John Green

HLEDÁNÍ ALJAŠKY

Své rodině:

Sydney Greenové, Mikeu Greenovi a Hanku Greenovi.

„Velice jsem se snažil jednat správně.”

(Poslední slova prezidenta Grovera Clevelanda)

PŘEDTÍM

sto třicet šest dní předtím

O týden dřív, než jsem opustil svou rodinu, Floridu a zbytek svého bezvýznamného života, abych odjel do internátní školy v Alabamě, má matka trvala na tom, že mi uspořádá večírek na rozloučenou. Kdybych řekl, že jsem od toho moc neočekával, tak bych celou tu věc dramaticky podcenil. Byl jsem nucený pozvat všechny svoje „kamarády ze školy”, to jest tu nesourodou partičku lidí z dramaťáku a mimoňů ujetých na anglinu, s kterými jsem čistě ze společenské nezbytnosti sedával v jeskynní atmosféře naší školní jídelny, ale věděl jsem předem, že nepřijdou. Matka na tom ovšem trvala, protože podléhala klamné iluzi, že jsem ohromně oblíbený, jen jsem jí to celé ty roky tajil. Připravila horu artyčokového dipu, obývák vyzdobila zelenými a žlutými fábory - to byly barvy mé nové školy - a nakoupila asi tucet petardiček s konfetami a rozmístila je po okrajích stolu.

Přišel poslední pátek, většinu věcí jsem měl sbalených. Máma usedla s tátou a se mnou v 16.56 na pohovku v obýváku a čekala, až kamarádi dorazí na loučení s Milesem. Řečení kamarádi byli přesně dva: Marie Lawsonová, malá blondýnka s hranatými brýlemi, a její rozložitý (když to řeknu slušně) kluk Will.

„Ahoj, Milesi,” řekla Marie, když se posadili.

„Ahoj,” řekl jsem já.

„Jak sis užil léto?” chtěl vědět Will.

„Dobrý. A vy?”

„Fajn. Dělali jsme Jesus Christ Superstar. Já jsem pomáhal navrhovat kulisy, Marie se starala o světla,” vyprávěl Will.

„Prima,” pokýval jsem zasvěceně a tím se náměty k hovoru víceméně vyčerpaly. Mohl jsem se vyptávat na Jesus Christ

9$

Superstar, jenže jsem za 1. nevěděl, co to je, za 2. mě to ani nezajímalo a za 3. jsem ve společenské konverzaci nikdy nevynikal. Máma ale dokázala tlachat celé hodiny, takže tu trapnou situací protáhla tím, že se jich vyptala, jak zkoušeli a jak dopadlo představení a jestli to byl úspěch.

„Řekla bych, že jo,” potvrdila Marie. „Přišla spousta lidí, řekla bych.” Marie byla z těch, co by pořád něco „řekli”.

Nakonec Will prohlásil: „No, jen jsme se tu stavili rozloučit, Marie musí být v šest doma. Tak si to v té nové škole užij, Milesi.”

„Díky,” odpověděl jsem s úlevou. Horší než pořádat večírek, na který nikdo nepřijde, už je jen pořádat takový, na který se dostaví pouze dva naprosto a hluboce nezajímaví lidé.

Odešli. Zůstal jsem tam sedět s rodiči a koukal na tmavou obrazovku televize. Měl jsem hroznou chuť ji zapnout, ale věděl jsem, že nemůžu. Cítil jsem, že se na mě oba dívají, že čekají, že začnu brečet nebo něco, jako kdybych od samého začátku nevěděl, že to proběhne přesně takhle. Jenže já jsem to věděl. Nabírali artičokový dip čipsy určenými pro mé imaginární kamarády a já jsem cítil jejich lítost, jenže politovat potřebovali spíš oni; já jsem zklamaný nebyl. Stalo se jen přesně to, co jsem očekával.

„Proto chceš odjet, Milesi?” zeptala se máma.

Chvilku jsem o tom přemýšlel a pečlivě jsem se vyhýbal jejímu pohledu. „No, ani ne,” odpověděl jsem.

„No tak proč?” Nebylo to poprvé, co tu otázku položila. Máma nebyla nadšená z toho, že chci do internátní školy, a nijak se s tím netajila.

„Kvůli mně?” chtěl vědět táta. On totiž vystudoval Cedar Creek, právě tu internátní školu, kam jsem se chystal, a všichni jeho bratři a jejich děti taky. Myslím, že se mu líbila představa, jak jdu v jeho šlépějích. Strejdové mi vypravovali, že táta se ve své době ve škole proslavil tím, že patřil k největším rošťákům,

10$

a přitom ve všech předmětech exceloval. Takový život by se mi rozhodně líbil víc než to, co jsem měl na Floridě. Ale ne, ani kvůli tátovi to nebylo. Nebo ne výslovně.

„Počkej,” řekl jsem. Šel jsem do tátovy pracovny a našel jsem jeho životopis Frangoise Rabelaise. Měl jsem rád biografie spisovatelů, i když (jako v případě monsieura Rabelaise) jsem nikdy nečetl nic, co napsali. Listoval jsem knížkou a našel jsem podtržený citát. („V mých knížkách nikdy nepoužívej zvýrazňovače,” kázal mi táta tisíckrát. Jenže jak má potom člověk najít, co hledá?)

„Tady tenhle chlápek,” řekl jsem ve dveřích do obýváku. „Francois Rabelais. To byl básník. A jeho poslední slova zněla: Jdu hledat velké Možná.’ Proto tam jedu. Abych nemusel čekat až do smrti, než začnu hledat velké Možná.”

To je umlčelo. Chtěl jsem najít velké Možná a oni věděli stejně dobře jako já, že mezi takovými, jako je Will a Marie, ho nenajdu. Sedl jsem si zase na pohovku mezi mámu a tátu, táta mě objal kolem ramen a tak jsme tam mlčky seděli hodně dlouho, dokud nám nepřišlo, že už můžeme zapnout telku, a ten artyčokový dip jsme snědli k večeři a koukali přitom na historické dokumenty, a musím říct, že si umím představit i horší večírky na rozloučenou.

11$

sto dvacet osm dní předtím

Na Floridě je horko a taky vlhko. Tak horko, že se na člověka šaty lepí jako izolepa a pot vám kape z čela a pak z očí jako slzy. Ale to vedro je jen venku, a tam já jsem v podstatě vycházel jen proto, abych se dostal z jednoho klimatizovaného místa na jiné.

Nebyl jsem tedy připravený na ten výjimečný druh vedra, s jakým se člověk setká dvacet kilometrů jižně od Birminghamu, stát Alabama, v Přípravné škole Culver Creek. SUV mých rodičů parkovalo na trávníku jen kousek před mým pokojem číslo 43, ale i těch pár kroků k autu a do auta stačilo; připadalo mi, že mám neuvěřitelnou spoustu věcí, které je třeba vyložit, a při každé cestě se mi do kůže a šatů slunce opřelo s takovou prudkostí, že jsem si připadal jako ve výhni pekelné.

Všem třem dohromady - mámě, tátovi a mně - trvalo vykládání sotva pár minut, jenže v mém pokoji nebyla klimatizace, takže i tam na člověka sice nepražilo slunce, což bylo příjemné, ale bylo tam jen o něco málo chladněji. Pokoj mě překvapil: představoval jsem si vysoký koberec, stěny obložené dřevem, viktoriánský nábytek. Až na jeden přepych - soukromou koupelnu - jsem dostal v podstatě krabici. Zdi z tvárnic pokryté tlustou vrstvou bílé barvy, zelenobíle kostkované linoleum na podlaze - vypadalo to tam spíš jako v nemocničním pokoji než jako v internátu mých představ. U okna byla přistrčená palanda z neupraveného dřeva s vinylovými matracemi. Psací stůl, skříně a knihovny byly všechny přivrtané ke zdi, aby se předešlo nějakým kreativním změnám interiéru. A nebyla tu klimatizace.

12$

Sedl jsem si na spodní postel. Máma otevřela kufr, vytáhla hromádku životopisů, se kterými se táta byl ochoten rozloučit, a postavila je na poličku.

„Já si vybalím, mami,” řekl jsem. Táta vstal. Byl připravený odjet.

„Tak ti aspoň ustelu,” nabídla se máma.

„Ne, fakt dík, já to zvládnu, mami.” Tyhle věci člověk prostě nemůže protahovat donekonečna. Náplast člověk taky musí strhnout rychle; bolí to, ale pak se vám uleví.

„Bude se nám strašně stýskat,” řekla máma najednou a opatrně se propletla mezi zavazadly k posteli. Vstal jsem a objal ji. Přidal se k nám i táta a chvíli jsme se tak drželi. Ale bylo moc horko a všichni jsme se potili, čili to nemohlo trvat dlouho. Věděl jsem, že bych asi měl brečet, ale žil jsem s rodiči šestnáct let a přišlo mi, že je nejvyšší čas se od nich odpoutat, aspoň na zkoušku.

„Neboj,” usmál jsem se. „Se asp’ň naučim mlu’it pořádně po již’nsku.” Máma se zasmála.

„A žádné hlouposti,” varoval táta.

„No jo.”

„Žádné drogy. Žádné pití. Žádné kouření.” Když v Culver Creeku studoval on sám, vyzkoušel všechno, o čem jsem já zatím jen slyšel. Se spolužáky pořádali tajné mejdany, běhali v polích nazí (táta si vždycky stěžoval, že tenkrát byl Culver Creek čistě chlapecká škola), vyzkoušeli drogy, pití i cigarety. Než přestal kouřit, chvíli mu to trvalo, ale teď už byly jeho divoké časy dávno pryč.

„Máme tě rádi,” vyhrkli oba zároveň. Říct se to muselo, ale když to teď vyslovili, bylo to trapné, asi jako vidět své prarodiče, jak se líbají.

„Já vás taky mám rád. Každou neděli zavolám.” V pokojích telefonní linky nebyly, naši si ale výslovně vyžádali, abych dostal pokoj blízko jednoho z pěti telefonních automatů v Culver Creeku.

13$

Znova mě objali - nejdřív máma, pak táta - a bylo po všem. Díval jsem se oknem, jak odjíždějí klikatou cestou z areálu. Asi bych měl cítit nějaký ten rozplizlý, sentimentální smutek. Ale já jsem se především chtěl trochu zchladit, tak jsem vzal jednu židli od psacího stolu a posadil jsem se přede dveře, do stínu střechy, a čekal na vánek, který ale nepřišel. Vzduch venku byl nehybný a dusný stejně jako ten uvnitř. Rozhlédl jsem se po svém novém domově: Šest přízemních domků, každý s šestnácti pokoji, rozestavěných jako šesticípá hvězda kolem velkého kulatého trávníku. Vypadalo to jako starý přerostlý motel. Kluci a holky všude kolem se vítali, objímali a usmívali. Neurčitě jsem doufal, že někdo přijde a promluví na mě. Představoval jsem si ten rozhovor.

„Ahoj. Ty jsi tu první rok?”

„Jo. Jo. Jsem z Floridy.”

„Fajn. Takže na to vedro jsi zvyklý.”

„Na takovýhle vedro bych nebyl zvyklý, i kdybych přišel z podsvětí,” zažertoval bych. Udělal bych dobrý první dojem. Je vtipný. S tím novým, s tím Milesem, je fakt legrace.

Samozřejmě že k tomu nedošlo. Věci se nikdy nestanou tak, jak si je představujete.

Nudil jsem se.

Vrátil jsem se dovnitř, sundal si košili, lehl si na horkou vinylovou matrací a zavřel jsem oči. Nikdy jsem nezažil znovuzrození - ani křtem, ani utrpením, prostě nic takového, jak se to říká. Ale docela se mi líbilo narodit se znova jako člověk, o jehož minulosti se nic neví. Myslel jsem na lidi, o kterých jsem četl - Johna F. Kennedyho, Jamese Joyce, Humphreyho Bogarta - a kteří chodili do internátní školy, i na jejich dobrodružství: například Kennedy miloval kanadské žerty. Myslel jsem na velké Možná a na to, co se třeba stane, na lidi, které třeba potkám, a jaký asi bude můj spolubydlící (před pár týdny jsem dostal dopis, ve kterém bylo jeho jméno - Chip Martin -,

14$

ale víc jsem o něm nevěděl.) Ať už je Chip Martin jaký chce, doufal jsem, že přiveze pár pořádných větráků, protože já jsem si nesbalil ani jeden a už teď jsem cítil, jak se pode mnou na matraci sbírá loužička potu. To mě znechutilo tak moc, že jsem přestal přemýšlet a vstal jsem, že si najdu ručník na utření. A potom mě napadlo: No, dobrodružství bude muset počkat, až vybalím.

Povedlo se mi přilepit na zeď mapu světa a většinu oblečení nacpat do zásuvek, ale pak jsem si všiml, že v tom horkém, vlhkém vzduchu se potí dokonce i stěny, a usoudil jsem, že teď není vhodná doba na fyzickou činnost. Teď je vhodná doba na nádherně chladnou sprchu.

V maličké koupelně bylo z vnitřní strany dveří veliké zrcadlo, takže jsem nemohl uniknout pohledu na vlastní nahé tělo, když jsem se sklonil ke kohoutku sprchy. Vždycky mě překvapovalo, jak jsem hubený. Tenké paže se mi od zápěstí k rameni moc nerozšiřovaly, hruď postrádala jakýkoli náznak tuku nebo svalů; bylo mi to trapné a přemýšlel jsem, jestli by se s tím zrcadlem nedalo něco dělat. Roztáhl jsem obyčejný bílý sprchový závěs a vlezl dovnitř.

Sprchu bohužel patrně navrhovali pro někoho tak asi metr deset vysokého, takže studená voda mi dopadala na spodní část hrudního koše - s prudkostí kapajícího kohoutku. Abych si vůbec namočil zpocený obličej, musel jsem se pořádně rozkročit a dost si přidřepnout. John F. Kennedy (který podle toho, co se psalo v jeho životopise, měl metr osmdesát, takže přesně stejně jako já) určitě nemusel ve své internátní škole dřepět. Ne, tohle bylo opravdu něco docela jiného, a jak mi potůček vody ze sprchy zvolna smáčel tělo, uvažoval jsem o tom, jestli se tady vůbec dá najít velké Možná, nebo jestli jsem se ošklivě přepočítal.

Když jsem se osprchoval a otevřel dveře koupelny, uviděl jsem pomenšího, svalnatého kluka s hřívou hnědých vlasů.

15$

Držel v náručí gigantický vojenský vak a táhl ho do dveří. Vypadal tak na metr padesát, ale byl pěkně stavěný, jako zmenšenina Adonise, a s ním dovnitř vletěl i pach starého cigaretového kouře. No nádhera, pomyslel jsem si. Seznámím se se svým spolubydlícím nahý. Vtáhl pytel do pokoje, zavřel dveře a šel ke mně.

„Já jsem Chip Martin,” řekl hlubokým hlasem rozhlasového dýdžeje. Než jsem stačil zareagovat, dodal: „Podal bych ti ruku, ale asi bude lepší, když si ten ručník budeš pořádně držet, než si vezmeš něco na sebe.”

Zasmál jsem se, kývl na něj (Cool, ne? Myslím to kývnutí) a řekl jsem: „Já jsem Miles Halter. Těší mě.”

„Miles - jako míle? Ty, co mě čekají, než půjdu spát?”

„Cože?”

„To je z básně od Roberta Frosta. Nečetl jsi ho?”

Zavrtěl jsem hlavou.

„To máš kliku,” usmál se.

Vzal jsem čisté slipy, modré trenýrky Adidas a bílé tričko, zamumlal jsem, že se hned vrátím, a zmizel jsem zase v koupelně. Tomu tedy říkám udělat dobrý první dojem.

„Kde máš rodiče?” zeptal jsem se z koupelny.

„Rodiče? Táta je v Kalifornii. Buď sedí v křesle, nebo řídí náklaďák. Tak nebo tak, chlastá. Máma nejspíš teď zrovna vyjíždí tady z brány.”

„Aha,” řekl jsem, protože jsem si nebyl jistý, jak reagovat na tak osobní informace. No, ale když jsem to nechtěl vědět, neměl jsem se asi ptát.

Chip sebral deku a polštář a hodil je na horní lůžko. „Já spím radši nahoře,” řekl. „Doufám, že ti to nevadí.”

„Ani ne,” zavrtěl jsem hlavou. „Jak chceš ty.”

„Koukám, žes už to tady vyzdobil,” řekl a ukázal na mapu. „To se mi líbí.”

A pak začal vyjmenovávat země. Mluvil monotónně, jako by to už dělal tisíckrát.

16$

Afghánistán.

Albánie.

Alžírsko.

Andorra.

Angola.

A tak dál. Prošel celé A, než si všiml, jak nevěřícně na něj zírám.

„Mohl bych vyjmenovat i ten zbytek, ale nejspíš bych tě nudil. To jsem se naučil přes léto. Ty si neumíš představit, jaká nuda je v létě v New Hope, stát Alabama. To je jako dívat se, jak roste sója. Mimochodem, odkud jsi ty?”

„Z Floridy.”

„Tam jsem nikdy nebyl.”

„Ty státy, to je k nevíře,” podotkl jsem.

„Jo, každý má nějaký nadání. Já se snadno učím věci nazpaměť. A ty?”

„No, já znám poslední slova spousty lidí.” Byla to taková moje slabůstka, učit se věty vyslovované na smrtelné posteli. Někdo má čokoládu, já předsmrtná prohlášení.

„Například?”

„Líbí se mi Henrik Ibsen. Ten psal divadelní hry.” Věděl jsem o Ibsenovi hodně, ale nikdy jsem nečetl žádnou jeho hru. Hry jsem četl nerad. Rád jsem četl životopisy.

„Jo, já vím, kdo to byl,” kývl Chip.

„No, tak ten už byl nějakou dobu nemocný a ošetřovatelka mu řekla: ,Zdá se, že dneska ráno se cítíte líp.‘ Ibsen se na ni podíval, řekl: ,Naopak.‘ a umřel.”

Chip se zasmál. „To je morbidní. Ale líbí se mi to.”

Řekl mi, že je v Culver Creeku třetím rokem. Začal v deváté třídě, což byl na téhle škole první ročník, a teď byl ve třetím jako já. Prý je tu na úplné stipendium. Slyšel, že tohle je nejlepší škola v Alabamě, tak si napsal žádost o přijetí a uvedl do ní, že chce chodit někam, kde bude moct číst dlouhé knihy. Problém

17$

je v tom, vysvětlil v žádosti, že když jeho otec najde v domě knihu, vždycky ho s ní mlátí, a tak se on v zájmu vlastní bezpečnosti omezuje na ty krátké a brožované. Jeho rodiče se rozvedli, když byl ve druháku. „Creek”, jak škole říkal, se mu líbí, ale „Člověk tady musí být opatrný, jak ohledně studentů, tak ohledně učitelů. A já jsem opatrný strašně nerad.” Zašklíbil se na mě. Já jsem taky byl nerad opatrný - nebo jsem aspoň být chtěl.

To všechno mi vyprávěl, zatímco prohrabával svůj vak a házel oblečení do zásuvek bez ladu a skladu. Chip neměl zvláštní ponožkové šuple nebo šuple na trička. Byl přesvědčený, že všechny zásuvky jsou si rovny, a strkal do nich, co se zrovna vešlo. Moje máma by umřela.

Jen „vybalil”, vzal mě Chip ne zrovna jemně za rameno a řekl: „Doufám, že jsi silnější, než vypadáš.” Pak vyšel ze dveří a za sebou je nezavřel. Po pár vteřinách strčil znova hlavu dovnitř, a když viděl, že se nehýbu, řekl: „No tak pojď, Milesi Haltere. Máme práci.”

Zamířili jsme do klubovny, kde podle Chipa byla jediná kabelovka v celém areálu. Přes léto klubovna sloužila jako sklad. Byla skoro až po strop plná pohovek, ledniček, srolovaných koberců a kromě toho tu byly davy lidí, co se pokoušeli najít a odnést svoje věci. Chip se s pár lidmi pozdravil, ale nepředstavil mě. Začal se toulat bludištěm pohovek a já jsem zůstal stát u dveří a ze všech sil jsem se snažil nepřekážet dvojicím spolubydlících, které se pokoušely protáhnout nábytek úzkými dveřmi ven.

Chipovi trvalo deset minut, než našel svoje věci, a další hodinu jsme čtyřikrát putovali přes kulatý trávník mezi klubovnou a pokojem číslo 43. Nakonec jsem měl chuť tak leda zalézt do Chipovy miniledničky a spát tisíc let, ale Chip byl zřejmě imunní vůči únavě i vůči úpalu. Sedl jsem si na jeho pohovku.

18$

„Tu jsem před pár lety našel stát na chodníku v naší čtvrti,” řekl mi o pohovce, zatímco instaloval mou Playstation 2 na svou plastovou truhlu. „Já vím, že je trochu popraskaná, ale co. Pořád je to moc pěkný kanape.” Pohovka byla víc než jen trochu popraskaná - asi tak z třiceti procent to byla světlemodrá umělá kůže a zbytek molitan -, ale i tak mi připadala pěkná.

„No,” prohlásil, „už jsme skoro hotoví.” Sáhl do zásuvky psacího stolu a vzal odtamtud svitek izolačky. „Jen ještě potřebujeme tvůj kufr.”

Vstal jsem, vytáhl jsem zpod postele kufr a Chip ho položil mezi pohovku a playstation. Pak začal odtrhávat kousky pásky a lepit je na kufr, až z nich bylo slovo STOLEK.

„Tak,” prohlásil. Sedl si a opřel si nohy o, ehm, STOLEK. „Hotovo.”

Sedl jsem si vedle něj. Podíval se na mě a zničehonic řekl: „Koukni, nečekej, že tě uvedu do společenského života Culver Creeku.”

„No dobře,” odpověděl jsem, ale sám jsem slyšel, jak přiškrceně to zní. Zrovna jsem se dřel s jeho gaučem v tom příšerném vedru, a najednou mu nejsem dost dobrý?

„Tady jsou v podstatě dvě skupiny,” vysvětloval s vzrůstající naléhavostí. „Jsou tady normální žáci jako já, a pak jsou tady Bojovníci všedního dne. Ti tady bydlí taky, ale jsou to samé bohaté děti, co se na víkend vracejí do klimatizovaných sídel svých rodičů. To je zdejší společenská elita. Nemám je rád a oni nemají rádi mě, takže jestli jsi sem přišel s představou, že když jsi byl velký zvíře na svojí státní škole, budeš velký zvíře taky tady, tak by ses radši neměl nechat moc vidět se mnou. Chodil jsi do státní, ne?”

„No…,” řekl jsem. Roztržitě jsem začal oďoubávat bleděmodrou koženku a nořit prsty do bílé pěny.

„Ale jo, asi jo, protože kdybys chodil do soukromý, tak by ti ty trenýrky seděly.” Zasmál se.

19$

Nosil jsem šortky až na bocích, protože mi to připadalo cool. Nakonec jsem řekl: „Jo, chodil jsem do státní školy. A nebyl jsem tam velký zvíře, Chipe. Byl jsem normální zvíře.”

„Haha. To je tedy dobrý. A neříkej mi Chipe. Říkej mi Plukovníku.”

Měl jsem co dělat, abych se nerozchechtal. „Plukovníku?”

„Jo. Plukovníku. A tobě budeme říkat… hmm, Váleček.”

„Cože?”

„Váleček,” opakoval Plukovník. „Protože jsi hubený. Tomu se říká ironie, Válečku. Už jsi o tom slyšel? Tak, a teď si zajdem pro cigára a odstartujem školní rok.”

Vyšel z pokoje, přičemž zase automaticky předpokládal, že půjdu za ním, a tentokrát jsem to udělal. Slunce už se naštěstí sklánělo k obzoru. Šli jsme o čtverý dveře dál, do pokoje číslo 48. Na dveřích byla přilepená mazací tabulka. Modrým fixem na ní bylo napsáno: Aljaška bydlí sama!

Plukovník mi vysvětlil, že za 1. tohle je Aljaščin pokoj a že za 2. bydlí sama, protože holku, která měla bydlet s ní, na konci loňského roku vyhodili, a že za 3. Aljaška má cigarety, ačkoli se Plukovník opomněl zeptat, jestli za 4. vůbec kouřím, a navíc jsem za 5. nekouřil.

Hlasitě jednou klepl na dveře. Zevnitř se ozvalo zaječení. „Ježišmarjá pojď honem dovnitř mrňousi já ti musím něco povídat.”

Vešli jsme. Otočil jsem se, že za sebou zavřu dveře, ale Plukovník zavrtěl hlavou a řekl: „Po sedmý večer musíš nechat dveře otevřený, když jsi v holčičím pokoji.” Skoro jsem ho neslyšel, protože přede mnou stála ta nejvíc sexy holka, co kdy svět viděl, v ustřižených džínech a broskvovém tílku. Mluvila bez ohledu na to, že Plukovník něco říká, hlasitě a rychle.

„Hned první den prázdnin, jak jsem byla doma ve Vine Station, tak sedím s jedním takovým klukem, jmenuje se Justin, u nich doma na kanapi a koukáme na telku - to jsem už chodila s Jakem - vlastně s ním ještě chodím, i když se tomu sama

20$

divím, ale s Justinem se kamarádíme hrozně dávno, ještě jako malí, no tak spolu koukáme na telku a kecáme o škole nebo tak něco, a Justin mě obejme kolem ramen a já si říkám To je fajn, už jsme kamarádi tak strašně dlouho, že to vůbec nevadí, a kecáme a já zrovna povídám něco o analogiích nebo tak a on se na mě najednou uprostřed věty vrhne a zmáčkne mi prso. Fakt. No to první, co mě napadlo, bylo, jak ten jeho pařát dostanu z prsa dolů, než tam budu mít nadosmrti otisky? A hned pak si povídám Ježišmarjá, až tohle budu vykládat Takumimu a Plukovníkovi!“

Plukovník se zasmál. Já jsem jen zíral, ohromený zčásti tou salvou slov, kterou na nás pálila ta drobná (ale panebože, tak úžasně stavěná!) holka, a zčásti tou obrovitou spoustou knih, které všude měla. Knihovničky přetékaly a záplava ještě pokračovala vysokými hromadami knížek, které byly kolem zdí úplně všude. Napadlo mě, že kdyby se jen jedna z nich pohnula, dominový efekt by nás všechny pohřbil pod dusivou masou literatury.

„Kdo je ten kluk, co se nesměje mojí ohromně legrační historce?” zeptala se.

„Jo, aha. Aljaško, to je Váleček. Váleček se učí nazpaměť slavná poslední slova. Válečku, to je Aljaška. V létě jí mačkal nějaký kluk prso.” Vykročila ke mně se vztaženou rukou, na poslední chvíli jí cukla dolů a stáhla mi šortky.

„Tak tohle jsou největší trencle ve státě Alabama!”

„Já je mám radši volný,” ohradil jsem se rozpačitě a vytáhl jsem je zas nahoru. Doma na Floridě byly cool.

„Během našeho dosavadního vztahu, Válečku, jsem ty tvoje kuřecí nožičky viděl až moc často,” prohlásil s vážnou tváří Plukovník. „Ty, Aljaško, prodej nám cigára.” A pak mě Plukovník nějak přesvědčil, že mám vypláznout pět dolarů za krabičku Marlboro Light, kterou jsem neměl v úmyslu kdy vykouřit. Pozval Aljašku, ať jde s námi, ale ona řekla: „Musím najít Takumiho a vyprávět mu to o tom prsu.” Otočila se na mě

21$

a zeptala se: „Neviděl jsi ho?” Neměl jsem tušení, jestli jsem Takumiho viděl nebo ne, protože jsem nevěděl, kdo to je. Jen jsem zavrtěl hlavou.

„No tak jo. Tak za chvíli u jezera.”

Plukovník kývl.

Na břehu jezera, těsně nad písčitou (a jak mi Plukovník sdělil, falešnou) pláží, jsme si sedli na zahradní houpačku. Já jsem udělal povinný vtip: „Ne abys mě chytal za prso.” Plukovník se povinně zasmál a pak se zeptal: „Chceš čouda?” Nikdy jsem cigaretu nekouřil, ale kdo chce s vlky výti…

„Je to tady bezpečný?”

„Ani ne,” řekl, zapálil cigaretu a podal mi ji. Vdechl jsem. Rozkašlal jsem se. Sípal jsem. Znova kašlal. Uvažoval o zvracení. Chytil jsem se lavičky, hlava se mi motala. Odhodil jsem cigaretu a zašlápl ji. Byl jsem přesvědčený, že v mém velkém Možná nemají cigarety co dělat.

„Ty moc nekouříš, co?” Zasmál se, pak ukázal na bílou tečku na druhém konci jezera a zeptal se. „Vidíš to?”

„Jo,” kývl jsem. „Co to je? Pták?”

„Labuť,” vysvětlil.

„Týjo. Škola s labutí. Dobrý.”

„Ta labuť je čertovo plémě. Nikdy se k ní nepřibližuj víc, než jsme teď.”

„Proč?”

„Nějak nesnáší lidi. Asi jí ubližovali nebo něco. Roztrhala by tě na kusy. Orel ji sem nasadil, abychom si nechodili na druhou stranu jezera zakouřit.”

„Orel?”

„Pan Stárneš. Krycí jméno Orel. Zástupce pro studentský záležitosti. Většina učitelů bydlí v areálu a všichni by tě práskli. Jenže jediný Orel bydlí přímo tady, na internátu, a vidí všechno. Ten cítí cigáro asi z pěti kiláků.”

22$

„Není tamhleto vzadu jeho dům?” ukázal jsem. I přes tmu jsem ho viděl docela jasně, z čehož jsem vyvodil, že z něj je asi taky vidět nás.

„Jo, jenže on se nedostane do tý správný bojový nálady, dřív než začne vyučování,” mávl Chip lhostejně rukou.

„Jestli budu mít průšvih, tak mě naši zabijou,” podotkl jsem.

„Předpokládám, že přeháníš. Ale nějaký průšvih určitě přijde. Ovšem v devětadevadesáti procentech se to rodiče stejně nedozvědí. Ty nestojíš o to, aby si vaši mysleli, žes tady zvlčil, jenže škola o to nestojí tuplem.” Vyfoukl tenký pramen kouře směrem k jezeru. Musel jsem připustit, že přitom vypadal cool. A jako by vyrostl. „Ale když se dostaneš do průšvihu, nežaluj. Koukni, já ty bohatý dětičky nenávidím s takovou vášní, jakou si obvykle schovávám pro zubaře a pro svýho otce. To ale neznamená, že na ně budu žalovat. To je tady v podstatě ta jediná důležitá věc: Nikdy nikdy nikdy nežaluj.”

„Dobře,” kývl jsem, ačkoli mi to nebylo moc jasné. Když mi někdo dá pěstí do nosu, mám tvrdit, že jsem narazil do dveří? Přišlo mi to trochu hloupé. Jak si má člověk poradit se šikanou a tak, když nesmí nikomu udělat průšvih? Chipa jsem se na to ale nezeptal.

„No nic, Válečku. Přišla ta chvíle, kdy nezbývá, než abych šel najít svou holku. Tak mi dej pár těch cigaret, co stejně nebudeš kouřit, a uvidíme se pak.”

Rozhodl jsem se ještě chvíli na houpačce zůstat, zčásti proto, že vedro se konečně změnilo v nějakých příjemných, i když dusných pětadvacet, a zčásti proto, že jsem doufal, že se třeba objeví Aljaška. Jenže skoro hned, jak Plukovník odešel, se na mě vrhla havěť: pakomárci a komáři se kolem mě vznášeli v takovém množství, že mi bzučení jejich křídel připadalo jako odporná kakofonie. A tak jsem se rozhodl kouřit.

Opravdu jsem si říkal, že kouř ty potvory zažene. A do jisté míry taky zahnal. Lhal bych ale, kdybych chtěl tvrdit, že jsem

23$

se stal kuřákem, abych zahnal hmyz. Stal jsem se kuřákem, protože za 1. jsem seděl sám na zahradní houpačce a za 2. jsem měl cigarety a za 3. jsem soudil, že když všichni ostatní dokážou kouřit a nekašlat přitom, tak já to přece dokážu taky. Zkrátka žádný moc dobrý důvod jsem neměl. Takže řekněme, že jo, že za 4. to bylo kvůli těm komárům.

Zvládl jsem celé tři šluky, než se mi zvedl žaludek. Zamotala se mi hlava a byl jsem jen polopříjemně nabuzený. Vstal jsem, že půjdu pryč. V tu chvíli hlas za mnou řekl: „Ty se fakt učíš nazpaměť poslední slova?”

Přiběhla ke mně, popadla mě za rukáv a přiměla mě znova se posadit.

„Jo,” kývl jsem. A váhavě jsem dodal: „Chceš mě vyzkoušet?”

„JFK,” řekla.

„To je zřejmé,” odpověděl jsem.

„Myslíš?” zeptala se.

„Ne. To jsou ta poslední slova. Někdo řekl: ,Pane prezidente, nemůžete říct, že vás v Dallasu nemají rádi.’ A on na to odpověděl: ,To je zřejmé.’ Pak ho zastřelili.”

Zasmála se. „Fuj, to je hrůza. Neměla bych se smát. Ale budu.” Pak se znova zasmála. „No dobře, pane Slavná poslední slova, taky pro tebe jedna mám.” Sáhla do přecpaného batohu a vytáhla knihu. „Gabriel García Márquez. Generál ve svém labyrintu. Tu knížku miluju. Je to o Simonu Bolívarovi.” Nevěděl jsem, kdo to byl Simón Bolívar, ale ona mi nedala čas, abych se zeptal. „Je to historický román, takže nevím, jestli je to pravda, ale víš, co jsou v knize jeho poslední slova? Nevíš. Ale já ti to povím, seňore Slova na rozloučenou.”

Pak si zapálila cigaretu a táhla tak prudce a tak dlouho, až jsem si už myslel, že celá shoří na jeden zátah. Pak vyfoukla a přečetla mi:

,„Otřáslo jím’ - tím se myslí Simón Bolívar -,ohromující zjištění, že překotný závod mezi jeho neštěstími a jeho sny se v té

24$

chvíli blíží k cílové pásce. Za ní byla tma. ,Sakra,‘ povzdechl. Jak se kdy dostanu z tohohle labyrintu!’”

Když slyším skvělá poslední slova, tak je poznám, a v duchu jsem si poznamenal, že si musím nějak opatřit životopis toho Simona Bolívara. Pěkná poslední slova, ale tak docela jsem jim nerozuměl. „A co to je, ten labyrint?” zeptal jsem se jí.

Teď je možná vhodná chvíle říct, že byla krásná. V té tmě vedle mě voněla potem a sluncem a vanilkou a při světle tenkého srpku měsíce jsem neviděl o moc víc než její siluetu, leda když kouřila, protože pak žhavá červená třešeň cigarety vrhala na její tvář světle červené světlo. Ale dokonce i takhle ve tmě jsem viděl její oči, dva palčivé smaragdy. Měla oči, jaké člověka přimějí podpořit ji ve všem, co podnikne. A nebyla jen krásná, byla taky sexy - prsa jí napínala přiléhavé tílko, krásně tvarované nohy se pod sedadlem houpaly tam a zpátky, žabky se jí komíhaly pod prsty s jasně modrými nehty. Přesně v tu chvíli, mezi mou otázkou po smyslu labyrintu a okamžikem, kdy mi odpověděla, jsem si uvědomil, jak důležité jsou křivky, jak se dívčí těla tisíckrát přelévají z jednoho místa k jinému, od nártu přes kotník k lýtku, od lýtka k boku a dál k pasu a prsům, od krku k sjezdovce nosu a pak k čelu a zase k ramenu, k prohlubni zad, zadku a tak dál. Jistěže jsem si už dřív křivek všiml, nikdy jsem si ale neuvědomil jejich významnost.

Ústa měla tak blízko u mě, že jsem cítil její dech, teplejší než vzduch. Řekla: „No, to je ta záhada, ne? Je ten labyrint život, nebo smrt? Čemu se snaží uniknout - světu, nebo jeho konci?” Čekal jsem, že bude mluvit dál, ale po chvíli začalo být zřejmé, že ode mě chce slyšet odpověď.

„No, to já nevím,” pokrčil jsem nakonec rameny. „Tys vážně četla všechny ty knížky, co máš v pokoji?”

Zasmála se. „Proboha, ne. Tak třetinu. Ale jednou je přečtu všechny. Říkám tomu moje celoživotní knihovna. Každé léto od té doby, co jsem byla malá, jsem obcházela blešáky a kupovala

25$

knížky, které vypadaly zajímavě. Abych vždycky měla co číst. Jenomže člověk má pořád co dělat - jsou tu cigarety, je tu sex, jsou tu houpačky na houpání. Na čtení budu mít víc času, až budu stará a nudná.”

