily. Na verandě se někdo pohnul. Když se zablesklo, uviděl, že je to Deo Gratias.

„Proč nejsi na hostině, Deo Gratiasi?“ Pak si uvědomil, že hostina je jen pro ty, kteří nejsou zmrzačeni, pro kameníky a tesaře a zedníky. Řekl: „No, udělali na nemocnici pěkný kus práce.“ Mladík neodpověděl. Querry řekl: „Nechystáš se snad zase utéct?“ a zapálil cigaretu a strčil mu ji mezi rty.

„Ne,“ řekl Deo Gratias.

191$

Querry ve tmě cítil, že ho mladíkův pahýl pobízí. Řekl: „Co tě trápí, Deo Gratiasi?“

„Odejdeš,“ řekl Deo Gratias, „teď když už je dům nemocnice hotov.“

„Ale ne, neodejdu. Já tady dožiju své dny. Nemůžu se vrátit tam, odkud jsem přišel, Deo Gratiasi. Tam já už nepatřím.“

„Zabil jsi člověka?“

„Všechno jsem zabil.“ Blížilo se burácení hromu, pak i déšť: zpočátku jako šarvátky šustící pokradmu mezi větrníky palem a plazící se trávou; pak už to byl sebejistý krok velikého vodního houfce, probíjel si cestu přes řeku a přivalil se na schody verandy. Bubny malomocných uhasly jako plameny; dokonce i hrom bylo sotva slyšet za rozsáhlou ztečí deště.

Deo Gratias se přibelhal blíž. „Chci jít s tebou,“ řekl.

„Říkám ti, že tu zůstanu. Proč mi nechceš věřit? Do konce života. Pohřbí mě tady.“

Možná, že ho nebylo přes déšť slyšet, protože Deo Gratias opakoval: „Půjdu s tebou.“ Kdesi začal zvonit telefon - triviální lidský zvuk, jako vytrvalý dětský pláč za zdí deště.

2

Když Querry odešel z místnosti, řekl otec Tomáš: „Zdá se mi, že jsme připili kdekomu, jen ne člověku, kterému dlužíme nejvíc.“

Otec Josef řekl: „On ví moc dobře, jak jsme mu vděčni. Tyhle přípitky nebyly míněny vážně, otče Tomáši.“

„Myslím, že bych měl oficiálně vyjádřit vděčnost celé naší obce, až se vrátí.“

„Jen ho uvedete do rozpaků,“ řekl doktor Colin. „Nechce od nikoho z nás nic jiného, než abychom mu dali pokoj.“ Déšť bušil na střechu; bratr Filip začal zapalovat svíčky na příborníku, kdyby náhodou vypověděla elektřina.

„Byl to pro nás pro všecky šťastný den, když sem přijel,“ řekl otec Tomáš. „Kdo by to byl předvídal. Sám veliký Querry.“

192$

„Ještě šťastnější den to byl pro něho,“ odpověděl lékař. „Vyléčit duši je mnohem obtížnější než vyléčit tělo, a přece myslím, že už léčba téměř skončila.“

„Čím lepší člověk, tím větší vyprahlost,“ řekl otec Tomáš.

Otec Josef se provinile podíval na svou sklenku šampaňského a pak na své společníky: kvůli otci Tomášovi jim všem bylo, jako by pili v kostele. „Člověk, který věří jen málo, nepocítí, když na čas přestane úplně.“ Jeho citům se nedalo nic vytknout. Otec Pavel mrkl na otce Jana.

„Vy do toho vkládáte kdovíco,“ řekl lékař. „Jeho případ je možná daleko prostší. Člověk může přece věřit půl života na základě nedostatečných důvodů - a pak objeví, že dělal chybu.“

„Doktore, vy mluvíte jako všichni ateisté, jako kdyby vůbec neexistovalo nic takového jako milost. Je nemyslitelné, aby někdo věřil bez milosti, a Bůh člověka milosti nikdy nezbaví. To dokáže jen člověk sám - svými činy. My jsme viděli Querryho činy tady a ty mluví samy za sebe.“

„Doufám, že nebudete zklamán,“ řekl lékař. „Při naší léčbě se taky vyskytují vyhaslé případy. Ale my neříkáme, že trpí vyprahlostí. My jen říkáme, že nemoc proběhla až do konce.“

„Jste velmi dobrý lékař, ale stejně se domnívám, že duchovní stav lidí dokážeme lépe posoudit my.“

„To jistě - jestli něco takového existuje.“

„Vy dokážete vypátrat skvrnu na kůži tam, kde my nevidíme vůbec nic. Musíte nám přiznat, že máme nos na - jak bych…“ otec Tomáš zaváhal a pak řekl: hrdinské ctnosti.“ Na pozadí bouřky mluvili trošku hlasitěji. Zazvonil telefon.

Doktor Colin řekl: „To bude asi nemocnice. Čekám dnes v noci jedno úmrtí.“ Šel k postrannímu stolku, na němž byl telefon, a zvedl sluchátko. Řekl: „Kdo je to? To je sestra Klára?“ Řekl otci Tomášovi: „Musí to být některá ze sester. Vezmete si to? Vůbec jí nerozumím.“

„Možná že se nám vrhly na šampaňské,“ řekl otec Josef.

Doktor Colin podal sluchátko otci Tomášovi a vrátil se ke stolu. „Mluvila vzrušeně, ať už to byl, kdo chtěl,“ řekl.

193$

„Mluvte pomaleji, prosím vás,“ řekl otec Tomáš. „Kdo je to? Sestra Helena? Neslyším vás - bouřka dělá hrozný rámus. Řekněte to ještě jednou. Nerozumím.“

„Máme všichni štěstí,“ řekl otec Josef, „že sestry nepořádají hostinu každý den v týdnu.“

Otec Tomáš se vztekle obrátil od telefonu. Řekl: „Buďte zticha, otče. Zdá se, že se stalo něco hrozného.“

„Udělalo se někomu špatně?“ zeptal se lékař.

„Řekněte matce Anežce,“ volal otec Tomáš, „že přijdu co nejrychleji. Raději ho hned najdu a přivedu s sebou.“ Zavěsil a stál ohnutý nad telefonem jako otazník.

„Co se stalo, otče?“ řekl lékař. „Můžu být nějak užitečný?“

„Ví někdo, kam šel Querry?“

„Před chvílí šel ven.“

„Kdyby tu tak byl představený.“ Podívali se na otce Tomáše s úžasem. Výraznějšího volání o pomoc už nebyl schopen.

„Snad abyste nám raději řekl, co se vlastně děje,“ řekl otec Pavel.

Otec Tomáš řekl: „Závidím vám vaše kožní testy, doktore. Měl jste pravdu, když jste mě varoval, abych nebyl zklamán. A představený také. Říkal mi skoro totéž, co vy. Příliš jsem důvěřoval pouhému zdání.“

„Udělal Querry něco?“

„Bůh chraň, aby člověk někoho soudil, aniž vyslechne všechna fakta…“ Dveře se otevřely a Querry vstoupil. Déšť šplíchl za ním a Querry musel zápolit se dveřmi, než je zavřel. Řekl: „Míra venku už ukazuje skoro půl centimetru.“

Nikdo nic neřekl. Otec Tomáš postoupil kousek k němu.

„M. Querry, je to pravda, že jste cestou do Lucu jel s Mme. Ryckerovou?“

„Svezl jsem ji. Ano.“

„V našem voze?“

„Ovšem.“

„Když byl její manžel nemocen?“

„Ano.“

„O co vlastně jde?“ zeptal se otec Josef.

194$

„Zeptejte se Querryho,“ odpověděl otec Tomáš.

„Na co se mě má zeptat?“

Otec Tomáš si natáhl galoše a vzal z věšáku deštník.

„Co jsem měl udělat?“ řekl Querry a podíval se nejdříve na otce Josefa a pak na otce Pavla. Otec Pavel pohnul rukou na znamení, že nic nechápe.

„Měl byste nám radši povědět, co se děje, otče,“ řekl doktor Colin.

„Musím vás požádat, abyste šel se mnou, M. Querry. Poradíme se u sester, co by se mělo nyní učinit. Doufal jsem, ačkoliv nebylo proč doufat, že jde o nějaký omyl. Dokonce si říkám, kdybyste se byl alespoň pokusil lhát. Nebylo by to bývalo tak nestoudné. Nechci, aby vás tady našel Rycker, kdyby přijel.“

„Co by tady hledal Rycker?“ řekl otec Jan.

„Dalo by se očekávat, že bude hledat svou ženu, ne? Je nyní u sester. Přijela před půl hodinou. Tři dny byla sama na cestě. Čeká dítě,“ řekl otec Tomáš. Telefon začal znovu zvonit. „Vaše dítě.“

Querry řekl: „To je nesmysl. Tohle nemohla nikomu říct.“

„Chudinka. Asi neměla odvahu mu to říct do tváře. Přijela sem z Lucu za vámi.“

Telefon opět zazvonil.

„Teď bude asi řada na mně, abych to zvedl,“ řekl otec Josef a blížil se k telefonu, rozechvělý obavami.

„My jsme vás tu vřele přijali, nebo snad ne? Na nic jsme se vás neptali. Nestrkali jsme nos do vaší minulosti. A za to všechno nám tady uděláte takovýhle - skandál. To vám nestačily ty ženy v Evropě?“ řekl otec Tomáš. „Musel jste udělat z naší malé obce základnu pro své operace?“ Náhle to byl zase vyplašený a zoufalý kněz, který nemohl spát a měl strach ze tmy. Rozplakal se, tiskl se k svému deštníku, asi jako by se Afričan tiskl k totemovému sloupu. Vypadal, jako by ho byli nechali celou noc venku jako strašáka.