Řekla mi, že jí připomínám Plukovníka, když přišel do Culver Creeku. Nastoupili spolu do prváku, oba stipendisté, kteří měli, jak to formulovala, „společný zájem o chlast a lumpárny”. Ten výraz, chlast a lumpárny, ve mně vyvolal obavy, jestli jsem nenarazil na „špatnou společnost”, jak tomu říkala máma, jenže na špatnou společnost mi oba dva připadali strašně chytří. Zapálila si novou cigaretu od špačka té předchozí a začala mi vyprávět, že když Plukovník přišel do Creeku, byl sice chytrý, ale žít moc neuměl.

„Tenhle problém jsem vyřídila rychle.” Usmála se. „Do listopadu jsem mu našla první holku, byla moc fajn, plně nebojovnický typ. Jmenovala se Janice. Za měsíc se s ní rozešel, protože na jeho chudobou prosáklou krev byla moc bohatá, ale to je fuk. Ten rok jsme provedli taky první kanadský fór - nasypali jsme na podlahu třídy číslo čtyři tenkou vrstvu kuliček. Tedy od té doby jsme trochu dál, pochopitelně,” zasmála se. Tak se z Chipa stal Plukovník - vojenský stratég jejich vtípků, a Aljaška byla prostě Aljaška, jejich tvůrčí síla nadživotní velikosti.

„Ty jsi chytrý jako on,” řekla pak. „Ale tišší. A milejší, i když tohle jsi neslyšel, protože já miluju svého kluka.”

„Jo, ty taky nejsi špatná,” řekl jsem, vyvedený z míry jejím komplimentem. „Ale to jsi taky neslyšela, protože já miluju svou holku. Ne, počkat, problém. Já žádnou nemám.”

Zasmála se: „No tak to se neboj, Válečku. Jestli ti v něčem můžu pomoct, tak najít holku. Pojď, dohodnem se: Ty vymyslíš, co to je ten labyrint a jak z něj ven, a já ti najdu nějakou, co ti dá, jo?”

„Platí.” Podali jsme si na to ruce.

26$

Chvíli nato jsme se s Aljaškou vraceli k pokojům. Cikády bzučely svou píseň o jednom tónu stejně jako doma na Floridě. Jak jsme šli tmou, obrátila se ke mně a zeptala se: „Když jdeš takhle v noci, vyděsíš se někdy, a i když je to pitomý a trapný, máš chuť utíkat domů?”

Přišlo mi to jako příliš soukromá a tajná věc, než abych ji přiznal někomu, koho vůbec neznám, ale řekl jsem: „No jasně, a jak.”

Chvilku mlčela. Pak mě popadla za ruku, zašeptala: „Běž běž běž běž běž,” rozběhla se a mě vlekla za sebou.

27$

sto dvacet sedm dní předtím

Druhý den časně odpoledne jsem lepil Van Goghův plakát na vnitřní stranu dveří a mrkal jsem přitom, protože mi do očí stékal pot. Plukovník seděl na kanapi, dával pozor, jestli je plakát rovně, a čelil záplavě mých otázek ohledně Aljašky. Co je zač? „Pochází z Vine Station. Člověk by klidně projel kolem a ani by si té díry nevšiml - a podle toho, co Aljaška povídala, o nic by nepřišel. Její kluk je na Vanderbiltově, taky na stýpko. Basák v nějaké kapele. O její rodině toho moc nevím.” A toho kluka má fakt ráda? „Jo, asi jo. Rozhodně ho nepodvedla, což je poprvé.” A tak dál. Celé dopoledne jsem nebyl schopen myslet na nic jiného, ani na ten vangoghovský plakát, ani na videohry, dokonce ani na rozvrh, který mi ráno donesl Orel. Taky se představil.

„Vítejte v Culver Creeku, pane Haltere. Budete tady mít velkou míru svobody. Když ji ale zneužijete, budete toho litovat. Připadáte mi jako příjemný mladík. Velice nerad bych byl nucen se s vámi rozloučit.”

A pak se na mě podíval pohledem, který byl buď strašně vážný, nebo vážně strašný. „Aljaška tomu říká Zkázonosný kukuč,” vysvětlil mi Plukovník, když Orel odešel. „Až ho uvidíš příště, jsi v háji.”

Ustoupil jsem od plakátu a Plukovník ho schválil: „Dobrý, Válečku.” Docela rovně nebyl, ale stačilo to. „Už dost o Aljašce. Pokud dobře počítám, v téhle škole je dvaadevadesát holek a úplně všechny jsou míň šílený než Aljaška, která navíc, připomínám, už kluka má. Jdu na oběd. Dneska jsou burfrida.” Vyšel ven a nechal dveře otevřené. Připadal jsem si jako zami-28$

lovaný idiot. Vstal jsem, že zavřu dveře. Plukovník byl už v polovině kruhu. Otočil se na mě: „Proboha, tak jdeš, nebo ne?”

O Alabamě se dá říct spousta špatného, ale rozhodně ne to, že by tam měli nepřístojný strach z fritovacích hrnců. Za ten první týden v Creeku jsme měli v jídelně smažené kuře, řízky smažené v těstíčku a smaženou okru, což bylo mé první setkání s onou lahůdkou - smaženou zeleninou. Napůl jsem čekal, že osmaží i ledový salát. Nic se ale nevyrovnalo burfridu, jídlu, které vymyslela Maureen, neuvěřitelně (a pochopitelně) obézní kuchařka. Bylo to smažené burito s fazolemi a prokazovalo bez nejmenšího stínu pochyb, že smažení vždycky každé jídlo vylepší. To odpoledne jsem seděl s Plukovníkem a pěti kluky, které jsem neznal, u kulatého stolu v jídelně, zakousl jsem se do křupavé slupky svého prvního burfrida a zažil kulinární orgazmus. Máma vařila slušně, ale já jsem měl okamžitě chuť vzít Maureen s sebou domů na Den díkůvzdání.

Plukovník mě představil (jako „Válečka”) klukům u rozviklaného dřevěného stolu, ale já jsem si zapamatoval jen jméno Takumi, protože se o něm včera zmínila Aljaška. Byl to hubený Japonec, jen o pár centimetrů vyšší než Plukovník. Mluvil s plnou pusou, zatímco já jsem naopak neříkal nic a vychutnával si tu fazolovou křupavost.

„Teda,” prohlásil Takumi, „neznám lepší pohled než na člověka, co zrovna jí svoje první burfrido.”

Já jsem moc nemluvil, zčásti proto, že se mě nikdo na nic neptal, a zčásti proto, že jsem chtěl sníst co nejvíc. Takumi ale podobnou skromností netrpěl - dokázal jíst, žvýkat a polykat i při řeči, a taky to dělal.

Debata při obědě se točila kolem holky, která měla být Aljaščinou spolubydlící - jmenovala se Marya - a jejího kluka Paula, což byl Bojovník. Dozvěděl jsem se, že je vyhodili poslední týden předchozího školního roku za něco, co Plukovník nazval „trojsázka” - přistihli je hned při třech přečinech, které

29$

v Culver Creeku znamenaly okamžité vyloučení. Leželi spolu nazí v posteli („genitální kontakt” byl zločin číslo jedna), byli opilí (číslo dvě), kouřili jointa (číslo tři) a přesně v té chvíli na ně vrazil Orel. Říkalo se, že je někdo práskl, a Takumi byl zřejmě odhodlán zjistit kdo - přinejmenším natolik odhodlán, aby to vykřikoval s pusou plnou burfrida.

„Paul byl idiot,” prohlásil Plukovník. „Nepráskl bych je, ale každý, kdo si to rozdává s takovýmhle Bojovníkem v jaguáru, si přes čumák zaslouží.”

„Hele,” namítl Takumi, „thoje hohka,” pak spolkl sousto, „je taky Bojovnice.”

„To je fakt.” Plukovník se zasmál. „Samotného mě to překvapuje, ale je to fakt. Ovšem není tak pitomá jako Paul.”

„Ne tak docela,” ušklíbl se Takumi. Plukovník se zase zasmál a já jsem si říkal, proč se své holky nezastane. Mně by bylo fuk, kdyby moje holka byla fousatá kyklopka v jaguáru - jen kdybych nějakou měl.

Ten večer, když se Plukovník jen stavil v pokoji číslo 43 pro cigarety (zřejmě zapomněl, že technicky vzato jsou moje), bylo mi celkem jedno, že mě nepozval, ať jdu s ním. Na státní škole jsem znal spoustu lidí, co už ze zásady nesnášeli toho nebo onoho - šišaté hlavy nesnášely šampony a tak dál - a vždycky mi to celé připadalo jako ztráta času. Plukovník mi neřekl, kde strávil odpoledne, ani kde stráví večer, ale když odcházel, zavřel za sebou, a z toho jsem usoudil, že nejsem vítaný.

Bylo mi to fuk. Večer jsem strávil surfováním na webu (fakt žádné porno, přísahám) a čtením Posledních dnů, knihy o Richardu Nixonovi a Watergate. K večeři jsem si ohřál v mikrovlnce burfrido, které se Plukovníkovi povedlo propašovat z jídelny. Připomnělo mi to večery na Floridě - jen tady bylo lepší jídlo a naopak nebyla klimatizace. Ležet v posteli a číst bylo příjemně známé.

30$

Rozhodl jsem se udělat, co by mi nejspíš poradila máma, a před prvním školním dnem se pořádně vyspat. Fránina začínala v 8.10, a protože jsem usoudil, že mi nemůže trvat víc než osm minut hodit na sebe nějaké šaty a dojít do třídy, nastavil jsem si budík na 8.02. Osprchoval jsem se a pak jsem ležel v posteli a čekal, až mě spánek zachrání před vedrem. Kolem jedenácté jsem si uvědomil, že malinký větráček přicvaknutý nad postelí by možná byl účinnější, kdybych si sundal tričko, a nakonec jsem usnul na dece jen v boxerkách.

Což bylo rozhodnutí, kterého jsem litoval o pár hodin později, když mnou hrubě zatřásly mohutné zpocené ruce. Okamžitě jsem se dokonale probudil a posadil se, celý vyděšený, ale z nějakého důvodu jsem nerozuměl, co říkají ty hlasy kolem, vlastně ani proč tam nějaké hlasy jsou, a kolik je sakra vůbec hodin? Nakonec se mi hlava vyjasnila natolik, že jsem rozeznal: „No tak dělej. Nebo tě máme nakopnout do zadku? Vstávej už,” a pak jsem z horní postele uslyšel: „Ježišmarjá, Válečku. Vstávej konečně.” Tak jsem vstal a poprvé rozeznal tři tmavé postavy. Dvě z nich mě popadly za paže a vedly mě z pokoje. Když jsme vycházeli, Plukovník zamumlal: „Bav se dobře. Nepřežeňte to, Kevine.”

Vedli mě skoro poklusem za naši ubytovnu a přes fotbalové hřiště. V trávě tu byla spousta kamínků a já jsem si říkal, proč nikdo neměl tolik slušnosti, aby mě upozornil, že si mám vzít boty, a proč tady vůbec pobíhám v prádle a celému světu ukazuju kuřecí nohy. Hlavou mi táhla stovka trapasů: Hele, ten nový třeťák, Miles Halter, je přivázaný k fotbalový bráně jenom v trenýrkách. Představoval jsem si, jak mě odvedou do lesa - teď se zdálo, že tam míříme - a tam mě zmlátí domodra, takže první den školy budu fakt skvěle vypadat. A celou dobu jsem koukal pod sebe, protože jsem se nechtěl koukat na ty tři a taky jsem nechtěl upadnout, tak jsem sledoval zem pod nohama a vyhýbal se větším kamenům. Cítil jsem, jak se ve mně znova a znova

31$

probouzí reflex „bojovat, nebo utéct”, jenže pokaždé jsem toho zas nechal, protože ani boj, ani útěk mi ještě nikdy nepomohly. Odvedli mě oklikou na falešnou pláž, a to už jsem věděl, co se bude dít - staré dobré koupání v jezeře. Uklidnil jsem se. To zvládnu.

Když jsme došli na pláž, řekli mi, ať dám ruce k tělu, a ten nejmohutnější z nich sebral na písku dvě role izolačky. Stál jsem tam jako voják v pozoru a oni ze mě udělali mumii od ramenou k zápěstím. Pak mě srazili na zem; písek pád trochu zmírnil, ale i tak jsem se praštil do hlavy. Dva z nich mi přidrželi nohy u sebe a ten zbylý - usoudil jsem, že to je Kevin - naklonil svou hranatou tvář s mohutnou bradou tak těsně ke mně, že do mě šťouchl nagelovanými špičkami vlasů, a sykl: „To máš za Plukovníka. Nemáš si s tím idiotem nic začínat.” Omotali mi nohy páskou od kotníků ke stehnům. Vypadal jsem jako stříbrná mumie. Stačil jsem ještě říct „Prosím vás, kluci, ne!” než mi páskou přelepili i pusu. Pak mě zvedli a hodili do vody.

Potápěl jsem se. Potápěl jsem se, ale místo abych panikařil, běželo mi hlavou, že „prosím vás, kluci, ne!” jsou nemožná poslední slova. Ale pak zafungoval velký zázrak lidské rasy - nadnášivost - a já jsem cítil, jak stoupám k hladině. Obracel jsem se a kroutil, jak jsem mohl, aby se k teplému nočnímu vzduchu dostal nejdřív můj nos, a nadechl jsem se. Nejsem mrtvý a ani nebudu.

No, pomyslel jsem si, tak to nebylo tak hrozné.

Ještě tu byla ale taková drobnost, jak se dostat ke břehu, než vyjde slunce. Nejdřív jsem musel zjistit, v jaké pozici jsem vůči břehu. Nahnul jsem hlavu trochu moc a celé tělo se mi začalo přetáčet, a na seznamu nepříjemných smrtí je „obličejem dolů v promáčených bílých boxerkách” na dost vysoké příčce. Místo toho jsem tedy obrátil oči v sloup a zaklonil hlavu, až jsem měl oči skoro pod vodou. Uviděl jsem, že břeh - vzdálený ani ne tři metry - je přímo za mou hlavou. Začal jsem tedy plavat jako

32$

bezruká stříbrná mořská panna, pohyboval jsem se pouze pomocí boků, až jsem konečně zadkem narazil na bahnité dno jezera. Otočil jsem se a zapojením boků a pasu jsem se třikrát překulil, dokud jsem se nevyvalil na břeh kousek od odrbaného zeleného ručníku. Nechali mi tu ručník. Jak ohleduplné.

Voda pronikla pod pásku a trochu ji uvolnila, ale občas jsem ji měl kolem sebe omotanou i ve třech vrstvách, což znamenalo, že jsem se z vody musel vyplácat jako ryba. Nakonec se uvolnila dost na to, abych dostal levou ruku nahoru na prsa a pásku strhl.

Zabalil jsem se do zapískovaného ručníku. Nechtělo se mi vracet se do svého pokoje k Chipovi, protože jsem neměl ponětí, co Kevin těmi slovy mínil - možná kdybych se tam vrátil, budou na mě čekat a tentokrát mě dostanou definitivně; možná bych jim měl ukázat: „Oukej, je to jen můj spolubydlící, ne můj kamarád.” A krom toho jsem v té chvíli vůči Plukovníkovi nechoval zrovna moc přátelské pocity. Bav se dobře, říkal. No jasně, myslel jsem si teď. Ohromná zábava to byla.

Šel jsem tedy k Aljašce. Neměl jsem ani ponětí, kolik je hodin, ale viděl jsem pod jejími dveřmi slabou čárku světla. Tiše jsem zaklepal.

„Jo,” řekla a já jsem vešel - mokrý, zapískovaný, na sobě jenom ručník a promáčené boxerky. To rozhodně není úbor, v jakém byste si přáli dělat dojem na nejvíc sexy holku na světě, ale napadlo mě, že mi možná vysvětlí, co se to zrovna stalo.

Položila knihu a vylezla z postele s dekou omotanou kolem ramen. Chvilku se tvářila znepokojeně; vypadala zase jako ta holka ze včerejška, která řekla, že jsem milý, a překypovala energií, bláznovstvím a inteligencí. A pak se zasmála.

„Byl sis zaplavat, co?” Řekla to s takovou samozřejmou zlomyslností, až jsem měl pocit, že to musel vědět každý, a přemýšlel jsem, proč se sakra celá škola předem dohodla, že zkusí utopit Milese Haltera. Ale Aljaška měla Plukovníka ráda, a v tu

33$

chvíli jsem byl tak zmatený, že jsem na ni jen tupě koukal a nevěděl jsem ani, na co se zeptat.

„Prosím tě, neblbni,” řekla. „Hele, jsou lidi, co mají opravdový problémy, víš? Já taky mám opravdový problémy. Maminka tady není, tak se vzpamatuj, člověče.”

Beze slova jsem odešel. Zamířil jsem do svého pokoje, práskl za sebou dveřmi, takže jsem vzbudil Plukovníka, a vrazil do koupelny. Vlezl jsem do sprchy, že ze sebe smyju řasy a jezerní vodu, ale ten absurdní kohoutek, co tu nahrazoval sprchu, mi v tom absolutně nebyl nic platný, a jak mě můžou Aljaška a Kevin a ti další kluci hned teď tak nesnášet? Když jsem se osprchoval, utřel jsem se a šel jsem najít nějaké oblečení.

„Tak co?” zeptal se Plukovník. „Proč ti to tak dlouho trvalo? Zabloudil jsi cestou zpátky?”

„Říkali, že to je kvůli tobě,” řekl jsem a znělo to naštvaně. „Že se s tebou nemám kamarádíčkovat.”

„Cože? Ale ne, to se stane každému,” mávl rukou. „Mně se to stalo taky. Hodí tě do jezera, ty vyplaveš a jdeš domů.”

„Já jsem nemohl jen tak vyplavat,” odpověděl jsem tiše a pod ručníkem jsem si natahoval džínové šortky. „Omotali mě izolačkou. Nemohl jsem se ani hnout.”

„Počkej. Počkej.” Seskočil z postele a zadíval se na mě tmou. „Říkáš izolačkou? A jak?” Ukázal jsem mu to. Stál jsem jako mumie, chodidla u sebe, ruce u těla, a ukázal jsem mu, kde mě omotali. A pak jsem sebou plácl na pohovku.

„Kristepane! Vždyť ses mohl utopit! Mají tě jen hodit do vody ve spodním prádle a utéct!” rozkřikl se. „Co je to sakra napadlo? Kdo to byl? Kevin Richman a kdo ještě? Pamatuješ si jejich obličeje?

„Jo, asi jo.”

„Proč to sakra udělali?” nechápal.

„Provedl jsi jim něco?” zeptal jsem se.

„Ne, ale teď jim teda sakra provedu. To si s nima vyřídíme.”

34$

„Nebylo to zas tak strašný. Dostal jsem se ven.”

„Vždyť jsi mohl být mrtvý.” To jsem nejspíš mohl. Ale nejsem.

„Možná bych měl zítra prostě zajít za Orlem a říct mu to,” navrhl jsem.

„To v žádným případě,” odpověděl. Došel ke svým šortkám, které ležely odhozené na zemi, a vytáhl cigarety. Dvě zapálil a jednu mi podal. Vykouřil jsem tu zatracenou věc úplně celou. „To neuděláš,” řekl, „protože tak se tady průsery prostě nevyřizují. A krom toho by nebylo dobře, aby sis udělal pověst udavače. Ale my ty hajzly srovnáme, Válečku. Slibuju. Oni budou litovat, že si něco začínali s mým kamarádem.”

A jestli si Plukovník myslel, že když o mně řekne „můj kamarád”, budu stát při něm, tak měl pravdu. „Aljaška na mě byla dost zlá,” řekl jsem. Natáhl jsem se, otevřel prázdnou zásuvku psacího stolu a použil ji jako improvizovaný popelník.

„Už jsem ti říkal, že je náladová.”

Šel jsem si lehnout v tričku, šortkách a ponožkách. Rozhodl jsem se, že v Creeku budu noc co noc spát oblečený, bez ohledu na to strašné vedro. Patrně poprvé v životě jsem pocítil strach a vzrušení ze života v místě, kde člověk nikdy neví, co se stane nebo kdy.

35$

sto dvacet šest dní předtím

„Tak tohle je válka,” křikl Plukovník příští den ráno. Překulil jsem se a podíval se na hodiny: 7.52. Moje první hodina v Culver Creeku, francouzština, začínala za osmnáct minut. Párkrát jsem zamrkal a podíval jsem se na Plukovníka, který stál mezi pohovkou a STOLKEM a za tkaničky držel kdysi bílé, ochozené tenisky. Dlouho na mě koukal a já jsem koukal na něj. A pak, skoro zpomaleně, se na Plukovníkově tváři objevil úsměv.

„Musím jim přiznat, že to provedli docela chytře,” řekl konečně.

„Co?” zeptal jsem se

„Včera v noci - asi předtím, než tě vzbudili - mi nachcali do bot.”

„Víš to jistě?” zeptal jsem se a snažil se nesmát.

„Chceš si čuchnout?” zeptal se a natáhl ruku s botami ke mně. „Já jsem si totiž čuchnul a jsem si jistý. Jestli něco poznám bezpečně, tak to, že jsem šlápnul do něčích chcanek. Jak vždycky říká moje máma: ,Člověk myslí, že umí chodit po vodě, jenže pak se ukáže, že má jen načuráno v botách.’ Jestli dneska ty kluky uvidíš, ukaž mi je,” dodal, „protože nejdřív potřebuju vědět, proč jsou na mě tak, ehm, naprdnutí, a pak začneme uvažovat o tom, jak jim udělat ze života peklo.”

Když jsem v létě dostal příručku pro studenty Culver Creeku, s potěšením jsem si všiml, že v kapitole Oblékání jsou jen dvě slova: Slušné a neformální. Nenapadlo mě ovšem, že holky dorazí do třídy polospící, v pyžamových šortkách, tričkách a žabkách. Slušné to snad bylo, neformální určitě.

36$

A na holkách v pyžamech (i když slušných) je něco, co by i hodinu francouzštiny v osm deset ráno učinilo snesitelnou, kdybych měl aspoň nějaké ponětí, o čem to madame O’Malleyová mluví. Comment dis-tu — „Panebože, zdaleka neumím francouzsky dost, abych zvládl Francouzštinu II” - en francais? Francouzština, jakou jsem měl doma na Floridě, mě rozhodně nepřipravila na madame O‘Malleyovou, která přeskočila veškeré zdvořilostní „Jak jste se měli o prázdninách” a vrhla se rovnou na cosi, čemu říkala passé composé - zřejmě to je nějaký čas sloves. Stoly byly upořádané do kruhu a Aljaška seděla přímo naproti mně, ale za celou hodinu se na mě ani nepodívala, ačkoli já jsem toho kromě ní vnímal jenom hodně málo. Možná umí být zlá…, ale jak mluvila ten první večer o hledání cesty z labyrintu - je strašně chytrá. A jak se jí neustále zvedal pravý koutek, jako kdyby byla pořád připravená se poťouchle ušklíbnout, nebo jako kdyby zvládla zatím jen pravou polovinu nenapodobitelného úsměvu Mony Lisy…

Z mého pokoje mi masa studentů připadala zvládnutelná, ale v samotné školní budově mě ohromila. Třídy byly v jedné dlouhé budově těsně za našimi ložnicemi. Bylo tam čtrnáct tříd s výhledem na jezero. Úzké chodníčky před třídami byly přecpané.

I když najít tu správnou třídu nebylo těžké (dokonce i s mým mizerným orientačním smyslem jsem se snadno dostal z francouzštiny ve třídě číslo tři na matiku ve třídě číslo dvanáct), byl jsem z toho celý den vyvedený z míry. Nikoho jsem neznal a ani jsem netušil, koho bych se měl snažit poznat, a učení bylo těžké, dokonce i první den. Táta říkal, že budu muset studovat, a teď už jsem mu věřil. Učitelé byli vážní, chytří a spousta jich měla doktorský titul, a tak když došlo na poslední hodinu před obědem, světová náboženství, hrozně se mi ulevilo. Tenhle předmět byl pozůstatek z doby, kdy Culver Creek býval křesťanská chlapecká škola. Usoudil jsem, že ze světových náboženství, což

37$

byl předmět vyžadovaný od každého studenta třetího a čtvrtého ročníku, bych mohl snadno dostat jedničku.

Za celý den to byla jediná hodina, kde lavice nebyly uspořádané do kruhu nebo do čtverce, a protože jsem nechtěl vypadat jako šprt, sedl jsem si doprostřed třetí řady. Bylo 11.03 - měl jsem ještě sedm minut času, zčásti proto, že jsem byl rád přesný, a pak taky proto, že jsem si neměl venku na chodbě s kým povídat. Krátce nato dorazil Plukovník s Takumim a každý si ke mně sedli z jedné strany.

„Slyšel jsem, co se včera stalo,” začal Takumi. „Aljaška je pěkně naštvaná.”

„No to se divím, protože v noci mi to dala pěkně sežrat,” odsekl jsem.

Takumi jen zavrtěl hlavou. „Jo, ale to ještě nevěděla, jak to celé bylo. A lidi jsou prostě náladoví. Musíš si zvyknout. Mohl bys mít i horší kamarády než -“

Plukovník mu skočil do řeči. „Hele, pane doktor, nech si ty psychokecy. Musíme se domluvit na protiúderu.” Třída už se začínala plnit, a tak se ke mně Plukovník naklonil a zašeptal: „Jestli je někdo z nich v týhle třídě, tak mi řekni, jo? Hele, tadyhle prostě zakřížkuješ, kde sedí.” Vytrhl ze sešitu kus papíru a zakreslil tam čtverečky pro každou lavici. Jednoho jsem mezi příchozími zahlédl - toho vysokého s dokonale nagelovanými vlasy - Kevina. Ten probodával Plukovníka pohledem, když šel kolem, ale zapomněl koukat, kam se žene, a narazil stehnem do lavice. Plukovník se zasmál. Jeden z těch druhých dvou kluků, ten, co byl moc tlustý nebo moc posiloval, přišel hned za Kevinem ve volných khaki kalhotách a krátkém černém tričku s límečkem. Když si sedli, zaškrtl jsem příslušné čtverečky na Plukovníkově diagramu a podal jsem mu ho. V tu chvíli se dovnitř přišoural Stařík.

Dýchal otevřenými ústy, pomalu a namáhavě. Mířil ke katedře malinkými krůčky, paty kladl jenom těsně před špičky.

38$

Plukovník do mě šťouchl a ukázal mi svůj sešit, kde bylo napsáno: Stařík má jen jednu plíci. Snadno jsem tomu věřil. Jeho hlasité, skoro zoufalé vdechy mi připomněly dědečka, když umíral na rakovinu plic. Připadalo mi, že tenhle prastarý dědoušek s nadmutou hrudí může klidně umřít, než k té katedře dojde.

„Jmenuji se doktor Hyde,” řekl. „Samozřejmě že mám také křestní jméno, ale pro vás jsem doktor. Vaši rodiče platí velké sumy peněz, abyste tady mohli studovat, a já očekávám, že jim tuto investici alespoň částečně vrátíte tím, že budete číst, co vám řeknu a kdy vám řeknu, a že budete soustavně docházet na hodiny. A na těch hodinách budete poslouchat, co říkám.” Tak tohle na snadnou jedničku nevypadalo.

„Letos budeme studovat tři náboženské tradice: islám, křesťanství a buddhismus. Příští rok se pustíme do dalších tří. Při mých hodinách většinou hovořím já a vy budete většinou poslouchat. Jste možná chytří, ale já jsem chytrý déle. Chápu, že někteří z vás nemají přednášky v oblibě, ale jak jste si patrně povšimli, nejsem už nejmladší. Rád bych zbytek svého dechu využil k tomu, abych s vámi debatoval o nuancích islámské historie, ale náš společný čas je omezen. Proto já musím hovořit a vy musíte poslouchat, jelikož nás zde čeká ta nejdůležitější výprava v lidské historii: výprava za hledáním smyslu. Co znamená být člověkem? Jak jsme vznikli a co se s námi stane, až nebudeme? Jinými slovy: Jaká jsou pravidla této hry a jak ji nejlépe hrát?”

Podstata labyrintu, zapsal jsem si do sešitu, a jak z něj ven. Tenhle profesor se mi líbil. Nesnášel jsem diskusní hodiny. Strašně nerad jsem mluvil a ještě míň se mi líbilo poslouchat, jak všichni ostatní hledají slova a snaží se své myšlenky formulovat pokud možno neurčitě, aby nevypadali hloupě. Celé to byla jen hra, kdo nejlépe odhadne, co chce učitel slyšet, a pak to řekne. Tady jsem ve škole, tak mě učte. A Stařík to taky dělal; za těch padesát minut mě přiměl brát náboženství vážně. Nikdy jsem

39$

nijak nábožný nebyl, ale on nám řekl, že náboženství je důležité, i když sami nevěříme, stejně jako jsou důležité historické události, i když jsme je sami neprožili. A pak nám sdělil, že do příštího dne si máme přečíst padesát stránek z knihy Dějiny náboženství.

To odpoledne jsem měl dvě hodiny školu a dvě hodiny volno. Každý den jsme měli devět padesátiminutových lekcí, což znamenalo, že skoro všichni měli tři „studijní hodiny”, až na Plukovníka, který měl ještě zvláštní pokročilý seminář z matiky, protože byl extra speciální génius. S Plukovníkem jsme spolu měli biologii a tam jsem mu ukázal toho druhého kluka, co mě předchozí noc spoutal páskou. Plukovník do horního rohu svého sešitu napsal: Longwell Chase. Bojovník, čtvrťák. Kámoš Sáry. Divný. Trvalo mi chvilku, než jsem si vzpomněl, kdo je Sára: Plukovníkova holka.

Volné hodiny jsem strávil ve svém pokoji a snažil jsem se číst o náboženství. Dozvěděl jsem se, že mýtus neznamená lež; znamená to tradiční příběh, který člověku něco řekne o lidech, jejich světonázoru a o tom, co považují za posvátné. Zajímavé. Taky jsem zjistil, že po událostech předchozí noci jsem tak unavený, že jsou mi mýty i všechno ostatní úplně ukradené, a většinu odpoledne jsem prospal, dokud mě Aljaška neprobudila tím, že mi přímo do levého ucha začala prozpěvovat: „VÁLEČKU, VSTÁVEJ!” Přitiskl jsem si knihu o náboženství k hrudi jako malý papírový ochranný štít.

„To bylo děsný,” prohlásil jsem. „Co mám udělat, aby se to už neopakovalo?”

„Nemůžeš dělat nic,” prohlásila nadšeně. „Jsem nevyzpytatelná. Co doktor Hyde, taky ho tak nesnášíš? Chová se nechutně blahosklonně.”

Sedl jsem si a prohlásil jsem: „Podle mě je to génius,” zčásti proto, že jsem si to myslel, a zčásti proto, že se mi chtělo s ní nesouhlasit.

40$

Sedla si na postel. „Spíš vždycky oblečený?”

„Jo.”

„To je zvláštní,” ušklíbla se. „Včera v noci jsi toho na sobě moc neměl.” Jen jsem se na ni zamračil.

„Prosím tě, Válečku. To byl vtip. Tady musí být člověk tvrďák. Nevěděla jsem, jak zlé to bylo - mrzí mě to a budou toho litovat. Ale prostě musíš být tvrďák.” A pak odešla. Víc mi k tomu neměla co říct. Je hezká, pomyslel jsem si, ale nestojím o holku, co se mnou zachází, jako by mi bylo deset. Jednu mámu už mám.

41$

sto dvacet dva dnů předtím

Když jsem se po poslední hodině prvního týdne v Culver Creeku vrátil do pokoje, naskytl se mi neuvěřitelný pohled: Malinký Plukovník bez košile se hrbil nad žehlicím prknem a žehličkou útočil na růžovou košili. Měl zpocené tělo i hruď a postrkoval žehličku po košili s takovou vervou, že funěl skoro jako doktor Hyde.

„Mám rande,” vysvětlil. „Je zle.” Odmlčel se „Umíš -” nádech - „žehlit?”

Podíval jsem se líp na růžovou košili. Byla zmačkaná jako stařenka, co celé mládí strávila na pláži. To měl Plukovník z toho, že všechny svoje věci vždycky zmačkal a náhodně nacpal do zásuvky. „Podle mě se to prostě zapne a přimáčkne na tu košili, ne?” pokrčil jsem rameny. „Já nevím. Ani jsem nevěděl, že vůbec máme žehličku.”

„Taky že nemáme. Je Takumiho. Jenže ani Takumi neumí žehlit. Když jsem požádal Aljašku, začala na mě ječet: ,Na mě tahle patriarchální paradigmata nezkoušej.‘ Sakra, já potřebuju kouřit. Potřebuju kouřit, jenže bych smrděl, a to před Sářinými rodiči nemůžu. Ale co. Zapálíme si v koupelně s puštěnou sprchou. Ze sprchy je pára. A pára vyhlazuje zmačkaný věci, ne?

Mimochodem,” pokračoval, jak jsem za ním šel do koupelny, „když chceš přes den kouřit vevnitř, prostě pusť sprchu. Kouř uteče s párou ventilací pryč.”

I když z vědeckého hlediska to nedávalo smysl, zřejmě to fungovalo. Sprcha sice skoro netekla a měla nízko hlavici, takže sprchovat se pod ní skoro nedalo, ale kouření maskovala dokonale.

42$

Jako žehlička se bohužel už tak neosvědčila. Plukovník se ještě jednou pokusil košili vyžehlit („Pořádně se do toho opřu a uvidíme, jestli to pomůže!”) a nakonec si ji oblékl zmačkanou. Doplnil ji modrou kravatou vyzdobenou řádky drobných růžových plameňáků.

„Jestli mě můj nemožný otec něco naučil, tak vázat kravatu,” prohlásil a jeho prsty přitom obratně vykouzlily na kravatě dokonalý uzel. „Což je divný, protože si neumím představit, kde by ji on musel nosit.”

V tu chvíli zaklepala na dveře Sára. Už jsem ji jednou dvakrát viděl, ale Plukovník mě nikdy nepředstavil a ten večer k tomu taky neměl příležitost.

„Proboha. Nemůžeš si aspoň vyžehlit košili?” zeptala se, ačkoli Plukovník stál před žehlicím prknem. „Budou tam naši.” Sáře to v modrých šatech moc slušelo. Dlouhé světlé vlasy měla vyčesané do uzlu, s pramínky vlasů po obou stranách obličeje. Vypadala jako filmová hvězda - taková, která je pěkná potvora.

„Koukni, já jsem se snažil. Každýmu nežehlí služka.”

„Chipe, když se tváříš takhle dotčeně, vypadáš ještě menší, než jsi.”

„Proboha, to se musíme pohádat, než někam jdeme?”

„Snad jsem tak moc neřekla. Je to opera. Našim na tom hrozně záleží. No, to je fuk. Pojď.” Měl jsem chuť odejít, jenže mi přišlo hloupé schovávat se v koupelně, a ve dveřích stála Sára s jednou rukou v bok. Tou druhou si hrála s klíčky od auta, jako by chtěla říct: Tak dělej.

„Mohl bych na sobě mít třeba smokas, a vaši by mě stejně nesnášeli!” rozkřikl se Plukovník.

„Za to já nemůžu! Provokuješ je!” Přidržela před ním klíčky od auta. „Koukni, buď jdeme hned teď, nebo nejdeme nikam.”

„A víš co? Já s tebou nikam nejdu,” prohlásil Plukovník.

„Fajn. Tak se dobře bav.” Sára za sebou práskla dveřmi tak moc, že obsáhlá biografie Lva Tolstého (poslední slova: „Pravda

43$

je… velice mi záleží… co si…”) spadla z police a s žuchnutím skončila na šachovnicové podlaze jako ozvěna zabouchnutých dveří.

„Grrrrr!” zařval Plukovník.

„Tak to je Sára,” konstatoval jsem.

„Jo.”

„Vypadá mile.”

Plukovník se zasmál, klekl si k ledničce a vylovil krabici mléka. Otevřel ho, napil se, ušklíbl, zakuckal se a sedl si na pohovku s krabicí mezi nohama.

„Co je, zkyslo?”

„Jo, asi jsem ti to měl říct dřív. Tohle není mlíko. Je to pět dílů mlíka a jeden díl vodky. Říkám tomu ambrózie. Nápoj bohů.

V tom mlíku vodku není skoro cítit, takže mě Orel nemůže přistihnout, leda by se napil. Nepříjemný na tom je, že to chutná jako kyselý mlíko s čistým lihem, ale je pátek večer, Válečku, a moje holka je mrcha. Chceš taky?”

„Myslím, že si to nechám ujít.” Kromě pár doušků sektu na Nový rok pod bedlivým dozorem rodičů jsem vlastně nikdy žádný alkohol nepil a nezdálo se mi, že by tahle „ambrózie” byla dobrý způsob, jak začít.

Venku jsem slyšel zvonit telefonní automat. S ohledem na fakt, že 190 studentů se dělilo o pět telefonů, mě strašně překvapovalo, jak málo zvonil. Neměli jsme mít mobily, ale všiml jsem si, že někteří Bojovníci je potajmu u sebe nosí. A většina nebojovníků volala svým rodičům pravidelně, jako já, takže rodiče telefonovali, jen když děti zapomněly.

„Tak jdeš to vzít?” ozval se podrážděně Plukovník. Neměl jsem chuť se nechat komandovat, ale taky se mi nechtělo se s ním hádat.

Venku se stmívalo a vzduch byl zamořený komáry. Došel jsem k telefonnímu automatu, který byl přivrtaný ke zdi mezi pokoji číslo 44 a 45. Po obou stranách telefonu byla propiskou

44$

nebo fixem načmáraná spousta čísel a záhadných poznámek (205.555.1584; Tommy na letiště 4.20; 773.573.6521; JG - Kuffs?). Volat na ten automat vyžadovalo hodně trpělivosti. Zvedl jsem to tak po devátém zazvonění.

„Můžeš mi zavolat Chipa?” požádala mě Sára. Vypadalo to, že volá z mobilu.

„Jo, vydrž.”

Otočil jsem se a on už stál za mnou, jako by věděl, že to je ona. Podal jsem mu sluchátko a vracel jsem se do pokoje.

O minutu později ke mně dusným vzduchem alabamské skoro-noci dolehla věta. „Ty jdi taky do prdele!” křikl.

Když se vrátil, sedl si se svou ambrózií a prohlásil: „Říkala, že jsem práskl Paula a Maryi. Bojovníci to tvrdí. Že jsem je prásknul. Já. Proto mi nachcali do bot. Proto tě málem zabili. Protože bydlíš se mnou a oni tvrdí, že jsem práskač.”

Snažil jsem se upamatovat, kdo jsou Paul a Marya. Ta jména mi byla povědomá, ale za poslední týden jsem slyšel tolik jmen a k Paulovi a Maryi jsem nedokázal přiřadit žádnou tvář. Pak jsem si uvědomil proč: nikdy jsem je neviděl. Ty dva vyhodili loni, když spáchali ten trojitý přestupek, čili jak říkal Plukovník, trojsázku.

„Jak dlouho už s ní chodíš?” zeptal jsem se.

„Devět měsíců. Nikdy jsme spolu nevycházeli. Ani chvíli jsem ji neměl rád, víš? Je to jako s mámou a tátou - táta se třeba naštval a mámu zmlátil jak žito. A pak se zas hrozně snažil a měli něco jako druhé líbánky. Jenže se Sárou ani ty líbánky nemáme. Proboha, jak si může myslet, že jsem práskač? Já vím, já vím: Proč se nerozejdeme?” Prohrábl si vlasy rukou, pak jich pár na temeni sevřel do hrsti a řekl: „Asi s ní zůstávám, protože ona zůstává se mnou. A to není jednoduchý. Jako něčí kluk nestojím za nic. Ona zas nestojí za nic jako něčí holka. Zasloužíme si jeden druhýho.”

„Ale -“

45$

„To snad není pravda, jak si můžou něco takovýho myslet?” vztekal se a sundal z police almanach. Potom se dlouze napil ambrózie. „Zatracený Bojovníci. Paula a Maryi nejspíš práskl někdo z nich a shodil to na mě, aby zakryl stopy. No nic, stejně je akorát tak správný večer na to, zůstat doma. Zůstat tady s Válečkem a ambrózií.”

„Ale já stejně -” Chtěl jsem říct, že stejně nechápu, jak člověk může líbat někoho, kdo si o něm myslí, že je práskač, když být práskač je ta nejhorší věc na světě, ale Plukovník mě přerušil.

„Už o tom nechci slyšet ani slovo. Víš, jaké je hlavní město Sierry Leone?

„Ne.”

„Já taky ne,” řekl. „Ale hodlám to zjistit.” Zabodl oči do almanachu (mirv1) a rozhovor tím skončil.

46$

sto deset dní předtím

Stíhat učení se ukázalo snazší, než jsem čekal. Obecně jsem měl spíš sklon trávit hodně času doma a číst; a v tom jsem měl oproti průměrnému studentovi Culver Creeku výhodu. Ke konci třetího týdne byla spousta studentů osmažená dozlatova jako burfrido, protože o volných hodinách klábosili venku na trávníku, kde nebyl ani kousek stínu. Já jsem ale byl sotva růžový; já jsem studoval.

A taky jsem ve třídě poslouchal, ale tu středu ráno, když doktor Hyde mluvil o tom, jak jsou buddhisté přesvědčení, že všechno souvisí se vším, jsem se zadíval z okna. Pozoroval jsem pozvolný, zalesněný kopec za jezerem. A z Hydeovy třídy se mi skutečně všechno zdálo propojené: Stromy jako by kopec oblékaly, a stejně jako bych si nikdy nevšiml jednotlivé bavlněné nitě v tom nádherně přiléhavém oranžovém tílku, které měla tuhle Aljaška na sobě, ani tady jsem pro les neviděl jednotlivé stromy - všechno to bylo tak důmyslně propletené, že se mi zdálo nesmyslné uvažovat o jednotlivém stromě odděleně od toho kopce. V tu chvíli jsem uslyšel své jméno a věděl jsem, že mám průšvih.

„Pane Haltere,” řekl Stařík. „Já si tu mohu vymluvit plíce, abych vás poučil, a přesto se zdá, že něco tam venku zaujalo vaši pozornost tak, jak toho já nejsem schopen. Povězte nám, prosím: Co jste tam venku objevil?”

Cítil jsem, jak se mi krátí dech; celá třída se na mě dívala a v duchu děkovala Bohu, že není v mé kůži. Doktor Hyde už to udělal třikrát, že někoho vyhodil z hodiny za to, že nedával pozor nebo si s někým posílal psaníčka.

47$

„Ehm, já jsem jen koukal na, hm, ten kopec a myslel jsem na, ehm, ty stromy a les, jak jste předtím říkal, jak to

Stařík, který nesouvislé žvásty zjevně nehodlal tolerovat, mě přerušil. „Musím vás požádat, abyste opustil třídu, pane Haltere, abyste mohl venku objevovat vztahy mezi hm-těmi stromy a ehm-tím lesem. A zítra, až budete připraven brát tento předmět vážně, tady budete opět vítán.”

Seděl jsem bez hnutí, pero v ruce, sešit otevřený, byl jsem celý rudý a trochu jsem zatáhl spodní čelist - to byl starý trik, aby člověk nevypadal smutně nebo vyděšeně. Slyšel jsem, jak se dvě řady za mnou pohnula židle. Když jsem se otočil, uviděl jsem, jak Aljaška vstává a bere si na rameno batoh.

„Promiňte, ale to je blbost. Nemůžete ho jen tak vyhodit ze třídy. Každý den tady celou hodinu mluvíte jako kolovrátek a my se nesmíme ani podívat z okna?”

Stařík koukal na Aljašku jako býk na matadora, pak zvedl ruku k povislému obličeji a pomalu si zamnul bílé strniště na bradě. „Padesát minut denně, pět dnů v týdnu, se budete řídit mými pravidly. Nebo propadnete. Vyberte si. A nyní oba odejděte.”

Nacpal jsem sešit do batohu a zahanbeně odešel. Když za mnou zapadly dveře, ucítil jsem, jak mi někdo poklepal na levé rameno. Otočil jsem se, ale nikdo tam nebyl. Pak jsem se obrátil na druhou stranu a Aljaška se na mě usmívala, až se jí kůže mezi očima a spánkem poskládala do hvězd. „Takový starý trik,” prohlásila, „ale každý na to skočí.”

Pokusil jsem se taky usmát, ale pořád jsem musel myslet na doktora Hydea. Tohle bylo horší než ta věc s izolačkou, protože jsem koneckonců věděl, že takoví Kevinové Richmanové mě nemají rádi. Ale učitelé vždycky patřili k fanklubu Milese Haltera.

„Říkala jsem ti, že je to idiot,” pokrčila rameny.

„Já si pořád myslím, že to je génius. Měl pravdu. Neposlouchal jsem ho.”

48$

„No jo, ale on kvůli tomu nemusí dělat takový scény. Musí si dokazovat svou moc tím, že tě ztrapní? A stejně,” dodala pak, „jediní opravdoví géniové jsou umělci. Yeats, Picasso, García Márquez: géniové. Doktor Hyde: zatrpklý dědek.”

A pak prohlásila, že jdeme hledat čtyřlístky, než hodina skončí a budeme si moct jít s Plukovníkem a s Takumim zakouřit. „I když jsou to oba dva pitomci,” dodala, „že se nesebrali a neodešli z tý třídy hned s náma.”

Když Aljaška Youngová sedí se zkříženýma nohama v ježatém, občas zeleném jetelišti a světlou pleť jejího rozměrného dekoltu je jasně vidět, tak podstata lidské fyziologie nedovoluje pustit se spolu s ní do hledání čtyřlístků. Už jsem se sice i tak dostal do potíží, že jsem koukal, kam jsem neměl, ale…

Aljaška tak asi dvě minuty prohrabávala jetel dlouhými špinavými nehty a pak uškubla jeden, který měl tři normálně vyvinuté lístky a k tomu ještě jeden malý pahýlek. Vzhlédla ke mně tak rychle, že jsem sotva stačil odvrátit oči.

„I když je celkem jasný, že ty vůbec nehledáš, úchyle jeden,” prohlásila jedovatě, „tak bych ti ten čtyřlístek dala. Jenže štěstí je pro kořeny.” Uštípla lístek-mrzáčka nehty palce a ukazováčku a utrhla ho. „Tak,” řekla jeteli a pustila ho na zem. „Teď už nejsi genetická zpotvořenina.”

„Tak děkuju,” řekl jsem. Zazvonilo a Plukovník s Takumim vyšli ze dveří první. Aljaška je probodla pohledem.

„Co je?” zeptal se Plukovník. Ale ona jen obrátila oči v sloup a vykročila. Šli jsme mlčky za ní přes kruhový trávník a pak ještě přes fotbalové hřiště. Vnořili jsme se do lesa a obcházeli jezero po úzké cestičce, až jsme narazili na štěrkovou silnici. Plukovník Aljašku doběhl a začali se o něčem tiše hádat; neslyšeli jsme slova, spíš bylo jasné, že jsou na sebe naštvaní. Nakonec jsem se zeptal Takumiho, kam to jdeme.

„Tahle silnice je slepá, končí stodolou,” řekl. „Takže možná tam. Ale pravděpodobně do Kuřácký boudy. Uvidíš.”

49$

Tady odsud byly lesy úplně jiné než ze třídy doktora Hydea. Na zemi ležela vrstva spadaných větví, rozkládajícího se jehličí a trnitých zelených keřů; stezka vedla mezi štíhlými vysokými borovicemi, jejichž řídké jehličí nám poskytovalo aspoň krajku stínu v dalším rozpáleném dni. A menší duby a javory, jež ze třídy doktora Hydea nebylo pod majestátnějšími borovicemi vidět vůbec, už jevily náznaky podzimu, které teploty zatím ještě vůbec nepřipouštěly: jejich dosud zelené listí začalo vadnout.

Došli jsme k rozviklanému dřevěnému můstku přes Culver Creek - byla to vlastně jen tlustá překližka položená na betonových základech. Culver Creek byl opravdu jen potok, nebo ještě spíš potůček, který se vinul kolem celého areálu v nesčetných zákrutech. Na druhé straně můstku vedla stezička z příkrého svahu. Vlastně to ani nebyla přímo stezka, spíš řádka náznaků tady ulomená větev, tam sešlapaná tráva -, že už tu někdy někdo šel. Pohybovali jsme se husím pochodem - Aljaška, Plukovník a Takumi si navzájem přidržovali tlusté javorové větve, dokud jsem je já, poslední v řadě, nenechal vrátit na původní místo. A tam, pod mostem, byla oáza. Betonová deska asi metr široká a tři metry dlouhá a na ní modré plastové židle, kdysi dávno ukradené z nějaké třídy. U potoka bylo chladněji, můstek stínil - poprvé za celé týdny mi nebylo vedro.

Plukovník rozdal cigarety. Takumi odmítl, my ostatní jsme si zapálili.

„Já jenom říkám, že nemá právo nás urážet,” pokračovala Aljaška v hovoru s Plukovníkem. „Váleček nebude zírat z okna a já už nebudu mít řeči, ale jako učitel je příšerný a ty mě nepřesvědčíš o opaku.”

„No dobře,” pokrčil Plukovník rameny. „Jen už nedělej další scénu. Proboha, vždyť jsi toho chudáka starýho málem zabila.”

„Hele, proti Hydeovi prostě vyhrát nemůžeš,” prohlásil Takumi. „Ten tě zaživa sežere, pak tě vykadí a ještě na to načurá.

50$

Což by se mimochodem mělo udělat s tím, co práskl Paula a Maryi. Slyšel někdo něco?

„Určitě to byl nějaký Bojovník,” prohlásila Aljaška. „Ale ti si nevímproč myslí, že to udělal Plukovník. Takže já nevím. Třeba měl Orel prostě jenom kliku. Byla pitomá, chytili ji, vyhodili ji, tečka. Tak to dopadá, když děláš pitomosti a přistihnou tě.” Aljaška našpulila pusu jako zlatá rybička, když se krmí, a bezúspěšně se pokusila vyfouknout z kouře kolečko.

„No ne,” prohlásil Takumi, „jestli jednou vyhodí mě, tak mi připomeň, že účty si mám vyrovnat sám, protože na tebe spoléhat nemůžu.”

„Nebuď směšný,” odpověděla ani ne tak vztekle jako spíš přezíravě. „Já fakt nechápu, proč z toho děláš tak hroznou vědu a proč musíš vědět o všem, co a proč se tu děje, jako by se musela každá záhada vyřešit. Proboha, Takumi, je po všem. Co kdybys přestal krást problémy jiným a pořídil si nějaké vlastní?” Takumi chtěl ještě něco říct, ale Aljaška mávla rukou, jako by ten rozhovor chtěla zahnat.

Neřekl jsem nic - Maryi jsem neznal a krom toho moje oblíbená společenská strategie byla „mlčky naslouchat”.

„No nic,” obrátila se Aljaška ke mně, „já prostě myslím, že se k tobě choval příšerně. Chtělo se mi brečet. Měla jsem chuť tě obejmout a utěšovat.”

„Škoda žes to neudělala,” pronesl jsem s vážnou tváří.

„Ty jsi kouzelný,” řekla. Cítil jsem na sobě její upřený pohled a nervózně jsem odvrátil oči. „Škoda že miluju svýho kluka.” Koukal jsem na propletené kořeny stromů na břehu řeky a moc jsem se snažil nevypadat jako někdo, kdo se o sobě právě dozvěděl, že je kouzelný.

Takumi tomu nejspíš taky nechtěl věřit. Došel ke mně, pocuchal mi vlasy a k Aljašce začal rapovat: „Jo, Váleček je kouzelný ale některý jsou nenapravitelný takže Jake je spíš snesitelný protože je - sakra. Sakra. Skoro jsem vymyslel čtyřip>

51$

rýmy na kouzelný. Ale teď už nemůžu přijít na nic než nesmrtelný, což je evidentně nesmysl.”

Aljaška se zasmála. „Tak po tomhle už na tebe nejsem ani naštvaná. Jéžiš, rapování je fakt sexy. Ty, Válečku, víš vůbec, že před sebou máš nejšílenějšího rapera v celý Alabamě?”

„Ehm, ne.”

„Dej mi beat, Plukovníku Katastrofo,” řekl Takumi a já jsem se zasmál představě, že někdo tak mrňavý a ujetý jako Plukovník může mít rapové jméno. Plukovník přiložil ruce k ústům a začal vydávat nějaké absurdní zvuky, které asi považoval za beat. Pu-či. Pu-pupu-či. Takumi se zasmál.

„Plukovníkův beat, to je teda síla říkaj o mně, že hraju drama jak od O’Neila a taky se předvádím jak Obchodník s deštěm prý jsem chudák jak Willy Loman a kdovíco ještě jenomže mně rýmy cvakaj jak nový kleště já jsem totiž dobrej a taky je ště stí že se nebojím neúplných rýmů já a Emily Dickinson, prostě svůj k svýmu.”p>

Odmlčel se, nadechl a pak dokončil: „Když jednou začnu, tak se to ze mě valí ale už toho mám dost, em-sí to balí.”p>

Nepoznal jsem sice neúplný rým od úplného, ale udělalo to na mě dojem. Tiše jsme Takumimu zatleskali. Aljaška dokouřila a hodila špačka do řeky.

„Proč kouříš tak strašně rychle?” zeptal jsem se.

Podívala se na mě a zeširoka se usmála. Tak široký úsměv by na jejím úzkém obličeji mohl působit hloupě, nebýt neotřesitelné elegance zelených očí. Usmála se tak potěšeně jako dítě na Štědrý den a řekla: „Vy všichni kouříte, protože vám to chutná. Já kouřím, abych umřela.”

52$

sto devět dní předtím

Den nato byla v jídelně k večeři sekaná, jedno z mála jídel, které nebylo smažené, a možná proto se Maureen vůbec nepovedla - byla to nějaká utahaná směs, nasáklá šťávou, a ani to moc nechutnalo po mase. Ukázalo se, že Aljaška má auto, ačkoli jsem v něm nikdy nejel, a nabídla se, že Plukovníka a mě odveze do McDonalda, ale Plukovník neměl prachy a já taky moc ne, protože jsem mu platil tu šílenou spotřebu cigaret.

Místo toho jsme si tedy s Plukovníkem ohřáli dva dni stará burfrida - na rozdíl od řekněme hranolků takové burfrido v mikrovlnce neztrácí chuť ani příjemnou křupavost - a pak Plukovník trval na tom, že musíme na první basketbalový zápas sezóny.

„Basket na podzim?” podivil jsem se. „Já toho o sportu moc nevím, ale není teď spíš sezóna na americký fotbal?”

„Školy v naší lize jsou na fotbalový tým moc malý, tak hrajeme na podzim basket. I když, člověče, takový fotbalový tým Culver Creeku by mohla být bomba. Ty s tím svým hubeným zadkem bys nejspíš mohl dělat obránce. Ale ty basketový zápasy jsou fajn.”

Nenávidím sporty. Nenávidím sporty, nenávidím lidi, co sportují, a nenávidím lidi, co na ně koukají, a nenávidím lidi, kterým nevadí lidi, co sportují nebo co na sport koukají. Ve třetí třídě - v té úplně poslední, kdy může člověk hrát dětský softball - máma usoudila, že potřebuju kamarády, a tak mě přihlásila k orlandským Pirátům. Kamarády jsem si našel - partu školkáčů, což mi mezi stejně starými dětmi na vážnosti nepřidalo. Málem jsem se ten rok dostal do tamního all-stars, především

53$

proto, že jsem byl o hlavu větší než ostatní. Nakonec mě porazil Clay Wurtzel - a ten měl jen jednu ruku. Já jsem byl nezvykle vysoký třeťák s oběma rukama a porazil mě školkáč Clay Wurtzel. A ne že bych ho ze soucitu nechal vyhrát. Clay Wurtzel uměl fakt odpalovat, kdežto já jsem občas minul i míček připravený na týčku. Jedna z věcí, které mě v Culver Creeku lákaly nejvíc, bylo to, že se tady podle tátova ujištění nevede žádný povinný tělocvik.

„Je jen jediná chvíle, kdy trochu zapomenu na to, jak nenávidím Bojovníky a ty jejich snobárny,” řekl mi Plukovník. „A to je, když v tělocvičně pustí klimatizaci na nějaký ten staromódní školní basket. První zápas roku si nemůžeš nechat ujít.”

Mířili jsme k tělocvičně, která připomínala spíš hangár - už jsem ji viděl, ale nikdy mě nenapadlo se k ní přiblížit. Plukovník mi vysvětloval nejdůležitější věc o našem basketovém týmu: že není moc dobrý. „Hvězda” týmu je prý Hank Walsen ze čtvrťáku, který hraje na špici útoku, i když měří metr sedmdesát. Hank byl proslulý především tím, že měl vždycky trávu, a Plukovník mi navíc řekl, že Hank za celé čtyři roky nevynechal zápas, ale ani jednou nehrál střízlivý.

„Miluje trávu jako Aljaška sex,” prohlásil Plukovník. „Ten kluk jednou sestrojil bong jenom z hlavně vzduchovky, zralý hrušky a lesklý fotky Anny Kurnikovový o velikosti dvacetkrát pětadvacet. Že by byl nějak obzvlášť inteligentní, se sice říct nedá, ale člověk musí obdivovat tu jeho neochvějnou oddanost fetování.”

Pak mi Plukovník vylíčil, že od Hanka dál už je to jen horší, až na konci je Wilson Carbod, rozehrávač, který má skoro metr osmdesát. „Jsme tak špatní, že nemáme ani maskota,” uzavřel Plukovník. „Já nám říkám Neschopové z Culver Creeku.”

„Takže nestojí za nic?” zeptal jsem se. Nebylo mi jasné, proč je tak zajímavé koukat se, jak mizerný tým dostane nakládačku, i když ta klimatizace by pro mě byla dost dobrý důvod.

54$

„Jo, absolutně za nic,” kývl Plukovník. „Ale Školu pro hluchý a slepý vyklepneme pokaždý.” Alabamská Škola pro hluché a slepé nepřikládala basketbalu velkou váhu, takže aspoň jedno vítězství za sezónu jsme obvykle dobyli.

Když jsme dorazili na místo, seděli v tělocvičně skoro všichni studenti z Culver Creeku - všiml jsem si, že i tři místní gotičky sedí v nejhořejší řadě tribuny a opravují si oční linky. Doma jsem nikdy na školním basketbalu nebyl, ale pochyboval jsem, že by tamní publikum bylo takhle tolerantní. Přesto mě překvapilo, když si přede mě nesedl nikdo jiný než Kevin Richman. Roztleskávačky soupeřů (jejich školní barvy nebyly zrovna šťastně volené - blátivě hnědá a žlutá, která ze všeho nejvíc připomínala zaschlé čuránky) se pokoušely rozpohybovat sektor hostů na protější tribuně. Kevin se otočil a podíval se na Plukovníka.

Jako většina ostatních Bojovníků se Kevin oblékal uhlazeně - vypadal, jako by se chystal na roli „právník, který má rád golf”. A vlasy - světlé, krátké po stranách a delší nahoře - byly vždycky tak nagelované, že pořád vypadaly mokré. Já jsem ho pochopitelně nenáviděl míň než Plukovník, protože ten ho nenáviděl ze zásady a taková zásadová nenávist je mnohem horší než nenávist „tedy fakt jsi mě naštval, když jsi ze mě udělal mumii a hodil mě do jezera”. Přesto jsem se pokoušel probodnout ho pohledem, jenže bylo těžké zapomenout, že před pár týdny mě tenhle kluk viděl jenom v boxerkách.

„Prásknul jsi Paula a Maryi. Odvedli jsme ti to. Příměří?” zeptal se Kevin.

„Neprásknul jsem je. A tady Váleček je určitě neprásknul, jen jste ho do toho zamotali pro vlastní plezír. Příměří? Víš co, já udělám takový malý průzkum veřejnýho mínění.” Roztleskávačky si sedly a pompomy držely před těly, jako by se modlily. „Ty, Válečku,” řekl Plukovník. „Co ty si myslíš o příměří?”

„To mi připomíná, jak Němci chtěli při bitvě v Ardenách na Američanech, aby se vzdali,” prohlásil jsem. „Myslím, že já bych

55$

na tenhle návrh příměří odpověděl asi to, co tenkrát řekl generál McAuliffe: Jděte do řiti.”

„Proč jste se pokusili zabít tohohle kluka, Kevine? Je to génius. Jděte do řiti i s příměřím.”

„Hele, neblbni. Já vím, žes je prásknul, a my jsme museli bránit kamaráda. A tím to končí. Necháme toho.” Vypadalo to, že to myslí dost upřímně, patrně proto, že Plukovník měl slušnou pověst pro své kanadské žerty.

„Hele, já ti něco navrhnu. Vyber nějakýho mrtvýho americkýho prezidenta. Jestli tady Váleček nebude znát jeho poslední slova, tak dobře, příměří. Jestli jo, tak budeš do konce života litovat, žes mi nachcal do bot.”

„To je retardovaný.”

„Jak chceš. Tak žádný příměří,” odsekl Plukovník.

„Tak jo. Miliard Fillmore,” řekl Kevin. Plukovník se na mě honem podíval, jako by se pohledem ptal: Byl to vůbec prezident? Já jsem se jen usmál.

„Když Fillmore umíral, měl strašný hlad. Jeho doktor se pokoušel vyhladovět horečku nebo tak něco. Fillmore ale pořád opakoval, že chce jíst, tak mu doktor nakonec dal malou lžičku polívky. A Fillmore na to sarkasticky řekl: ,Úplně cítím tu výživu,‘ a pak umřel. Příměří se zamítá.”

Kevin obrátil oči v sloup a mě napadlo, že bych si mohl pro Miliarda Fillmorea vymyslet jakákoli poslední slova a Kevin by mi byl nejspíš věřil, kdybych to řekl tímhle tónem hlasu. Plukovníkova sebejistota měla dobrý vliv i na mě.

„Tak to byla tvoje první frajeřina!” zasmál se Plukovník. „I když je fakt, že jsem ti dal dost lehký zadání. Ale i tak. Dobrá práce.”

Neschopové z Culver Creeku měli ovšem dneska smůlu, protože proti nim nestála Škola pro hluché a slepé. Hráli jsme proti nějaké křesťanské škole z centra Birminghamu, jejíž mužstvo

56$

se skládalo z mohutných gargantuovských opičáků s hustým vousem, kteří tvrdošíjně odmítali nastavit druhou tvář.

Na konci první čtvrtiny: 20:4

A pak začala zábava. Plukovník vedl pokřik.

„Chleba!” zařval.

„KUŘE!” odpověděl dav.

„Rejže!”

„HRÁCH!”

Pak všichni dohromady: „MY JSME LEPŠÍ PŘI ZKOUŠKÁCH.”

„Cihla!”

„MALTA!”

„Prkno!”

„PROVAZ!”

„JEDNOU BUDETE MAKAT PRO NÁS!”

Roztleskávačky soupeřova týmu se pokoušely odpovídat na náš pokřik svým: „Střecha hoří, voda není, peklo číhá v pokušení!” Ale kam se na nás hrabaly.

„Kočky!”

„KRÁVY!”

„Lišky!”

„SYSLÍ!”

„VY JSTE VĚTŠÍ, ALE NÁM TO MYSLÍ!”

Na každém hřišti v zemi dělají fandové strašný kravál, když hosté házejí šestky, řvou a dupou. Je to nanic, protože hráči si zvyknou podobné zvuky nevnímat. V Culver Creeku jsme měli lepší strategii. Nejdřív všichni křičeli a hulákali jako při normálním zápase. Ale pak všichni řekli „pššššššt!” a nastalo absolutní ticho. Jakmile náš nenáviděný protivník přestal driblovat a chystal se k hodu, Plukovník vstal a něco zařval. Třeba:

„Pro lásku Boží, prosím tě, ohol si ty chlupatý záda!”

nebo:

„Potřebuju spásu. Můžeš mě vyzpovídat, až doházíš?”

57$

Koncem třetí čtvrtiny si trenér křesťanské školy vyžádal oddechový čas, vztekle ukázal na Plukovníka a postěžoval si na něj rozhodčímu. Tou dobou jsme prohrávali 56:13. Plukovník vstal. „Co je? Vadím vám nějak?”

Trenér křikl: „Otravuješ moje hráče!”

„NO O TO PŘECE JDE, SHERLOCKU!” odpověděl stejně nahlas Plukovník. Rozhodčí k němu zamířil a vyhodil ho z tělocvičny. Šel jsem za ním.

„Vyhodili mě ze sedmatřiceti zápasů za sebou,” řekl.

„Ale kruci.”

„Jo. Jednou nebo dvakrát jsem fakt musel dost blbnout. Jednou jsem vběhl na hřiště jedenáct vteřin před koncem a sebral jsem soupeřům míč. Nic pěknýho. Jenže pro takovou sérii se musí něco udělat.”

Plukovník běžel přede mnou, nadšený, že ho vyhodili, a já jsem klusal za ním. Taky jsem chtěl být z těch, kteří se musejí snažit neporušit „sérii” a svým nasazením div nepodpalují své okolí. Ale aspoň jsem teď už takové lidi znal a oni mě potřebovali - jako kometa potřebuje ocas.

58$

sto osm dní předtím

Následující den mě doktor Hyde požádal, abych po hodině zůstal ve třídě. Když jsem před ním stál, poprvé jsem si uvědomil, jak shrbená má záda; najednou mi připadal smutný a starý. „Vám se tenhle předmět líbí, viďte,” řekl.

„Ano, pane.”

„O buddhistickém významu propojenosti můžete uvažovat celý život.” Každou větu vyslovoval, jako by si ji předem napsal, naučil se ji nazpaměť a teď ji přednášel. „Ale když jste se díval z okna, přišel jste o šanci prozkoumat podobně zajímavé buddhistické přesvědčení, totiž že je třeba být přítomen v každém ohledu svého každodenního života, skutečně přítomen. Být přítomen v této třídě. A pak, až skončí, být přítomen tam venku,” ukázal hlavou na jezero a les za ním.

„Ano, pane.”

59$

sto jeden den předtím

První říjnové ráno jsem věděl, že je něco špatně, hned jak jsem se probral natolik, že jsem dokázal zamáčknout budík. Postel byla nějak divná. I já jsem se nějak divně cítil. Chvilku jsem o tom otupěle přemýšlel a pak mi došlo: Je mi zima. Nebo přinejmenším ten malý větráček, který jsem měl přicvaknutý k posteli, mi najednou připadal zbytečný. „Je zima!” vykřikl jsem.

„Proboha, kolik je?” uslyšel jsem nad sebou.

„Osm nula čtyři,” odpověděl jsem.

Plukovník neměl budík, ale skoro vždycky se vzbudil tak, aby se stačil osprchovat, než se ta moje mina odpálí. Spustil nohy přes okraj postele, seskočil a hnal se k prádelníku. „Osprchovat se už nestihnu,” prohlásil a navlékl si zelené tričko s nápisem CULVER CREEK BASKETBAL a šortky. „No nic. Zítra je taky den. A není zima. Může být nějakých pětadvacet nebo šestadvacet.”

Já jsem byl rád, že jsem spal oblečený; obul jsem si jen boty a rozběhli jsme se s Plukovníkem ke třídám. Dopadl jsem na svou židli dvacet vteřin před zvoněním. V půlce hodiny se madame O’Malleyová otočila zády, aby napsala něco na tabuli, a Aljaška mi poslala lístek.

Dobrý účes. Přes oběd studium u Mekáče?

Za dva dny nás čekal první velký test z algebry, a tak Aljaška posbírala šest lidí, které nepočítala mezi Bojovníky, a všechny nás nacpala do svého miniaturního dvousedadlového vozítka. Šťastnou náhodou mi seděla na klíně moc hezká druhačka jménem Lara. Narodila se v Rusku nebo tam někde a mluvila s přízvukem. Nebýt čtyř vrstev oblečení, mohli jsme to v téhle poloze klidně dělat, takže jsem usoudil, že bych se měl představit.

60$

„Já vím, kdo jsi.” Usmála se. „Ty jsi kamarád Aljašky z Flouríiídy.”

„Jo. Připrav se na spoustu pitomých otázek, protože v algebře příšerně plavu.”

Začala něco říkat, ale pak to s ní prudce hodilo na mě, protože Aljaška vyrazila z parkoviště.

„Přátelé, tohle je Modrá limeta. Říkám jí tak, protože je to citrus. Modrá limeto, tohle jsou spolužáci. Zapněte si pásy, jestli je najdete. Válečku, ty asi budeš muset dělat pás Laře.” Co autu chybělo na rychlosti, doháněla Aljaška tím, že odmítala zvednout nohu z plynu bez ohledu na následky. Ještě než jsme vůbec vyjeli z areálu, s Larou to v každé zatáčce příšerně mávalo, a tak jsem uposlechl Aljaščiny rady a objal ji kolem pasu.

„Díky,” řekla skoro neslyšně.

Po rychlých a šílených pěti kilometrech jízdy k McDonaldovi jsme si objednali sedmerý velké hranolky dohromady a vzali jsme si je ven na trávník. Seděli jsme v kruhu kolem táců s hranolky a Aljaška vyučovala, kouřila a jedla zároveň.

Jako každý dobrý učitel nepřipouštěla odpor. Kouřila, mluvila a jedla hodinu bez přestávky, já jsem drápal do sešitu a kalné vody tangentů a kosinů se začínaly vyjasňovat. Ne všichni ale měli takové štěstí.

Aljaška vykládala něco celkem jasného o lineárních rovnicích a feťák a baskeťák Hank Walsen ji zarazil: „Moment, moment. To nechápu.”

„To je proto, že máš přibližně osm funkčních mozkových buněk.”

„Je vědecky dokázaný, že márina škodí zdraví míň než ty cigára,” bránil se Hank.

Aljaška polkla plnou pusu hranolků, popotáhla z cigarety a kouř vyfoukla na Hanka. „Já možná umřu mladá,” prohlásila. „Ale aspoň umřu chytrá. A teď zpátky k tangentám.”

61$

sto dní předtím

„Já chápu, že se tě na to asi ptá každý, ale proč Aljaška?” zeptal jsem se. Zrovna se mi vrátil opravený test z algebry a přetékal jsem obdivem, protože jsem to díky Aljaščině nalejvárně vytáhl na B plus. Seděli jsem spolu sami v klubovně a koukali na MTV; byla sobota a depresivně zataženo. Místnost byla zařízená pohovkami, které tady nechali minulí studenti Culver Creeku, a bylo to tu cítit prachem a plísní - a možná taky proto tu nikdy nikdo nebyl. Aljaška se napila Mountain Dew a vzala mě za ruce.

„Každý se na to vždycky zeptá. Totiž moje máma byla tak trochu hipík, když jsem byla malá. Nosila takový ty obří svetry, co si sama pletla, hodně kouřila trávu a tak. A táta byl takový ten klasický republikánský typ, takže když jsem se narodila, máma mě chtěla pojmenovat Fontána Harmonie Youngová, kdežto táta Mary Frances Youngová.” Při řeči pokyvovala hlavou do rytmu s hudbou z MTV, i když ta písnička byla taková ta prefabrikovaná popová balada, o kterých prohlašovala, že je nesnáší.

„Takže mě nepojmenovali ani Harmonie, ani Mary a dohodli se, že nechají vybrat mě. Když jsem byla malá, říkali mi Mary. Tedy samozřejmě mi říkali pusinko a miláčku a všelijak, ale do školních formulářů a tak psali Mary Youngová. A pak jsem k sedmým narozeninám dostala jako dárek, že si smím sama vybrat jméno. Dobrý, ne? Tak jsem celý odpoledne prohlížela tátův globus a hledala nějaký dobrý jméno. Nejdřív jsem si vybrala Čad, podle tý země v Africe. Ale táta řekl, že to je klučičí jméno, a tak jsem si pak našla Aljašku.”

62$

Docela by se mi líbilo, kdyby mi naši byli taky dovolili vybrat si jméno. Jenže oni použili to jediné jméno, které se prvorozeným synům Halterových dávalo už celé století. „Ale proč Aljaška?” chtěl jsem vědět.

Usmála se pravým koutkem. „No, časem jsem zjistila, co to znamená. Je to z aleutského slova alyeska, ,to, o co se tříští moře’, a to se mi strašně líbí. Ale tenkrát jsem tam prostě Aljašku jen viděla. A byla velká, jako jsem chtěla být já. A byla hodně daleko od Vine Station, stát Alabama, a to jsem taky chtěla být.”

Zasmál jsem se. „A teď už jsi velká a docela dost daleko od domova,” připomněl jsem s úsměvem. „Takže gratuluju.” Přestala pokyvovat hlavou a pustila mou (bohužel značně zpocenou) ruku.

„Dostat se pryč není tak snadné,” řekla vážně a zadívala se na mě, jako bych znal cestu ven a nechtěl ji prozradit. A pak zničehonic změnila téma hovoru. „A víš, co chci dělat po vysoký? Učit postižený děti. Jako učitelka jsem docela dobrá, ne? Člověče, když dokážu tebe naučit algebru, tak už můžu učit každýho. Třeba autistický děti.”

Mluvila tiše a zamyšleně, jako by mi prozrazovala tajemství, a já jsem se k ní naklonil, náhle přesvědčený, že se musíme políbit, že se musíme políbit tady na té oranžové pohovce propálené od cigaret a plné letitého prachu. A byl bych to udělal; byl bych se k ní nakláněl víc a víc, až bych musel uhnout hlavou, abych nenarazil do jejího klenutého nosu, a ucítil bych elektrickou ránu jejích měkoučkých rtů. Byl bych to udělal. Ale ona se probrala.

„Ne,” řekla, a nejdřív jsem nevěděl, jestli mi čte ty líbáním posedlé myšlenky nebo jestli sama sobě nahlas odpovídá. Odvrátila se ode mě a tiše, spíš pro sebe, řekla: „Proboha, přece nejsem z těch, co pořád vykládají, co budou dělat. Já to prostě udělám. Představovat si budoucnost je taky nostalgie.”

„Cože?”