„Haló, haló,“ křičel otec Josef do telefonu. „Pro všechny svaté, nemůžete mluvit nahlas, ať už jste, kdo jste?“

195$

„Půjdu hned s vámi za ní,“ řekl Querry.

„Máte na to právo,“ řekl otec Tomáš. „Ale není ve stavu, kdy by se mohla s někým přít. Tři dny neměla v ústech nic než tabulku čokolády. Neměla s sebou ani sluhu, když přijela. Kdyby jen představený… Zrovna Mme. Ryckerová. Tolik laskavosti k misii. Proboha, co zase, otče Josefe?“

„To je jen nemocnice,“ řekl otec Josef ulehčeně. Podal sluchátko doktoru Colinovi. „Je to to úmrtí, které jsem čekal,“ řekl lékař. „Zaplaťpánbůh, že alespoň něco dneska probíhá normálně.“

3

Otec Tomáš kráčel mlčky napřed pod velikým deštníkem. Na okamžik přestalo pršet, ale z žeber deštníku ještě kapaly zbytky deště. Otce Tomáše bylo vidět jen chvílemi, když se zablesklo. Neměl baterku, ale znal cestu nazpaměť i potmě. Nespočet omelet a nákypů na téhle cestě ztroskotalo. Bílý dům jeptišek stál náhle úplně blízko, jak současně zahřmělo a zablesklo se - blesk sjel do nějakého stromu nablízku a všechna světla v misii vyletěla najednou.

Jedna ze sester jim přišla ke dveřím naproti se svíčkou. Podívala se otci Tomášovi přes rameno na Querryho, jako by byl sám ďábel - a měla v očích strach, odpor a zvědavost. Řekla: „Matka sedí u Mme. Ryckerové.“

„Půjdeme dovnitř,“ řekl otec Tomáš sklíčeně.

Zavedla je do vybíleného pokoje, Marie Ryckerová ležela v bílé posteli pod krucifixem, s nočním světlem vedle sebe. Matka Anežka seděla u postele s rukou na tváři Marie Ryckerové. Na Querryho to udělalo dojem dcery, která se ve zdraví navrátila z dlouhé návštěvy v cizí zemi.

Otec Tomáš řekl oltářním šeptem: „Jak je jí?“

„Nic se jí nestalo,“ řekla matka Anežka. „Tedy tělesně ne.“

Marie Ryckerová se obrátila na posteli a podívala se na ně.

V očích měla průhlednou poctivost dítěte, které si připravilo

196$

naprosto neprůstřelnou lež. Usmála se na Querryho a řekla: „Mrzí mě to. Musela jsem přijít. Byla jsem vyděšená.“

Matka Anežka odtáhla ruku a pozorně Querryho sledovala, jako by se obávala, že se vůči její svěřence dopustí nějakého násilí.

Querry řekl mírně: „Nesmíte být z ničeho vyděšená. Jenom vás vystrašila ta dlouhá cesta - to nic. Teď, když jste v bezpečí, mezi přáteli, jistě vysvětlíte, že ano…“ Zaváhal.

„Ach, ano,“ zašeptala, „všecko.“

„Nepochopili, co jste jim pověděla. O tom, jak jsme spolu jeli do Lucu. A o dítěti. Budete mít dítě?“

„Ano.“

„Tak jim jen povězte, čí je to dítě.“

„Už jsem jim to pověděla,“ řekla. „Je tvoje. A moje taky, samozřejmě,“ dodala, jako by tím dodatkem všecko úplně vyjasnila a zbavila se veškeré viny.

Otec Tomáš řekl: „Tak vidíte.“

„Proč jim to říkáte? Víte přece, že to není pravda. Jindy než teď v Lucu jsme spolu nikdy nebyli.“

„Tenkrát poprvé,“ řekla, „když tě manžel přivedl k nám.“

Bylo by bývalo snadnější, kdyby dokázal mít vztek, ale neměl: lhát je v jistém věku tak přirozené jako hrát si s ohněm. Řekl: „Víte přece, že všechno, co tady říkáte, je nesmysl. Jsem si jist, že mi nechcete nijak uškodit.“

„To ne,“ řekla, „nikdy. Je ťaime, chéri. Jesuis toute à toi.“

Matka Anežka nakrčila nos odporem.

„Proto jsem za tebou přijela,“ řekla Marie Ryckerová.

„Měla by si teď odpočinout,“ řekla matka Anežka. „Můžete si o tom všem promluvit ráno.“

„Musíte mě s ní nechat mluvit o samotě.“

„To tedy určitě ne,“ řekla matka Anežka. „To by nebylo správné. Otče Tomáši, vy mu nedovolíte…“

„Ale má milá, snad si nemyslíte, že ji budu bít? Můžete ji přijít zachránit, jakmile začne křičet.“

Otec Tomáš řekl: „Můžeme těžko odmítnout, jestliže si to Mme. Ryckerová přeje.“

197$

„Ovšem, že si to přeju,“ řekla. „Vždyť jsem sem jenom kvůli tomu přijela.“ Položila ruku Querrymu na rukáv. Za tenhle úsměv smutné a padlé důvěry by se nemusela stydět ani Sára Bernhardtová v roli Marguerity Gautierové na úmrtním loži.

Když odešli, šťastně vydechla. „Tak, to bychom měli.“

„Proč jste jim to všecko nalhala?“

„Nelhala jsem pořád,“ řekla. „Opravdu vás miluju.“

„Od kdy?“

„Od té doby, co jsem s vámi strávila noc.“

„Víte docela dobře, že to vůbec nic nebylo. Napili jsme se trošku whisky. Vyprávěl jsem vám příběh, abych vás uspal.“

„Ano. Tehdy jsem se zamilovala. Ba ne, to ne. Už vám zase lžu, to je hrozné,“ řekla s nepřesvědčivou pokorou. „Bylo to, když jste k nám přijel vůbec poprvé. Un coup defoudre.“

„Tu noc, co jste jim řekla, že jsme spolu spali?“

„To jsem vlastně taky lhala. Pořádně jsem s vámi spala až tu noc po koktejlu u guvernéra.“

„Proboha, co to zase povídáte?“

„Nechtěla jsem ho. Jinak jsem to nemohla snést, musela jsem zavřít oči a myslet si, že jste to vy.“

„Teď bych vám měl asi poděkovat za kompliment,“ řekl Querry.

„A tenkrát jsem taky musela počít to dítě. Tak vidíte, že jsem nelhala.“

„Nelhala?“

„Jen napůl. Kdybych na vás byla stále nemyslela, byla bych celá vyschlá - a to už pak děti nevznikají tak snadno, ne? Takže je to vlastně vaše dítě.“

Podíval se na ni s jakousi úctou. Jen teolog by býval mohl ocenit pokroucenou logiku její argumentace, oddělit dobrý úmysl od zlého, a to si o ní ještě nedávno říkal, že je příliš prostoduchá a příliš mladá, aby mohla být nebezpečná. Podmanivě se na něho usmála, jako by doufala, že ho naláká, aby se zase pustil do nějakého příběhu, jen aby ještě nemusela jít spát. Řekl: „Radši mi povězte, co přesně se stalo, když jste se s manželem sešla v Lucu.“

198$

Odpověděla: „Bylo to děsné. Opravdu děsné. Jednu chvíli jsem myslela, že mě zabije. Nechtěl mi věřit to s tím deníkem. Vedl pořád svou, celou noc, do nekonečna, až mě utahal, a tak jsem mu řekla: ,Tak jo. Ať je tedy po tvém. Spala jsem s ním. Tady, jinde, všude, kde si vzpomeneš.’ Pak mě praštil. Myslím, že by mě tloukl dál, kdyby se do toho nevmísil M. Parkinson.“

„Tak Parkinson tam byl taky?“

„Slyšel mě plakat, a tak přišel.“

„Asi aby si udělal pár snímečků.“

„Myslím, že žádné snímky nedělal.“

„A co se stalo pak?“

„No, potom samozřejmě přišel i na všecko ostatní. Chtěl totiž okamžitě jet domů a já jsem řekla, že ne, že musím zůstat v Lucu, dokud se to nedozvím. ,Nedozvíš?’ řekl. A pak už to prasklo všecko. Ráno jsem šla k doktorovi, a když jsem se dověděla to nejhorší, tak jsem se sebrala a ani jsem se nevrátila do hotelu.“

„Rycker myslí, že je to moje dítě?“

„Snažila jsem se ho ze všech sil přesvědčit, že je jeho - protože když se to tak vezme, tak svým způsobem vlastně opravdu je jeho.“ Protáhla se na zádech v posteli, slastně si vzdychla a řekla: „Já jsem ale tak ráda, že jsem tady. Bylo to vážně o strach, jet celou cestu sama. Ani jsem si doma nepočkala na nějaké jídlo, i postel jsem si zapomněla vzít a spala jsem jen tak ve voze.“

„V jeho voze?“

„Ano. M. Parkinson ho snad zavezl domů.“

„Mělo by vůbec smysl požádat vás, abyste řekla otci Tomášovi pravdu?“

„No, mosty jsem za sebou spálila pořádně, ne?“

„Spálila jste jediný domov, který mám,“ řekl Querry.

„Já jsem prostě musela uniknout,“ vysvětlila omluvně. Poprvé se ocitl tváří v tvář sobectví tak absolutnímu jako jeho vlastní. Druhá Marie byla řádně pomstěna: pokud šlo o toute à toi, smála se teď pro změnu nejlíp ona.