63$

„Celý život strávíš v labyrintu a myslíš na to, jak z něj jednou unikneš a jak to bude skvělý, a protože si představuješ budoucnost, dokážeš jít pořád dál, ale nikdy neunikneš. Budoucnost prostě používáš k tomu, abys utekl před dneškem.”

To dávalo smysl. Taky jsem si představoval, že život v Creeku bude zajímavější, než byl - upřímně řečeno, bylo tu víc úkolů než dobrodružství -, ale kdybych si to nepředstavoval, nebyl bych se sem dostal vůbec.

Otočila se zase k televizi, kde teď běžela reklama na nějaké auto, a zavtipkovala, že Modrá limeta by potřebovala svůj vlastní spot. Napodobila ten hluboký, zaujatý hlas, jaký obvykle namlouvá komentáře k reklamám, a řekla: „Je malá, je pomalá a rozpadá se, ale jezdí. Někdy. Modrá limeta - ve vašem autobazaru.” Ale já jsem chtěl ještě mluvit o Vine Station a o budoucnosti.

„Občas ti nerozumím,” řekl jsem.

Ani se na mě nepodívala. Jen se usmála směrem k televizi a řekla: „Nikdy mi neporozumíš. A o to jde.”

64$

devadesát devět dní předtím

Většinu příštího dne jsem strávil v posteli, ponořený do zoufale nezajímavého fiktivního světa Ethana Fromea. Plukovník seděl u stolu a rozplétal záhady diferenciálních rovnic nebo něčeho takového. I když jsme se snažili omezovat kouření v páře ze sprchy, do setmění nám došly cigarety, což znamenalo, že jsme museli vyrazit k Aljašce. Ležela na podlaze a nad hlavou držela knihu.

„Pojď si zakouřit,” vyzval ji Plukovník.

„Došla vám cigára, co?” zeptala se, aniž se na nás podívala.

„No… jo.”

„Máš pět doláčů?” zeptala se.

„Ne.”

„A ty, Válečku?”

„No jo, mám.” Vylovil jsem z kapsy pětidolarovku a Aljaška mi podala balíček dvaceti Marlboro Light. Věděl jsem, že já z nich vykouřím tak pět, ale dokud jsem financoval Plukovníkovi kouření, nemohl na mě dost dobře vyjet, že jsem taky jen bohatý chlapeček, obyčejný Bojovník, který prostě jen náhodou nebydlí v Birminghamu.

Stavili jsme se pro Takumiho a šli k jezeru. Se smíchem jsme se schovali mezi stromy. Plukovník vyfukoval kroužky kouře a Takumi prohlásil, že jsou „nafoukaný”, zatímco Aljaška do kroužků strkala prst, jako když dítě praská mýdlové bubliny.

A pak jsem uslyšeli prasknout větvičku. Mohl to být jelen, ale Plukovník stejně začal prchat. Hlas přímo za námi řekl: „Neutíkejte, Chippere,” a Plukovník se otočil a zahanbeně se vracel k nám.

65$

Orel se k nám pomalu blížil, rty znechuceně stisknuté. Postupně nás všechny probodl Zkázonosným kukučem.

„Smrdíte, jako když v Severní Karolíně hoří továrna na tabák,” prohlásil.

Stáli jsme mlčky. Připadal jsem si hrozně, jako by mě právě přistihli, že prchám z místa vraždy. Zavolá mým rodičům?

„Zítra v pět odpoledne se uvidíme před porotou,” prohlásil a odešel. Aljaška sebrala cigaretu, kterou předtím odhodila, a zase začala kouřit. Orel se prudce obrátil, protože šestým smyslem vycítil neúctu k autoritám. Aljaška upustila cigaretu a šlápla na ni. Orel zavrtěl hlavou, a ačkoli musel být strašně naštvaný, přísahám, že se usmál.

„On mě má rád,” řekla mi Aljaška, když jsme se vraceli k pokojům. „Vás všechny taky. Ale školu má rád víc, v tom to je. Myslí si, že nás buzeruje pro dobro školy i pro naše vlastní. To je ten věčný boj, Válečku. Dobro proti zlu.”

„Na to, že máš zrovna průšvih, to bereš dost filozoficky,” podotkl jsem.

„Občas člověk některou bitvu prohraje. Ale nekázeň nakonec v každý válce zvítězí.”

66$

devadesát osm dní předtím

Jedna z věcí, které byly v Culver Creeku výjimečné, byla i porota. Každý semestr vybrali učitelé dvanáct studentů, z každé třídy tři, jako porotce. Porota určovala tresty za takové přestupky, které nebyly na vyloučení - od porušování večerky po kouření. Obvykle to bylo kouření, nebo že někoho přistihli v dívčím pokoji po sedmé hodině večer. Člověk se pak musel obhajovat před porotou a porota ho potrestala. Orel přitom dělal soudce a stejně jako u opravdového amerického soudu měl právo trest změnit, ale skoro nikdy to neudělal.

Zamířil jsem do třídy číslo čtyři hned po poslední hodině měl jsem ještě čtyřicet minut čas, ale nechtěl jsem nic riskovat. Seděl jsem na chodbě opřený o zeď a četl učebnici amerických dějin (což je pro mě, upřímně řečeno, uklidňující četba), dokud se neobjevila Aljaška a nesedla si vedle mě. Hryzala si spodní ret a já jsem se jí zeptal, jestli je nervózní.

„No, jo. Koukni, ty prostě seď a nemluv,” poradila mi. „Ty nervózní být nemusíš. Jenže mě už při kouření přistihli posedmý. Prostě nechci - to je fuk. Nechci naštvat tátu.”

„Tvoje máma kouří nebo tak?” zeptal jsem se.

„Už ne,” zavrtěla Aljaška hlavou. „To je dobrý. Bude to dobrý.”

Nedělal jsem si starosti až do chvíle, kdy bylo 16.50 a Plukovník s Takumim se stále neobjevili. Členové poroty se trousili jeden po druhém a procházeli kolem nás, aniž se na nás podívali, takže jsem se cítil ještě hůř. Do 16.56 jsem napočítal všech dvanáct plus Orla.

V 16.58 se za rohem vynořili Takumi a Plukovník.

67$

Takového něco jsem ještě neviděl. Takumi na sobě měl naškrobenou bílou košili a červenou kravatu s černým vzorem, Plukovník tu svou zmačkanou růžovou košili a kravatu s plameňáky. Šli stejným krokem, hlavy zvednuté, záda rovná - vypadali jako nějací hrdinové z akčního filmu.

Slyšel jsem, jak si Aljaška povzdechla: „Á, Plukovník zas už hraje Napoleona.”

„Všechno bude dobrý,” ujistil mě Plukovník. „Hlavně nic neříkej.”

Vešli jsme - dva z nás v kravatách, dva v odrbaných tričkách - a Orel uhodil opravdovým, nefalšovaným soudcovským kladívkem o pultík před sebou. Porota seděla v řadě za obdélníkovým stolem v přední části třídy, pod tabulí, kde stály čtyři židle. Posadili jsme se a Plukovník vylíčil, co se stalo.

„Aljaška a já jsme kouřili u jezera. Obvykle odcházíme z areálu, ale zapomněli jsme. Omlouváme se. Už se to nestane.”

Nevěděl jsem, co se to děje. Věděl jsem ale, co mám za úkol: sedět a mlčet. Jeden z porotců se podíval na Takumiho a zeptal se: „A co ty a Halter?”

„My jsme jim dělali společnost,” odpověděl klidně Takumi.

Ten kluk se pak otočil k Orlovi a zeptal se: „Viděl jste někoho kouřit?”

„Viděl jsem jen Aljašku, ale Chip začal utíkat, což mi připadá zbabělé, stejně jako ty nevinné tváře, co nám tu předvádějí Miles a Takumi,” prohlásil Orel a probodl mě Zkázonosným kukučem. Nechtěl jsem vypadat provinile, ale ten pohled jsem prostě nevydržel, a tak jsem se podíval dolů, na své ruce.

Plukovník zaťal zuby, jako by ho lhaní bolelo. „Je to pravda, pane.”

Orel se zeptal, jestli někdo z nás chce něco říct nebo jestli má někdo z porotců další otázky, a pak nás poslal ven.

„Co to sakra mělo znamenat?” zeptal jsem se Takumiho, když jsme vyšli ven.

68$

„Klídek, vydrž, Válečku.”

Proč se přiznávala Aljaška, když už měla průšvih tolikrát, a proč Plukovník, když ten si doslova nemůže dovolit dostat se do nějakých vážných potíží? Proč ne já? Ještě nikdy jsem žádný průšvih neměl. Měl jsem nejmíň co ztratit. Po pár minutách vyšel Orel ven a pokynem nás pozval zpátky.

„Aljaška a Chip,” oznámil jeden z porotců, „dostanou deset pracovních hodin - umývání nádobí v jídelně - a oficiálně vás varujeme: ještě jeden problém a škola telefonuje domů. Takumi a Milesi, dívat se, jak někdo kouří, není zakázané, ale porota si to bude pamatovat, pokud zase porušíte předpisy. Jasné?”

„Jasné,” odpověděla Aljaška rychle — zjevně se jí ulevilo. Když jsem odcházel, Orel mě zastavil a otočil k sobě. „Nezneužívejte své výhody na téhle škole, mladíku, nebo toho budete litovat.” Kývl jsem.

69$

osmdesát devět dní předtím

„Našli jsme ti holku,” oznámila mi Aljaška. Ještě pořád mi nikdo nevysvětlil, co se to dělo před týdnem u té poroty. Zjevně to ale neudělalo žádný dojem na Aljašku, která za 1. byla v našem pokoji po setmění se zavřenými dveřmi a za 2. kouřila na našem odrbaném gauči cigaretu. Nacpala ručník pode dveře a trvala na tom, že takhle se nemůže nic stát, ale já jsem byl nervózní - kvůli cigaretě i kvůli té „holce”.

„Teď už stačí jen tě přesvědčit, aby se ti líbila, a přesvědčit ji, aby ses jí líbil ty.”

„Tak to jsou dost monumentální úkoly,” podotkl Plukovník. Ležel na horní posteli a četl povinnou četbu. Bílou velrybu.

„Jak můžeš číst a přitom mluvit?” zeptal jsem se.

„Obvykle nemůžu, ale ani ta kniha, ani ten rozhovor nejsou zrovna intelektuálně náročný.”

„Já mám tu knihu ráda,” namítla Aljaška.

„Jo,” Plukovník se usmál a naklonil se k ní z horní postele. „Ani se nedivím. Obří velryba je šikovná metafora pro všechno. A nabubřelý metafory, to je tvoje.”

Aljašku to nevyvedlo z míry. „Pověz mi, Válečku, co ty si myslíš o bývalým sovětským bloku?”

„No… fandím jim.”

Oklepla cigaretu do mého penálu. Chtěl jsem protestovat, ale pak jsem usoudil, že to nestojí za to. „Pamatuješ na tu holku, co s tebou chodí na algebru?” pokračovala Aljaška „Mluví tiše, říká tenchle místo tenhle. Pamatuješ se na ni?”

„Jo. Lara. Když jsme jeli k tomu Mekáči, seděla mi na klíně.”

„Já vím. A líbil ses jí. Tys myslel, že tiše diskutuje o algebře,

70$

a ona jasně mluvila o tom, jak by se s tebou chtěla vášnivě pomilovat. Což je důvod, proč potřebuješ mě.”

„Má dobrý prsa,” podotkl Plukovník, aniž zvedl oči od Moby Dicka.

„NEMLUV O ŽENSKÝCH TĚLECH JAKO O VĚCECH!” rozkřikla se Aljaška.

Teď vzhlédl. „Promiň. Pevný prsa.”

„To není o nic lepší!”

„No to je,” namítl. „Dobrý je hodnocení ženskýho těla. Pevný je objektivní konstatování. Protože jsou pevný. “

„Ty jsi beznadějný případ,” odsekla. „No, prostě jí se líbíš, Válečku.”

„Fajn.”

„Jenže to nic neznamená. S tebou je totiž ten problém, že kdybys s ní mluvil, tak to tvoje „hm ehm no’ bude tak akorát cesta ke katastrofě.”

„Nebuď na něj tak zlá,” přerušil ji Plukovník, jako by byl moje matka. „Panebože, já už chápu velrybí anatomii. Nemůžeme pokračovat, Hermane?”

„Takže - Jake bude tenhle víkend v Birminghamu a uděláme si trojitý rande. Nebo to spíš bude tři a půl, protože Takumi tam bude taky. Žádný nervy. Nebudeš to moct zkazit, protože u toho celou dobu budu.”

„Tak jo.”

„A s kým tam půjdu já?” zeptal se Plukovník.

„Se svou holkou přece.”

„No dobře,” prohlásil, a pak se zašklebil „Ale moc spolu nevycházíme.”

„Tak v pátek. Máte nějaký plány na pátek?” Zasmál jsem se, protože Plukovník a já jsme neměli plány nejen na tenhle pátek, ale na žádný jiný pátek až do konce života.

„Já jsem si to myslela.” Usmála se. „A teď musíme jít mýt nádobí do jídelny, Chippere. Panebože, jak já se obětuju!”

71$

osmdesát sedm dni předtím

Naše třiapůlnásobné rande začalo docela dobře. Byl jsem v Aljaščině pokoji - protože šlo o to, sehnat mi holku, uvolila se vyžehlit mi zelenou košili -, a pak se objevil Jake. Měl světlé vlasy k ramenům, na tváři tmavé strniště a působil tak uměle tvrďácky, jak to bývá vidět v módních katalozích. Jake byl prostě tak hezký, jak by člověk u Aljaščina kluka čekal. Skočila mu na krk a omotala ho nohama. (Bůh chraň, aby tohle někdo udělal mně, pomyslel jsem si. Upadl bych.) Slyšel jsem Aljašku mluvit o líbání, ale až do té chvíle jsem ji nikdy neviděl skutečně líbat. Jak ji držel v pase, nahnula se k němu, našpulila a pootevřela rty, trochu naklonila hlavu a vrhla se na jeho ústa s takovou vášní, že bych se byl měl odvrátit, ale nemohl jsem. Za poměrně dlouhou dobu se od Jakea odlepila a představila mě.

„Tohle je Váleček,” řekla. Stiskli jsme si s Jakem ruce.

„O ťbě jsem dost slyš’l.” Mluvil s lehkým jižanským přízvukem; mimo McDonalda jsem takových potkal jen hodně málo. „Doufám, že ti dn‘ska to rande vyjde, proťže bych nerad, abys mi Aljašku př‘bral pod rukama.”

„Ježiš, ty jsi boží,” prohlásila Aljaška dřív, než jsem stačil odpovědět, a znova ho políbila. „Promiň,” zasmála se. „Já jenom nějak nedokážu přestat svýho kluka líbat.”

Oblékl jsem si čerstvě vyžehlenou košili, pak jsme všichni tři vyzvedli Plukovníka, Sáru, Laru a Takumiho a šli jsme do tělocvičny koukat se, jak se Neschopové z Culver Creeku pustí do Hardsenovy akademie, soukromé školy z Mountain Brooku, nejbohatšího předměstí Birminghamu. Plukovníkova nenávist vůči Hardsenům plála jako tisíc sluncí. „Jediná věc, co nesnáším

72$

víc než bohatý lidi,” prohlásil, když jsme šli k tělocvičně, „jsou hloupí lidi. A všichni ti z Hardsenovy jsou bohatí a moc hloupí na to, aby se dostali do Creeku.”

Protože to vlastně mělo být rande, myslel jsem, že budu při zápasu sedět vedle Lary, ale když jsem se pokusil k ní projít kolem Aljašky, střelila po mně pohledem a poplácala prázdné místo vedle sebe.

„To si nesmím sednout vedle holky, co tady s ní jako jsem?” zeptal jsem se.

„Válečku, jeden z nás byl celý život holka. Ten druhý z nás se nikdy nedostal ani na druhou metu. Být tebou, sednu si, tvářím se mile a chovám se stejně nafoukané jako vždycky.”

„No dobře. Když myslíš…”

Jake podotkl: „Tak přibližně tuhle strategii používám, když chci, aby byla Aljaška spokojená.”

„Jé, to je hezký,” prohlásila. „Válečku, říkala jsem ti, že Jake nahrává se svou kapelou album? Jsou skvělí. Něco mezi Radiohead a Flaming Lips. A říkala jsem ti, že ten jejich název, Hickman Territory, jsem jim vymyslela já?” A pak, když si uvědomila, že plácá: „A říkala jsem ti, že ho má obrovskýho a že je úžasný milenec?”

„Proboha, bejby,” usmál se Jake. „Před dětma ne.”

Chtěl jsem Jakea nenávidět, ale když jsem je viděl spolu, jak se usmívají a jak jsou jeden z druhého celí pryč, nemohl jsem. Chtěl jsem být na jeho místě, to ano, ale snažil jsem připomínat sám sobě, že dnes tu mám být na rande s někým docela jiným.

Hvězdný hráč Hardsenovy akademie byl dvoumetrový goliáš jménem Travis Eastman, kterému všichni - nejspíš včetně jeho matky - říkali Bestie. Když Bestie poprvé házel šestky, Plukovník si nemohl pomoct a urazil ho: „Ty za všechno vděčíš tatínkovi, burane pitomá!”

Bestie se obrátil, zamračil se a Plukovníka málem vyhodili po první šestce. Usmál se ale na rozhodčího a řekl: „Pardon!”

73$

„Z tohohle zápasu chci vidět co nejvíc“ vysvětlil mi.

Na začátku druhého poločasu Creek prohrával překvapivě málo, jen o čtyřiadvacet bodů, a Bestie stál na čáře trestného hodu. Plukovník se podíval na Takumiho a řekl: „Tak teď.” Takumi s Plukovníkem vstali a publikum udělalo: „Pšššt…”

„Nevím, jestli je teď vhodná chvíle ti to říkat, ale tady Takumi si to zrovna před zápasem rozdal s tvojí holkou.”

To všechny rozesmálo - až na Bestii. Ten se na čáře otočil a rozvážně vykročil k nám s míčem v ruce.

„Myslím, že zdrháme,” sykl Takumi.

„Ještě mě nevyhodili!” namítl Plukovník.

„To počká,” řekl Takumi.

Nevím, jestli to bylo obecnou nervozitou, že mám rande (i když moje zamýšlená holka seděla o pět míst ode mě), nebo konkrétní obavou z toho, že po mně jde Bestie, ale rozběhl jsem se za Takumim. Už jsme zahýbali za roh a já jsem myslel, že jsme z toho venku, ale pak jsem koutkem oka zahlédl kulatý oranžový předmět, který se zvětšoval a zvětšoval jako rychle se blížící slunce.

Pomyslel jsem si: Asi se do mě trefí.

A ještě: Měl bych uhnout.

Jenže mezi myšlenkou a činem mě míč zasáhl ze strany do tváře. Upadl jsem a zátylkem se praštil o podlahu tělocvičny. Pak jsem okamžitě vstal, jako by mi nic nebylo, a vyšel jsem ze dveří.

Hrdost mě zvedla z podlahy, ale jen co jsem byl venku, sedl jsem si.

„Mám otřes mozku,” prohlásil jsem a byl jsem si tím naprosto jistý.

„To je dobrý,” volal Takumi a klusal ke mně. „Pojď odsud, než nás zabije.”

„Promiň,” řekl jsem. „Ale já nemůžu vstát. Mám lehký otřes mozku.”

74$

Lara vyběhla ven a sedla si ke mně.

„Nestalo se ti nic?”

„Mám otřes mozku,” opakoval jsem.

Takumi ke mně přisedl a podíval se mi do očí. „Víš, co se ti stalo?”

„Trefil mě Bestie.”

„Víš, kde jsi?”

„Na třiapůlnásobným rande.”

„Nic ti není. Jdeme,” prohlásil Takumi.

A pak jsem se předklonil a pozvracel Laře kalhoty. Nevím, proč jsem se nenaklonil dozadu nebo na stranu. Naklonil jsem se dopředu a zamířil na její džíny - hezké džíny, které dělají pěkný zadek, takové, jaké si holka vezme na sebe, když chce vypadat dobře, a přitom ne tak, jako by se snažila - a já jsem jí je pozvracel.

Většinou to bylo burákové máslo, ale taky trochu kukuřice.

„Áá!” vyjekla překvapeně a trochu zhrozeně.

„Panebože,” lekl jsem se. „Strašně se omlouvám.”

„Asi máš otřes mozku,” konstatoval Takumi, jako by ten výraz mezi námi padl poprvé.

„Trpím nevolností a točením hlavy, což jsou příznaky typické pro lehký otřes mozku,” odrecitoval jsem. Takumi běžel sehnat Orla, Lara si šla pro jiné kalhoty. Já jsem zatím ležel na betonovém chodníku. Orel přivedl školní ošetřovatelku, která diagnostikovala - světe, div se - otřes mozku. Takumi mě pak odvezl do nemocnice, Lara seděla vedle něj. Já jsem prý ležel na zadním sedadle a pořád opakoval: „Příznaky. Obvykle. Spojované. S otřesem. Mozku.”

Takže svoje rande jsem strávil v nemocnici s Larou a Takumim. Doktor mi řekl, ať jdu domů a hodně spím, ale ať mě určitě někdo přibližně každé čtyři hodiny vzbudí.

Neurčitě si pamatuju, jak Lara stála ve dveřích, vevnitř byla tma, venku byla tma, všechno bylo zpomalené a vláčné, ale tak

75$

trochu roztočené, svět jako by pulzoval dunivými basy. A pamatuju se neurčitě, že se na mě Lara ode dveří usmála a že to byl takový třpytivý, mnohoznačný úsměv, který jako by sliboval odpověď na otázku, ale nikdy ji doopravdy nedal. Na TU otázku, na tu, kterou všichni klademe od chvíle, co holky přestaly být děsný; na otázku, která je příliš jednoduchá na to, aby nebyla komplikovaná: Líbím se jí, nebo se jí líbím? A pak jsem tvrdě, nekonečně usnul a spal do tří do rána, kdy mě Plukovník vzbudil.

„Dala mi kopačky,” prohlásil.

„Mám otřes mozku,” odpověděl jsem.

„Slyšel jsem. Proto tě budím. Videohru?”

„Dobře. Ale vypni zvuk. Bolí mě hlava.”

„Jo, poblil jsi Laru. To se ti povedlo.”

„Kopačky?” zeptal jsem se a vstal.

„Jo. Sára řekla Jakeovi, že mi stojí, jen vidím Aljašku. Těmihle slovy. V tomhle pořadí. A já na to: ,Teď zrovna mi nestojí vůbec. Můžeš se přesvědčit, jestli chceš.’” A Sára si asi myslela, že si z toho dělám prču, protože řekla, že ví určitě, že jsem si to s Aljaškou rozdal. Což je mimochodem nesmysl. Já nepodvádím,” dodal. Hra se konečně nastartovala a já jsem ho poslouchal jen tak napůl, zatímco jsem kroužil autem po tichých dráhách Talladegy. Z těch okruhů se mi točila hlava, ale jezdil jsem dál.

„No a Aljaška vybuchla jako papiňák.” Napodobil Aljaščin hlas, který byl v jeho podání ještě ostřejší než doopravdy a mnohem víc mě z něj bolela hlava. „Žádná žena by neměla o jiný ženě lhát! Ty jsi porušila posvátný ženský spojenectví! Jak se mají ženy povznést nad patriarchální paradigma, když si navzájem vrážejí kudlu do zad?!” A tak dál. A pak Jake začal Aljašku bránit - řekl, že by ho nepodvedla, protože ho miluje, a já na to: ,Sáry si nevšímej, ona jenom ráda lidi buzeruje.’ A pak se mě Sára zeptala, proč se jí nikdy nezastanu, a někdy

76$

tou dobou jsem jí řekl, že je bláznivá mrcha, a pak nás servírka požádala, ať odejdeme, tak jsme tam stáli na parkovišti a ona povídá: ,Už toho mám dost,’ a já na ni jen koukal a ona: ,Náš vztah tímto skončil.’”

Odmlčel se. „Náš vztah tímto skončil?” opakoval jsem. Připadal jsem si dost duchem nepřítomný a usoudil jsem, že bude nejlepší opakovat poslední větu, aby mohl mluvit dál.

„Jo. Takže je po všem. A víš, co je trapas, Válečku? Mně na ní fakt záleží. Jako nemělo to žádnou budoucnost. Nehodili jsme se k sobě. Ale i tak. Řekl jsem jí, že ji miluju. Přišel jsem s ní o panictví.”

„Přišel jsi s ní o panictví?”

„Jo. Jo. To jsem ti nikdy neříkal? Je to jediná holka, se kterou jsem kdy spal. Já nevím. Přitom jsme se hádali, no, tak devadesát procent času, co jsme byli spolu. Ale teď mě to fakt vzalo.”

„Vzalo tě to?”

„Víc, než bych byl čekal. Teda, já věděl, že to nemůže dopadnout jinak. Za celý tenhle rok jsme spolu neměli ani jednu hezkou chvilku. Od tý doby, co jsem přijel, jsme si šli po krku. Asi jsem na ni měl být hodnější. Já nevím. Je to smutný.”

„Je to smutný,” opakoval jsem.

„Teda, je to hloupost, aby ti chyběl někdo, s kým jsi ani nevycházel. Jenomže já nevím, bylo to fajn, mít někoho, s kým se vždycky můžeš pohádat, víš?”

„Pohádat se,” řekl jsem zmateně a skoro jsem nebyl schopen řídit. Pak jsem dodal: „Je fajn?”

„No jo. Nevím, co teď budu dělat. Bylo to prima ji mít. Jsem šílenec, Válečku. Co se s tím dá dělat?”

„Můžeš se hádat se mnou,” řekl jsem. Odložil jsem ovladač, lehl si na naši odrbanou pohovku a usnul. Ještě jsem zaslechl, jak Plukovník říká: „Na tebe se nemůžu naštvat, ty neškodný hubeňoure.”

77$

osmdesát čtyři dní předtím

Tři dny nato začalo lít. Neustále mě bolela hlava a Plukovník tvrdil, že ta důkladná boule na mé hlavě vypadá jako zmenšená mapa Makedonie - do té doby jsem ani nevěděl, že to existuje, natož že to je země. Když jsme to pondělí šli s Plukovníkem přes vysušený, napůl mrtvý trávník, řekl jsem: „Asi by to chtělo déšť,” a Plukovník zvedl hlavu k nízkým mrakům, které se rychle a hrozivě blížily, a podotkl: „No, jestli chtělo, to nevím, ale rozhodně za chvíli přijde.”

A taky přišel. Uplynulo dvacet minut francouzštiny a madame O’Malleyová právě časovala sloveso věřit v konjunktivu. Queje croie. Que tu croies. Qu’il ou quelle croie. Opakovala to pořád dokola, jako by to nebylo časování, ale spíš buddhistická mantra: věřil bych, věřil bys, věřil nebo věřila by. Čemu by věřila? pomyslel jsem si, a právě v té chvíli se spustil déšť.

Přišel najednou jako prudký liják, jako by se Bůh rozzlobil a chtěl nás všechny spláchnout. Den za dnem, noc za nocí pršelo. Pršelo tak, že nebylo přes trávník vidět na protější pokoje, jezero se vzdulo a doráželo na zahradní houpačku. Polovina falešné pláže byla pod vodou. Třetí den už jsem nechal deštník deštníkem a prostě jsem zůstával trvale mokrý. Všechno v jídelně chutnalo po kyselém dešti, všechno páchlo plísní a sprchy vypadaly jako směšný přežitek, protože v celém světě byl větší tlak vody než v těch sprchách.

Déšť z nás všech taky udělal poustevníky. Plukovník každou chvíli, kdy nebyl ve škole, trávil na pohovce, četl almanach a hrál videohry, a já jsem si nebyl jistý, jestli si chce povídat, nebo jestli chce prostě mlčky sedět na pohovce a popíjet ambrózii.

78$

Po tom katastrofálním „rande” jsem považoval za nejlepší za žádných okolností nemluvit s Larou, abych náhodou neutrpěl otřes mozku nebo záchvat zvracení, i když mi druhý den při algebře řekla, že se „nic nestálo”.

Aljašku jsem vídal jen při vyučování a nikdy jsem s ní nemohl mluvit, protože na hodiny přicházela pozdě a mizela, jen co zazvonilo, dřív než jsem stačil zavřít pero a sklapnout sešit. Pátého deštivého večera jsem šel do jídelny, ale byl jsem připravený se vrátit do pokoje a ohřát si burfrido, jestli tam nebude Aljaška nebo Takumi (věděl jsem dobře, že Plukovník je v pokoji číslo 43 a večeří mléko s vodkou). Ale zůstal jsem, protože jsem viděl Aljašku, jak sedí sama zády k zapršenému oknu. Popadl jsem talíř smažené okry a sedl jsem si vedle ní.

„Panebože, to vypadá, že nikdy neskončí,” podotkl jsem na adresu deště.

„No jo,” řekla. Mokré vlasy jí zakrývaly velkou část obličeje. Chvíli jsem jedl. Ona taky chvíli jedla.

„Jak ses měla?” zeptal jsem se konečně.

„Já teď nemám chuť odpovídat na otázky, co začínají jak, kdy, kde, proč nebo co.”

„Co se stalo?” zeptal jsem se.

„To je co. Co mě teď zrovna nezajímá. No nic, já jdu.” Stiskla rty a pomalu vydechla, tak, jako Plukovník vyfukoval kouř.

„Co —” Hned jsem se zarazil a zformuloval jsem to jinak. „Udělal jsem ti něco?”

Vzala tác a vstala. Teprve pak odpověděla: „Samozřejmě že ne, miláčku.”

To „miláčku” bylo pohrdlivě, ne romantické, jako by kluk, co právě zažívá svůj první biblický liják, nemohl jejím problémům nikdy porozumět - ať už jsou jakékoli. Dalo mi dost práce, abych neobrátil oči v sloup, i když ona by si toho nejspíš ani nevšimla. Odešla z jídelny a z mokrých vlasů jí kapalo do obličeje.

79$

sedmdesát šest dnů předtím

„Už je mi líp,” řekl mi Plukovník devátý den lijáku, když si vedle mě sedal před hodinou náboženství. „Měl jsem zjevení. Pamatuješ na ten večer, když přišla k nám do pokoje a chovala se jako úplná a totální kráva?”

„Jo. Opera. Kravata s plameňáky.”

„Přesně.”

„Co je s ním?”

Plukovník vytáhl blok, jehož horní část byla úplně promáčená, a pomalu rozlepoval stránky, dokud nenašel správné místo. „No to bylo to zjevení. Je to úplná a totální kráva.”

Přibelhal se Hyde a ztěžka se opíral o černou hůl. Jak se šoural k židli, suše podotkl: „Moje bolavé koleno mě varuje, že možná bude pršet. Tak se na to připravte.” Zastavil se před svou židlí, opatrně se zaklonil, chytil ji oběma rukama, svezl se na ni a chvíli rychle, mělce dýchal jako žena, když rodí.

„Dnes vám zadám téma na semestrální práci. Termín k jejímu odevzdání je až za dva měsíce, ale to jistě víte, protože předpokládám, že osnovy tohoto předmětu jste si už četli tolikrát, že je umíte zpaměti.” Poťouchle se usmál. „Ale připomínám, že tato práce bude tvořit polovinu vašeho celkového hodnocení. Proto vám doporučuji, abyste ji brali vážně. A teď k Ježíšovi.”

Hyde mluvil o Evangeliu svatého Marka, které jsem četl poprvé včera, i když jsem křesťan. Snad. V kostele jsem byl tak, no, řekněme čtyřikrát. Ale i to je víc, než kolikrát jsem byl v mešitě nebo v synagoze.

Vyložil nám, že v prvním století, přibližně v době Ježíšově,

80$

byl na některých římských mincích vyražený portrét císaře Augusta a pod tím portrétem byl nápis Dei Filius. Boží syn.

„Hovoříme o době, kdy bohové měli syny,” řekl. „Nebylo tak neobvyklé být božím synem. Zázrak, přinejmenším v tom čase a na tom místě, byl, že Ježíš - venkovan, Žid, nula v impériu, jemuž vládli výhradně významní lidé - byl synem toho Boha, toho všemocného Boha Abrahámova a Mojžíšova. A nebyl císař. Dokonce to nebyl ani učený rabín. Byl to venkovan a Žid. Nicka jako vy. Buddha byl výjimečný, protože se vzdal svého bohatství i vznešeného původu, aby hledal osvícení, Ježíš byl výjimečný, protože neměl ani bohatství, ani vznešený původ, ale zdědil tu nejvyšší vznešenost ze všech: byl Králem králů. Konec hodiny. Až budete odcházet, můžete si tady vzít zadání závěrečné zkoušky. Neutopte se.” Teprve když jsem vstával, uvědomil jsem si, že Aljaška tu dnes nebyla - jak může nepřijít na jediný předmět, který stojí za to? Vzal jsem jí taky jedno zadání.

Závěrečná práce: Co je nejdůležitější otázka, na kterou musejí lidské bytosti odpovědět? Dobře si zvolte otázku a pak prozkoumejte, jak se na ni pokouší odpovědět islám, buddhismus a křesťanství.

„Doufám, že nám ten chudák neumře před koncem školního roku,” prohlásil Plukovník, když jsme tím deštěm klusali domů, „protože mě ten předmět začíná bavit. Jaká je tvoje nejdůležitější otázka?”

Po třiceti vteřinách běhu jsem už lapal po dechu. „Co se… s námi stane…, když umřeme?”

„Proboha, Válečku, jestli nepřestaneš utíkat, tak to zjistíš.” Zpomalil na tempo chůze. „Moje otázka zní: Proč se dobrým lidem dějou v životě hnusný věci? Doprčic, je tamhleto Aljaška?”

Řítila se k nám plnou rychlostí a něco křičela, ale co, to jsme neslyšeli dřív, než jsme uviděli, jak jí od pusy odletují sliny.

„Ty hajzlové mi zatopili pokoj! Zničili mi snad sto knih! Zasraný čuráci bojovnický! Plukovníku, prorazili díru v okapu,

81$

do ní strčili plastovou trubku a tu mi šoupli zadním oknem do pokoje! Všechno je úplně promáčený. Můj Generál ve svém labyrintu je absolutně zničený!”

„To je docela dobrý,” uznale pronesl Plukovník, jako když umělec obdivuje dílo jiného.

„Hele!” rozkřikla se.

„Promiň. Ale neboj,” řekl. „Bůh nehodné potrestá. A než to udělá, potrestáme je my.”

82$

šedesát sedm dní předtím

Takhle se musel cítit Noe. Jednou ráno se vzbudíte a Bůh vám odpustil a vy celý den chodíte a mžouráte, protože jste už zapomněli, jak je slunce na kůži teplé a drsné jako pusa na tvář od táty, a celý svět je jasnější a zářivější než kdy předtím, jako by střední Alabama strávila dva týdny v pračce a byla teď vyčištěná supersilným práškem se zjasňovačem barev, a tráva je zelenější a burfrida křupavější.

Zůstal jsem to odpoledne u tříd, ležel jsem na břiše v čerstvě oschlé trávě a četl jsem něco na americké dějiny - o válce Severu proti Jihu, neboli válce mezi státy, jak se říkalo v těchhle místech. Pro mě to byla válka, ve které se vylíhla spousta posledních slov. Třeba generál Albert Sidney Johnston - toho se ptali, jestli je zraněný, a on odpověděl: „Ano, a obávám se, že vážně.” Nebo Robert E. Lee, který mnoho let po válce v předsmrtném deliriu rozkazoval: „Strhněte stan!”

Přemýšlel jsem o tom, proč generálové Konfederace mají lepší poslední slova než generálové Unie (poslední slovo generála Ulysse S. Granta, „Vodu!” bylo dost nanicovaté), když jsem si všiml, že mi někdo zastínil slunce. Už to bylo nějakou dobu, co jsem naposled viděl stín, a trochu jsem sebou trhl. Vzhlédl jsem.

„Nesu ti sváču,” hlásil Takumi a upustil mi na knihu ovesný koláček s krémem.

„Pěkně výživnou,” usmál jsem se.

„No co? Je to jídlo? Jsou tam obilniny? Je tam smetana? Podle mě je to sakra dobrá pyramida.”

„No jo, to je.”

83$

Nevěděl jsem, co dál říct. Takumi toho hodně věděl o hiphopu; já toho hodně věděl o posledních slovech a videohrách. Nakonec jsem řekl. „To bylo fakt děsný, jak vyplavili Aljašce ten pokoj.”

„Jo,” kývl Takumi, ale nepodíval se na mě. „Ale měli svoje důvody. Musíš chápat, že Aljaška je proslulá tím, že dělá kanadský žerty, dokonce i Bojovníci to vědí. Třeba loni jsme strčili do knihovny volkswagena brouka. Takže když mají příležitost ji převézt, tak to udělají. A tohle bylo dost chytrý, svést vodu z okapu do jejího pokoje. Jako, ne že bych to chtěl obdivovat…”

Zasmál jsem se. „Jo, tohle bude dost těžký překonat.” Rozbalil jsem krémový koláček a zakousl se do něj. Hmm… stovky moc dobrých kalorií v jednom soustu.