199$

„Co očekáváte, že teď udělám?“ řekl Querry. „Že vás na oplátku budu taky milovat?“

„Bylo by to moc hezké, kdybyste mohl, ale když nemůžete, tak mě budou muset poslat domů, ne?“

Šel ke dveřím a otevřel je. Matka Anežka číhala na konci chodby. Řekl: „Udělal jsem, co jsem mohl.“

„Asi jste se pokoušel chudinku děvčátko přemluvit, aby vás chránila.“

„Ale prosím vás, mně samozřejmě přizná, že lže, ale nemám magnetofon. Škoda že církev svatá neschvaluje skryté mikrofony.“

„Mohu vás požádat, M. Querry, abyste se od této chvíle našemu domu vyhýbal?“

„O to mě žádat nemusíte. Dejte si na ten balíček dynamitu tam vevnitř pozor samy.“

„Je to ubohá, nevinná, mladičká…“

„Prosím vás, nevinná… No, asi máte pravdu. Pánbůh nás ochraňuj před veškerou nevinností. Provinilci aspoň vědí, co dělají.“

Ještě nespravili pojistky, a tak ho k budovám misie vedly jen nohy, jak pod sebou cítily pěšinku. Déšť se přesunul dál k jihu, ale nad pralesem a nad řekou ještě chvílemi šlehl blesk. Než došel k misii, musel jít kolem lékařova domu. Za oknem zářila petrolejka a lékař stál vedle ní a vyhlížel ven. Querry zaklepal na dveře.

Colin se zeptal: „Co se stalo?“

„Bude se toho držet a lhát dál. Jinak nemá naději na únik.“

„Na únik?“

„Od Ryckera a Afriky.“

„Otec Tomáš to teď vykládá ostatním. Mně do toho nic nebylo, tak jsem šel domů.“

„Budou asi chtít, abych odešel, ne?“

„Panebože, kdyby tady tak byl představený. Otec Tomáš není zrovna vyrovnaný člověk.“

Querry si sedl ke stolu. Atlas lepry byl otevřen na křiklavé stránce plné vířivých barev. Řekl: „Co je tohle?“

200$

„Říkáme tomu ,ryby plavou proti proudu’. Bacily - tadyhle ty barevné puntíky - se hromadí podél nervů.“

„A já myslel, že jsem došel dost daleko,“ řekl Querry, „když jsem se dostal až sem.“

„Možná že se to přežene. Ať se vypovídají. My dva máme důležitější věci na práci. Teď, když je hotová nemocnice, budeme se moct konečně vrhnout na ty pojízdné jednotky a ty nové záchody, o kterých jsem s vámi mluvil.“

„Nezabýváme se vašimi nemocnými, doktore, ani těmi barevnými rybičkami. U těch se dá všecko předvídat. Tohle jsou normální lidé, zdraví lidé, a u těch člověk nikdy neví, jak budou reagovat. Jak to vypadá, nedostanu se asi k Pendélé o nic blíž, než se tam dostal Deo Gratias.“

„Nade mnou nemá otec Tomáš žádnou pravomoc. Můžete zůstat u mě, jestli vám nebude vadit, že byste musel spát v pracovně.“

„Ba ne. Nemůžete riskovat, že byste se s nimi pohádal. Jste pro leproserii příliš důležitý. Budu muset odejít.“

„Kam půjdete?“

„Nevím. Stejně je to zvláštní, viďte, co jsem měl starostí, když jsem sem přišel, protože jsem myslel, že už nedokážu pocítit bolest. Jeden kněz, s kterým jsem mluvil na řece, měl asi pravdu. Říkal, že stačí mít trochu strpení. Vy jste mi to řekl taky.“

„To mě mrzí.“

„Já myslím, že mě ani ne. Jednou jste říkal, že když člověk trpí, začíná se cítit součástí lidské existence, na straně křesťanského mýtu, vzpomínáte si? ,Trpím, tedy jsem.’ Napsal jsem si jednou něco takového do deníku, ale nemůžu si vzpomenout, co to bylo a kdy, a nebylo to ,trpím’.“

„Když je někdo vyléčen,“ řekl lékař, „nemůžeme si dovolit ztratit ho bez užitku.“

„Vyléčen?“

„Ve vašem případě už žádné další kožní testy nejsou třeba.“

201$

4

Otec Josef si roztržitě otřel nůž do sukně sutany a řekl: „Nesmíme zapomínat, že to je jen její tvrzení proti jeho tvrzení.“

„Proč by si vymýšlela takovéhle otřesné historky?“ zeptal se otec Tomáš. „A to dítě bude asi v každém případě dosti skutečné.“

„Querry nám tady byl velice užitečný,“ řekl otec Pavel. „Máme proč být vděčni…“

„Vděčni? Opravdu si tohle myslíte, otče, když se nám kvůli němu teď každý směje? ,Poustevník z Konga. Světec s minulostí.’ Všechny ty historky, co o něm psali v novinách. Copak asi napíší teď?“

„Vám ty historky dělaly větší radost než jemu,“ řekl otec Jan.

„Ovšem že mi dělaly radost. Věřil jsem v něho. Domníval jsem se, že měl dobré pohnutky, když se sem vydal. Dokonce jsem ho hájil před představeným, když mě varoval… Ale to jsem si neuvědomoval, jaké byly jeho opravdové pohnutky.“

„Když je tedy znáte, tak nám je povězte,“ řekl otec Jan. Mluvil suchým, přesným tónem, jak byl zvyklý z debat o morální teologii, aby zbavil citu jakoukoliv otázku zabývající se pohlavním hříchem.

„Mohu pouze předpokládat, že utekl z Evropy před nějakými potížemi se ženskými.“

„Potíže se ženskými není zrovna moc přesný výraz - a cožpak před nimi nemáme ostatně všichni utíkat? Přání svatého Augustina chviličku posečkat se všeobecně zrovna nedoporučuje.“

„Querry je velmi dobrý stavitel,“ řekl otec Josef tvrdošíjně.

„Tak co tedy navrhujete? Aby zůstal tady v misii a žil v hříchu s Mme. Ryckerovou?“

„To jistě ne,“ řekl otec Jan. „Mme. Ryckerová musí zítra odjet. Podle toho, co jste nám řekl, nemá ani nejmenší touhu odejít s ní.“

202$

„Tím to ale neskončí,“ řekl otec Tomáš. „Rycker bude chtít rozluku. Bude možná dokonce žalovat Querryho o rozvod a noviny budou o celé téhle povznášející historce psát. Mají o Querryho už takhle dost veliký zájem. Myslíte si snad, že bude mít generál radost, až bude u snídaně číst o skandálu v naší leproserii?“

„Glajcha je sice definitivně vztyčená,“ řekl otec Josef a zuřivě třel nůž, „ale ještě se toho musí spousta udělat.“

„Nemůžeme nikomu a ničemu uškodit, když budeme prostě čekat,“ řekl otec Pavel. „To děvče třeba lže. Rycker třeba nic nepodnikne. Noviny třeba nic nenapíší (takový obrázek o Querrym světu prezentovat přece nechtěly). Celá historka se ani nemusí donést ke generálovým uším - nebo očím.“

„Myslíte si snad, že se o tom nedoslechne biskup? Teď už je toho určitě plný Luc. Po dobu nepřítomnosti představeného odpovídám za…“

Bratr Filip poprvé promluvil. „Někdo je venku,“ řekl. „Neměl bych radši odemknout?“

Byl to Parkinson, promáčený a neschopný slova. Šel předtím asi velice rychle. Jezdil si rukou po srdci, jako by se snažil utišit nějaké zvíře, které nosí pod košilí jako Sparťan.

„Dejte mu židli,“ řekl otec Tomáš.

„Kde je Querry?“ zeptal se Parkinson.

„Nevím. Snad ve svém pokoji.“

„Hledá ho Rycker. Šel k sestrám, ale Querry už byl pryč.“

„Jak jste věděli, kde hledat?“

„Nechala Ryckerovi doma vzkaz. Byli bychom ji dohonili, ale u posledního přívozu jsme měli poruchu na voze.“

„Kde je teď Rycker?“

„Bůh ví. Je tam tma jak v pytli. Mohl klidně vletět do řeky, co já vím.“

„Viděl svou ženu?“

„Ne - nějaká stará jeptiška nás oba vystrčila a zamkla. To ho teda namíchlo, že zuřil jako ďas, to vám povím. Co jsme vyjeli z Lucu, nespali jsme dohromady ani šest hodin - a to už je víc než tři dny.“

203$

Houpal se na židli dopředu a dozadu. „Kéž by to příliš hutné tělo. To je citát. Shakespeare. Mám slabé srdce,“ vysvětloval otci Tomášovi, ale ten uměl anglicky pramálo a nebyl s to sledovat tok Parkinsonových myšlenek. Ostatní napjatě pozorovali a nerozuměli skoro nic. Všem se zdálo, že se situace beznadějně změnila v neorganizovaný chaos.

„Prosím vás, dejte mi napít,“ řekl Parkinson. Otec Tomáš zjistil, že zbylo trošku šampaňského na dně jedné z mnoha lahví, které se ještě válely po stole mezi kostrami kuřat a ostatky zmrzačeného a nedojedeného nákypu.

„Šampus?“ vyjekl Parkinson. „Radši bych takhle kapku džinu.“ Podíval se na skleničky a na láhve: v jedné skleničce bylo ještě na dva prsty portského. Řekl: „Vy si tu ale dáváte.“

„Byl to pro nás velice mimořádný den,“ řekl otec Tomáš, uveden notně do rozpaků, když uviděl na okamžik stůl očima někoho cizího.

„Mimořádný den - to vám teda povím. Já myslel, že se přes ten přívoz nikdy nedostanem, a teď, v téhle bouřce, tu asi ztvrdnem. Proč já jsem do tohohle černého světadílu vůbec lezl. Havran krák: Už víckrát ne. To je citát. Někdo.“

Venku zařval jakýsi hlas něco nesrozumitelného.

„To je on,“ řekl Parkinson, „bloudí kolem dokola. Vzteká se jak pes, jen kousnout. Povídal jsem mu, že snad křesťani mají odpouštět, ale teď nemá cenu mu něco vykládat.“

Hlas se blížil. „Querry,“ slyšeli ho křičet. „Querry! Kde jste, Querry?“

„Tolik pitomého povyku pro nic za nic. A to bych se vůbec nedivil, kdyby se byly nakonec žádné techtle mechtle neděly. Říkal jsem mu to. ,Celou noc si povídali,’ říkám mu, ,slyšel jsem je. Milenci si přece celou noc nepovídají. Bývá taky chvílema ticho.

„Querry. Kde jste, Querry?“

„Já myslím, že prostě chce věřit tomu nejhoršímu. Takhle se totiž Querrymu vyrovná, copak to není jasné, když se perou o jednu ženskou?“ Dodal s poněkud překvapivým pochopením. „Nesnese prostě, když není důležitý, no.“

204$

Dveře se otevřely ještě jednou a na prahu stál Rycker, rozcuchaný a nasáklý deštěm. Díval se z jednoho otce na druhého, jako by čekal, že mezi nimi najde Querryho, třeba převlečeného za kněze.

„M. Ryckere,“ začal otec Tomáš.

„Kde je Querry?“

„Prosím vás, pojďte dál a posaďte se, promluvíme si o…“

„Jak se mám posadit?“ řekl Rycker. „Jsem člověk, který úpí.“ Přece si ale sedl, na špatnou židli - slabé opěradlo se rozsypalo. „Utrpěl jsem strašlivý otřes, otče. Otevřel jsem tomu člověku duši. Sděloval jsem mu své nejniternější myšlenky, a tahle se mi odměnil…“

„Promluvme si klidně a rozumně…“

„Vysmíval se mi a opovrhoval mnou,“ řekl Rycker. „Jakým právem mnou opovrhuje? V očích Božích jsme si všichni rovni. I ubohý ředitel plantáže i slavný Querry. Takhle rozbít křesťanské manželství.“ Ostře z něho páchla whisky. Řekl: „Za pár let půjdu do výslužby. Myslí si, že budu ze své penze vydržovat jeho parchanta?“

„Podívejte se, Ryckere, už jste tři dny na cestě. Potřebujete se pořádně vyspat. Potom…“

„Se mnou nikdy spát nechtěla. Vždycky si našla nějakou výmluvu, ale pán si přijde, a hned poprvé, jen proto, že je slavný…“

Otec Tomáš řekl: „Všichni se chceme vyhnout skandálu.“

„Kde je ten doktor?“ řekl Rycker ostře. „Byli spolu jedna ruka.“

„Je doma. Ten s tím nemá nic společného.“

Rycker zamířil ke dveřím. Když k nim došel, zastavil se na okamžik, jako by byl na jevišti a zapomněl repliku, po níž má ze scény odejít. „Žádná porota na světě mě nebude moci odsoudit,“ řekl a vyšel zase do tmy a deště. Na okamžik nikdo nepromluvil a pak se otec Josef zeptal všech: „Jak to myslel?“

„Ráno se tomu budeme smát,“ řekl otec Jan.

„Já opravdu nevím, co je na téhle situaci k smíchu,“ odpověděl otec Tomáš.

205$

„Vždyť je to jako nějaká fraška z Palais Royal, takových člověk přece četl… Ukřivděný manžel pobíhá dovnitř a zase ven.“

„Otče, já nečtu frašky z Palais Royal.“

„Někdy si myslím, že to Bůh s lidmi nemyslel tak docela vážně, když jim dal pohlavní pud.“

„Jestli tohle učení přednášíte v morální teologii…“

„A když vynalezl morální teologii, tak taky ne. Nakonec, svatý Tomáš Akvinský přece řekl, že Bůh stvořil svět ve hře.“

Bratr Filip řekl: „Promiňte, prosím…“

„Máte štěstí, otče Jene, že nenesete mou odpovědnost. Já se nemohu k téhle záležitosti stavět, jako by to byla fraška z Palais Royal, ať už svatý Tomáš napsal, co chtěl. Kampak jdete, bratře Filipe?“

„Říkal něco o porotě, otče, a tak mě napadlo, že snad má s sebou pistoli. Myslím, že bych měl možná upozornit…“

„To už je přespříliš,“ řekl otec Tomáš. Otočil se k Parkinsonovi a zeptal se ho anglicky: „Má s sebou pistoli?“

„Nemám ponětí. Spousta lidí nosí dneska pistoli, ne? Ale ani ji nevytáhne, takovou kuráž by zase neměl. Povídám vám, že si chce jen připadat důležitě.“

„Když dovolíte, otče, myslím, že bych měl raději zajít k doktoru Colinovi,“ řekl bratr Filip.

„Buďte opatrný, bratře,“ řekl otec Pavel.

„Náhodou toho o střelných zbraních dost vím,“ odpověděl bratr Filip.

5

„Nekřičel venku někdo?“ zeptal se doktor Colin.

„Já jsem nic neslyšel.“ Querry šel k oknu a podíval se do tmy. Řekl: „Kdyby už tak chtěl bratr Filip spravit to světlo. Je na čase, abych šel domů, a nemám baterku.“

„Teď už proud stejně nepustí. Je deset pryč.“

206$

„Budou asi chtít, abych odejel co nejdřív, co? Ale loď se těžko objeví dřív než za týden. Snad mě někdo sveze.

„Pochybuju, že by po tomhle dešti byla silnice sjízdná a pršet bude dál.“

„Tak to tedy máme ještě pár dní a můžeme si popovídat o těch vašich vytoužených pojízdných jednotkách. Ale já nejsem strojař, doktore. Bratr Filip by vám pomohl víc, než bych to dokázal já. „

„Podívejte se, žijeme tady stejně provizorní život,“ řekl doktor Colin. „Já nechci nic než pár panelů na kolech. Aby se to dalo přidělat na šasi půltunky. Kam jsem strčil tu čtvrtku? Chtěl jsem vám ukázat takový nápad…“ Lékař otevřel zásuvku psacího stolu. Byla v ní fotografie ženy. Číhala tam, ukrytá před cizími zraky, žádný prach se na ní neusazoval, a byla přítomna pokaždé, když se otevřela zásuvka.

„Bude mi tenhle pokoj scházet - ať budu, kde budu. Nikdy jste mi nevyprávěl o své ženě, doktore. Jak se stalo, že umřela.“

„Byla to spavá nemoc. Trávila zpočátku hodně času v džungli a snažila se přemlouvat malomocné, aby se k nám šli léčit. Neměli jsme ještě tak účinné léky na spavou nemoc, jako máme teď. Lidi umírají moc brzy.“

„A já jsem doufal, že skončím ve stejném kousku země jako vy a ona. Byli bychom spolu vytvořili ateistický koutek.“ „Nevím, jestli byste tam patřil.“

„Pročpak?“

„Querry, vás to, že nevěříte, příliš trápí. Pořád si na to saháte jako na ránu, které se chcete zbavit. Mně stačí ten mýtus, ale vám ne - vy musíte věřit, nebo nevěřit.“

Querry řekl: „Venku někdo volá. Myslel jsem jednu chvíli, že volá mě… Ale člověku se vždycky zdá, že slyší vlastní jméno, bez ohledu na to, co kdo skutečně volá. Stačí jedna slabika a je to totéž. My jsme přece takoví egoisté.“

„Musel jste asi kdysi hodně silně věřit, že vám to teď tak schází.“

207$

„Polykal jsem jim ten mýtus se vším všudy, jestli snad tomu říkáte věřit. Toto jest mé tělo, toto jest má krev. Když si tuhle partii čtu teď, tak mi připadá naprosto jasné, že je symbolická, ale jak můžete chtít na chudých rybářích, aby rozeznávali symboly? Jen když mám pověrčivé chvilky, vzpomínám si, že jsem se vzdal svátosti oltářní, ještě než jsem se vzdal víry, a kněží by určitě řekli, že je mezi tím nějaká spojitost. Rycker by řekl, že jsem odmítal milost. No, víra je nakonec asi jakési poslání a lidi nemívají většinou v hlavě či v srdci místo pro dvě poslání. Když v něco člověk opravdu věří, tak přece nezbývá než jít stále dál, ne? Jinak život víru pomalu otupí. Najednou jsem se zastavil, i jako architekt. Člověk nemůže být poloviční věřící nebo poloviční architekt. „

„Chcete říct, že už nejste ani poloviční?“ „Možná že jsem neměl ani v jednom ani v druhém dosti silné vědomí poslání - a můj způsob života nakonec zabil jedno i druhé. Člověk musí mít skutečně silný smysl pro poslání, aby odolal úspěchu. Populární kněz a populární architekt - zhnusení dokáže snadno zabít talent jednoho i druhého. „

„Zhnusení?“

„Zhnusení z chvály. Doktore, pitomost chvály dokáže člověka přece tak zhnusit. Právě ti lidi, kteří zničili mé kostely, povykovali potom nejhlasitěji a chválili, co jsem postavil. Ta fůra knih, co napsali o mé práci, a ty zbožné pohnutky, které mi přičítali - to úplně stačilo, aby mi dočista otrávili rýsovací prkno tak, že se mi z něho dělalo nanic. Člověk musí věřit silněji, než jsem věřil já, má-li tomuhle odolat. Té chvále kněží a pobožnůstkářů - Ryckerů tohoto světa.“