„Ona něco vymyslí,” prohlásil. „Válečku,” pokračoval pak. „Hmmm, Válečku, ty potřebuješ cigáro. Pojď se projít.”

Znervózněl jsem, jako vždycky, když někdo řekne moje jméno dvakrát s hmm uprostřed. Vstal jsem, nechal jsem knížky ležet a vykročil ke Kuřácké boudě. Ale došli jsme jen na kraj lesa. Takumi sešel z prošlapané cesty. „Nejsem si jistý, jestli je bouda bezpečná,” vysvětlil. Jestli je bezpečná? pomyslel jsem si. To je to nejbezpečnější místo na kouření v celém známém vesmíru! Přesto jsem ho následoval hustým podrostem, proplétal jsem se mezi vysokými borovicemi a nebezpečným, po prsa vysokým trním. Po chvíli si prostě sedl. Zakryl jsem plamen zapalovače dlaní, abych ho ochránil před lehkým vánkem, a zapálil jsem si.

„Aljaška práskla Maryi,” vysvětlil Takumi. „Takže je možný, že Orel ví i o Kuřácký boudě. To nevím. Nikdy jsem ho tím směrem neviděl, ale kdoví, co všechno mu řekla.”

„Počkat, jak to víš?” zeptal jsem se pochybovačně.

„No, jednak jsem na to přišel sám. A jednak, Aljaška to přiznala. Řekla mi aspoň část pravdy, že loni na konci školního roku se jednou v noci po večerce pokusila dostat z areálu a jet za Jakém, jenže měla průšvih. Říkala, že byla opatrná - nesvítila

84$

a tak ale Orel ji chytil, a navíc měla v autě láhev vína, takže byla v háji. Orel ji vzal k sobě domů a dal jí stejnou nabídku, jakou dá každýmu, kdo má takovýhle fatální průšvih. ,Buď mi řeknete všechno, co víte, nebo se vraťte do svého pokoje a začněte balit.’ A Aljaška se sesypala a řekla mu, že Marya a Paul jsou teď zrovna opilí a v jejím pokoji. Sám pánbůh ví, co mu vyklopila ještě. A tak ji Orel nechal běžet, protože k svojí práci práskače potřebuje. Udělala to fakt chytře, prásknout kamarádku, protože kamarády nikdo nepodezírá. Proto si Plukovník je tak jistý, že to byl Kevin a spol. Já jsem taky nevěřil tomu, že by to mohla být Aljaška, dokud jsem si nesrovnal v hlavě, že byla jediná v celém areálu, kdo mohl vědět, co Marya dělá. Nejdřív jsem podezíral Paulova spolubydlícího Longwella - to je jeden z těch, co z tebe udělali tu bezrukou mořskou pannu. Jenže on byl ten večer doma. Jeho teta umřela. Našel jsem si v novinách úmrtní oznámení. Hollis Burnis Chaseová - strašný jméno pro ženskou.”

„Takže Plukovník to neví?” zeptal jsem se ohromeně. Típl jsem cigaretu, i když ještě nebyla úplně dokouřená, protože jsem to vůbec nechápal. Nikdy mě ani nenapadlo, že by Aljaška mohla někoho podrazit. Náladová byla, to ano. Ale udavačka?

„Ne, a taky se to nesmí dozvědět, protože by se zbláznil a postaral by se, aby ji vyhodili. Plukovník ty kecy kolem cti a loajality bere děsně vážně, jestli sis nevšiml.”

„To jsem si všiml.”

Takumi zavrtěl hlavou, odhrnul listy a zaryl prsty do dosud mokré hlíny. „Já jenom nechápu, proč má tak strašný strach z vyloučení. Já bych taky hrozně nerad, aby mě vyhodili, ale člověk si musí sežrat, co si navařil. Já to nechápu.”

„No, doma se jí zjevně nelíbí.”

„To je fakt. Jezdí tam jen na Vánoce a o prázdninách, když je tam Jake. Ale to je fuk. Mně se doma taky nelíbí, ale nikdy bych Orlovi neudělal tu radost.” Takumi vzal do ruky větvičku

85$

a začal se rýpat v měkké červené hlíně. „Hele, Válečku. Já nevím, co za vtípek Aljaška s Plukovníkem vymyslí, aby to utnuli, ale buď si jistý, že v tom my dva pojedeme taky. Říkám ti to všechno, abys věděl, do čeho lezeš. Jestli tě chytnou, tak bude lepší, když si to vyžereš.”

Vzpomněl jsem si na Floridu, na svoje „kamarády ze školy”, a poprvé jsem si uvědomil, jak moc by se mi po Creeku stýskalo, kdybych odsud musel odejít. Podíval jsem se na Takumiho větvičku trčící z hlíny a řekl jsem: „Přísahám při pánubohu, že nebudu práskač.”

Konečně jsem pochopil, co se to stalo tenkrát před porotou: Aljaška nám chtěla ukázat, že jí můžeme věřit. Přežít v Culver Creeku znamenalo být loajální, a ona to porušila. Ale předvedla mi, jak na to. Ona a Plukovník to vzali na sebe, aby mi ukázali, jak se to dělá, abych to věděl, až přijde řada na mě.

86$

padesát osm dní předtím

Asi o týden později mě v 6.30 - v 6.30 v sobotu! - vzbudila sladká melodie kulometné palby ze hry Dekapitace a její hrozivá hudba s těžkými basy. Překulil jsem se a uviděl Aljašku, jak škube ovladačem nahoru a doprava, jako by jí to mohlo pomoct uniknout jisté smrti. Měl jsem stejný zlozvyk.

„Nemůžeš aspoň vypnout ten zvuk?”

„Válečku,” prohlásila s hranou povýšeností, „zvuk je nedílnou součástí uměleckýho zážitku z tý videohry. Kdybych u Dekapitace vypnula zvuk, bylo by to jako číst z Jany Eyrový jen každý druhý slovo. Plukovník se vzbudil asi před půlhodinou. Vypadal trochu naštvaně, tak jsem mu řekla, ať jde spát ke mně.”

„Možná půjdu taky,” prohlásil jsem neprobuzené.

Místo odpovědi podotkla: „Slyšela jsem, že ti to Takumi řekl. Jo, práskla jsem Maryi, je mi to líto a už to nikdy neudělám. Na jiný téma: Zůstáváš tady přes Díkůvzdání? Protože já jo.”

Otočil jsem se zase ke zdi a přetáhl si deku přes hlavu. Nevěděl jsem, jestli mám Aljašce věřit, a rozhodně jsem měl právě tak dost její nepředvídatelnosti - jednou byla chladná, hned zase sladká, jednou neodolatelně koketní, jindy odolatelně protivná. Plukovník mi byl milejší; když byl naštvaný, měl k tomu aspoň důvod.

Dokladem o moci únavy je, že se mi povedlo poměrně rychle zase usnout s přesvědčením, že řev umírajících oblud a Aljaščino potěšené ječení nad tím, že se jí povedlo je zabít, je jen příjemný soundtrack k mým snům. Vzbudil jsem se asi za půl hodiny, když si sedla na mou postel a opřela se mi zadkem

87$

o bok. Mezi námi jsou její kalhotky, její džíny, deka, moje manšestráky, moje boxerky, pomyslel jsem si. Pět vrstev, a přesto jsem cítil nervózní teplo doteku - slabý odraz ohňostrojů jedněch rtů na druhých, a přesto odraz. A v téhle chvíli „téměř” mi na ní přinejmenším záleželo. Nebyl jsem si ani jistý, jestli ji mám rád, a pochyboval jsem, že jí můžu věřit, ale záleželo mi na ní aspoň dost na to, abych to zkusil zjistit. Vytrvalá záhada jejího poťouchlého, skoro zlomyslného úsměvu. Pět vrstev mezi námi.

Pokračovala, jako bych byl neusnul. „Jake se musí učit. Takže mě v Nashvillu nechce. Říká, že když na mě kouká, nedokáže se soustředit na muzikologii. Nabídla jsem mu, že si vezmu burku, ale nepřesvědčila jsem ho, takže zůstávám tady.”

„To mě mrzí,” řekl jsem.

„Ale nemusí. Já mám dost co dělat. Například naplánovat tu kanadu. Ale říkala jsem si, že bys tady taky měl zůstat. Dokonce jsem sestavila seznam.”

„Seznam?”

Sáhla do kapsy, vytáhla mnohokrát poskládaný list z bloku a začala z něj číst.

„Proč by měl Váleček zůstat na Díkůvzdání v Creeku: Seznam sestavila Aljaška Youngová.

Zaprvý. Váleček je velice svědomitý student, a tak zatím přicházel o různé skvělé zážitky z Culver Creeku, například: A. pít se mnou v lese víno a B. vstát v sobotu brzo, nasnídat se u McNejedlýho a pak jezdit po předměstích Birminghamu, kouřit a povídat si o tom, jak jsou birminghamský předměstí zoufale nudný, a taky C. jít ven pozdě v noci, ležet v rose na fotbalovým hřišti a číst při měsíčním světle knížku od Kurta Vonneguta.

Zadruhý. Madame O‘Malleyová sice zrovna nevyniká v takových činnostech, jako je výuka francouzštiny, ale rozhodně dělá božskou nádivku a zve na večeři všechny studenty, kteří

88$

přes Díkůvzdání zůstávají ve škole. Což jsem obvykle jen já a ta jihokorejská studentka, ale to je jedno. Váleček bude vítán.

Zatřetí. No, zatřetí už nic nemám, ale myslím, že zaprvý a zadruhý jsou dost dobrý důvody.”

Zaprvé a zadruhé se mi líbilo, to ano, ale ze všeho nejvíc se mi líbila představa, že s ní budu ve škole sám. „Zavolám našim. Až se vzbudí,” slíbil jsem. Přilákala mě na pohovku a hráli jsme spolu Dekapitaci, dokud najednou neodhodila ovladač.

„Neflirtuju, jsem jen unavená,” řekla a odkopla žabky. Zvedla nohy na pohovku, strčila je pod polštář a hlavu mi položila do klína. Manšestráky. Boxerky. Dvě vrstvy. Cítil jsem na stehně teplo její tváře.

Jsou chvíle, kdy je vhodné, ba dokonce žádoucí mít erekci, když máte poblíž penisu něčí tvář.

Tohle ale taková chvíle nebyla.

Přestal jsem tedy myslet na vrstvy a na teplo, ztlumil televizi a soustředil se na Dekapitaci.

V 8.30 jsem hru vypnul a vysoukal se zpod Aljašky. Nevzbudila se, jen se obrátila na záda. Na tváři měla obtisknuté proužky z mých manšestráků.

Obvykle jsem rodičům volal jen v neděli odpoledne, takže když máma slyšela můj hlas, okamžitě se vyděsila. „Co je, Milesi? Stalo se něco?

„Nic, mami. Jen mě napadlo - kdyby vám to nevadilo, možná bych na Díkůvzdání zůstal tady. Bude tu dost mých kamarádů.” Lež. „A mám spoustu práce.” Dvojitá lež. „Vůbec jsem si neuměl představit, jak to učení tady bude těžký.” Pravda.

„Miláčku. Strašně se nám stýská. A čeká na tebe veliký krocan. A tolik brusinkové omáčky, kolik jí dokážeš sníst.”

Nesnášel jsem brusinkovou omáčku, ale máma byla kdovíproč celý život přesvědčená, že to je moje oblíbené jídlo, ačkoli jsem ji každé Díkůvzdání zdvořile odmítal.

89$

„Já vím, mami. Taky mi chybíte. Ale já tady opravdu chci slušně uspět.” Pravda. „A taky je moc fajn mít, no, kamarády.” Pravda.

Věděl jsem, že když zahraju na tuhle strunu, máma zabere, a taky jo. Dostal jsem tedy od ní svolení zůstat ve škole, když jsem jí předtím slíbil, že s nimi strávím každou minutu vánočních prázdnin (jako bych měl nějaké jiné plány).

Dopoledne jsem strávil u počítače a dělal střídavě na závěrečné práci z angličtiny a z náboženství. Do zkoušek už zbývaly jen dva týdny - tenhle a ten po Díkůvzdání - a moje zatím nejlepší osobní odpověď na „Co se stane s lidmi po smrti” byla „No, něco. Možná.”

Plukovník se vrátil až v poledne, pod křídlem nesl tlustou učebnici pokročilé matiky.

„Zrovna jsem potkal Sáru,” řekl.

„A jak to šlo?”

„Špatně. Řekla, že mě ještě miluje. Panebože. ,Miluju tě’, to je po rozchodu ta nejlepší cesta do pekla. Začne to ,miluju tě’ venku na trávníku, a obvykle to dopadne tak, že další ,miluju tě’ si řeknete, když to spolu děláte. No tak jsem utekl.” Zasmál se, vytáhl sešit a sedl si k psacímu stolu.

„Takže tak. Haha. Jo, Aljaška říkala, že přes Díkůvzdání zůstáváš tady.”

„No jo. Ale mám trochu výčitky svědomí, že jsem se vykašlal na naše.”

„Koukni, jestli tady zůstáváš v naději, že si to rozdáš s Aljaškou, tak to se mi moc nelíbí. Momentálně ji drží při zemi Jake, a jestli tuhle kotvu přetrhneš, tak nám buď pánbůh všem milostiv. To by teprve bylo drámo. A já se dramatům obvykle rád vyhnu.”

„Já si to s ní nechci rozdat.”

„Moment.” Popadl tužku a začal horečně čmárat nějaké rovnice, jako by ho právě napadla nějaká průlomová myšlenka.

90$

Pak se zas podíval na mě. „Tak jsem si to spočítal a vyšlo mi, že pěkně kecáš.”

A měl pravdu. Jak jsem se mohl vykašlat na rodiče, kteří byli tak slušní, že mi platili vzdělávání v Culver Creeku, rodiče, kteří mě vždycky měli rádi, jen proto, že se mi možná líbí holka, co už má svého kluka? Jak jsem je tam mohl nechat samotné s velikým krocanem a horami nepoživatelné brusinkové omáčky? Během třetí přestávky jsem tedy zavolal mámě do práce. Asi jsem chtěl slyšet, že jí fakt nevadí, když v Creeku zůstanu přes Díkůvzdání, ale nečekal jsem, že mi nadšeně sdělí, že hned po mém zavolání si s tátou koupili letenky do Anglie a hodlají si přes Díkůvzdání udělat druhé líbánky na nějakém hradě.

„No, to - to je skvělý,” řekl jsem a rychle hovor ukončil, aby si nevšimla, že brečím. Aljaška mě asi ze svého pokoje slyšela praštit telefonem, protože otevřela dveře, když jsem odcházel, ale neřekla nic. Přešel jsem přes kulatý trávník, pak i přes fotbalové hřiště a dral jsem se lesem, až jsem se ocitl na břehu Culver Creeku, těsně pod mostem. Sedl jsem si na kámen a zabořil nohy do černé hlíny na břehu. Házel jsem do mělké čisté vody kamínky, které dopadaly se šplouchnutím sotva slyšitelným přes zurčení potoka spěchajícího k jihu. Světlo pronikalo listím a jehličím jako přes krajku, na zemi ležely skvrny stínu.

Myslel jsem na jednu věc, která mi z domova nejvíc chybí na tátovu pracovnu, kde se všechny police prohýbaly pod tlustými životopisy, a na černé kožené křeslo, které bylo právě tak nepohodlné, abych v něm při čtení neusnul. Byla to hloupost, že mě to tak vyvedlo z míry. Já jsem se vykašlal na ně, ale přišlo mi, že to bylo naopak. Rozhodně se mi stýskalo.

Vzhlédl jsem k mostu a uviděl Aljašku, jak sedí na jedné modré židli v Kuřácké boudě, a i když jsem původně chtěl být sám, zničehonic jsem řekl: „Ahoj.” A když se ke mně neotočila, křikl jsem: „Aljaško!” Došla ke mně.

91$

„Hledala jsem tě.” Přisedla si ke mně na kámen.

„Ahoj.”

„Fakt mě to mrzí, Válečku,” řekla, objala mě a položila mi hlavu na rameno. Připadalo mi, že ani nemůže vědět, co se stalo, a přesto se zdálo, že to myslí upřímně.

„Co budu dělat?”

„Strávíš Díkůvzdání tady, ty troubo. Se mnou.”

„A proč ty nejedeš na prázdniny domů?” zeptal jsem se. „Mám strach z duchů, Válečku. A doma je jich plno.”

92$

padesát dva dnů předtím

Když všichni odjeli; když se objevila Plukovníkova máma v otlučeném kombíku a on hodil svůj obří pytel na zadní sedadlo; když řekl: „Já na to loučení moc nejsem, a za týden se uvidíme. Nedělej nic, co bych nedělal já”; když pro Laru, jejíž otec byl jediným lékařem v nějakém malém jihoalabamském městečku, přijela zelená limuzína; a když jsem doprovodil Aljašku při šílené jízdě stylem „na co sakra potřebujem brzdy” na letiště a tam jsme vyložili Takumiho; a když areál přízračné ztichl a nikdo nebouchal dveřmi, odnikud nehrála muzika, nikdo se nesmál a nikdo nekřičel; když se tohle všechno odehrálo:

Zamířili jsme přes fotbalové hřiště a ona mě odvedla na kraj lesa, stejnou cestou, jakou jsem šel tenkrát, když mě hodili do jezera. Byl úplněk tak jasný, že vrhal stíny, že jsem viděl křivku jejího těla od pasu k bokům, a ona se po chvíli zastavila a řekla: „Hrabej.”

Zeptal jsem se: „Mám hrabat?” a ona zase „Hrabej.” Tak to chvilku pokračovalo, a pak jsem si opravdu klekl a začal jsem hrabat měkkou černou lesní hlínu. Nedostal jsem se ani moc hluboko, když jsem nahmátl sklo. Chvilku jsem kutal kolem a pak jsem vytáhl láhev růžového vína - jmenovalo se Jahodové pole, nejspíš proto, že kdyby nechutnalo jako ocet s trochou javorového sirupu, mohlo snad chutnat po jahodách.

„Mám falešnou legitku,” vysvětlila, „ale je dost mizerná. Takže vždycky, když jdu do obchodu pro pití, pokouším se koupit deset láhví tohohle a láhev vodky pro Plukovníka. Pokud to konečně jednou vyjde, mám zásobu na celý semestr.

93$

Pak tu vodku dám Plukovníkovi a on si ji někam schová, a já si svoje láhve takhle zahrabu.”

„Protože jsi pirát,” podotkl jsem.

„No jasně. To ses trefil. I když tenhle semestr se konzumace trochu zvýšila, takže si zítra uděláme výlet. Tohle je poslední láhev.” Odšroubovala víčko - špunty se tu nevedly - upila a podala mi ji. „Dneska si s Orlem nelam hlavu,” řekla. „Ten je rád, že jsou skoro všichni pryč. Nejspíš poprvé tak za měsíc masturbuje.”

Trochu jsem zneklidněl, když jsem vzal láhev za hrdlo, ale chtěl jsem jí věřit, a tak jsem věřil. Maličko jsem upil a jen jsem polkl, cítil jsem, jak mé tělo tu palčivou sirupovitou chuť odmítá. Tekutina se mi začala vracet jícnem nahoru, ale několikrát jsem polkl, tak, a ano, udělal jsem to. Pil jsem alkohol v areálu školy.

Leželi jsme ve vysoké trávě mezi hřištěm a lesem, podávali jsme si láhev a popíjeli víno, ze kterého se mi křivila tvář. Jak slíbila v seznamu, vzala s sebou knížku od Kurta Vonneguta, Kolíbku, a četla mi z ní nahlas, její tichý hlas se mísil s kuňkáním žab a s tichými skoky kobylek kolem nás. Slyšel jsem spíš melodii jejího hlasu než slova. Bylo jasné, že tu knihu už četla mnohokrát, předčítala tedy bezvadně a jistě a já jsem slyšel v jejím hlase úsměv, a při tom úsměvu mě napadlo, že bych možná měl romány radši, kdyby mi je předčítala Aljaška Youngová. Po chvíli knihu odložila a já jsem cítil teplo alkoholu, ale nebyl jsem opilý, láhev stála mezi námi - moje hrud se dotýkala láhve a její hruď se dotýkala láhve, ale nedotýkali jsme se navzájem, a pak mi položila ruku na stehno.

Její ruka těsně nad mým kolenem, měkká dlaň na mých džínech, a ukazováček začal lenivě opisovat kroužky směrem k vnitřní straně stehna. Mezi námi byla jen jediná vrstva. Strašně jsem ji chtěl. Jak jsme tam leželi ve vysoké, nehybné trávě, pod nebem opilým hvězdami, poslouchal jsem téměř neslyši-94$

telný rytmický zvuk jejího dechu a hlučné ticho ropuch, kobylek a vzdálených aut, která se donekonečna míhala po 1-65, a měl jsem pocit, že teď by mohla být ta vhodná chvilka říct TA SLOVA. Sbíral jsem odvahu je vyslovit, díval jsem se nahoru, do té nejhvězdnatější noci, přesvědčoval jsem sám sebe, že ona to taky cítí, že její dlaň na mém stehně, tak živá a životná, je víc než jen hra, a k čertu s Larou a k čertu s Jakém, protože já, Aljaško Youngová, já tě miluju a na ničem jiném nezáleží, a otevřel jsem pusu, že to řeknu, ale než jsem to stačil třeba jen vydechnout, prohlásila: „Ten labyrint není ani život, ani smrt.”

„Hm, ne? Tak co to je?”

„Utrpení,” řekla. „Že člověk ubližuje a že se mu stávají zlý věci. To je problém. Bolívar mluvil o bolesti, ne o životě nebo o umírání. Jak se člověk dostane z labyrintu utrpení?”

„Co se stalo?” zeptal jsem se. Uvědomil jsem si, že už na sobě necítím její dlaň.

„Nic se nestalo,” zavrtěla hlavou. „Ale trápení je pořád, Válečku. Domácí úkoly nebo malárie nebo chodit s někým, kdo je daleko, když vedle tebe leží hezký kluk. Trápení je univerzální. To je ta jediná věc, s kterou si lámou hlavu buddhisti, křesťani i muslimové.”

Otočil jsem se k ní. „Takže ty hodiny s doktorem Hydem nejsou tak úplné nesmysly, co?” Oba jsme leželi na boku a ona se usmála. Naše nosy se skoro dotýkaly, já jsem jí upřeně hleděl do očí a ona byla zardělá vínem; znova jsem otevřel ústa, ale tentokrát ne abych mluvil, jenže ona mi položila prst na rty a řekla: „Pššš. Pššš. Nezkaz to.”

95$

padesát jedna dní předtím

Druhý den ráno jsem neslyšel klepání, jestli vůbec někdo klepal.

Slyšel jsem jen: „VSTÁVAT! Víš vůbec, kolik je?”

Podíval jsem se na hodiny a ospale jsem zamumlal: „Sedm třicet šest.”

„Ne, Válečku. Je nejvyšší čas na mejdan! Zbývá jen sedm dní, než se všichni vrátí. Panebože, neumíš si ani představit, jak je to fajn, že jsi tady. Minulý Díkůvzdání jsem celou tu dobu strávila tím, že jsem z malých svíček vyráběla jednu obrovskou. Panebože, to byla nuda. Spočítala jsem všechny dlaždice na stropě. Šedesát sedm na délku, osmdesát čtyři na šířku. Mně něco povídej o utrpení! To byla absolutní muka.”

„Já chci spát a začal jsem, ale ona mi skočila do řeči.

„Chudáčku Válečku. Ty můj chudáčku Válečku. Mám vlízt do tý postele a přitulit se k tobě?”

„No, když mi to nabízíš…”

„NE! VSTÁVEJ! HNED!”

Odvedla mě za jednu budovu, ve které převážně bydleli Bojovníci - čísla 50 až 59 -, a zastavila se před jedním oknem. Opřela se do něj dlaněmi a opírala se tak dlouho, až se okno napůl otevřelo. Pak vlezla dovnitř, já za ní.

„Co vidíš, Válečku?”

Viděl jsem normální internátní pokoj - stejné stěny z tvárnic, stejné rozměry, dokonce i stejné rozestavení nábytku jako v mém. Jejich pohovka byla hezčí a měli u ní opravdový stolek, a ne STOLEK. Na stěnách visely dva plakáty. Na jednom byla velká hromada peněz a nápis PRVNÍ MILION JE NEJTĚŽŠÍ. Na protější stěně plakát červeného ferrari. „No, vidím pokoj.”

96$

„Ty se nekoukáš, Válečku. Když přijdu do vašeho pokoje, vidím dva kluky, co mají rádi videohry. Když se podívám na svůj pokoj, vidím holku, co má ráda knížky.” Došla k pohovce a vytáhla zpod ní plastovou láhev. „Koukni na tohle,” řekla a já jsem viděl, že láhev je zpoloviny plná kalné hnědé tekutiny. „Tabákový sliny. Žvýkají. A na hygienu si zrovna nepotrpí. Takže když jim počuráme zubní kartáčky, bude jim to vadit? Rozhodně ne dost. Koukni. Řekni mi, co tihle dva mají rádi.”

„Prachy,” řekl jsem a ukázal na plakát. Bezmocně rozhodila rukama.

„Prachy oni milujou všichni, Válečku. No nic, jdi do koupelny, řekni mi, co vidíš tam.”

Tahle hra mi začínala jít trochu na nervy, ale šel jsem do koupelny a ona se posadila na tu lákavou pohovku. Ve sprše jsem našel asi deset šamponů a kondicionérů. V lékárničce stála válcovitá lahvička něčeho, co se jmenovalo Rewind. Otevřel jsem to - uvnitř byl modrý gel, který voněl po květinách a lihu jako luxusní kadeřnictví. (Pod umyvadlem jsem taky objevil tak velké balení vazelíny, že mohla sloužit jen k jedinému účelu, ale o tom se mi ani nechtělo moc přemýšlet.) Vrátil jsem se do pokoje a nadšeně hlásil: „Milujou svoje vlasy.”

„Přesně!” vykřikla. „Koukni na tu horní postel.” Na tenkém čele postele nebezpečně balancovala lahvička vlasového gelu. „Kevin se s tím ježatým účesem nevzbudí, Válečku. On na něm pracuje. On ty vlasy miluje. Všechny ty vlasový produkty si nechávají tady, protože doma mají další sadu. Všichni to tak dělají. A víš proč?”

„Protože si potřebujou vykompenzovat, že mají malinkatý penisy?” zeptal jsem se.

„Haha. Ne. Kvůli tomu se chovají jako pitomí machové. Milujou vlasy, protože nejsou dost chytří, aby milovali něco zajímavějšího. Takže je zasáhneme tam, kde je to bude bolet: na hlavě.”

97$

„No… jo,” zamručel jsem, protože jsem si nebyl moc jistý, jak se dá provést kanadský žertík s něčí hlavou.

Zvedla se, došla k oknu a ohnula se, aby se vysoukala ven. „Nekoukej mi na zadek,” varovala mě, takže jsem se samozřejmě na její zadek koukal, krásně se rozšiřoval od štíhlého pasu. Zlehka se vykulila z polootevřeného okna kotrmelcem. Já jsem vylezl nohama napřed, a když jsem se dotkl špičkami země, teprve jsem vysoukal z okna trup.

„No, to nebylo zrovna elegantní,” podotkla. „Jde se do Kuřácký boudy.”

Cestou k mostu šourala nohama, až suchá oranžová hlína odletovala. Vypadalo to spíš, jako by šla na běžkách. Když jsme slézali po skorostezce od mostu k boudě, zastavila se a otočila se ke mně. „To by mě zajímalo, jak by si člověk nejlíp opatřil důkladné, průmyslové modré barvivo,” řekla a přidržela mi větev.

98$

čtyřicet devět dní předtím

Dva dny nato - v pondělí, v první opravdový den prázdnin jsem celé dopoledne pracoval na závěrečné práci z náboženství a odpoledne jsem šel k Aljašce do pokoje. Četla si v posteli.

„Auden,” pronesla. „Jaká byla jeho poslední slova?”

„Nevím. Nikdy jsem o něm neslyšel.”

„Tys o něm neslyšel? Ty chudinko negramotný. Na, přečti si tenhle verš.”

Došel jsem k ní a podíval se tam, kam mi ukazovala. „Milovat budeš pokřiveného souseda pokřiveným srdcem,” přečetl jsem nahlas. „Jo. To je dost dobrý,” řekl jsem.p>

„Dost dobrý? Jasně, a burfrida jsou taky dost dobrý. Sex je dost fajn. Slunce dost pálí. Člověče, to říká tak strašně moc o lásce a o zlomeným srdci! To je dokonalý!”

„Hm,” kývl jsem bez nadšení.

„Ty jsi beznadějný případ. Chceš se mrknout po nějakým pornu?”

„Cože?”

„Nemůžeme milovat sousedy, dokud nevíme, jak pokřivený mají srdce. Ty nerad porno?” zeptala se s úsměvem.

„Ale jo,” odpověděl jsem. Pravda byla taková, že jsem ještě moc porna neviděl, ale představa, že koukám na porno s Aljaškou, se mi docela líbila.

Začali jsme tím křídlem, kde ležely pokoje od padesátky nahoru, a pak jsme postupovali kolem šestiúhelníku zpátky - ona otevírala zadní okna a já jsem dával pozor, jestli nikdo nejde.

Ve většině pokojů jsem nikdy nebyl. Po třech měsících už jsem většinu lidí znal, ale víc jsem si povídal jen s několika -

99$

vlastně jen s Plukovníkem, Takumim a Aljaškou. Ale za pár hodin jsem se se svými spolužáky seznámil docela dobře.

Wilson Carbod, centr Neschopů z Culver Creeku, měl hemeroidy, nebo si aspoň do spodního šuplíku stolu schoval krém na hemeroidy. Chandra Kilersová, hezká holka, co měla až trochu moc ráda matiku a o které Aljaška tvrdila, že to je příští Plukovníkova holka, sbírala Kapustové děti, takové ty panenky. A ne že je sbírala jako, řekněme, pětiletá. Ona je sbírala teď. Měla jich desítky - černé, bílé, hnědé i žluté, kluky i holky, panenky oblečené jako farmáři i jako budoucí byznysmeni. Jedna Bojovnice ze čtvrťáku jménem Holly Moserová kreslila uhlem nahé autoportréty a zachycovala svou kulatou postavu v celé obsáhlosti.

Ohromilo mě, kolik lidí mělo chlast. Dokonce i Bojovníci všedního dne, kteří jezdili každý víkend domů, měli pivo a lihoviny poschovávané na různých možných a nemožných místech, od záchodových nádrží po dno koše na špinavé prádlo.

„Proboha, byla bych mohla prásknout úplně všechny,” řekla Aljaška, když vydolovala ze skříně Longwella Chase litrovou láhev hodně silného piva. Napadlo mě, proč si tedy vybrala zrovna Paula a Maryi.

Aljaška objevovala všude tajemství tak rychle, až jsem měl podezření, že to nedělá poprvé, ale rozhodně nemohla předem znát tajemství dvojčat Ruth a Margot Blowkerových, která tu byla nová a s ostatními se stýkala snad ještě míň než já. Když Aljaška vlezla do jejich pokoje, chvíli se rozhlížela a pak zamířila ke knihovně. Pár vteřin na ni koukala, pak vytáhla Bibli a za ní - fialová láhev ovocného vína Maui Wowie.

„Chytrý,” prohlásila a odšroubovala uzávěr. Vypila láhev dvěma dlouhými loky a pak prohlásila: „Maui WOWIE!”

„Vždyť poznají, žes tu byla!” okřikl jsem ji.

Vykulila oči. „No jo, ty máš vlastně pravdu, Válečku,” prohlásila. „Možná že půjdou za Orlem a budou si stěžovat, že jim

100$

někdo ukradl ovocný víno!” Zasmála se, vyklonila se z okna a prázdnou láhev vyhodila do trávy.

Taky jsme našli spoustu pornočasopisů, ledabyle nastrkaných mezi matraci a rošt. Ukázalo se, že Hank Walsen má kromě basketu a trávy rád i velká prsa. Ale film jsme našli až v pokoji číslo 32, kde bydleli dva kluci z Mississippi jménem Joe a Marcus. Chodili s námi na náboženství a občas se mnou a s Plukovníkem sedávali u oběda, ale moc dobře jsem je neznal.

Aljaška přečetla nálepku na kazetě: „Madisonské mrchy. No vida. To bude určitě něco.”

Běželi jsme s tím do klubovny, zatáhli rolety, zamkli dveře a pustili si ten film. Začínalo to scénou, jak žena stojí rozkročená na mostě a nějaký chlap před ní klečí a orálně ji uspokojuje. Na dialog asi nebyl čas. Než to začali dělat, Aljaška se už pustila do pohoršeného kázání. „Oni to prostě neumějí natočit tak, jako by z toho ta žena taky něco měla. Ta holka je prostě věc. No podívej se na to! Jen se podívej!”

Samozřejmě že už jsem se díval. Žena klečela a opírala se o ruce a muž klečel za ní. Pořád říkala „Vraz ho tam” a sténala, ačkoli hnědé, prázdné oči jasně naznačovaly, že ji to nezajímá. Nemohl jsem si pomoct a v duchu jsem si dělal poznámky. Ruce položit na ramena, všímal jsem si. Rychle, ale ne zas moc rychle, nebo bude po všem, a rychle. Moc nehekat.

Aljaška řekla, jako by mi četla myšlenky: „Proboha, Válečku. Takhle tvrdě to nikdy nedělej. To by bolelo. Vždyť to vypadá jako mučení. A ona nemůže dělat nic než to prostě snášet. Tohle není muž a žena. To je penis a vagina. Co je na tom erotickýho? Kde je líbání?”

„Vzhledem k tý poloze se teď zrovna moc líbat nemůžou,” podotkl jsem.

„No o tom právě mluvím! Už samotná ta poloha z ní dělá objekt. Vždyť jí ani nevidí do tváře. Tohle se může ženě taky stát, Válečku. Je to něčí dcera. Tohle nás nutíte dělat pro peníze.”

101$

„No, já ne,” bránil jsem se. „Myslím technicky vzato ne. Já přece nevyrábím porno.”

„Podívej se mi do očí a řekni, že tě to nevzrušuje, Válečku.”

To jsem nemohl. Zasmála se. „To nevadí,” řekla. „To je zdravý.” Pak vstala, zastavila kazetu, lehla si na břicho na pohovku a něco zamumlala.

„Co jsi říkala?” zeptal jsem se. Došel jsem k ní a položil jí ruku na záda.

„Pšššt,” řekla. „Spím.”

Jen tak. Ze sta kilometrů za hodinu k spánku během nanosekundy. Strašně jsem si chtěl vedle ní lehnout na tu pohovku, obejmout ji a spát s ní. Ne šukat jako v těch filmech. Dokonce ani se milovat. Jen spát, v tom nejnevinnějším smyslu slova. Ale já neměl odvahu a ona měla kluka a já byl nemotorný a ona byla nádherná a já byl beznadějně nudný a ona byla nekonečně fascinující. Šel jsem tedy zpátky do svého pokoje, plácl sebou na spodní postel a myslel jsem na to, že kdyby lidi byli déšť, já bych byl mrholení a ona hurikán.

102$

čtyřicet sedm dní předtím

Ve středu ráno jsem se vzbudil s ucpaným nosem do úplně jiné Alabamy, studené a jako nažehlené. Když jsem to dopoledne mířil k Aljaščinu pokoji, tráva obalená jinovatkou mi křupala pod nohama. Na Floridě člověk jinovatku moc nepotká a já jsem poskakoval, jako bych šel po bublinkové fólii. Křup. Křup. Křup.

Aljaška držela v ruce zapálenou zelenou svíčku knotem dolů a kapala z ní vosk na velkou, podomácku vyrobenou sopku, která vypadala spíš jako nějaký barevný projekt ze základní školy.

„Nespal se,” varoval jsem ji, protože plamen jí stoupal k ruce.

„Noc je rychlý host. Dnešek je minulost,” zarecitovala, aniž vzhlédla.

„Počkat, to už jsem četl. Co je to?” zeptal jsem se.

Volnou rukou vzala knížku a hodila mi ji. Přistála mi u nohou. „Básnička,” řekla. „Edna St. Vincent Millayová. Tys to četl? Tos mi tedy vyrazil dech.”

„Četl jsem její životopis. Poslední slova v něm ale nebyla. To mě trochu zklamalo. Pamatuju si jenom, že si užívala spoustu sexu.”

„Já vím. Je to můj vzor,” řekla Aljaška bez stopy ironie. Zasmál jsem se, ale nevšimla si toho. „Nepřijde ti ani trochu divný, že máš životopisy velkých autorů mnohem radši než jejich skutečná díla?

„Ne,” prohlásil jsem. „Byli to zajímaví lidi, ale to neznamená, že chci poslouchat jejich výklady o noci.”

„To je o depresi, ty troubo.”

103$

„Jé, vážně? No tak to jo, to je geniální,” odsekl jsem.

Povzdechla. „No dobře. Možná že padá sníh mé nespokojené zimy, ale aspoň k tomu mám sarkastickou společnost. Sedni si, buď tak hodný.”