„Lidi jinak většinou úspěch snášejí docela uspokojivě. Ale vy jste přijel sem.“

„Myslím, že už budu vyléčen skoro ze všeho, i z hnusu. Byl jsem tady už šťastný.“

„Ano, už jste se naučil užívat prstů docela dobře, přesto, že jste zmrzačený. Zdá se mi, že už zbývá jen jedna rána, a vy se v ní pořád a pořád šťouráte.“

208$

„Mýlíte se, doktore. Chvílemi mluvíte jako otec Tomáš.“

„Querry,“ zavolal hlas, už se nemohl mýlit. „Querry.“

„Rycker,“ řekl Querry. „Musel sem sledovat svou ženu. Proboha, doufám, že ho k ní sestry nepustily. Radši půjdu a promluvím…“

„Počkejte, až trošku vystydne.“

„Musím ho přimět, aby se na to díval s rozumem.“

„Tak počkejte do rána. V noci není vidět, ani s rozumem.“

„Querry. Querry. Kde jste, Querry?“

„To je ale komedie,“ řekl Querry. „Tohle se má stát mně. Nevinný cizoložník. To by ostatně nebyl špatný název pro veselohru.“ Ústa se mu namáhavě pohnula v pokusu o úsměv. „Půjčte mi svítilnu.“

„Udělal byste mnohem líp, kdybyste se teď držel stranou.“

„Něco přece musím podniknout. Dělá takový rámus… Jen ještě víc rozvíří to, čemu otec Tomáš říká skandál.“

Lékař za ním neochotně vyšel ven. Bouřka se obrátila o tři sta šedesát stupňů a hnala se přes řeku zase na ně. „Ryckere,“ zavolal Querry a zdvihl lampu, „tady jsem.“ Někdo k nim běžel, ale když dorazil k okruhu světla, viděli, že je to bratr Filip. „Prosím vás, vraťte se do domu,“ řekl bratr Filip, „a zavřete dveře. Myslíme, že má Rycker možná pistoli.“

„Přece není takový blázen, aby střílel,“ řekl Querry.

„Ale stejně… abychom se vyhnuli nepříjemnosti…“

„Nepříjemnosti… bratře Filipe, umíte se opravdu vyjadřovat se vzácnou umírněností.“

„Nevím, jak to myslíte.“

„To je jedno. Zařídím se podle vaší rady a schovám se u doktora Colina pod postelí.“

Poodešel pár kroků nazpět a pak Ryckerův hlas řekl: „Stůjte. Stůjte na místě.“ Rycker se nejistě vypotácel ze tmy. Řekl banálně naříkavým tónem: „Všude vás hledám.“

„Tak tady mě máte.“

Všichni tři se dívali na kapsu, v níž měl Rycker zastrčenou pravou ruku.

„Musím s vámi mluvit, Querry.“

209$

„Tak mluvte, a až skončíte, tak bych vám taky rád řekl pár slov.“ Bylo ticho. Kdesi v leproserii štěkl pes. Ozářil je všechny blesk jako fotografova žárovka.

„Čekám, Ryckere.“

„Vy - vy odpadlíku.“

„Přišli jsme se sem hádat o víře? Přiznám vám, že o lásce Boží víte daleko víc než já.“

Ryckerovu odpověď zčásti pohřbilo těžké zaburácení hromu. Poslední věta trčela ven jako dvě nohy z rozvalin.

„…přesvědčit mě, že to, co tam napsala, nic neznamená, a po celou tu dobu jste musel vědět, že je na cestě dítě.“

„Vaše dítě. Ne moje.“

„Dokažte to. Měl byste to raději dokázat.“

„Je těžko dokazovat, že něco není, Ryckere. Lékař by mi mohl ovšem vzít vzorek krve, ale to byste musel počkat šest měsíců, až…“

„Jak se opovažujete se mi smát?“

„Já se vám nesměju, Ryckere. Vaše žena byla k nám oběma nespravedlivá. Řekl bych o ní, že lže, kdybych si ovšem myslel, že vůbec ví, co je to lež. Myslí si, že pravda je cokoli, co ji ochrání, anebo pošle zase domů do jeslí.“

„Nejdřív se s ní vyspíte a pak ji urážíte. Jste zbabělec, Querry?“

„Možná.“

„Možná. Možná. Nic, co já řeknu, nevyvede slavného Querryho z míry, co? Je tak nesmírně důležitý, co by se staral o to, co si pouhý ředitel továrny na palmový olej - já mám nesmrtelnou duši zrovna tak jako vy, Querry.“

„Já si na ni nároky nedělám. Vy můžete být, Ryckere, třeba nejdůležitějším člověkem Božím, pokud jde o mne, prosím. Já nejsem slavný Querry pro nikoho, jen pro vás. A už vůbec ne pro sebe.“

„Prosím vás, pojďte do misie, M. Ryckere,“ úpěnlivě prosil bratr Filip. „Dáme vám tam postel. Všem nám bude lépe, až se pořádně vyspíme. A až se ráno osprchujeme studenou vodou,“ dodal a jako ilustrace jeho slov se na ně strhl úplný vo—

210$

dopád deště. Z Querryho se ozval podivný, neobratný zvuk, který už se lékař naučil rozeznat jako smích, a Rycker dvakrát vystřelil. Lampa spadla s Querrym a roztříštila se; hořící knot ještě jednou zaplál pod potopou deště, osvětlil otevřená ústa a dvě překvapené oči, a pak uhasí.

Lékař klesl na kolena do bláta a šmátral po Querryho těle. Ryckerův hlas řekl: „Posmíval se mi. Jak se opovažuje se mi smát?“ Lékař řekl bratru Filipovi: „Držím mu hlavu. Mohl byste najít nohy? Musíme ho dostat dovnitř.“ Zavolal na Ryckera: „Schovejte tu pistolí, vy pitomče, a pojďte pomoct!“

„Ne Ryckerovi,“ řekl Querry. Lékař se přiklonil blíž: skoro ho neslyšel. Řekl: „Teď nemluvte. Zvedneme vás. Bude to zase dobré.“

Querry řekl: „Sobě jsem se smál.“

Odnesli ho z deště na verandu a položili ho. Rycker mu přinesl polštář pod hlavu. Řekl: „Neměl se smát.“

„Nesměje se snadno,“ řekl lékař a opět se ozval zvuk, který připomínal pokroucený smích.

„Absurdní,“ řekl Querry, „tohle všechno je absurdní, nebo…“ - ale jakou možnost, filozofickou nebo psychologickou, měl na mysli, už se nedověděli.

6

Představený se vrátil několik dní po pohřbu a šel s doktorem Colinem na hřbitov. Pohřbili Querryho nedaleko Mme. Colinové, ale nechali místo pro lékaře, až přijde jeho čas. Vzhledem k mimořádným okolnostem ustoupil otec Tomáš v otázce kříže - zastrčili tam jen kus tvrdého dřeva z pralesa s vyřezaným jménem Querryho a s daty narození a úmrtí. Nekonal se ani katolický obřad, jen otec Josef se nad hrobem neoficiálně pomodlil. Někdo - patrně Deo Gratias - postavil vedle navršené země starou plechovku od marmelády, plnou podivně zkroucených klacíků a rostlinek. Vypadalo to spíše

211$

jako obětina Nzambemu než jako pohřební věnec. Otec Tomáš to chtěl zahodit, ale otec Josef mu to rozmluvil.

„Je to velice problematická obětina na křesťanský hřbitov,“ protestoval otec Tomáš.

„Byl to velice problematický člověk,“ odpověděl otec Josef.

Parkinson opatřil v Lucu oficiální věnec, na němž stálo: „Od tří milionů čtenářů Postu. Přírodu jsem miloval a po Přírodě Krásu. Robert Browning.“

Udělal si obrázek pro případ, že by se mu to v budoucnu hodilo, ale s neočekávanou skromností odmítl dát se vyfotografovat vedle věnce.

Představený řekl Colinovi: „Nemůžu si pomoct, ale lituju, že jsem tady nebyl. Možná že bych býval dokázal Ryckera zvládnout.“

„Něco se muselo přihodit, dříve či později,“ řekl Colin. „Oni by mu nikdy nedali pokoj.“

„Kdo ,oni’„?

„Pitomci, ti zvědaví pitomci, kteří do všeho strkají nos, ti jsou snad všude, ne? Vyléčil se ze všeho kromě svého úspěchu; ale úspěch se nedá vyléčit, zrovna jako já nedokážu svým ‚mutilés‘ vrátit zase prsty na ruce a na nohy. Pošlu je zpátky do města a lidi se na ně dívají v obchodech a pozorují je na ulicích a šťouchají do druhých, aby si všimli, když jdou kolem. Úspěch je taky takový - zmrzačení přirozeného člověka. Jdete stejným směrem jako já?“

„Kam jdete?“

„Do ordinace. Na mrtvé už jsme snad vyplýtvali času dost.“

„Půjdu kousek s vámi.“ Představený si sáhl do kapsy sutany pro doutník, ale žádný tam neměl.

„Viděl jste Ryckera, než jste odjel z Lucu?“ zeptal se Colin.

„Ovšem. Udělali mu ve vězení docela slušné pohodlí. Byl u zpovědi a chce chodit každé ráno k přijímání. Tvrdě pracuje na Garrigou-Lagrangeovi. A je ovšem v Lucu úplný hrdina. M. Parkinson už telegrafoval domů jeden rozhovor a za chvíli

212$

začnou proudit novináři z Evropy. Myslím, že článek M. Parkinsona byl nadepsán: ,Zemřel poustevník. Světec, jenž zklamal.’ Výsledek procesu už je samozřejmě předem jasný.“

„Zproštění?“

„Pochopitelně. Le crimepassionel. Každý bude mít, po čem toužil - vlastně je to docela šťastný konec, ne? Rycker cítí, že se stal důležitý pro Boha i lidi. Dokonce mi vykládal o možnosti Belgické koleje v Římě a zrušení manželství. Nepodporoval jsem ho v tom. Mme. Ryckerová bude brzy volná a bude se moct vrátit domů, dítě si nechá. M. Parkinsonovi se ani ve snu nemohlo zdát, že tady sežene lepší příběh než tohle. Mimochodem, jsem rád, že Querry nečetl ten jeho druhý článek.“

„Těžko byste ale mohl říci, že to byl šťastný konec pro Querryho.“

„Ne? Vždycky přece chtěl ještě o kousek dál.“ Představený dodal plaše: „Myslíte, že mezi ním a Mme. Ryckerovou něco bylo?“

„Ne.“

„Říkal jsem si, že možná… Podle Parkinsonova druhého článku by se zdálo, že míval velkou schopnost - no - lásky.“

„Nejsem si tím tak jist. On si taky nebyl jist. Řekl mi jednou, že po celý život ženy jen využíval, ale myslím, že se sám viděl vždycky v tom nejhorším světle. Říkal jsem si dokonce někdy, jestli snad netrpí jakousi frigidností. Jako žena, která neustále střídá partnery a doufá, že jednoho dne zažije skutečný orgasmus. Říkal, že konal všechny příslušné pohyby spolehlivě, dokonce i vůči Bohu, v dobách, kdy ještě věřil, ale pak zjistil, že vlastně nechová lásku k ničemu než ke své práci, a tak těch pohybů nakonec nechal. A potom, když už nemohl ani předstírat, že to, co cítí, je láska, zmizely mu i pohnutky k práci. To bylo, jako když se v nemoci dostaví krize - když už pacient ztratí jakýkoliv zájem na životě. A právě tady lidi někdy páchají sebevraždu, ale on byl houževnatý, strašně houževnatý.“

„Říkáte to, jako by už býval byl vyléčen.“

213$

„Myslím, že už skutečně byl. Víte, naučil se sloužit lidem a smát se. Sice to byl podivný smích, ale smích to byl. Lidé, kteří se nesmějí, mě děsí.“

Představený řekl plaše: „Já jsem myslel, že jste snad chtěl říci, že začínal znovu nacházet ztracenou víru.“

„To ne, kdepak. Jen důvod, proč žít. Příliš se snažíte najít v tom nějaký řád, otče.“

„Ale když tu ten řád je… nemáte náhodou doutník?“

„Ne.“

Představený řekl: „Všichni moc rozebíráme pohnutky lidských činů. Řekl jsem to jednou otci Tomášovi. Vzpomínáte si, co pravil Pascal, že člověk, který začne hledat Boha, jej už našel? O lásce to možná platí také - když ji hledáme, už jsme ji možná nalezli.“

„Měl sklon - vím jen to, co mi sám řekl - omezovat to hledání jen na postel se ženou.“

„To není zrovna nejhorší místo, kde ji hledat. Spousta lidí tam nachází jen a jen nenávist.“

„Jako Rycker?“

„Nevíme toho o Ryckerovi dost, abychom ho mohli soudit.“

„Vy jste ale vytrvalý, otče. Nepustíte nikoho, co? Chtěl byste si dokonce dělat nároky i na Querryho.“

„Ani jsem si nevšiml, že vy byste snad povolil, dokud pacient neumře.“

Došli k ordinaci. Na horkých betonových schodech seděli malomocní a čekali, až se bude něco dít. O střechu nové nemocnice stály opřeny žebříky a dokončovací práce byly v plném proudu. Glajcha byla ohnutá a otlučená bouří, ale silné palmové houžve ji ještě držely na místě.

„Všiml jsem si v účtech,“ řekl představený, „že jste přestal dávat vitaminové pilulky. Je to rozumné, takhle šetřit?“

„Domnívám se, že anémie není z léčby DDS. Způsobují ji tasemnice. Přijde nás levněji postavit záchody než věčně kupovat vitaminy. To je náš další projekt. Totiž měl být. Kolik pacientů dneska přišlo?“ zeptal se pomocníka.

214$

„Asi šedesát.“

„Váš pánbůh musí být trochu zklamán,“ řekl doktor Colin, „když se podívá na ten svůj svět.“

„Určitě vás nenaučili pořádně náboženství, když jste byl malý kluk. Bůh nemůže cítit zklamání ani bolest.“

„Právě proto možná nestojím o to v něho věřit.“

Lékař se posadil ke stolu a vytáhl nepopsaný kartotéční list. „Číslo jedna,“ zavolal.

Bylo to tříleté dítě, úplně nahé, s malým oteklým bříškem, pohupujícím se pytlíčkem a s prstem v puse. Lékař přejel dítěti prsty po zádech, matka čekala vedle něho.

„Tohohle chlapíka já znám,“ řekl představený. „Chodil si ke mně vždycky pro bonbóny.“

„Je nakažen, jak zákon káže,“ řekl doktor Colin. „Sáhněte si na ty skvrny tady a tady. Ale nemusíte si dělat starosti,“ dodal a v hlase mu zněl potlačovaný vztek, „dokážeme ho za pár let vyléčit a můžu vám slíbit, že z něho nebude mrzák.“

215$

David Lodge

Má setkání s Grahamem Greenem

[& David Lodge (*1935), anglický spisovatel a literární kritik. U nás vyšly jeho romány Den zkázy v Britském muzeu (The British Museum Is Falling Down, 1964), Hostující profesoři (Changing Places, 1975), Svět je malý (Small World, 1984), Pěkná práce (Nice Work, 1988) a Terapie (Therapy, 1995).]

Dílo Grahama Greena se s mou vlastní snahou o literární práci proplétalo jako snad dílo žádného jiného současného autora. Osobně jsem se s ním setkal jen několikrát, dopisovali jsme si zřídka, každý takový kontakt byl však pro mě nesmírně zajímavý a důležitý. O „objektivní“ kritické zhodnocení jeho knih jsem se pokusil jinde a při té příležitosti jsem také vyložil, jak vysoce si jeho díla cením. Doufám proto, že nikdo nebude považovat za marnivé nebo sobecké, pokusím-li se zde u příležitosti jeho úmrtí povědět něco o svém osobním vztahu ke Greenovi a k jeho dílu.

Koncem čtyřicátých a začátkem padesátých let, kdy jsem byl nejdřív středoškolský a pak univerzitní student s literárními aspiracemi, byl Graham Greene na vrcholu slávy a byl všeobecně považován za nejzajímavějšího a nejtalentovanějšího anglického spisovatele té doby. Z jeho generace s ním o toto vyznamenání mohl vážně soupeřit jen Evelyn Waugh, ale řada kritiků tvrdila, že Waughovo dílo má od Návratu na Brideshead (někteří se domnívají, že včetně tohoto románu) sestupnou tendenci, zatímco Greenovo Jádro věci (The Heart of the Matter, 1948) a Konec dobrodružství (The End of the Af fair, 1951) patřily tak či onak k jeho nejvýznamnějším románům.

Knihy obou těchto autorů jsem v mládí a dospívání hltal s neutuchajícím zájmem a nesmírným potěšením, a od obou jsem se naučil nesmírně mnoho o spisovatelském řemesle. Pro mě osobně bylo také důležité, že oba tito skvělí a obdivovaní autoři byli katoličtí konvertité a psali o katolické tématice; sám jsem byl totiž katolík křtem a vychováním. Ne že by ta provinční a chuději středostavovská, převážně irská katolická subkultura, již jsem znal z domova, měla zrovna moc společného s Waughovými papeženskými aristokraty nebo s Greenovými katolickými kriminálníky, exotickými alkoho-217$

lickými pátery a cizoložnými exulanty, šlo spíš o to, že díky těmto dvěma spisovatelům se katolictví z literárního hlediska stalo něčím zajímavým, přitažlivým a váženým. Na tehdejší literární scéně se nevyskytovali žádní takto definovaní spisovatelé anglikánští nebo metodističtí, zato však, jak se zdálo, existovalo takové stvoření jako spisovatel katolický.

Zvláště Greene pak naznačoval, že je možné dosáhnout všeho, o čem se snilo výrostkovi s uměleckými sklony - být rebel, bohém, i pohoršovat měšťáky - a přitom psát uvnitř rámce katolické víry a života. Greene tohoto osvobodivého činu dosáhl tím, že ve svém díle soustřeďoval pozornost a sympatie na hříšníky, spíš než na spravedlivé. „Hříšník je samým jádrem křesťanství,“ hlásal epigraf Jádra věci citátem z Charlese Péguyho. „Nikdo není v otázkách křesťanství tak kompetentní jako hříšník. Nikdo, leda světec.“ Napůl takto vyslovený názor, že hříšník má více společného se světcem, než mají oba s konvenčně zbožným křesťanem, byl velice blízký mladistvému životnímu pocitu, zvláště když (jak je tomu v Greenových románech velice často) byl dramatizován v příbězích hřešení sexuálního.