Sedl jsem si vedle ní se zkříženýma nohama, dotýkali jsme se koleny. Vytáhla zpod postele průhlednou plastovou bedničku s desítkami barevných svíček. Chvíli si je prohlížela, pak mi podala jednu bílou a zapalovač.

Celé dopoledne jsme strávili pálením svíček - a občas jsme si od nich zapálili taky cigaretu, když jsme předtím ucpali škvíru pode dveřmi ručníkem. Za dvě hodiny jsme vrchol té její mnohabarevné sopky zvedli o dobrých třicet centimetrů.

„Psychedelická Hora Svaté Heleny,” podotkla.

V půl jedné po poledni, když jsem už dvě hodiny prosil o svezení do McDonalda, usoudila Aljaška, že je čas na oběd. Sotva jsme vykročili ke studentskému parkovišti, uviděl jsem cizí auto. Malé zelené auto. Se zkosenou zádí. To auto už jsem viděl, pomyslel jsem si. Ale kde? A v tu chvíli z něj vyskočil Plukovník a běžel k nám.

Místo aby řekl, co já vím, „Čau” nebo tak, prohlásil: „Dostal jsem instrukce pozvat vás na slavnostní večeři k Díkůvzdání v Chez Martin.”

Aljaška mi zašeptala do ucha, já jsem se zasmál a řekl: „Dostal jsem instrukce pozvání přijmout.” Došli jsme tedy k Orlovu domu, řekli jsme mu, že vyrážíme na krocana do trajleru, a odjeli v zeleném autu.

Při dvouhodinové cestě na jih nám to Plukovník vysvětlil. Já jsem byl nacpaný vzadu, protože Aljaška si zabrala sedadlo vedle řidiče. Obvykle řídila, ale když ne, tak byla světová přebornice v zabírání předních sedadel. Plukovníkova máma se dozvěděla, že jsme zůstali ve škole, a nedokázala snést tu myšlenku, že bychom byli o Díkůvzdání bez rodiny. Plukovník

104$

z toho celého moc nadšený nebyl. „Budu muset spát ve stanu,” prohlásil. Zasmál jsem se.

Jenže se ukázalo, že opravdu bude muset spát ve stanu. Byl pěkný, zelený, měl tvar jako půlka vajíčka a byl určený pro čtyři osoby, ale pořád to byl stan. Plukovníkova máma bydlela v trajleru, v takovém tom, co člověk může vidět za velkým pickupem, ale tenhle konkrétní stál na tvárnicích, byl starý a tiše se rozpadal; kdyby ho někdo zapřáhl za auto, asi by se rozsypal docela. A ani to nebyl nějak zvlášť velký trajler. Když jsem se narovnal, málem jsem narazil hlavou na strop. Už jsem chápal, proč je Plukovník malý - nemohl si prostě dovolit být vyšší. Celé to vlastně byla jen jedna dlouhá místnost, vpředu velká postel, vzadu kuchyňka a obýváček s televizí a malinkou koupelnou, tak malou, že když se člověk chtěl osprchovat, musel si v podstatě sednout na záchod.

„Není to nic moc,” prohlásila Plukovníkova máma („říkejte mi Dolores, ne paní Martinová”). „Ale dostanete krocana velkého jako ta kuchyň.” Zasmála se. Plukovník nás odvedl z trajleru ven, jen jsme si ho prohlédli, a vzal nás na procházku po okolí, po vyšlapaných cestách mezi dalšími trajlery a obytnými přívěsy

„Teď už asi tušíte, proč nenávidím bohatý lidi.” A já jsem to chápal. Nedokázal jsem si představit, jak mohl Plukovník vyrůstat v něčem tak mrňavém. Celý trajler byl menší než náš internátní pokoj. Nevěděl jsem, co mu říct, jak zmírnit jeho rozpaky.

„Je mi líto, jestli je vám to nepříjemný,” řekl. „Asi vám to přijde divný.”

„Mně ne,” prohlásila Aljaška.

„Ty nežiješ v trajleru,” namítl.

„Chudoba jako chudoba.”

„No, asi jo,” pokrčil Plukovník rameny.

105$

Aljaška se rozhodla, že půjde Dolores pomoct s večeří. Prohlásila, že nechávat vaření na ženách je sice sexistické, ale lepší dobré sexistické jídlo než blevajz od kluků. Plukovník a já jsme si tedy sedli v obýváku na vysouvací pohovku, hráli videohry a povídali o škole.

„Dodělal jsem tu práci o náboženství. Ale budu ji muset ještě nadatlovat na tvým počítači, až se vrátím. Vůbec myslím, že jsem už připravený na zkoušky, což je dobře, protože musíme naplánovat tu kanda-nanda-dundu.”

„Myslíš, že ti máma nerozumí?” ušklíbl jsem se.

„Když mluvím rychle, tak ne. Mlč, prosím tě.”

Jídlo - smažená okra, kukuřice vařená v páře a pečeně tak měkká, že odpadávala od vidličky - mě přesvědčilo, že Dolores umí vařit ještě líp než Maureen. Okra v Culver Creeku byla křupavější a míň mastná. Dolores taky byla ta nejzábavnější máma, s jakou jsem se kdy setkal. Když se jí Aljaška zeptala, kde pracuje, usmála se a odpověděla. „Já jsem kulinární inž‘nýrka. Laicky řečeno, kuch’řka ve vaflárně.”

„V nejlepší vaflárně v celý Alabamě.” Plukovník se usmál a já jsem si uvědomil, že za svou mámu se nestydí ani trochu. Jen se bál, že se budeme chovat jako povýšení snobi z internátní školy. Ta Plukovníkova nenávist k bohatým mi vždycky připadala trochu přehnaná, až do chvíle, kdy jsem ho viděl s jeho mámou. Byl to stejný Plukovník, ale v úplně jiném prostředí. Zadoufal jsem, že jednou takhle poznám i Aljaščinu rodinu.

Dolores trvala na tom, abychom si já a Aljaška vzali postel, ona sama spala na vysouvací pohovce a Plukovník venku ve stanu. Bál jsem se, že mu bude zima, ale upřímně řečeno, té noci v jedné posteli s Aljaškou bych se nevzdal ani zanic. Každý jsme měli svou deku a nikdy mezi námi nebylo míň než tři vrstvy, ale stačilo představit si ty možnosti a půlku noci jsem neusnul.

106$

čtyřicet šest dní předtím

Nejlepší jídlo na Díkůvzdání, jaké jsem kdy měl. Žádná nechutná brusinková omáčka. Jen velké kusy šťavnatého bílého masa, kukuřice, zelené fazolky s takovým množstvím slaniny, že člověk dokázal zapomenout, jak jsou zdravé, slané sušenky s masovou šťávou, jako moučník dýňový koláč a pro každého z nás sklenice červeného vína. „Ke kťcanovi se má asi pít bílý,” prohlásila Dolores, „ale - já teda nev’m, jak vy, ale mně to je ukradený.”

Zasmáli jsme se a pili červené víno, a když jsme dojedli, všichni jsme vypočítali, za co jsme vděční. U nás se to vždycky dělalo před večeří, a tak jsme s tím spěchali, abychom se už dostali k jídlu. Tady jsme všichni čtyři seděli kolem stolu a vyznávali se ze svých požehnání. Já jsem děkoval za dobré jídlo a dobrou společnost, a za to, že mám o Díkůvzdání domov. „Nebo aspoň trajler,” zavtipkovala Dolores.

„Tak, teď já,” řekla Aljaška. „Jsem vděčná za to, že jsem právě zažila nejlepší Díkůvzdání za deset let.”

Plukovník pak řekl: „Já jsem vděčný za tebe, mami,” a Dolores se zasmála a řekla: „Ten pes lovit nebude, hochu.”

Nevěděl jsem přesně, co to znamená, ala patrně něco jako „To nestačí”, protože pak Plukovník rozšířil svůj seznam ještě o vděčnost za to, že je „nejchytřejší člověk ze všech těch trajlerů tady”, a Dolores se zasmála a kývla: „To už by šlo.”

A Dolores? Byla vděčná za to, že už jí zase jde telefon, že je její chlapec doma, že jí Aljaška pomohla vařit a že já jsem zabavil Plukovníka, aby se jí nepletl pod ruce, že má jistou práci a milé spolupracovníky, že má kde spát a syna, který ji má rád.

Cestou domů - ano, tak jsem o tom už uvažoval: domů jsem vzadu v autě usnul při monotónní ukolébavce dálnice.

107$

čtyřicet čtyři dny předtím

„U Coosa Liquors mají celou obchodní strategii postavenou na tom, že prodávají cigarety nezletilým a alkohol dospělým.” Aljaška řídila, ale často se dívala na mě, což mě znepokojovalo především proto, že jsme jeli úzkou, kopcovitou silnicí jižně od školy. Namířeno jsme měli do výše zmíněného obchodu s lihovinami Coosa Liquors. „Což je fajn, když člověk potřebuje cigára. Jenže my chceme chlast. A na ten legitimujou. A moje legitka nestojí za nic. Ale já je ukecám.” Prudce a bez blinkru zatočila doleva, na cestu, která příkře klesala mezi poli. Když jsme zrychlovali, pevně svírala volant a na brzdu dupla teprve v posledním možném okamžiku, těsně předtím, než svah skončil. U cesty stála chatrná benzinová pumpa, kde se už dávno neprodával benzin. Na střeše se tyčila vybledlá tabule: COOSA LIQUORS. PRO VŠECHNY VAŠE SPIRITUÁLNÍ POTŘEBY.

Aljaška šla dovnitř sama a za pět minut se vrátila s náručí plnou kontrabandu: tři kartony cigaret, pět láhví vína a placatice vodky po Plukovníka. Cestou domů se zeptala: „Máš rád ťukací vtipy?”

„Ťukací?” nechápal jsem. Pak mi to došlo. „Myslíš jako: Ťukťuk…”

„Kdo tam?” odpověděla Aljaška.

„Kdo.”

„Kdo kdo?”

„Copak jsi slepice, že kdákáš?” dokončil jsem. Slabé.

„To bylo docela dobrý,” prohlásila Aljaška. „Taky znám jeden. Začni.”

„Tak jo. Ťuk ťuk.”

108$

„Kdo je tam?” řekla Aljaška.

Nechápavě jsem se na ni podíval. Asi za minutu mi to došlo a zasmál jsem se.

„Tohle mě naučila máma, když mi bylo šest. A pořád je to dobrý.”

Proto mě hrozně překvapilo, když se vzlykotem vpadla do pokoje 43 právě ve chvíli, kdy jsem dodělával závěrečnou práci z angličtiny. Dopadla na pohovku a každý její výdech byl něco mezi zafňukáním a zaječením.

„Je mi to strašně líto,” zajíkala se. Po bradě jí tekla nudle.

„Co se stalo?” zeptal jsem se. Sebrala na STOLKU papírový kapesník a otřela si obličej.

„Já nechtěla…” začala, a pak ze sebe vyrazila další vzlyk, který byl jako tsunami, tak hlasitý a dětinský, že jsem se lekl.

Vstal jsem, sedl jsem si k ní a objal ji kolem ramen. Odvrátila se a zabořila hlavu do odrbané pohovky. „Já nechápu, proč jsem to všechno tak zprasila,” vzlykala.

„Co? Myslíš jako s Maryi? Asi jsi prostě měla strach.”

„Strach není dost dobrý důvod!” křičela do pohovky. „Strach, to je výmluva, co používali vždycky všichni!” Nevěděl jsem, kdo jsou to ti „všichni” ani kdy je to „vždycky”. I když jsem upřímně chtěl pochopit její rozporuplnost, už mi to kličkování začínalo jít na nervy.

„A proč tě to zrovna teď tak vyvedlo z míry?”

„Nejde jen o to. Ale o všechno. V autě jsem to řekla Plukovníkovi.” Popotáhla, ale vzlykat už snad přestala. „Když ty jsi vzadu spal. A on prohlásil, že mě při kanadách už nikdy nespustí z očí. Že se mi nedá věřit. A já se mu nedivím. Já si nevěřím ani sama.”

„Byla docela odvaha mu to říct.”

„Já odvahu mám, jenže ne, když o něco jde. Můžeš - ehm…” Sedla si, pak se posunula ke mně, a když jsem nadzvedl paži,

109$

sesunula se mi na hubená prsa a znova se rozbrečela. Bylo mi jí líto, ale mohla si za to sama. Nemusela práskat.

„Já tě nechci naštvat, ale co kdybys mi prozradila, proč jsi to vlastně na Mary i řekla? Měla jsi strach jet domů nebo něco?”

Odtáhla se ode mě a vrhla na mě Zkázonosný kukuč, na který by mohl být pyšný i Orel, jako by nenáviděla mě i tu otázku. Pak se podívala do dálky, někam přes hřiště, a řekla: „Žádný doma nemám.”

„No ale rodinu máš, ne?” couval jsem. Naposledy dneska dopoledne mi povídala o své mámě. Jak může tahle hromádka neštěstí být táž holka, která před třemi hodinami vyprávěla vtipy?

Otočila se ke mně a řekla: „Já se snažím nebát se, víš. Ale stejně vždycky všechno zkazím. Vždycky to poseru.”

„Dobrý,” řekl jsem. „To je dobrý.” Už jsem ani nevěděl, o čem to vlastně mluví. Pořád samé neurčité narážky.

„Nechápeš, koho miluješ, Válečku? Miluješ holku, co tě rozesměje a co ti pouští porno a pije s tebou víno. Nemiluješ tu cvoklou, naštvanou mrchu.”

A upřímně řečeno, něco na tom bylo.

110$

Vánoce

Na vánoční prázdniny jsme jeli domů všichni - dokonce i Aljaška, která prý žádný domov neměla.

Dostal jsem hezké hodinky a novou peněženku, „dospělé dárky”, říkal tomu táta. Ale většinou jsem ty dva týdny studoval. Vánoční prázdniny nebyly vlastně prázdniny, protože to byla poslední šance učit se ke zkouškám, které začínaly hned další den, když jsme se vrátili. Soustředil jsem se na algebru a biologii, což byly dva předměty, které nejvíc ohrožovaly můj cíl - vytáhnout průměr na lepší dvojku. Rád bych řekl, že jsem to dělal z touhy po poznání, ale pravda byla ta, že mi šlo především o to, dostat se na slušnou univerzitu.

Takže jsem většinu času doma trávil učením matiky a šprtáním francouzských slovíček, stejně jako před Culver Creekem. Vlastně ty dva týdny doma vypadaly úplně stejně jako před Creekem celý můj život, jen rodiče to víc prožívali. O tom výletě do Londýna mluvili hodně málo. Pravděpodobně měli výčitky svědomí. S rodiči je to těžké. I když jsem v Creeku zůstal přes Díkůvzdání, protože jsem to sám chtěl, měli stejně výčitky. Je fajn mít někoho, kdo kvůli vám má výčitky, i když bych si byl docela rád odpustil máminy slzy nad každou rodinnou večeří. Občas prohlásila: „Jsem špatná matka,” a táta i já jsme odpověděli: „Ale nejsi.”

Dokonce i táta, který mě sice má rád, ale rozhodně není sentimentální nebo tak, mi jednou zničehonic, když jsme koukali na Simpsony, řekl, že se mu po mně stýská. Odpověděl jsem, že mně po něm taky, a byla to pravda. Do jisté míry. Jsou to fajn lidi. Chodili jsme do kina a hráli karty a já jsem jim vypravoval

111$

historky, které jsem vypravovat mohl, aniž se zhrozili, a oni poslouchali. Táta, který se živí prodejem nemovitostí, ale přečetl víc knížek než kdokoli jiný, koho znám, si se mnou povídal o knížkách, které jsem měl na angličtinu jako povinnou četbu, a máma trvala na tom, abych s ní sedal v kuchyni a učil se vařit jednoduchá jídla - makarony, míchaná vajíčka - „když teď žiju sám”. Neměl jsem kuchyň a ani jsem ji nechtěl. Neměl jsem rád ani makarony se sýrem, ani míchaná vajíčka. Přes to všechno jsem je do Nového roku uměl připravit.

Když jsem odjížděl, oba plakali. Máma vysvětlovala, že to je jen syndrom prázdného hnízda, že jsou na mě hrozně pyšní, že mě mají moc rádi. Hrdlo se mi stáhlo a zapomněl jsem i na to Díkůvzdání. Měl jsem rodinu.

112$

osm dní předtím

První den, co jsme se vrátili z prázdnin, Aljaška přišla a sedla si na pohovku vedle Plukovníka. Plukovník byl zabraný do práce - lámal na playstation rychlostní rekord.

Neřekla, že se jí po nás stýskalo nebo že nás ráda vidí. Jen se podívala na pohovku a řekla: „Potřebovali byste nový kanape.”

„Prosím tě, nemluv na mě, když závodím,” odsekl Plukovník. „Proboha, takovýhle kraviny Jeff Gordon určitě snášet nemusí.”

„Mám nápad,” řekla. „Skvělý. Potřebujem předfór, který se časově shodne s útokem na Kevina a jeho poskoky.”

Seděl jsem na posteli a koukal do učebnice americké historie, ze které jsem měl druhý den zkoušku.

„Předfór?” opakoval jsem.

„No, prostě něco, co by profesory ukolíbalo do falešnýho pocitu bezpečí,” vysvětloval Plukovník, podrážděný tím rušením. „Orel si bude myslet, že třeťáci už svou kanadu provedli, a až přijde ta opravdová, nebudou to čekat.” Každý rok třetí a čtvrtý ročník někdy během roku provedl nějaký kanadský žertík - obvykle to byla nějaká ptákovina, třeba rachejtličky v internátním kruhu v pět ráno v neděli.

„A ten - ten předfór se dělá vždycky?” zeptal jsem se.

„Ne, pitomce,” odsekl Plukovník. „Kdyby se dělal vždycky, tak by Orel čekal dva fóry. Naposledy to někdo použil… Moment… Jo, aha: v roce 1987. První fór byl, že vypnuli elektřinu v celým areálu, a ten druhý, že do rozvodů topení ve třídách vypustili asi pět set živých cvrčků. Cvrkání je tam občas slyšet dodneška.”

113$

„Tvoje mechanická paměť je vážně fenomenální,” ušklíbl jsem se.

„Vy dva se chováte jako letitý manželství,” usmála se Aljaška. „Naskakuje z toho husí kůže.”

„A to toho nevíš ještě ani polovinu,” odsekl Plukovník. „Měla bys vidět, když se mnou tenhle kluk vleze v noci do postele.”

„Hele, hele!”

„Tak k věci. Předfór. Tenhle víkend, protože je novoluní. Přespíme ve stodole. Ty, já, Plukovník, Takumi a jako speciální pozornost pro tebe, Válečku, Lara Buterskaja.”

„Ta Lara Buterskaja, kterou jsem pozvracel?”

„Ona je jenom stydlivá. Pořád se jí líbíš.” Aljaška se zasmála. „Když jsi zvracel, vypadal jsi - zranitelně.”

„Má fakt pevný kozy,” podotkl Plukovník. „A Takumi tam je jako pro mě?”

„Ty budeš muset být nějakou dobu single.”

„To je fakt,” kývl Plukovník.

„Jen ještě pár měsíců hraj videohry. Koordinace oko-ruka se ti může hodit, až se dostaneš na třetí metu.”

„Proboha, tyhle kecy o metách jsem už neslyšel hrozně dlouho. Ostatně myslím, že třetí meta se dnes rovnou vynechává,” odpověděl Plukovník. „Obrátil bych oči v sloup, ale nemůžu si dovolit spustit je z obrazovky.”

„Pusa, pohmat, prsty, píchání. Jako kdybys přeskočil třetí třídu,” řekla Aljaška.

„Ale já jsem přeskočil třetí třídu,” odpověděl Plukovník.

„Tak co to bude, ten předfór?” zeptal jsem se.

„My to s Plukovníkem vymyslíme. Nemusíš se dostat do průšvihu - zatím.”

„Aha. No dobře. Tak já jdu na cigáro.”

Odešel jsem. Nebylo to poprvé, co mě Aljaška vynechala, ale po té spoustě času, co jsme spolu strávili kolem Díkůvzdání,

114$

mi přišlo absurdní, že hodlá plánovat ten fór s Plukovníkem, ale beze mě. Čí trička promáčela slzami? Moje. Kdo ji poslouchal, jak čte Kurta Vonneguta? Já. Kdo jí skočil na nejhorší ťukací vtip na světě? Já. Došel jsem k obchodu naproti škole a za ním jsem si zapálil. Na Floridě se mi tyhle věci nikdy nestávaly, takové ty pitomé středoškolské obavy, kdo se komu líbí víc, a nesnášel jsem sám sebe, že jsem to dopustil teď. Nemusí ti na ní záležet, napomínal jsem sám sebe. Ať si trhne.

115$

čtyři dny předtím

Plukovník mi o té akci nechtěl říct ani slovo, jen to, že se bude jmenovat Noc ve stodole a že až si budu balit, mám počítat se dvěma dny.

Pondělí, úterý a středa byly mučení. Plukovník byl pořád s Aljaškou a mě nikdy nepřizvali. Strávil jsem tedy nepřiměřené množství času studiem k závěrečným zkouškám a to mi dost vylepšilo průměr. Taky jsem konečně dodělal závěrečnou práci o náboženství.

Odpověď na otázku byla poměrně přímočará. Většina křesťanů a muslimů věří v nebe a v peklo, ačkoli v obou náboženstvích panují značné rozpory v tom, co člověk musí udělat, aby se dostal tam či tam. Buddhisté to mají složitější - kvůli Buddhově doktríně anatty, která v podstatě říká, že lidé nemají nesmrtelnou duši. Místo toho mají určité množství energie a ta je přenosná, stěhuje se z jednoho těla do druhého, neustále se převtěluje, až nakonec nalezne osvícení.

Vždycky jsem nerad psal ke školním pracím závěry - člověk tam opakuje to, co už řekl, jen se slovy Závěrem nebo Lze tedy shrnout. Tak jsem to neudělal - místo toho jsem rozebral, proč to považuju za důležitou otázku. Lidé chtějí bezpečí, psal jsem. Nedokážou snést představu, že by smrt byla jen velké černé nic, nesnesou myšlenku, že jejich blízcí by neexistovali, a neumějí si ani představit, že by oni sami neexistovali. Nakonec jsem došel k závěru, že lidé věří v posmrtný život, protože nedokážou nevěřit.

116$

tři dny předtím

V pátek, po překvapivě úspěšné zkoušce z algebry, kterou jsem ukončil první sérii zkoušek v Culver Creeku, jsem si sbalil oblečení („Styl newyorský trendy,” instruoval mě Plukovník. „Černá barva, spíš sportovní. Pohodlný a teplý.”) a spacák do batohu, vyzvedli jsme Takumiho v jeho pokoji a došli k Orlovu domu.

Orel měl na sobě totéž, co nosí úplně pořád, a mě napadlo, jestli má doma třicet stejných bílých košil a třicet stejných černých kravat. Představil jsem si ho, jak ráno vstane a uvažuje: Hmm…, hmm…, co takhle bílou košili a černou kravatu? Jestli jsem někdy viděl chlápka, který by potřeboval manželku, byl to on.

„Beru Takumiho a Milese na víkend do New Hope,” oznámil mu Plukovník.

„To se Milesovi v New Hope tak líbilo?” zeptal se mě Orel.

„Ju-hú! U nás je zejtra ťncovačka! odpověděl místo mě Plukovník. Když chtěl, měl jižanský přízvuk, stejně jako většina lidí v Culver Creeku, ale obvykle tak nemluvil.

„Počkej moment, zavolám tvé mamince,” řekl Orel Plukovníkovi.

Takumi se po mně podíval se špatně skrývanou panikou a já jsem cítil, jak se mi oběd - smažené kuře - vrací do krku. Plukovník se ale jen usmál. „Jasnačka,” kývl.

„Chip, Miles a Takumi budou tenhle víkend u vás? … Ano, madam… Aha! … Dobře. Tak na shledanou.”

Orel se podíval na Plukovníka. „Tvoje maminka je báječná žena.”

117$

„O tom mi povídejte.” Plukovník se zazubil. „Tak nashle v neděli.”

Když jsme mířili k parkovišti u tělocvičny, Plukovník nám vysvětlil: „Včera jsem jí zavolal a požádal jsem ji, aby mě kryla, a ona se ani nezeptala proč. Řekla jenom: ,Já ti věřím, synu.’ A taky že věří.”

Když na nás od Orlova domu už nebylo vidět, zabočili jsme do lesa. šli jsme po ušlapané cestě přes most a pak zpátky ke školní stodole - byla to rozpadající se stavba, do které zatékalo a která víc než stodolu připomínala dávno opuštěný lesní srub. Ještě pořád byla uvnitř hromada sena, ačkoli jsem neměl tušení, k čemu. Neměli jsme žádný jezdecký výcvik nebo něco takového. Plukovník, Takumi a já jsme tam došli první a rozložili jsme si spacáky na nejměkčím seně. Bylo půl sedmé večer.

Krátce nato přišla Aljaška, která Orlovi řekla, že jede na víkend za Jakém. To si Orel neprověřoval, protože Aljaška tam každý měsíc jezdila aspoň na jeden víkend a on věděl, že jejím rodičům je to jedno.

Půl hodiny nato se objevila Lara. Orlovi řekla, že jede do Atlanty za nějakou dávnou kamarádkou z Rumunska. Orel zavolal Lařiným rodičům, zda vědí, že Lara bude trávit víkend mimo areál školy, a jim to nevadilo.

„Věří mi.” Usmála se.

„Občas mluvíš úplně bez přízvuku.” Byla to hloupá věta, ale rozhodně lepší než ji pozvracet.

„Jenom občas to ch.”

„V ruštině nemáte h?” zeptal jsem se.

„V rumunštině,” opravila mě. Rumunština je taky jazyk? O tom jsem neměl tušení. Jestli mám někdy v blízké budoucnosti zalézt s Larou do jednoho spacáku, bude se můj kulturní rozhled muset značně rozšířit.

118$

Všichni seděli na spacákách. Aljaška kouřila bez nejmenšího ohledu na to, v jak hořlavém prostředí se nacházíme. Plukovník vytáhl papír vytištěný z počítače a začal z něj číst.

„Cílem dnešního shromáždění je dokázat jednou provždy, že pokud jde o kanadský žerty, jsme stejně nepřekonatelní, jako jsou Bojovníci nepřekonatelní v tuposti. Budeme ale mít také příležitost znepříjemnit život Orlovi, což je vždycky vítáno. Takže,” odmlčel se, jako by čekal na virbl, „dnes svedeme bitvu na třech frontách.

První: Předfór. Trochu načechráme Orlovi pírka a podpálíme mu koudel pod zadkem.

Druhá: Operace Pleš. To je Lařina sólová mise, jejímž výsledkem bude pomsta tak elegantní a krutá, že ji mohl vymyslet jedině mozek, no, ehm, můj.”

„Hele!” skočila mu do řeči Aljaška. „To byl můj nápad!”

„No dobře. Byl to Aljaščin nápad.” Zasmál se. „A konečně třetí fronta: Dopisy rodičům. Vloupáme se do školního počítače a pomocí databáze známek pošleme rodičům Kevina a spol. dopis s hlášením, že jejich synáčkové propadají z některých předmětů.”

„Tak za tohle nás určitě vyhoděj,” namítl jsem.

„A doufám, že sis nepřizval toho Japonce, protože je to počítačový génius,” přidal se Takumi. „Protože to teda rozhodně nejsem.”

„Nikdo nás nevyhodí a počítačový génius jsem já. Vy ostatní jste hrubá síla k odvedení pozornosti. A i kdyby nás chytli, tak nás nevyhodí, protože nespácháme nic, za co by se podle školního řádu vyhazovalo - tedy až na těch pět lahví Jahodových polí, co má Aljaška v batohu, ale ty budou dobře schované. Jenom řekněme uděláme trochu rušno.”

Plán byl přesně propočítaný a nic se nesmělo zhatit. Plukovník se tak moc spoléhal na perfektní synchronizaci, že kdyby to někdo z nás jen trochu zvoral, sesypalo by se to všechno.

119$

Každému z nás individuálně vytiskl itinerář včetně časů určených na sekundy přesně. Seřídili jsme si hodinky, a když se úplně setmělo, vyšli jsme ze stodoly: v černém oblečení, s batohy na zádech, s obláčky páry u úst, s detaily plánu v hlavě a s prudce bušícím srdcem. Šli jsme společně v jedné řadě a já jsem si nikdy v životě nepřipadal tak cool. Čekalo nás velké Možná a byli jsme neporazitelní. Plán snad měl své chyby, ale my ne.

Po pěti minutách jsme se rozešli každý svým směrem. Já jsem se držel s Takumim. My jsme měli odvést pozornost.

„Jsme mariňáci,” prohlásil Takumi.

„První v boji. První v hrobě,” souhlasil jsem nervózně.

„To si piš.”

Zastavil se a otevřel batoh.

„Tady ne,” zarazil jsem ho. „Musíme až k Orlovi.”

„Já vím, já vím. Jenom - počkej chvilku.” Vytáhl tlustou čelenku. Byla hnědá a vepředu měla plyšovou liščí hlavu. Nasadil si ji.

Zasmál jsem se. „Co to proboha je?”

„To je moje liščí čepice.

„Liščí čepice?”

„Jo, Válečku. Liščí čepice.”

„A proč máš tu liščí čepici?”

„Protože lišku nikdy nikdo nechytí, chápeš sakra?”

Dvě minuty nato jsme se krčili za stromy asi patnáct metrů od zadních dveří do Orlova domu. Srdce mi bušilo jako bicí v technu.

„Třicet vteřin,” zašeptal Takumi a já jsem byl stejně nervózní a vystrašený jako tehdy ten první večer s Aljaškou, když mě popadla za ruku a zašeptala běž běž běž běž běž. Ale zůstal jsem, kde jsem byl.

Pomyslel jsem si: Nejsme dost blízko.

Pomyslel jsem si: Neuslyší to.

120$

Pomyslel jsem si: Uslyší to a vyběhne tak rychle, že nebudeme mít šanci.

Pomyslel jsme si: Dvacet vteřin. Těžce, zrychleně jsem dýchal.

„Hej, Válečku,” zašeptal Takumi. „To zvládneš, chlape. Je to jenom běhání.”

„Jasně.” Jenom běhání. Kolena mám v pořádku. Plíce celkem taky. Je to jen běhání.

„Pět,” řekl. „Čtyři. Tři. Dva. Jedna. Zapal to. Zapal to!”

Chytlo to se zasyčením, které mi připomnělo rodinné oslavy Čtvrtého července. Zlomeček vteřiny jsme stáli bez hnutí a dívali se na doutnák, abychom si byli jistí, že hoří. A teď, pomyslel jsem si. Teď. Běž běž běž běž běž. Ale moje tělo se nepohnulo, dokud jsem neuslyšel Takumiho syknout: „Dělej dělej sakra dělej.”

Rozběhli jsme se.

O tři vteřiny později se ozval rachot. Připomnělo mi to kulometnou palbu v Dekapitaci, jen hlasitější. Byli jsme už dvacet kroků daleko, a přesto jsem měl pocit, že mi puknou bubínky.

Pomyslel jsem si: Tak tohle určitě uslyší.

Přeběhli jsme přes fotbalové hřiště do lesa, utíkali jsme do kopce a jen velmi přibližně jsme tušili, kterým směrem. Ve tmě se před námi padlé větve a mechovaté kameny objevovaly až v posledním zlomku vteřiny a já jsem opakovaně klouzal a padal a bál se, že nás Orel dohoní, ale vždycky jsem vstal a běžel dál za Takumim, pryč od tříd a od pokojů. Běželi jsme, jako bychom měli sedmimílové boty. Utíkal jsem jako gepard — no, řekněme jako gepard, který trochu moc kouří.

Pak, přesně po jedné minutě běhu, se Takumi zastavil a trhnutím otevřel batoh. Teď byla s odpočítáváním řada na mě. Díval jsem se na hodinky. Byl jsem vyděšený. Touhle dobou je už určitě venku. Určitě běží. Byl bych rád věděl, jestli je rychlý. Je sice starý, jenže bude naštvaný.

121$

„Pět čtyři tři dva jedna.” A zasyčení. Tentokrát jsme nečekali, jen jsme běželi, pořád na západ. Lapal jsem po dechu. Říkal jsem si, že tohle nejspíš třicet minut nevydržím. Rachejtličky vybuchly.

Rámus skončil a nějaký hlas křikl: „OKAMŽITĚ STÁT!” Ale my jsme se nezastavili, to nebylo v plánu.

„Jsem liška,” zašeptal Takumi pro sebe i pro mě. „Žádnej sráč mě nechytí.”

Za minutu jsem ležel na zemi, Takumi odpočítával. Doutnák vzplál. Běželi jsme.

Ale petarda nechytila. Na to jsme byli připravení, měli jsme s sebou jednu náhradní šňůru petard. Jestli ovšem nechytne ještě jedna, tak to Plukovníka a Aljašku připraví o minutu času. Takumi se přikrčil, zapálil doutnák a vyrazil. Ozvaly se rány. Petardy dělaly bangbangbang ve stejném rytmu jako moje srdce.

Když rány dozněly, uslyšel jsem: „Stát, nebo zavolám policii!” A i když se hlas nesl zdálky, úplně jsem cítil, jak se na mě upírá Zkázonosný kukuč.

„Prase lišku nezastaví, i když mu pes hlídá,” prohlásil Takumi pro sebe. „Rýmuju i při běhu, taková jsem třída.”

Na tuhle výhrůžku policií nás Plukovník připravil - nemáme si prý dělat starosti. Orel nijak netouží po tom, aby volal do školy policii. Dělá to špatnou reklamu. Tak jsme utíkali. Přes, pod a skrz nejrůznější větve, keře a stromy. Padali jsme. Vstávali jsme. Utíkali jsme. I kdyby nás nemohl sledovat podle petard, mohl by nás docela dobře sledovat podle tichých „do hajzlu”, když jsme zakopávali o pařezy a padali do trní.

Minuta. Klekl jsem si, zapálil doutnák a utekl. Prásk.

Pak jsme zahnuli k severu, protože jsme si mysleli, že jsme už za jezerem. To byl klíč k celému plánu. Čím dál se dostaneme, aniž opustíme areál školy, tím dál nás bude Orel pronásledovat. Čím dál nás bude pronásledovat, tím dál bude od tříd, kde Plukovník s Aljaškou provádějí své čáry. Pak jsme se chtěli

122$

vrátit za třídami a na východ podle potoka až k můstku nad Kuřáckou boudou, kde narazíme na cestu a po ní se triumfálně vrátíme do stodoly.

Jenže to mělo háček: Trochu jsme se spletli při navigaci. Nebyli jsme za jezerem - místo toho jsme před sebou měli pole a pak jezero. A byli jsme příliš blízko u tříd, než abychom mohli běžet někam jinam než ke břehu. Podíval jsem se na Takumiho, který utíkal hned vedle mě, a on řekl jen: „Odpal jednu.”

Přidřepl jsem tedy, zapálil doutnák a rozběhli jsme se. Řítili jsme se teď po mýtině, a jestli byl Orel za námi, mohl nás vidět. Dostali jsme se k jižnímu cípu jezera a běželi jsme podél břehu. Jezero nebylo tak velké, mohlo mít sotva půl kilometru na délku, takže už nám nezbývala velká vzdálenost. Vtom jsem ji uviděl.

Labuť.

Plavala k nám jako posedlá. Hnala se na nás a divoce přitom mávala křídly, a pak byla před námi na břehu a vydávala zvuky, jaké jsem ještě neslyšel, něco mezi umírajícím králíkem a brečícím dítětem, kdyby se z každého vzalo to nejhorší. Nebylo kam uhnout, a tak jsme prostě běželi dál. V plném tempu jsem do labutě vrazil a cítil jsem, jak mě štípla do zadku. Dál už jsem spíš kulhal než běžel, protože mi zadek úplně hořel, a v duchu jsem si myslel: Co to ta labuť má ve slinách, že to tak příšerně pálí?

Třiadvacátá šňůra petard nevybuchla, což nás stálo minutu.

V té chvíli se mi strašně hodila. Umíral jsem. Pálivý pocit v levé půlce zadku se zmírnil v tupou silnou bolest, která se zvětšila, kdykoli jsem dopadl na levou nohu, takže jsem běžel jako zraněná gazela, která se pokouší uniknout smečce lvů. Nemusím ani říkat, že naše rychlost se značně snížila. Od té doby, co jsme se dostali na protější břeh jezera, jsme Orla neslyšeli, ale nedomníval jsem se, že by to vzdal a vrátil se. Chtěl nás jen ukolébat do falešného pocitu bezpečí. Ale to na nás neplatilo. Dnes v noci jsme byli neporazitelní.