Ano, myslím, že je možno bez jakéhokoli předsudku říci, že v Greenově povaze byl (abych si vypůjčil výraz Cyrila Connollyho) jakýsi prvek permanentní nedospělosti, což možná vysvětluje, proč je Greene tak působivý pro mladé čtenáře, ať už s ním jeho náboženské přesvědčení sdílejí nebo ne. Skoro každý, kdo se s ním seznámil, žasl, jak nepotlačitelné klukovsky vypadal a jednal; to mu mimochodem vydrželo až do velmi vysokého věku. Do konce života miloval kanadské žertíky, impulzívní gesta a projevy odporu k zavedeným autoritám. Jeho fantazie se napájela dobrodružnými romány autorů jako Robert Louis Stevenson, Rider Haggard, Marjorie Bowenová a Saki, které hltal v mládí a od nichž jej život nikdy tak úplně neodstavil. A i když byl v soukromé škole v Berkhamstedu, kde působil jeho otec, žákem nešťastným a občas i delikventním, je jeho dílo prodchnuto právě duchem anglické internátní školy s etickými zásadami vybudovanými na cti, odvaze

218$

a rytířskosti (které se tak snadno dokáží zvrhnout v aroganci, bezohlednost a sexismus).

Jedna věc byla na Greenovi neobvyklá, a to je právě jeden z rysů velikého spisovatele: dokázal se vymanit z omezení své vlastní třídní příslušnosti a zkušenosti, a fantazijně se ztotožnit s postavami ze zcela odlišných kulturních a společenských vrstev a prostředí, zvlášť s psanci a vyděděnci nejrůznějšího druhu. Jeho největší úspěch v tomto smyslu byl Brightonský špalek (Brighton Rock, 1938) s portrétem Pinkieho Browna, mladistvého katolického šéfa bandy dostihových gangsterů. Přestože zde Greene použil formálních konvencí kriminálního románu, úžasně se mu podařilo přesunout sympatii čtenáře od postav představujících zákon, řád a spravedlnost (hlavně od radostné humanistky Idy Arnoldové) na tvrdošíjného zločince Pinkieho. Dal totiž Pinkiemu duchovní rozměr, jaký ostatním postavám chybí (koná zlo u vědomí, že je to zlo); dal mu tklivost bědného prostředí a beznadějného úsilí (jeho banda je odsouzena k zániku v boji se silnějším konkurenčním gangem); dosáhl toho oddaností, již Pinkie vyvolává u dojemně nevinné mladičké servírky Rózy, i působivou výmluvností, s jakou zobrazuje Pinkieho zvrhlou spiritualitu:

,“To jedině dává smysl. Tyhle ateisti,’ pokračoval zlostně, ,nemají o ničem páru. To se ví, že je peklo. Plameny a prokletí,’ řekl s očima upřenýma na temné neklidné vlny a blesky a lampy blikající nad černou konstrukcí Palácového mola, ,věčný muka.’„

Mé vlastní rané romány přenesly některá typicky greenovská témata - víra a nevíra, přestupek a trest - do poněkud méně pochmurně nasvíceného, spíše předměstského prostředí, nikoli však bez jistých stylistických ozvěn. První z nich - napsal jsem ho coby osmnáctiletý studentík angličtiny na londýnské univerzitě a nikoli kupodivu ho nikdo nikdy nevydal - se velkohubě jmenoval Ďábel, svět a tělo. Málem čtyřicet let už jsem nesebral odvahu se na něj zase jednou podívat, ale jestli si dobře pamatuju, točila se jeho zápletka kolem toho, jak hrdinu, katolického mladíčka, svede rozkochaná

219$

dcerunka jeho profesora angličtiny (já osobně jsem takovou kliku ovšem neměl). Profesor se jmenoval Seed. Vzhledem k asociačnímu spojení (k němuž dal popud autor sám v Cestě bez map) Greenova díla s pojmem zpustlosti („seed“ znamená m.j. „sémě“, „zpustlý“ se řekne anglicky ,,seedy“) zní to jméno trochu jako uznalá úctyplná poklona, již skládá žák Mistrovi. V mé první vydané knížce nazvané Filmoví fandové (The Picturegoers, 1960) je vedlejší postava jménem Harry, a ten - aspoň ve svém fantazijním životě - je trochu podobný Pinkiemu. Kingsley Amis napsal na knížku celkem pochvalnou recenzi a upozornil, že „autor párkrát sklouzl k hustě greenovským metaforám, například ,chudák nosil před sebou svůj nezdar jako monstranci’.“

Filmové fandy jsem začal psát na vojně, za sebou jsem měl univerzitu s bakalářským titulem, před sebou doktorát na londýnské univerzitě. Doktorátu tehdy předcházelo dvouleté postgraduální studium, a za téma doktorské práce jsem si zvolil Anglický katolický román od Oxfordského hnutí do současnosti. Od raného věku se tak ve mně proplétaly pohnutky tvůrčí a kritické, a Greene měl silný vliv na obojí. Jeho dílo bylo předmětem poslední, vrcholné kapitoly obludně dlouhé práce (ukázalo se totiž, že v depozitářích Britského muzea je pohřbeno daleko víc katolických románů, než se mně nebo někomu jinému vůbec kdy mohlo snít).

O katolický román jsem se zprvu zajímal čistě tematicky: chtěl jsem ukázat, jak literatura zobrazuje a zprostředkovává změny a vývoj katolického „světového názoru“. Jenže jak jsem v práci pokračoval, začal jsem se víc zajímat o otázky literární formy. Připadalo mi, že nejlépe Greena obhájím před jeho akademickými kritiky a pomlouvači (a že jsem jich poznal nemálo), když se pustím do podrobného rozboru jeho literární techniky. Greene byl totiž odjakživa oblíbenější mezi neakademickými kritiky a čtenáři než mezi akademickými. Bylo tomu tak jednak proto, že bylo těžké ho zaškatulkovat do úhledných historických a generických kategorií literárních vědců - přeskakoval totiž neustále přes jejich pře-220$

hledné hranice mezi pojmy „populární“ a „literární“, „modernistický“ a „současný“, mezi románem anglickým a mezinárodním; a jednak z důvodů teoretických a ideologických. Za mých studentských časů vládly hlavně dvě nejvlivnější kritické školy: americká Nová kritika, která považovala lyrickou báseň za vzorový případ literárnosti, a byla proto předem zaujata ve prospěch modernistického symbolistického románu oproti tradičnímu románu realistickému. A pak tu byla anglická škola F. R. Leavise, která se na realismus tvářila přívětivěji, ale pouze když autor stál „na straně života“ a patřil k „velké tradici“ sekularizovaného anglického puritánství. Greenovo dílo naléhavě promlouvalo ve prospěch smrti a spájelo v sobě romantický dobrodružný příběh, moderní napínavou detektivku a francouzský katolický román o hříchu, spáse a „mystické substituci“, jak ho představovali Bernanos a Mauriac, neuspokojovalo měřítka ani jedné z těchto dvou kritických škol, a tak ho - jak se dalo čekat - v akademických revuích, které byly jejich hlásnými troubami, ztrhával jeden kritik po druhém.

Viděl jsem tehdy v Greenovi spisovatele, jenž vzdor evidentnímu soucitu s trpícím a utlačovaným lidstvem chová v podstatě antihumanistický a antimaterialistický názor na lidskou existenci, jak to vyjádřil T. S. Eliot v eseji o Baudelairovi: „Paradoxně je lepší konat zlo než nedělat nic - aspoň žijeme.“ Pozměněnou ozvěnu těchto slov nacházíme v Jádru věci: „Jen člověk dobré vůle si nese v srdci takovou schopnost zatracení.“ Toto abstraktní poselství, smím-li se o tom vyjádřit takto primitivně, se však v Greenových románech objevuje s živoucí a přesvědčivou konkrétností a v každém z nich se mu dostává jiného tematického důrazu. Tvrdil jsem - a domnívám se i prokázal - že v každém z románů je klíčové motivické slovo nebo slovní spojení, většinou abstraktní pojem, jako třeba „důvěra“ v Tajném kurýrovi, „soucit“ v Jádru věci nebo „láska a nenávist“ v Konci dobrodružství, které se vyskytuje znovu a znovu a s téměř podprahovou účinností pořádá a soustřeďuje čtenářovy reakce na vždy napínavý příběh

221$

a ostře vykreslené prostředí. Z této přípravné práce pak vyrostl poněkud sofistikovanější zájem o literární styl, zvláště pak mody verbální repetice, které jsem zkoumal ve své první literárně kritické práci nazvané Jazyk literatury (The Language of Fiction, 1966).

Osobně jsem se s Greenem setkal až v roce 1975, když ho skupina univerzitních obdivovatelů v čele s Miriam Allottovou (spolu se svým manželem Kennethem napsala první knižní monografii o Greenovi) a lanem Gregorem pozvala na večeři u příležitosti jeho sedmdesátých narozenin a premiéry jeho hry Návrat A. J. Rafflese (The Return of A. J. Raffles, 1975), která ho tehdy přivedla do Londýna. Byli jsme poněkud svázaní nedostatkem nadšení pro tuhle hru, nepatří totiž zrovna k jeho nejlepším pracím pro divadlo. Greene pak pomalu roztál a začal vyprávět různé zábavné příhody, které jsme vyslechli s patřičným pocitem privilegovanosti - jaké však bylo naše překvapení, když jsme se je den nato dočetli v téměř doslovně stejné verzi v jakémsi rozhovoru v jednom týdeníku. Ale neřekl bych, že nás chtěl vypéct obvyklým kanadským žertíkem. Greene si totiž po většinu života žárlivě střežil své vlastní soukromí, rozhovory poskytoval málokdy a rozhodně odmítal přímé vystupování v televizi. Později v životě se sice pokaždé podrobil mediálnímu cirkusu, jaký vždycky provázel vydání každé nové knihy, ale všechny jeho rozhovory byly ještě důsledněji opakováním toho, co říkal pořád - jako by se držel pečlivě připraveného a naučeného textu, který ostatně věci spíš zakrýval, než odhaloval.

Rok nato mi napsali z Britské rady, že se Greene uvolil natočit rozhlasový rozhovor do seriálu, který tenkrát Rada dělala pro zahraniční zájemce o současnou anglickou literaturu, a že snad navrhl nebo aspoň souhlasil, že bych ho měl zpovídat já. Nabídku jsem okamžitě přijal a produkční nám smluvil natáčení na jedno březnové sobotní dopoledne.

Studio bylo na Dorset Square. Dostavil jsem se brzy, ale zjistil jsem, že Greene už je na místě a jasnýma, poněkud vypoulenýma modrýma očima si prohlíží výlohu trafiky. Měl na

222$

sobě huňatý kabát s páskem, byl prostovlasý a šedivé vlasy na proplešatělé hlavě byly načechrané jako vlasy malého dítěte. Připomněli jsme si řidiče taxíku, o který jsme se spolu podělili po té večeři předešlého roku - byl to řečný Íránec, dával najevo, že si s námi chce taky povídat, a tvrdil, že se osobně zná s jednou univerzitní činitelkou, která se večeře taky zúčastnila a o níž padla zmínka; byla to profesorka Molly Mahoodová a jemu zřejmě její irské jméno omylem znělo persky. „Skoro vrchol celého večera,“ prohodil Greene lakonicky a přiznal se, že onoho večera nebyl ve své kůži, byla tam taková spousta cizích tváří a on je při představování nestačil všechny zaznamenat.

Studio jsme našli ve velice zbědovaném suterénu. Všecko to tam kolem vypadalo, jako by to vystoupilo z nějakého Greenova románu, úplný Greeneland, jak by řekl znalec. V přízemí bylo z ulice vidět do pokoje, kde bylo prostřeno k hostině, dokonce i svíčky tam měli, přestože bylo po desáté ráno. Dveře v suterénu až po drahné chvíli otevřel produkční z Britské rady jménem Lidderdale a dlouhou, vlhkou, špinavou a málem neprůchodnou chodbou nás zavedl do nejmrňavějšího a nejubožejšího nahrávacího studia, jaké jsem v životě viděl. Mikrofony stály na stole potaženém špinavě hnědým suknem popáleným od cigaret a zřejmě pořezaným žiletkami.

Stručně a poněkud rozpačitě jsme se seznámili s technikem a zvukařem a pak jsme - s hrníčky rozpustné kávy při ruce - natočili asi hodinové povídání. Lidderdale prohlásil, že je s výsledkem nanejvýš spokojen. Pak mi poněkud vyrazil dech, jelikož nám oběma okamžitě proplatil honorář, každému třicet liber, peníze vytáhl z vlastní peněženky a my jsme mu podepsali jakési improvizovaně vyhlížející stvrzenky. Greene navrhl, abychom to spolu zapili, a Lidderdale nám doporučil bufet nedalekého Marylebonského nádraží, mají tam prý točený ležák Ruddle, to byla tenkrát novinka. Nakonec se rozhodl, že půjde s námi.

Greenovi se v bufetu líbilo a byl dle vlastních slov ohromně rád, že ho objevil. Napadlo ho, že by si tam mohl domluvit

223$

schůzku s bratrem Hughem, ten byl totiž velký pivař. Greene nám pověděl, že se s Hughem právě chystá do Řecka, a Lidderdale, velký fanda na byzantské umění, mu hned doporučil několik zajímavých míst, kam prý se dostane jen na mezku. Greene zavrtěl hlavou, že na mezka už je trochu starý. Pak se k nám přidal ještě zvukař a Lidderdalova sekretářka. Popíjeli jsme statečně a trochu jsme se přiopili. Když Greene přišel od výčepu a nesl na tácku další rundu, řekl jsem, že mu to udělá dost velkou díru do honoráře. Zazubil se: „Dovedete si představit, jak v něm udělat lepší díru než tuhle?“ Mluvili jsme o filmech, zvlášť o tehdy připravované filmové verzi Honorárního konzula (The Honorary Consul, 1973). A pak, než jsme se před bufetem všichni rozešli, se Greene zeptal, kam se dá z Marylebonského nádraží dojet nejdál. Připadalo mi to jako charakteristická a typická otázka od jednoho z velkých literárních cestovatelů naší doby.

Z Greenových románů a různých prohlášení zhruba od Vyhaslého případu (A Burnt-Out Case, 1961) bylo zřejmé, že jeho víra vyhasíná a vysychá. Dříve o sobě říkal, že je „spisovatel, který je náhodou taky katolík,“ teď o sobě mluvil jako o „katolickém agnostikovi“. V jednom rozhovoru vymezil rozdíl mezi Vírou (Belief), kterou již prý nemá, a Důvěrou (Faith), kterou má - i když to vypadalo spíš jako jakási toužebná Naděje, že se snad, proti vší pravděpodobnosti, nakonec celý křesťanský mýtus přece jen ukáže jako pravdivý. Řekl bych, že sám taky jsem jakýsi agnostický katolík, jakkoli aktivní, ale dodnes mi připadá, že Greenova nejsilnější a nejtrvalejší díla jsou romány - jako Brightonský špalek, Moc a sláva (The Power and the Glory, 1940), Jádro věci a Konec dobrodružství - založené na nekompromisně inkarnační a eschatologické křesťanské teologii, s jakou jsme se v době, kdy jsme se znali, už ani jeden ani druhý neztotožňovali. Strohý protiklad posvátného a profánního, jakým se tyto romány vyznačují, se později přeladil na daleko relativističtější a dvojznačný názor na lidský život, shrnutý na motto z Thomase Hardyho, jež uvádí román Honorární konzul: „Všechno navzájem splývá

224$

- dobro ve zlo, velkomyslnost ve spravedlnost, náboženství v politiku…“

V květnu 1985 jsem si se ženou vyjel na krátkou dovolenou do jižní Francie a využil jsem přitom dávného pozvání, abych Greena navštívil v Antibes, až se naskytne vhodná příležitost. V bytě skromných rozměrů s výhledem na sportovní přístav nám nalil skleničku a ukázal nám, jak mu místní galérka zvandalizovala dveře, aby ho vystrašila. (Podrobněji to popsal v brožurce se zolovským titulkem J‘Accuse.) Pak nás pozval na oběd do přístavní čtvrti ve starém městě a nad rybí polévkou a grilovaným mořským jazykem bez zábran vykládal řadu indiskrecí. K stáru už se tolik nesnažil bránit si vlastní soukromí; například se překvapivě rozhodl pověřit Normana Sherryho, aby sepsal jeho autorizovaný životopis. Ale na jeho chuti do života a vášni pro literaturu se nezměnilo nic. Pochlubil se nám, že po sedmdesátce přežil operaci, při níž mu lékaři odstranili rakovinný nádor tlustého střeva, a že ho zrovna napadlo, jak by mohl pokračovat jakýsi román, který před léty nedopsal. Taky se zlomyslně radoval, jaká muka prožívá chudák Norman Sherry, když se snaží krok za krokem projít celý Greenův život. Dospěl jsem k závěru, že jeho často vyjadřovaná lhostejnost k smrti a jeho kult neúspěchu či ztroskotání jako míry existenciální autenticity jsou částečně taky jakási usmiřovací či obranná gesta proti pýše, a že potají má ze své slávy a vysokého věku ohromné potěšení. A proč ne?

Den dva poté jsem si u bazénu jakéhosi provensálského hotelu zapisoval, o čem jsme s Greenem hovořili, když vtom se přihnal náhlý větrný vír ‚le petit mistral‘, vodu zbičoval do vlnobití, povalil slunečníky a stolky a listy mého rukopisu vysál nějakých sto metrů vysoko. Díval jsem se za nimi, jak se třepetají nad krajinou a pak se snášejí nad vzdáleným olivovým hájem. Rozjeli jsme se se ženou za nimi a několik listů se nám podařilo zachránit, byly pomačkané a zaprášené, ale ještě pořád čitelné. Později jsem tuhle maličkost rozvinul v povídku nazvanou Hotel U velikých koz (Hôtel des Boobs),

225$

v níž se spisovatel stane obětí podobného překvapení, zrovna když sepisuje povídku o ženách, které se kolem hotelového bazénu opalují v bikinkách nahoře bez. Myslím, že geneze téhle povídky by Greena bývala pobavila, ale nikdy jsem mu o tom neřekl: měl jsem totiž strach, aby se náš vztah nepokazil, kdybych se mu přiznal, že jsem si zapisoval, o čem jsme spolu mluvili (i když si stejně musel domyslet, že to dělá skoro každý, kdo se s ním setká).

V posledním dopisu, který jsem od něho dostal, psal: „Rád bych, kdybychom se zase sešli. „Je mi strašně líto, že už k tomu nedošlo. Graham Greene se obviňoval, že v soukromém životě neprojevuje dostatek dobročinnosti a soucitu, ale ke spisovatelským kolegům, zvlášť k těm mladším, byl vždycky nesmírně velkorysý a šlechetný a svou oddaností práci byl pro nás pro všechny inspirací a vzorem.

226$

Z anglických originálů A Burnt-Out Case © Verdant S.A., 1960 a My Meeting With Graham Greene přeložil František Fröhlich (mirv2 rmr utf8). Obálka, linoryty a grafická úprava Viktor Karlík.

Vydal KALICH, nakladatelství a knihkupectví, s.r.o., jako svou 161. publikaci. Druhé, revidované vydání, 2007.; Tisk CENTA, spol. s r.o.,; ISBN 978-80-7017-065-6