123$

Vyčerpaně jsme se zastavili, když nám zbyly ještě tři šňůry, a doufali jsme, že jsme Plukovníkovi získali dost času. Pak jsme běželi ještě pár minut, dokud jsme nenarazili na břeh potoka. Byla taková tma a takové ticho, že ta tenká stružka jako by řvala, ale když jsme se svezli na vlhkou hlínu a oblázky na břehu, bylo dobře slyšet náš rychlý, namáhavý dech. Teprve tehdy jsme se zastavili a já jsem se podíval na Takumiho. Tvář a paže měl podrápané, liščí hlava mu teď seděla přímo nad levým uchem. Když jsem pohlédl na vlastní paže, všiml jsem si, že z hlubších škrábanců kape krev. Vzpomněl jsem si, že jsme se občas prodírali nepříjemně hustým trním, ale kupodivu to nebolelo.

Takumi si vytahoval z nohy trny. „Liška je kurevsky utahaná,” prohlásil a zasmál se.

„Ta labuť mě štípla do zadku,” hlásil jsem.

„Viděl jsem.” Usmál se. „Teče ti krev?” Strčil jsem ruku do kalhot, abych se přesvědčil. Krev nikde, tak jsem si na oslavu zapálil.

„Mise splněna,” prohlásil jsem.

„Válečku, kamaráde, my jsme sakra neporazitelný!”

Nebyli jsme schopni přijít na to, kde jsme, protože potok se mockrát kroutí a vrací, a tak jsme šli podél potoka asi deset minut, přičemž jsme počítali s tím, že se pohybujeme asi tak poloviční rychlostí, než jsme běželi. Pak jsme se rozhodli zabočit.

„Myslíš doleva?” zeptal se Takumi.

„Nemám tušení,” zavrtěl jsem hlavou

„Liška ukazuje nalevo. Tak nalevo.” A liška nás vážně dovedla rovnou ke stodole.

„Jste tady!” řekla Lara, když jsme vešli. „Měla jsem strach. Viděla jsem Orla vyběchnout z domu. Měl na sobě pyžamo. A vypadal dost vztekle.”

Odpověděl jsem: „No, jestli byl vzteklý už tam, tak bych ho nechtěl vidět teď.”

124$

„Proč vám to trvalo tak dloucho?” zeptala se mě.

„Vraceli jsme se oklikou,” vysvětloval Takumi. „Navíc Váleček chodí jako babička, která má hemeroidy, protože ho labuť štípla do zadku. Kde jsou Aljaška s Plukovníkem?”

„Nevím,” odpověděla Lara, a pak jsme v dálce uslyšeli kroky, brblání a praskání větviček. Takumi okamžitě popadl spacáky a batohy a schoval je pod seno. Pak jsme všichni tři vyběhli zadem ze stodoly a lehli si do vysoké trávy. Vystopoval nás až do stodoly, pomyslel jsem si. Zvorali jsme to.

Ale to už jsem slyšel Plukovníkův hlas, zřetelný a hodně rozzlobený, jak říká: „Protože to zúží seznam možných podezřelých o třiadvacet! Proč ses nemohla držet plánu? Panebože, kde všichni jsou?”

Vrátili jsme se do stodoly, trochu v rozpacích, že jsme tak panikařili. Plukovník seděl na balíku sena, lokty opřené o kolena, hlavu skloněnou do dlaní. Přemýšlel.

„No, nic. Ještě nás nechytli. Tak nejdřív,” řekl, aniž zvedl hlavu, „mi řekněte, že všechno ostatní šlo, jak mělo. Laro?”

„Jo. Dobrý,” řekla.

„Můžeš to prosím trochu rozvést?”

„Udělala jsem, co bylo na tom papíru. Počkala jsem za Orlovým domem, až jsem ho viděla vyběchnout za Milesem a Takumim, a pak jsem utíkala k pokojům. Vlezla jsem oknem do Kevinova pokoje a dala jsem to do gelu a kondicionéru, a totéž jsem udělala v Jeffově a Longwellově pokoji.”

„Cos tam dala?” zeptal jsem se.

„Silnou neředěnou modrou barvu na vlasy,” odpověděla místo ní Aljaška. „Koupila jsem ji za peníze, cos mi zaplatil za cigára. Když si to dají do vlhkých vlasů, tak to několik měsíců nevymejou.”

„My jsme jim obarvili vlasy namodro?”

„No, technicky vzato,” odpověděl Plukovník, který pořád ještě mluvil k vlastním kolenům, „si ty vlasy obarví namodro

125$

sami. Ale my jsme jim to rozhodně usnadnili. Že ty a Takumi jste to zvládli, to vím, protože my jsme tady a vy jste tady, takže jste provedli, co jste měli. A dobrá zpráva je, že ti tři idioti, co měli tu drzost to na nás zkoušet, dostanou domů dopis ze školy, že propadají ve třech předmětech.”

„Ajaj. A co je ta špatná zpráva?” zeptala se Lara.

„Ale prosím tě,” mávla Aljaška rukou „Druhá dobrá zpráva je, že když měl Plukovník dojem, že něco slyší, a běžel do lesa, já jsem se postarala, aby i dvacet dalších Bojovníků dostalo varovný dopis. Všechny jsem je vytiskla, naskládala do hlavičkových obálek a hodila je do schránky.” Otočila se k Plukovníkovi: „Byl jsi pryč dost dlouho,” řekla. „Náš malý Plukovník, jak on se bojí, že ho vyloučí.”

Plukovník vstal; protože jsme seděli, díval se na nás shora. „To není dobrá zpráva! Tohle v plánu nebylo! To znamená, že je třiadvacet lidí, které může Orel jako podezřelé vyloučit. Třiadvacet lidí, co můžou přijít na to, že jsme to byli my, a prásknout nás!”

„Jestli se to stane,” prohlásila Aljaška velice vážně, „vezmu to na sebe.”

„Jo,” povzdechl Plukovník. „Jako jsi to vzala na sebe za Paula a Maryi. Řekneš, že jsi pobíhala po lese a odpalovala rachejtličky, a přitom ses nabourala do školní sítě a tiskla jsi falešný varovný dopisy na školním hlavičkovým papíře? To ti Orel určitě sežere.”

„Klídek, kámo,” vložil se do toho Takumi. „Zaprvé, nechytnou nás. A zadruhé, jestli jo, vezmu to na sebe s Aljaškou. Ty máš co ztratit víc než kdokoli z nás.” Plukovník jen kývl. Byl to nepopiratelný fakt: Plukovník by neměl šanci dostat stipendium na dobrou školu, kdyby ho z Creeku vylili.

Věděl jsem, že Plukovníkovi nic tak nezlepší náladu jako uznání jeho geniality, a tak jsem se zeptal: „A jak ses vlastně dostal do tý sítě?”$

„Vlezl jsem oknem do kanceláře doktora Hydea, zapnul jeho počítač a zadal heslo,” odpověděl s úsměvem.

„Tys ho uhodl?”

„Ne. V úterý jsem k němu šel a požádal jsem ho, aby mi vytiskl seznam doporučené četby. A pak jsem se díval, jak píše heslo: J3ckylahyd3.”

„Ale doprčic,” ulevil si Takumi. „To bych dokázal taky.”

„Jasně, ale to bys nevyužil tu sexy čepici,” odpověděl se smíchem Plukovník. Takumi si sundal čelenku a strčil ji do batohu.

„Kevin bude kvůli těm vlasům pěkně naštvaný,” podotkl jsem.

„No jo. Já jsem zas pěkně naštvaná kvůli tý vyplavený knihovně. Kevin je nafukovací panák,” prohlásila Aljaška. „Když do nás píchneš, poteče z nás krev. Když píchneš do něj, tak splaskne.”

„Je to fakt,” kývl Takumi. „Ten kluk je pitomec. Koneckonců, pokusil se tě skoro zabít, ne?”

„Jo, asi jo,” potvrdil jsem.

„A takových je spousta,” pokračovala pořád ještě vztekle Aljaška. „Víš? Zasraný bohatý nafukovací panáci.”

Ale i když se mě Kevin fakt v podstatě pokusil zabít a vůbec, nějak mi nepřišlo, že by stálo za to ho nenávidět. Nenávidět takové ty školní hvězdy vyžaduje hroznou spoustu energie a už jsem to dávno přestal dělat. Pro mě tenhle kanadský žert byl jen odpovědí na předchozí fór, jen skvělá příležitost nadělat trochu rozruch. Ale pro Aljašku to zřejmě bylo něco jiného, něco víc.

Chtěl jsem se jí na to zeptat, ale ona si lehla za hromadu sena a už zase ji nebylo vidět. Když Aljaška jednou domluvila, tak domluvila a tím to definitivně končilo. Nevylákali jsme ji ven dvě hodiny, dokud Plukovník neotevřel láhev vína. Podávali jsme si ho dokola, až jsem ho cítil v žaludku, kyselé a hřejivé. Přál jsem si, aby mi pití chutnalo víc, než mi opravdu chutnalo

127$

(což je víceméně pravý opak toho, co jsem cítil k Aljašce.) Ale ten večer mi pití připadalo skvělé, teplo vína se mi ze žaludku šířilo do celého těla. Vadilo mi cítit se hloupě nebo se neovládat, ale líbilo se mi, že všechno (smích, pláč, čurání před kamarády) bylo teď snazší. Proč jsme pili? Pro mě to byla jen zábava, zvlášť proto, že jsme riskovali vyloučení. Na té soustavné hrozbě vyloučením z Culver Creeku bylo fajn, že každý okamžik nepovoleného potěšení dodával na vzrušení. Bohužel člověk taky pořád riskoval, že ho doopravdy vyhodí.

128$

dva dny předtím

Druhý den ráno jsem se vzbudil brzo, rty jsem měl suché a od pusy mi šla pára. Takumi donesl v batohu lihový vařič a Plukovník se nad ním skláněl a ohříval instantní kafe. Slunce jasně svítilo, ale chlad nezahnalo. Sedl jsem si k Plukovníkovi a srkal instantní kávu („S instantním kafem je ta potíž, že docela hezky voní, ale chutná jak žaludeční šťáva,” prohlásil Plukovník). Pak se jeden po druhém probudili i Takumi, Lara a Aljaška a celý den jsme strávili schováváním, ale hlučným. Schovávali jsme se nahlas.

To odpoledne ve stodole Takumi rozhodl, že si dáme freestylovou soutěž.

„Ty začneš, Válečku,” řekl. „A Plukovník Katastrofa nám bude dělat beat box.”

„Člověče, já rapovat neumím,” bránil jsem se.

„To neva. U Plukovníka to s tím beatem taky není slavný. Zkus prostě pár rýmů a pak to pošli mně.”

Plukovník si dal ruku k puse a začal vydávat absurdní zvuky, které mnohem víc připomínaly prdění než basování, a já jsem začal, ehm, rapovat.

„No, sedíme tu ve stodole a slunce zapadá víno jde dokola a je tu dobrá nálada já ale fakt nejsem raperský typ vem to za mě, Takumi, tobě to jde líp.”p>

Takumi bez zaváhání navázal: „Válečku, ty tomu dáváš, tos to brzo vzdal myslel jsem, že mám víc času, ještě jsem to nečekal Plukovník se tady svíjí, jak kdyby měl malárii když si stoupnu za mikrák, holky trpěj hysterií ve škole mi kluci

129$

říkali šikmovokej protože jsem z Japonska, ale to je oukej a spoustě buchet to taky nevadí protože postel mám vždycky plnou, když chci.”p>

Aljaška mu do toho skočila.

„Jdi do háje, Takumi, už zas děláš ze žen věci takovýhle exoty ať vystavujou v kleci jo, mám ráda Tori a mám ráda Ani a ty si asi myslíš, že se proto ani nezmůžu na rým, to se teda netěš já ti hned dokážu, jak moc se pleteš když slyším tyhle řeči, tak mě kudla v kapse pálí ještě jednou si to zkus a budeš čtyři malí.”p>

Pak zase začal Takumi.

„Pro tebe bych se fakt rozkrájet dal ale pokud jde o holky, jsem prostě král jenže teď jsem nějak vylít z kolejí hele, Laro, zachraň mě a vem to ty.”p>

Lara rýmovala tiše a nervózně - a řídila se rytmem ještě mnohem míň než já.

„Jmenuju se Lara a jsem z Rumunska ale všichni si pořád myslí, že jsem z Ruska nevím, co mám říkat, aby to bylo dobrý líbí se mi Aljaščino auto, že je modrý netrefím vždycky přízvuk správně ale aspoň vypadám světově, ne? Tochle je fakt těžký, asi to vzdám vem to zas, Takumi, a zavři to sám.”p>

„Jsem bomba jak z Hirošimy, nebo spíš z Nagasaki když mě holky slyšej, myslej, že jsem Rocky piju saké v rámci vlasteneckejch tradic ale z Jahodovejch polí mi asi bude nanic jsem slušnej kluk, ale rozhodně ne panic občas se mi někdo směje proniczanic Ale já jsem liška a tohle je moje banda jedem dobrej funk a je s náma sranda a konec!”

Plukovník to uzavřel několika divokými beaty a všichni jsme si zatleskali.

„Bylas dobrá,” pochválil Takumi Aljašku se smíchem.

„Reprezentuju dámy, tak se snažím,” odpověděla Aljaška. „A Lara mi kryla záda.”

130$

„Jo, kryla.”

A pak Aljaška rozhodla, že i když ještě není tma, je načase se zlískat.

„Dvě noci za sebou, to možná trochu moc pokoušíme štěstí,” podotkl Takumi, když Aljaška otvírala víno.

„Štěstí je pro kořeny.” Usmála se a přiložila láhev k ústům. Plukovník donesl slané krekry a kus čedaru, a srkat teplé růžové víno s krekry a sýrem byla docela fajn večeře. A když sýr došel - aspoň bylo víc místa na Jahodová pole.

„Musíme brzdit, nebo se pozvracím,” prohlásil jsem, když jsme dopili první láhev.

„Promiň, Válečku, nevšiml jsem si, že by ti někdo násilím lil to víno do krku,” odsekl Plukovník a hodil mi láhev Mountain Dew.

„Tak to je docela laskavost, říkat těmhle sračkám víno,” rozesmál se Takumi.

A pak zničehonic Aljaška prohlásila: „Nejlepší den nejhorší den!”p>

„Cože?” nechápal jsem.

„Všichni se brzy pozvracíme, když budeme jenom pít. Tak to trochu zpomalíme chlastací hrou Nejlepší den nejhorší den.”p>

„O tom jsem nikdy neslyšel,” podotkl Plukovník.

„Protože jsem si ji zrovna vymyslela.” Usmála se. Ležela na boku na dvou balíkách sena, odpolední slunce zdůrazňovalo zeleň jejích očí a její snědá pleť vypadala jako poslední vzpomínka na podzim. Pusu měla pootevřenou, v očích prázdno a mě napadlo, že už je nejspíš našrot. Stometrový opilecký pohled, pomyslel jsem si a pozoroval jsem ji s lenivým zájmem, až jsem si uvědomil, že nejspíš i já budu už trochu opilý.

„Fajn! Jaká jsou pravidla?” zeptala se Lara.

„Každý bude vyprávět o svém nejlepším dni v životě. Ten, co bude vyprávět nejlíp, nemusí pít. Potom budou všichni

131$

vypravovat o nejhorším dni, a kdo bude nejlepší, nemusí pít. A tak dál, druhý nejlepší den, druhý nejhorší den a tak, dokud to někdo z vás nevzdá.”

„A jak víš, že to bude někdo z nás?” namítl Takumi.

„No protože já umím nejlíp pít a nejlíp vypravovat,” odsekla. S touhle logikou se těžko dalo nesouhlasit. „Začni ty, Válečku. Nejlepší den tvýho života.”

„Em. Můžu si vzít minutu na rozmyšlenou?”

„Tak to asi nebyla žádná sláva, když o tom musíš přemýšlet,” podotkl Plukovník.

„Jdi do prdele, jo?”

„Pán je citlivka!”

„Nejlepší den mýho života byl dneska,” řekl jsem. „Ráno jsem se vzbudil blízko moc hezký holky z Maďarska a byla zima, ale ne zas moc, a vypil jsem hrnek vlažnýho instantního kafe a jedl cheerios bez mlíka a pak jsem se šel projít do lesa s Aljaškou a Takumim. Skákali jsme po kamenech přes potok, což zní hloupě, ale nebylo to hloupý. Já nevím. Bylo to jako to slunce, co je zrovna teď, dlouhý stíny a takový to jasný, měkký světlo, co je, když slunce ještě úplně nezapadá. V tom světle všechno vypadá líp, všechno je hezčí, a dnes mi připadalo, že všechno vidím v takovým světle. Ono se nic zvláštního nestalo. Ale stačí, že tu sedím, i když musím koukat tady na mrňouska Plukovníka a tak. To je fuk. Skvělý den. Dneska. Nejlepší den mýho života.”

„Myslíš, že jsem chezká?” zeptala se Lara a rozpačitě se zasmála. Teď by bylo dobře se na ni podívat, pomyslel jsem si, ale nedokázal jsem to. „A jsem z Rumunska.“

„Tak tohle nakonec bylo mnohem lepší, než jsem čekala,” prohlásila Aljaška, „ale stejně tě převezu.”

„No tak povídej,” pobídl jsem ji. Venku se zvedl vítr a ohýbal vysokou trávu. Přitáhl jsem si spacák na ramena, abych se zahřál.

132$

„Nejlepší den mýho života byl devátý leden 1997. Bylo mi osm a jely jsme s mámou do zoo. Mně se líbili medvědi. Jí se líbily opice. Můj nejlepší den. To je celý.”

„To je všechno?!” žasl Plukovník. „To je nejlepší den celýho tvýho života?”

„Jo.”

„Mně se to líbí,” prohlásila Lara. „Já mám taky ráda opice.”

„Nuda,” mávl rukou Plukovník. Já bych k tomu „nuda” neřekl, spíš jsem podezíral Aljašku, že už zas nechce být konkrétní a že se jako vždycky tváří záhadně. Ale i když jsem věděl, že to dělá schválně, nedalo mi, abych nad tím nepřemýšlel. Co je tak skvělýho na blbý zoo? Ale než jsem se stačil zeptat, ozvala se Lara.

„Tak teď já,” řekla. „To je jednoduchý. Ten den, co jsem přijela sem. Uměla jsem anglicky a naši ne, a vystoupili jsme z letadla a byla tady naše rodina, tety a strýčkové, který jsem nikdy neviděla, na letišti, a naši byli chrozně šťastní. Bylo mi dvanáct a vždycky jsem byla malá cholčička, ale ten den mě naši poprvé potřebovali a chovali se ke mně jako k dospělý. Protože oni neuměli jazyk, potřebovali mě, abych objednávala jídlo a překládala daňový a imigrační papíry a všechno, a ten den se na mě přestáli dívat jako na dítě. A v Rumunsku jsme taky byli chudý. Tady jsme docela bochatý.” Zasmála se.

„No dobře,” Takumi se usmál a vzal do ruky láhev. „Já prohraju. Protože nejlepší den mýho života byl, když jsem přišel o panictví. Ale jestli si myslíte, že vám o tom budu povídat, tak to byste mě museli opít mnohem víc.”

„To není špatný,” kývl Plukovník. „To fakt není špatný. Chcete vědět můj nejlepší den?”

„Jo, o tom ta hra je, Chipe,” odsekla podrážděně Aljaška.

„Nejlepší den mýho života ještě nepřišel. Ale vím, jak bude vypadat. Každý den ho vidím. Nejlepší den mýho života bude, až koupím mámě veliký dům. A ne jen tak někde v lese, ale

133$

uprostřed Mountain Brook, tam, co bydlí rodiče všech těch Bojovníků. A vůbec vás všech. A nekoupím ho na hypotéku. Koupím ho hotově a odvezu tam mámu a otevřu jí dveře auta a ona vystoupí a podívá se na ten dům - bude mít vysoký dřevěný plot a dvě poschodí a všechno - a já jí dám klíče od toho domu a řeknu jí: ,Díky.’ Když jsem se sem hlásil, tak mi pomáhala vyplňovat formuláře a nechala mě sem odjet, což není tak snadný, když člověk žije tam co my, nechat syna odjet někam pryč do školy. Tak to je nejlepší den mýho života.”

Takumi nahnul láhev a několikrát si lokl a pak ji podal mně. Napil jsem se a po mně i Lara, a Aljaška pak zaklonila hlavu, obrátila láhev dnem vzhůru a rychle vyprázdnila poslední čtvrtinu.

Hned odšroubovala další láhev a usmála se na Plukovníka. „Tohle kolo jsi vyhrál. A co nejhorší den?”

„Nejhorší den byl, když táta odešel. Je starý - teď je mu už sedmdesát - a byl starý, už když si mámu bral, a přesto ji podváděl. Ona ho přistihla a naštvala se a on ji uhodil. A ona ho pak vykopla a on odešel. Já jsem byl tady a máma mi to volala, ale neřekla mi to celý, to o tý nevěře a o tom všem a o tom, že ji bil, to až pozdějc. Tenkrát jenom řekla, že odešel a že se nevrátí. Od tý doby jsem ho neviděl. Celý ten den jsem čekal, že zavolá a vysvětlí mi to, ale neudělal to. Vůbec mi nezavolal, nikdy. Myslel jsem, že se aspoň rozloučí nebo tak. To byl nejhorší den.”

„Do prdele, už jsi mě zas dostal,” prohlásil jsem. „Můj nejhorší den byl v sedmý třídě, když mi Tommy Hewitt počural věci na tělák a tělocvikář pak řekl, že musím mít na tělocvik předepsaný oblečení, jinak propadnu. Tělák v sedmý třídě! Jsou horší věci, ze kterých se dá propadnout. Ale tenkrát mě to strašně vzalo a brečel jsem a snažil se vysvětlit učiteli, co se stalo, ale byl to strašný trapas a on pořád řval a řval, až jsem si fakt oblíknul ty prochcaný trenýrky a tričko. Ten den jsem začal

134$

na lidi kašlat. Bylo mi prostě fuk, že jsem nula a nemám kamarády a tak. Takže svým způsobem mi to asi pomohlo, ale v tu chvíli to bylo hrozný. Představte si, jak hraju volejbal, nebo co to bylo, v počuraným tričku a trenýrkách a Tommy Hewitt každýmu vykládá, co udělal. To byl nejhorší den.”

Lara se smála. „To je mi líto, Milesi.”

„To neva,” mávl jsem rukou. „Povídej ty, ať se taky mám čemu chechtat.” A pak jsme se spolu zasmáli.

„Můj nejchorší den byl asi stejný jako ten nejlepší. Protože jsem všechno opustila. Já vím, že to zní chloupě, ale taky svoje dětství, protože většina dvanáctiletých nemusí vědět, jak se vyplňuje formulář W-2.”

„Co to je formulář W-2?” zeptal jsem se.

„No, tak vidíš. To je na dáně. Hm. Stejný den.”

Napadlo mě, že Lara musela vždycky mluvit za svoje rodiče, a tak se nejspíš nenaučila mluvit sama za sebe. Ani já jsem moc neuměl mluvit za sebe. To znamenalo, že máme společnou jednu důležitou věc, jeden zvláštní povahový rys, který jsem nesdílel s Aljaškou ani s nikým jiným, i když jsme si to už z podstaty věci s Larou nemohli říct. Možná to bylo jen tím, jak to ne docela zapadající slunce ozářilo její lenivé temné kudrny, ale v té chvíli jsem ji chtěl políbit, a na líbání jsme spolu nepotřebovali mluvit, a to, jak jsem jí pozvracel džíny, i ty měsíce, kdy jsme se jeden druhému vyhýbali, jako by se najednou vypařily.

„Je řada na tobě, Takumi.”

„Nejhorší den mýho života,” řekl Takumi, „byl devátý červenec 2000. Moje babička v Japonsku umřela. Při autonehodě. A dva dny nato jsem měl za ní letět. Měl jsem s ní a s dědou strávit celý léto, ale místo toho jsem jí letěl na pohřeb, a jak doopravdy vypadá, myslím ne na fotkách, jsem viděl až na tom pohřbu. Měla buddhistický pohřeb a spálili ji, ale předtím byla na takový jako - no, ono to není přímo buddhistický, ono tam to náboženství je složitý, takže to bylo trochu buddhismu a trochu

135$

šintoismu, ale to vám může být fuk - prostě ona tam ležela na takový jako pohřební hranici nebo tak. A to bylo poprvý a naposled, co jsem ji viděl, těsně předtím, než ji spálili. To byl můj nejhorší den.”

Plukovník zapálil cigaretu, hodil mi ji a sám si zapálil taky. Bylo to až strašidelné, jak poznal, že chci kouřit. Vážně jsme byli jako staří manželé. Nejdřív mě napadlo - házet zapálené cigarety ve stodole plné sena je dost neopatrné, ale pak mě ta opatrnost přešla a jen jsem se snažil neodklepávat žhavý popel do sena.

„Ještě není jasný vítěz,” prohlásil Plukovník. „Všechno je to pořád otevřený. Tak, teď ty.”

Aljaška ležela na zádech, ruce založené za hlavou. Mluvila potichu a rychle, ale z tichého dne se stávala tišší noc - hmyz s příchodem zimy zmizel - a my jsme ji slyšeli jasně.

„Den potom, co mě máma vzala do zoo, jak se jí líbily ty opice a mně medvědi, byl pátek. Přišla jsem domů ze školy. Objala mě a řekla, ať si jdu udělat úkoly, abych se pak mohla koukat na televizi. Šla jsem k sobě do pokoje a ona si asi sedla v kuchyni u stolu, a pak vykřikla, já jsem tam běžela a viděla jsem, že upadla. Ležela na podlaze, držela se za hlavu a škubala sebou. A já jsem zpanikařila. Měla jsem volat záchranku, ale místo toho jsem jen ječela a brečela, dokud sebou nepřestala škubat, a já jsem si myslela, že usnula a to, co ji bolelo, že ji už nebolí. Tak jsem tam seděla na podlaze, dokud asi za hodinu nepřišel domů táta, a on křičel: „Proč jsi nevolala 911?” a pokoušel se ji resuscitovat, ale to už byla mrtvá. Aneuryzma. Nejhorší den. Vyhrála jsem. Pijete vy.”

Tak jsme pili.

Asi minutu nikdo nic neříkal a pak se Takumi zeptal: „Táta ti to dával za vinu?”

„No, jen v té první chvíli, pak už ne. Ale v duchu určitě. Musel.”

136$

„Byla jsi malá, ne?” namítl Takumi. Já jsem byl tak překvapený a nesvůj, že jsem nemohl mluvit, a snažil jsem se to srovnat s tím, co jsem věděl o Aljaščině rodině. Její máma jí vyprávěla ten ťukací vtip - když bylo Aljašce šest. Její máma kouřila - ale už nekouří, pochopitelně.

„Jo. Byla jsem malá. Malý dítě může vytočit 911. Každou chvíli to nějaký dítě udělá. Dejte sem to víno,” řekla bezvýrazně. Pila, aniž zvedla hlavu ze sena.

„To je mi líto,” řekl Takumi.

„Proč jsi mi to nikdy neřekla?” zeptal se tiše Plukovník.

„Nikdy na to nepřišla řeč.”

Pak jsme se přestali vyptávat. Co člověk sakra může říct?

V dlouhém tichu, které následovalo, jsme si podávali víno a pomalu se opíjeli, a já jsem si vzpomněl na prezidenta Williama McKinleyho, třetího amerického prezidenta, kterého zavraždili. Po atentátu žil ještě několik dní, a když se blížil konec, jeho žena se rozplakala a volala: „Já chci taky odejít! Já chci taky odejít!” A McKinley sebral zbylé síly, otočil se k ní a pronesl poslední slova: „Všichni odejdeme.”

Byla to ústřední vzpomínka Aljaščina života. Když plakala a říkala mi, že všechno zvorala, už jsem teď věděl, co tím myslela. A když kvílela, jak všechny zklamala, věděl jsem, koho myslela. Bylo to všechno a všichni v jejím životě, a já jsem si nemohl pomoct, musel jsem si to představovat: hubenou osmiletou holčičku se špinavými prsty, jak se dívá na svou svíjející se matku. A pak si k ní sedla - matka tou dobou možná byla mrtvá a možná ještě ne; patrně nedýchala, ale ještě také nevychladla. V té chvíli mezi umíráním a smrtí seděla malá Aljaška mlčky se svou matkou. A pak jsem ji v tom tichu a ve své opilosti zahlédl takovou, jaká asi tehdy byla. Musela si připadat tak bezmocná, že ta jediná věc, kterou mohla udělat - zvednout telefon a zavolat sanitku - ji vůbec nenapadla. Jednou musí přijít chvíle, kdy si

137$

uvědomíme, že naši rodiče nemohou zachránit sebe ani nás, že každého, kdo se brodí časem, nakonec spodní proud strhne do moře, že zkrátka všichni odejdeme.

A tak vznikla ta její impulzivita - nečinnost ji vyděsila do stavu permanentní činnosti. Když jí Orel pohrozil vyloučením, možná vyhrkla Maryino jméno, protože to bylo první, nač si vzpomněla, a protože v té chvíli nechtěla být vyloučená a na nic vzdálenějšího nedokázala myslet. Bála se, to jistě. Ale možná spíš toho, že ji znovu ochromí strach.

„Všichni odejdeme,” řekl McKinley své manželce, a je to určitě pravda. To je ten labyrint utrpení. Všichni odejdeme. Najdi si cestu z bludiště.

Nic z toho jsem jí nahlas neřekl. Ani tehdy, ani později. Už jsme o tom nikdy ani slovem nepromluvili. Stal se z toho jen další nejhorší den, i když nejhorší z těch všech, a jak se rychle stmívalo, dál jsme pili a vtipkovali.

Později večer si Aljaška strčila prst do krku a vyzvracela se před námi všemi, protože byla tak opilá, že nedošla do lesa. Lehl jsem si do spacáku. Lara ležela vedle mě, ve svém spacáku, který se skoro dotýkal mého. Posunul jsem ruku na kraj spacáku a trochu do něj strčil, aby se maličko překrýval s jejím. Přitiskl jsem svou ruku k její. Cítil jsem ji, i když mezi námi byly dva spací pytle. Měl jsem plán, který mi připadal jako ohromně rafinovaný - že vytáhnu paži ze spacáku a strčím ji do jejího a pak ji vezmu za ruku. Plán to byl dobrý, jenže můj spacák byl mumie, a když jsem se pokusil opravdu tu ruku vytáhnout, mrskal jsem sebou jako ryba na suchu a málem jsem si vykloubil rameno. Smála se - ne se mnou, ale mně - a pořád ještě jsme spolu nepromluvili. Teď už ale nebylo návratu, a tak jsem jí stejně strčil ruku do spacáku, a když jsem jí přejel prsty od lokte k zápěstí, zahihňala se.

„To šimrá,” zašeptala. Tak být sexy se mi asi moc nepovedlo.

138$

„Promiň,” odpověděl jsem.

„Ne, to je chezký šimráni,” řekla a vzala mě za ruku. Propletla prsty s mými a stiskla. A pak se překulila a políbila mě. Určitě chutnala jako vyčpělý alkohol, ale já jsem si toho nevšiml. A já jsem chutnal po vyčpělém alkoholu a cigaretách, ale ona si toho nevšimla. Líbali jsme se.

Pomyslel jsem si: To je hezký.

Pomyslel jsem si: To líbání mi docela jde. Fakt mi jde.

Pomyslel jsem si: Určitě umím líbat nejlíp v celý historii vesmíru.

Najednou se zasmála a odtáhla se ode mě. Vysoukala ruku ze spacáku a otřela si obličej. „Poslintal jsi mi obličej,” zasmála se znovu.

Zasmál jsem se taky a pokusil se vzbudit dojem, že ten slintavý líbací styl měl být schválně legrační. „Promiň.” Kdybych si vypůjčil od Aljašky ten systém čtyř met, tak jsem se za celý svůj život dostal jen pětkrát na jedničku, takže jsem se to pokusil svést na nezkušenost. „Já to ještě tak moc nezkoušel.”

„To bylo chezký slintání,” řekla, zasmála se a políbila mě znova. Za chvilku jsme byli už úplně venku ze spacáků a tiše jsme se mazlili. Ležela na mně a já jsem držel v dlaních její štíhlý pas. Cítil jsem její prsa na hrudi a ona se na mě pomalu pohybovala a objímala mě nohama „Je to chezký,” řekla.

„Jsi krásná,” řekl jsem já a usmál jsem se na ni. V té tmě jsem viděl siluetu její tváře a veliké kulaté oči, jak na mě shora mrkají; řasami mě skoro šimrala na čele.

„Mohli by ti dva, co si to tam rozdávají, laskavě mlčet?” zeptal se Plukovník hlasitě ze svého spacáku. „Ti ostatní, co si to nerozdávají, jsou unavení a opilí.”

„Většinou. Opilí,” řekla Aljaška pomalu, jako kdyby ji každé slovo stálo velké úsilí.

Skoro vůbec jsme si s Larou nepovídali, a teď jsme kvůli Plukovníkovi taky nemohli. Tak jsme se jen mlčky líbali a tiše jsme se smáli ústy a očima. Líbali jsme se tak dlouho, že už to skoro

139$

začala být nuda, a tak jsem zašeptal: „Chceš se mnou chodit?” a ona stejným způsobem odpověděla „Ano, prosím.” A usmála se. Spali jsme společně v jejím spacáku; upřímně řečeno, bylo to trochu moc stísněné, ale i tak to bylo příjemné. Nikdy jsem ještě ve spaní necítil někoho vedle sebe. Byl to hezký konec nejhezčího dne mého života.

140$

jeden den předtím

Druhý den ráno - nevím, jestli se tomu tak dá vůbec říkat, protože ještě nesvítalo - mnou Plukovník zatřásl a vzbudil mě. Laru jsem měl v náručí, těsně k sobě přitisknutou.

„Musíme jít, Válečku. Balíme.”

„Člověče, spím.”

„Spát můžeš, až se ohlásíme. NEJVYŠŠÍ ČAS VYRAZIT!” křikl.

„No dobře. Dobře. Neřvi. Bolí mě hlava.” A taky že bolela. Kyselost včerejšího vína jsem cítil až v krku a v hlavě mi dunělo jako to ráno po otřesu mozku. V puse jsem měl, jako by mi přes noc do krku vlezl skunk a umřel tam. Snažil jsem se moc nedýchat na Laru, která se neprobuzeně soukala ze spacáku.

Rychle jsme všechno sbalili, zahodili prázdné lahve do vysoké trávy - v Creeku se bohužel musely dělat odpadky, protože člověk těžko mohl hodit láhev od chlastu do školní popelnice a odešli ze stodoly. Lara mě vzala za ruku a pak ji zase stydlivě pustila. Aljaška vypadala jako po těžké havárii, přesto ale trvala na tom, že posledních pár loků Jahodových polí si nalije do studené instantní kávy. Pak láhev zahodila za sebe. „Vyprošťovák,” podotkla.

„Jak je ti?” zeptal se jí Plukovník.

„Už jsem zažila lepší rána.”

„Máš kocovinu?”

„Jak pastor alkáč v neděli ráno.”

„Možná bys měla míň pít,” doporučil jsem jí.

„Válečku.” Zavrtěla hlavou a usrkla studené kafe s vínem. „Musíš pochopit jednu věc - že jsem hluboce nešťastná osoba.”

141$

Šli jsme společně vymletou polní cestou ke škole. Těsně za mostem se Takumi zastavil, řekl „sakra” padl na kolena a vyzvracel růžový a žlutý sopečný výbuch.

„Když to dostaneš ven, bude ti líp,” schvalovala to Aljaška.

Skončil, vstal a řekl: „Konečně jsem našel něco, co zastaví lišku. Přes Jahodový pole liška nepřejde.”

Aljaška a Lara šly do svých pokojů s tím, že se u Orla ohlásí později, kdežto Takumi a já jsme stáli za Plukovníkem, když přesně v devět zaklepal u Orla na dveře.

„Jste tady brzo. Bavili jste se?”

„Ano, pane,” kývl Plukovník.

„Jak se vede mamince, Chipe?”

„Dobře, pane. Má se fajn.”

„Krmila vás dobře?”

„To ano, pane,” usmál jsem se. „Pokoušela se nás trochu vykrmit.”

„No, rozhodně by vám to prospělo. Tak hezký den.”

„Myslím, že nás nepodezřívá,” řekl Plukovník, když jsme se vraceli do pokoje 43. „Takže nám to možná fakt prošlo.” Uvažoval jsem, jestli nemám zajít za Larou, ale byl jsem unavený, a tak jsem radši zalezl do postele a vyspával opici.

Ten den se nic moc nestalo Měl jsem dělat výjimečné věci, měl jsem vysávat život až do morku kostí. Místo toho jsem ale ten den prospal osmnáct hodin z možných čtyřiadvaceti.

142$

poslední den

Druhý den ráno, první pondělí nového pololetí, vylezl Plukovník ze sprchy, zrovna když se mi rozezvonil budík.

Pak jsem si obouval boty a někdo jednou zaklepal na dveře. Vešel Kevin.

„Sluší ti to,” podotkl Plukovník jakoby nic. Kevin teď měl na hlavě ježka a na každé straně hlavy těsně nad uchem malou modrou skvrnu. Spodní ret mu trčel ven - v puse měl první ranní dávku tabáku. Došel k našemu STOLKU, vzal plechovku koly a plivl do ní.

„Skoro jste mě nedostali, všiml jsem si toho v kondicionéru a hned jsem vlezl zpátky do sprchy. Ale v gelu mi to ušlo. Jeffovi se to ve vlasech vůbec neprojevilo, ale Longwell a já jsme museli nasadit styl mariňák. Zaplaťpánbůh že mám strojek.”

„Sluší ti to,” řekl jsem, i když to nebyla pravda: krátké vlasy zdůrazňovaly rysy jeho obličeje, zvlášť blízko posazené mrňavě oči, které zrovna moc zdůrazňovat nepotřebovaly. Plukovník se hodně snažil vypadat jako tvrďák - jako že je připravený na všechno. Jenže něco takového se dělá dost obtížně, když na sobě máte jen oranžový ručník.

„Příměří?”

„No, obávám se, že vaše potíže ještě neskončily,” podotkl Plukovník, čímž narážel na odeslané, ale ještě nedoručené dopisy ze školy.

„No, jak myslíš. Tak si promluvíme, až to skončí.”

„Jo, třeba,” kývl Plukovník. Když Kevin odcházel, Plukovník dodal: „Odnes si tu plechovku, co jsi do ní plivnul, ty prase nehygienický.” Kevin za sebou beze slova zavřel. Plukovník

143$

popadl plechovku, otevřel dveře a po Kevinovi ji hodil; o pěkný kus minul.

„Prosím tě, nech ho už.”

„Příměří ještě neberu, Válečku.”

To odpoledne jsem strávil s Larou. Sice jsme spolu skoro nemluvili a jeden o druhém jsme nic nevěděli, ale chovali jsme se k sobě jako hrdličky. Líbali jsme se a mazlili. Jednu chvíli mě popadla za zadek a já jsem málem nadskočil. Tedy já jsem v té chvíli ležel, ale nadskočil jsem tak, jak se vleže nadskočit dá. Řekla „Promiň” a já: „Ne, to nic. Jen to ještě trochu bolí od tý labutě.”

Šli jsme spolu do klubovny a já jsem zamkl. Dívali jsme se na Rodinu Bradyových, kterou nikdy neviděla. Ten díl, kdy Bradyovi navštíví staré opuštěné zlatokopecké městečko a bláznivý starý zlatokop s ježatým plnovousem je zamkne v místním vězení, byl obzvlášť příšerný a poskytl nám hodně příležitostí k smíchu. Což bylo dobře, protože jsme si moc neměli o čem povídat.

Zrovna když zlatokop zamykal Bradyovy ve vězení, Lara se zničehonic zeptala: „Už ti to někdo udělal pusou?”

„Ehm… to je teda blesk z čistýho nebe,” zajíkl jsem se.

„Z nebe?”

„No, jako myslím, z levýho pole.”

„Z levýcho pole?”

„No, jako v baseballu. Jako zničehonic, myslím. Co tě to tak najednou napadlo?”

„Já jenom že jsem to ještě nikomu nedělala,” řekla a její tichý hlásek přímo přetékal svůdností. Bylo to tak nádherně nestydaté. Myslel jsem, že puknu. Nikdy by mě nenapadlo… Totiž slyšet něco takového od Aljašky byla jedna věc. Ale slyšet ten její něžný rumunský hlásek najednou mluvit tak sexy…

„Ne,” odpověděl jsem. „Ještě nikdy.”

144$

„A myslíš, že by se ti to líbilo?”

LÍBILO!?/?/?/?/?!? „Ehm, jo. Ale jako, nemusíš to dělat.”

„Já asi chci,” řekla a chvíli jsme se líbali. A pak. A pak jsem tam seděl a pořád ještě koukal na Rodinu Bradyových, koukal jsem, co v seriálu dělá Marcia, a Lara mi rozepnula kalhoty a o kousek stáhla boxerky a vylovila můj penis.

„Týjo,” řekla.

„Co je?”

Podívala se na mě nahoru, ale nepohnula se - obličej měla jen nanometry od mého penisu. „To je divný.”

„Jak, divný?”

„No, spíš jako veliký

Tak takhle „divný” mi nevadilo. A pak kolem něj sevřela dlaň a dala si ho do pusy.

A čekala.

Vypadali jsme jako sochy. Ona nepohnula ani svalem a já taky ne. Věděl jsem, že teď by se mělo dít ještě něco, ale nebyl jsem si moc jistý, co.

Nehýbala se. Cítil jsem její nervózní dech. Několik minut, tak dlouho, jak Bradyovům trvalo ukrást klíč a odemknout si dveře vězení, tem nehybně ležela s mým penisem v puse a já jsem seděl a čekal.

Pak ho vytáhla z pusy a tázavě se na mě podívala.

„Mám něco dělat?”

„Ehm. Já nevím,” pokrčil jsem rameny. Všechno, co jsem se naučil, když jsem s Aljaškou koukal na porno, se mi vypařilo z hlavy. Pomyslel jsem si, že by možná mohla pohybovat hlavou nahoru a dolů, ale nevěděl jsem, jestli by se nezačala dusit. Tak jsem radši mlčel.

„Mám, jako, kousnout?”

„Nekousat! Teda, myslím, že ne. Myslím - jako, tohle bylo fajn. Bylo to příjemný. Nevím, jestli se má dělat ještě něco.”

„No, ale ty jsi ne…”

145$

„Ehm, možná bude nejlepší zeptat se Aljašky.”

Tak jsme šli za Aljaškou do pokoje a zeptali se jí. Smála se a smála. Seděla na posteli a chechtala se, až brečela. Pak šla do koupelny, vrátila se s tubou zubní pasty a ukázala nám to. Podrobně. Nikdy v životě jsem si tak moc nepřál být Colgate Total.

Vrátili jsme se s Larou do jejího pokoje a ona udělala přesně to, co jí Aljaška poradila, a mně se stalo přesně to, co Aljaška říkala, že se stane, umřel jsem stovkou malých extatických smrtí, svíral jsem pěsti a celé tělo se mi třáslo. Byl to můj první orgasmus s holkou a byl jsem pak v rozpacích a nervózní, a Lara zjevně taky; nakonec promluvila první ona: „Tak jdeme dělat nějaký úkoly?”

Byl první den pololetí, takže nebylo moc co dělat, ale pustila se do nějaké povinné četby. Já jsem vzal do ruky životopis argentinského revolucionáře Che Guevary - jeho tvář zdobila plakát na stěně. Měla ho v knihovničce Lařina spolubydlící a lehl jsem si s ním vedle Lary na spodní postel. Začal jsem číst od konce, jak jsem to někdy se životopisy dělal. Neměl jsem naprosto v úmyslu louskat to celé a jeho poslední slova jsem našel dost snadno. Když Guevaru zajala bolivijská armáda, prohlásil: „Střílej, zbabělče. Zabiješ jenom člověka.” Vzpomněl jsem si na poslední slova Simona Bolívara z toho románu od Garcíi Márqueze - „Jak se kdy dostanu ven z tohohle labyrintu!” Vypadalo to, že jihoameričtí revolucionáři umírají s celou parádou. Přečetl jsem ta poslední slova Laře nahlas. Otočila se na bok a položila si hlavu na mou hruď.

„Proč vlastně máš tak rád poslední slova?”

Je to sice zvláštní, ale nejspíš jsem o důvodu nikdy neuvažoval. „Nevím,” řekl jsem a položil jí ruku na záda. „Občas jen proto, že je to zábava. Třeba ve válce Severu proti Jihu jistý generál Sedgwick řekl: ,Z téhle vzdálenosti by netrefili ani slo…’ A pak dostal ránu.” Zasmála se. „Ale často lidi umírají tak, jak

146$

žijí. Takže poslední slova mi hodně řeknou o tom, jaký kdo byl a proč se píšou jejich životopisy. Dává ti to smysl?”

„Jo,” řekla.

„Jo?” Jenom jo?

„Jo,” opakovala a vrátila se ke knize.

Neuměl jsem s ní mluvit. A už mě ani nebavilo se snažit, tak jsem se za chvíli zvedl.

Políbil jsem ji na rozloučenou. Tohle mi aspoň šlo.

Stavil jsem se u nás v pokoji pro Aljašku a Plukovníka a došli jsme spolu k mostu, kde jsem jim podrobně vylíčil to fiasko s felací.

„To ti to fakt udělala dvakrát za jeden den?” žasl Plukovník.

„Jenom technicky vzato. Ve skutečnosti jen jednou,” opravila ho Aljaška.

„No ale stejně. Stejně. Váleček si užil kuřbu.”

„Chudinko Plukovníku,” ušklíbla se soucitně Aljaška. „Já bych tě pro útěchu přeblafla, jenže já jsem Jakeovi věrná, víš?”

„Ty jsi děsná,” ušklíbl se Plukovník. „Ty máš přece flirtovat jen s Válečkem.”

„Jenomže Váleček má přítelkyni.” Zasmála se.

Ten večer jsme s Plukovníkem šli k Aljašce do pokoje, že oslavíme úspěch naší Noci ve stodole. Ona a Plukovník minulé dva dny slavili až dost a mně se do Jahodových polí nechtělo, a tak jsem seděl a žvýkal preclíky, kdežto Aljaška a Plukovník pili víno z květovaných papírových kelímků.

„Dneska se z flašky nechlastá, milánku,” prohlásil Plukovník. „Dneska to musí mít styl!”

„Dáme si pravou jižanskou pijáckou soutěž,” navrhla Aljaška. „Ukážeme Válečkoví pravou jižanskou zábavu. Když jeden vypije kelímek, vypije ho druhý taky, dokud ten, co umí míň pít, nepadne pod stůl.”

147$

A tak to taky udělali - s jedinou pauzou kolem jedenácté, kdy zhasli, aby na ně nepřišel Orel. Trochu klábosili, ale většinou jen pili; přestal jsem je vnímat a ve tmě jsem mžoural na hřbety knih v Aljaščině životní knihovně. Dokonce i když o část přišla při té minipovodni, byl bych mohl zůstat vzhůru až do rána a listovat těmi chaotickými hromadami. Na jedné z nich nebezpečně balancovala plastová váza s tuctem bílých tulipánů, a když jsem se jí na ně zeptal, řekla jen: „Máme s Jakém výročí.” Tohle téma se mi dvakrát nechtělo rozvíjet, a tak jsem si dál prohlížel knížky a uvažoval o tom, kde bych našel poslední slova Edgara Allana Poea (mimochodem, zněla: „Bůh pomoz mé ubohé duši!), když jsem slyšel, jak Aljaška říká: „Váleček nás ani neposlouchá.”

A já jsem řekl: „Poslouchám.”

„Mluvili jsme o tý hře Otázky a výzvy. Přestalo tě to bavit v sedmý třídě, nebo ti to ještě přijde dobrý?”

„Nikdy jsem to nehrál,” pokrčil jsem rameny. „V sedmý třídě jsem neměl žádný kámoše.”

„Tak jdem na to!” křikla Aljaška nahlas - trochu moc nahlas na to, kolik bylo hodin, a taky na to, že tu otevřeně pila víno. „Hrajem Otázky a výzvy V

„Dobře,” souhlasil jsem „Ale nebudu se cicmat s Plukovníkem.”

Plukovník se zhrouceně povaloval v rohu „Ani bych nemohl. Jsem jak slíva.”

Aljaška začala: „Tak, Válečku. Otázku, nebo výzvu?”

„Úkol.”

„Líbej mě.”

Tak jsem to udělal.

Takhle rychle to šlo. Zasmál jsem se, zatvářil jsem se nervózně, ona se ke mně nahnula, naklonila hlavu trochu ke straně a pak jsme se líbali. Mezi námi nula vrstev. Jazyky tančily tam a zpátky v ústech, až už nebyly moje rty a její rty, ale jen

148$

naše spojené rty. Chutnala po cigaretách a Mountain Dew a vínu a pomádě na rty. Zvedla ruku k mé tváři a já jsem cítil, jak mi měkkými prsty přejíždí po čelisti. Při líbání jsme si lehli, ona na mě, a já jsem se pod ní začal pohybovat. Na chvilku jsem se od ní odtrhl a řekl: „Co to má znamenat?” a ona si položila prst na rty a pak jsme se zase líbali. Popadla mě za ruku a položila si ji na břicho. Pomalu jsem se překulil na ni a cítil jsem, jak se pode mnou pružně prohnula

Znova jsem se odtáhl. „Ale co Lara? Co Jake?” Znovu udělala šššt. „Míň jazyk, víc rty,” řekla a já jsem se snažil, jak jsem uměl. Myslel jsem, že o jazyk jde nejvíc, ale odbornice byla ona.

„Kristepane,” prohlásil dost nahlas Plukovník, „Cítím, že se tu vzpíná to zlopověstné zvíře - drama.”

Ale my jsme si ho nevšímali. Posunula si mou ruku z břicha na prsa a já jsem opatrně zatápal prsty, ruku pod tričkem, ale před podprsenkou, pohladil jsem křivku prsů, pak jsem jeden vzal do dlaně a lehce stiskl. „Děláš to dobře,” zašeptala; její rty se přitom vůbec neodtrhly od mých. Pohybovali jsme se společně, moje tělo mezi jejíma nohama.

„Je to moc fajn,” zašeptala, „ale jsem hrozně ospalá. Pokračování příště?” Ještě mě chvíli líbala a moje ústa se snažila zůstat co nejblíž u ní, pak vyklouzla, položila mi hlavu na prsa a okamžitě usnula.

Nepomilovali jsme se. Ani jsme se nesvlékli. Nikdy jsem se nedotkl jejího nahého prsu a její ruce nedošly níž než na mé boky. Ale na tom nezáleželo. Spala a já jsem zašeptal: „Miluju tě, Aljaško Youngová.”

Když jsem usínal, ozval se Plukovník: „Kámo, líbal ses teď zrovna s Aljaškou?”

Jo.”

„Tohle špatně dopadne,” podotkl sám k sobě.

A pak jsem usnul. Spal jsem tvrdě, s její chutí v ústech; je to spánek, při jakém si člověk moc neodpočine, a přesto je těžké

149$

se z něj probudit.. A pak jsem uslyšel zvonit telefon. Myslím. A myslím, ačkoli to nemůžu vědět jistě, že jsem cítil, jak Aljaška vstává. Myslím, že jsem ji slyšel odcházet. Myslím. Jak dlouho byla pryč, nemám tušení.

Ale Plukovník i já jsme se vzbudili, když se vrátila, ať už to bylo v kteroukoli hodinu, protože práskla dveřmi. Vzlykala jako to ráno po Díkůvzdání, ale ještě hůř.

„Musím odsud pryč!” křičela.

„Co se stalo?” zeptal jsem se.

„Zapomněla jsem! Proboha, kolikrát to ještě můžu posrat?” kvílela. Neměl jsem ani čas přemýšlet o tom, co zapomněla, protože vzápětí zaječela: „JÁ PROSTĚ MUSÍM JET! POMOZTE MI DOSTAT SE ODSUD!”

„Kam chceš jet?”

Sedla si, sklonila hlavu ke kolenům a vzlykala: „Prosím vás, zabavte nějak Orla, ať můžu jet. Hned teď. Prosím.”

Plukovník a já jsme v té chvíli oba najednou řekli „Tak jo.” Oba. Stejný díl viny.

„Nerozsvěcej světla,” radil Plukovník. „Jeď hodně pomalu a nesviť. Víš jistě, že to zvládneš?”

„Kurva,” vzlykala; byly to napůl dětské plačtivé výkřiky. „Panebože, panebože, mně je to tak strašně líto.”

„Tak jo,” řekl Plukovník. „Nastartuj, až uslyšíš druhou šňůru.”

Odešli jsme.

Neřekli jsme: Nemůžeš řídit. Jsi opilá.

Neřekli jsme: Takhle rozčilenou tě za volant nepustíme.

Neřekli jsme: Buď pojedeme s tebou, nebo tady zůstaneš.

Neřekli jsme: To počká do zítřka. Ať se děje co se děje, všechno počká.

Šli jsme k nám do koupelny, vzali ty zbylé tři šňůry petard schované pod umyvadlem a běželi jsme k Orlovu domu. Nebyli jsme si jistí, jestli to vyjde podruhé.

150$

Ale vyšlo to docela dobře. Orel se vyřítil z domu, jen začaly vystřelovat první petardy - nejspíš na nás čekal - a my jsme zamířili do lesa a odvedli jsme ho tak daleko, že ji neslyšel odjíždět. Pak jsme se s Plukovníkem vrátili, brodili jsme se potokem, aby to šlo rychleji, vklouzli zezadu oknem do pokoje 43 a spali jako mimina.

151$

POTOM

den poté

Plukovník spal neklidným spánkem opilců a já jsem na spodní posteli ležel na zádech, pořád jsem vnímal svá ústa, jako bychom se ještě líbali, a nejspíš bychom ráno zaspali vyučování, kdyby nás Orel v osm nevzbudil trojím rychlým zaklepáním. Převalil jsem se ke dveřím. Orel vstoupil a s ním proniklo dovnitř ranní světlo.

„Jděte oba do tělocvičny,” řekl. Zamžoural jsem směrem k němu; venku tak jasně zářilo slunce, že Orlova tvář byla proti němu neviditelná. „Hned teď,” dodal, a já jsem pochopil. Jsme v háji. Dostali nás, příliš mnoho varovných dopisů. Příliš mnoho alkoholu v příliš krátké době. Proč jsme museli pít i včera? A pak jsem zas ucítil její chuť, víno a cigaretový kouř a pomádu a Aljašku, a uvažoval jsem o tom, jestli mě líbala jen proto, že byla opilá. Nevyhazujte mě, žadonil jsem v duchu. Nevyhazujte. Teprve jsem ji začal líbat.

Jako by Orel slyšel mé prosby, dodal: „Nebojte se, nemáte průšvih. Ale potřebuju, abyste šli do tělocvičny.”

Plukovník nade mnou se převalil. „Co se děje?”

„Stalo se něco hrozného,” řekl Orel a zavřel za sebou dveře.

Plukovník sebral džíny z podlahy a podotkl: „Tohle už tu bylo přede dvěma lety. Když umřela Hydeova manželka. Teď to asi bude Stařík sám. Tomu chudákovi fakt už moc dechu nezbylo.” Podíval se na mě a zívl; jen napůl otevřené oči měl zarudlé.

„Vypadáš, že máš trochu kocovinu,” podotkl jsem.

Zavřel oči. „No tak to se ještě snažím. Protože ve skutečnosti mám hodně velkou kocovinu!”

155$

„Líbal jsem se s Aljaškou.”

„Já vím. Tak opilý jsem zas nebyl. Jdem.”

Šli jsme přes trávník do tělocvičny. Měl jsem na sobě pytlovité džíny, mikinu bez trička a strašně rozcuchané a přeležené vlasy. Všichni učitelé obcházeli pokoje a klepali na dveře, ale doktora Hydea jsem nikde neviděl. Představoval jsem si, jak leží mrtvý ve svém domě, přemýšlel jsem, kdo ho asi našel a jak vůbec věděli, že se něco děje, dřív, ještě než se nedostavil do hodiny.

„Nevidím doktora Hydea,” upozornil jsem Plukovníka.

„Chudák.”

Když jsme došli do tělocvičny, byla plná asi z poloviny. Uprostřed basketbalového hřiště pod tribunou stál pultík. Sedl jsem si do druhé řady, Plukovník těsně pode mě. Cítil jsem střídavě lítost pro doktora Hydea a vzrušení z Aljašky, z těch úst, která jsem poznal tak zblízka, z těch zašeptaných slov: „Pokračování příště?”

A nenapadlo mě to - dokonce i když se dovnitř přišoural doktor Hyde a malinkými, pomalými kroky mířil k Plukovníkovi a ke mně.

Poklepal jsem Plukovníkovi na rameno a upozornil ho: „Hyde je tady,” a Plukovník řekl: „A do prdele,” a já: „Co je?” a on: „Kde je Aljaška?” a já: „Ne,” a on „Válečku, tak je tady, nebo ne?” a pak jsme oba vstali a rozhlíželi se po všech tvářích v tělocvičně.

Orel došel na pódium a zeptal se: „Jsou tady všichni?”

„Ne,” odpověděl jsem. „Aljaška tu není.”

Orel sklopil oči. „Všichni ostatní tady jsou?”

„Aljaška tu není!”

„Ano, Milesi. Díky.”

„Nemůžeme začít bez Aljašky.”

Orel se na mě podíval. Bezhlesně plakal. Slzy se mu kutálely po tvářích a padaly na manšestrové kalhoty. Díval se na mě,

156$

ale nebyl to Zkázonosný kukuč. Mrkal, protože měl oči plné slz, a vypadal, jak jsem ho ještě neviděl: strašně smutně.

„Prosím, pane,” ozval jsem se znova, „můžeme prosím počkat na Aljašku?” Cítil jsem, jak na nás všichni zírají a pokoušejí se pochopit, co já už jsem vytušil, ale čemu jsem odmítal věřit.

Orel sklopil oči a kousl se do spodního rtu. „Včera v noci měla Aljaška Youngová hroznou nehodu.” Slzy se teď kutálely rychleji. „A přišla o život. Aljaška je mrtvá.”

Chvilku všichni v tělocvičně mlčeli a takové ticho jsem tu ještě nezažil, dokonce ani když Plukovník zesměšňoval soupeře při šestkových hodech. Díval jsem se na Plukovníkův zátylek. Jen jsem třeštil oči na jeho husté, rozježené vlasy. Chvíli bylo takové ticho, že bylo slyšet zvuk nedýchání, vakuum, jaké vytvoří 190 studentů, kterým právě vyrazili dech.

Pomyslel jsem si: To je všechno moje vina.

Pomyslel jsme si: Mně je zle.

Pomyslel jsem si: Budu zvracet.

Vstal jsem a vyběhl ven. Stihl jsem to k popelnici před tělocvičnou, dva metry od dvojitých dveří, a zvracel na lahve od gatorade a nedojedené hamburgery. Ale nic moc ze mě nevyšlo. Jen se mi svíral a zase povoloval žaludek, hrdlo se otevíralo a zavíralo, vycházely ze mě zajíkavé hrdelní skřeky. Nedalo se to zastavit. Když jsem se nedusil ani nezajíkal, lapal jsem po dechu. Její ústa. Její mrtvá, chladná ústa. Pokračování nebude. Věděl jsem, že je opilá. A rozčilená. Je jasné, že člověk nemá nechat řídit někoho, kdo je opilý a naštvaný. To je přece jasné. Proboha, Milesi, zbláznil ses? A pak konečně přijde zvracení, šplíchne do popelnice. A pak znovu, a ještě víc - a pak dost, no tak, uklidni se, dobrý, ona přece není mrtvá.

Není mrtvá. Žije. Je někde živá. Je někde v lese. Aljaška se schovává v lese a není mrtvá, jen se schovává. Hraje to na nás.

157$

To je jen geniální kanada Aljašky Youngové. To je prostě celá Aljaška, hraje si a má z toho legraci a neví, kdy přestat.

A pak mi bylo mnohem líp, protože ona přece vůbec neumřela.

Vrátil jsem se do tělocvičny a tam panoval všeobecný rozklad. Bylo to jako nějaká televizní reportáž, jako speciál National Geographic o pohřebních rituálech. Viděl jsem Takumiho stát nad Larou a držet ji za ramena. Viděl jsem Kevina s ježkem na hlavě, jak schovává čelo mezi koleny. Holka jménem Molly Tanová, která se s námi učila tu algebru, kvílela a tloukla se pěstmi do stehen. Všechny ty lidi jsem trochu znal a trochu neznal, a všichni se sypali, a pak jsem uviděl Plukovníka, jak leží na tribuně, kolena přitažená k hrudi, a vedle něj seděla madame O’Malleyová a vztahovala ruku k jeho ramenům, ale nedotýkala se jich. Plukovník řval. Nadechl se a pak zařval. Nadechl se. Zařval. Nadechl se. Zařval.

Nejdřív jsem myslel, že prostě jen křičí. Po několika nadechnutích jsem si ale uvědomil, že v tom je rytmus. A po dalších několika mi došlo, že Plukovník vykřikuje slova. Řval: „Mně je to strašně líto.”

Madame O’Malleyová ho chytila za ruku. „Nemáte si co vyčítat, Chipe. Nemohl jste tomu zabránit.” Kdyby jen věděla.

A já jsem tam stál, koukal se na celou tu scénu a myslel na to, že není mrtvá, a pak jsem ucítil ruku na rameni, a když jsem se otočil, stál tam Orel, a já jsem řekl: „Já myslím, že to je jenom její pitomý fór,” a on zavrtěl hlavou: „Ne, Milesi, není, je mi líto,” a já jsem ucítil, jak mi hoří tváře, a namítl jsem: „Ona je fakt dobrá. Ona by to dokázala,” a on odpověděl: „Viděl jsem ji. Je mi líto.”

„Co se stalo?”

„Někdo v lese odpaloval petardy,” řekl a já jsem pevně zavřel oči tváří v tvář tomu nevývratnému faktu: Zabil jsem ji. „Vyběhl jsem za nimi a ona asi odjela z areálu. Bylo pozdě. Jela

158$

po 1-65 jižně od centra. Havaroval tam náklaďák, zablokoval oba pruhy. Zrovna tam dorazilo policejní auto. Prý do něj narazila čelně, ani se nepokusila strhnout volant. Musela asi být hodně opilá. Policisté říkali, že cítili alkohol.”

„Jak to víte?” zeptal jsem se.

„Viděl jsem ji, Milesi. Mluvil jsem s policisty. Byla okamžitě mrtvá. Narazila hrudníkem do volantu. Je mi to moc líto.”

A já jsem se zeptal, vy jste ji viděl, a on odpověděl, ano, a já jsem chtěl vědět, jak vypadala, a on řekl, že jí jen z nosu trochu tekla krev, a já jsem si sedl na podlahu tělocvičny. Ještě pořád jsem slyšel Plukovníka křičet a cítil jsem na shrbených zádech ruce, ale před očima jsem měl jen její tělo, jak leží nahé na kovovém stole, s malým pramínkem krve pod vyklenutým nosem, otevřené zelené oči hledí někam do dálky, ústa obrácená nahoru jen tak, aby naznačila myšlenku úsměvu, a byla vedle mě tak teplá, ústa na mých měla tak teplá a tak měkká.

Vracíme se s Plukovníkem mlčky do našeho pokoje. Já se dívám do země. Nemůžu přestat myslet na to, že je mrtvá, a nemůžu přestat myslet na to, že přece mrtvá být nemůže. Lidi neumírají jen tak zničehonic. Nemůžu popadnout dech. Mám strach, jako by mi někdo řekl, že mi po vyučování nakope zadek, a teď byla šestá hodina a já jsem dobře věděl, co přijde. Dneska je hrozná zima - doslova mrzne - a já si představuju, jak běžím k potoku a po hlavě se do něj vrhnu, potok je tak mělký, že si odřu ruce o kameny a moje tělo vjede do studené vody, šok z chladu se změní v necitlivost, a já tam zůstanu, popluju s tou vodou nejdřív do řeky Cahaba, pak do řeky Alabama, pak do zátoky Mobile Bay a do Mexického zálivu.

Chci se rozplynout v té hnědé křupající trávě, po které s Plukovníkem šlapeme, když se mlčky vracíme do svého pokoje. Má veliké nohy, moc velké na to malé tělo, a ty nové neznačkové tenisky, co nosí od doby, co mu do těch starých načurali,

159$

vypadají skoro jako klaunské boty Myslím na Aljaščiny žabky a její modré nehty na nohou, když jsme se houpali na houpačce u jezera. Bude rakev otevřená? Bude pohřební zřízenec schopen oplatit jí ten její úsměv? Pořád ještě ji slyším: „Je to moc fajn, ale jsem hrozně ospalá. Pokračování příště?”

Poslední slova Henryho Warda Beechera, kazatele z devatenáctého století, zněla: „Teď přichází záhada.” Básník Dylan Thomas, který se napil aspoň tak rád jako Aljaška, řekl: „Měl jsem osmnáct whisek bez ledu. To je myslím rekord.” Pak umřel. Aljaška měla ráda dramatika Eugena O’Neilla: „Narodil jsem se v hotelovém pokoji a - zatraceně - umřu v hotelovém pokoji.” Dokonce i oběti autonehod mají někdy čas na poslední slova. Princezna Diana řekla: „Panebože, co se stalo?” Filmová hvězda James Dean řekl: „Musejí nás přece vidět,” těsně předtím, než vletěl svým porsche do jiného auta. Znám tolik posledních slov. Ale její znát nikdy nebudu.

Jsem pár kroků před ním, než si uvědomím, že Plukovník se sesul k zemi. Otočím se a on leží tváří v trávě. „Musíš vstát, Chipe. Musíš vstát. Musíme se dostat do pokoje.”

Plukovník otočí tvář z trávy ke mně, podívá se mi do očí a řekne. „Já. Nemůžu. Dýchat.”

Ale dýchat může, a vím to proto, že naopak dýchá přehnaně rychle, dýchá, jako by se pokoušel tím dechem oživit mrtvou. Zvednu ho, on mě popadne a rozvzlyká se a opakuje znova a znova: „Mně je to strašně líto.” Ještě nikdy jsme se neobjímali, Plukovník a já, a není moc co říct, protože mu to má proč být líto, a tak mu prostě jen položím ruku zezadu na hlavu a řeknu tu jedinou pravdivou věc: „Mně je to taky líto.”

160$

dva dny poté

Tu noc jsem nespal. Svítání pořád ne a ne přijít, ale dokonce i když přišlo a slunce jasně zazářilo do rolet, prastarý radiátor nás nedokázal zahřát, a tak jsme s Plukovníkem beze slova seděli na gauči. On četl almanach.

Večer předtím jsem se vydal do té zimy zavolat rodičům, a tentokrát, když jsem řekl: „Ahoj, tady Miles,” a máma se zeptala: „Co se stalo? Je všechno v pořádku?” mohl jsem jí popravdě říct, že ne, všechno v pořádku není. V té chvíli si vzal druhou linku táta.

„Co se stalo?” zeptal se.

„Nekřič,” řekla máma.

„Já nekřičím, to ten telefon.”

„Tak mluv tišeji,” požádala. Nějakou dobu tedy trvalo, než jsem mohl něco říct, a když to konečně šlo, chvilku mi trvalo vyslovit to nějak popořadě - moje kamarádka Aljaška umřela při autonehodě. Zíral jsem přitom na čísla a vzkazy načmárané na zdi u telefonu.

„Proboha, Milesi,” vydechla máma. „To je mi strašně líto, Milesi. Chceš přijet domů?”

„Ne,” řekl jsem. „Chci být tady… Nemůžu tomu pořád uvěřit.” Což ještě byla částečně pravda.

„To je hrůza,” řekl táta. „Chudáci její rodiče.” Chudák její rodič, pomyslel jsem si a vzpomněl jsem si na jejího tátu. Neuměl jsem si ani představit, co by dělali naši, kdybych umřel. Opilý v autě. Panebože, kdyby se její táta někdy dozvěděl, jak to bylo, tak by Plukovníka i mě stáhl z kůže zaživa.

„Co pro tebe můžeme udělat?” zeptala se máma.

161$

„Jen jsem vás chtěl slyšet. Potřeboval jsem, abyste zvedli telefon, a to jste udělali.” Uslyšel jsem za sebou popotáhnutí nevěděl jsem, jestli z rýmy, nebo ze žalu - a řekl jsem rodičům: „Někdo tady čeká na telefon. Už musím končit.”

Celou noc jsem byl bez sebe strachy, neschopný slova. Ale čeho jsem se bál? Už se to stalo. Byla mrtvá. Cítil jsem ji na kůži, měkkou a teplou, cítil jsem její jazyk v ústech, a ona se smála, učila mě, snažila se mě vylepšit, slibovala pokračování. A teď.

A teď byla hodinu za hodinou chladnější, víc mrtvá s každým mým dechem. Pomyslel jsem si: Tohle je ten strach. Ztratil jsem něco důležitého a nemůžu to najít, a potřebuju to. Je to strach, jako když někdo ztratí brýle a jde do obchodu s brýlemi a tam mu řeknou, že na celém světě brýle došly a bude se muset obejít bez nich.

Těsně před osmou Plukovník neurčitě prohlásil: „Myslím, že dneska jsou k obědu burfrida.”

„Jo,” kývl jsem. „Máš hlad?”

„Proboha, to ne. Ale pojmenovala je ona, víš? Když jsme sem přišli, říkalo se jim fritovaný burita, a Aljaška jim začala říkat burfrida, a pak jim tak říkali všichni a nakonec je Maureen oficiálně přejmenovala.” Odmlčel se. „Já nevím, co mám dělat, Milesi.”

„Jo, já vím.”

„Naučil jsem se nazpaměť hlavní města,” dodal.

„Států?”

„Ne. To bylo v pátý třídě. Zemí světa. Zkus nějakou.”

„Kanada,” řekl jsem.

„Něco těžkýho.”

„No… Uzbekistán?”

„Taškent.” Ani chvilku o tom nepřemýšlel. Naskočilo mu to samo, jako by čekal, že řeknu „Uzbekistán”. „Pojď si zakouřit.”

Šli jsme do koupelny a pustili sprchu, Plukovník z kapsy vytáhl krabičku zápalek a škrtl sirkou. Nechytla. Zkusil to znova

162$

a zase nic, a pak ještě a ještě, třískal do škrtátka pořád zuřivěji, až nakonec hodil zápalky na zem a zařval: „KRUCISAKRA!”

„To je dobrý,” mávl jsem rukou a vylovil z kapsy zapalovač.

„Ne, Válečku. Není,” řekl, zahodil cigaretu a dupl na ni; zničehonic byl hrozně naštvaný. „Sakra! Panebože, jak se to mohlo stát? Jak mohla být tak pitomá? Ona si nikdy nic nerozmyslela. Byla tak příšerně impulzivní. Kristepane. To není dobrý. To snad není pravda, že udělala takovou pitomosti”

„Měli jsme ji zarazit,” připomněl jsem.

Natáhl ruku, zastavil tenký proud vody ve sprše a pak uhodil dlaní do zdi. „Jo, já vím, že jsme ji měli zarazit, sakra. Do prdele, já přece moc dobře vím, že jsme ji měli zarazit. Ale nemělo to být potřeba. Člověk aby ji hlídal jak tříletýho spratka. Člověk udělá jednu chybu a ona si prostě umře. Kristepane! Už mi haraší. Jdu se projít.”

„Tak jo,” odpověděl jsem a snažil jsem se mluvit klidně.

„Promiň,” řekl. „Připadám si děsně. Mám dojem, že umřu.”

„Možná jo,” pokrčil jsem rameny.

„Jo. Jo. Možná jo. Člověk nikdy neví. Je to. Je to jenom. PUF. A je to.”

Šel jsem za ním do pokoje. Popadl almanach, zapnul si bundu, zavřel dveře a PUF! A bylo to.

Ráno se dostavily návštěvy. Hodinu po tom, co Plukovník odešel, se u mě zastavil místní hulič Hank Walsen a nabídl mi trávu. S díky jsem odmítl. Hank mě objal a řekl: „Aspoň byla hned mrtvá. Aspoň to bylo bez bolesti.”

Věděl jsem, že se mi jen snaží pomoct, ale nechápal nic. Nebylo to bez bolesti. Nekonečná tupá bolest v mých útrobách nezmizela, ani když jsem klečel na ledové podlaze koupelny a naprázdno zvracel.

A co to vlastně je, ta „okamžitá” smrt? Jak dlouhý je okamžik? Vteřinu? Deset? Bolest v těch deseti vteřinách musela být

163$

příšerná - srdce jí puklo a plíce se zbortily a žádný vzduch a žádná krev do mozku, jen čirá panika. Co je to sakra okamžik, nic není okamžité. Instantní rýže trvá pět minut, instantní pudink hodinu. Pochybuju, že okamžik oslepující bolesti někdo vnímá jako okamžik.

Stačil jí život prolétnout před očima? Byl jsem tam? Byl tam Jake? Slíbila mi, dobře jsem si pamatoval, slíbila mi pokračování příště, ale také jsem věděl, že když umřela, jela na sever, na sever k Nashvillu, k Jakeovi. Možná to pro ni nic neznamenalo, možná to byl jen další okamžitý nápad. A jak tam Hank stál ve dveřích, podíval jsem se přes jeho rameno na příliš tichý trávník a přemýšlel, jestli to pro ni něco znamenalo, a mohl jsem si říkat jen ano, samozřejmě, přece to slíbila. Pokračování příště.

Pak se objevila Lara, oči oteklé pláčem. „Co se stálo?” zeptala se, když jsem ji objal a stoupl si na špičky, abych jí mohl opřít bradu o temeno hlavy.

„Nevím,” řekl jsem.

„Viděl jsi ji tu noc?” zeptala se mé klíční kosti.

„Opila se,” odpověděl jsem. „Já a Plukovník jsme šli spát a ona asi sedla do auta a odjela.” A z toho se pak stala standardní lež.

Cítil jsem, jak se Lařiny prsty, mokré slzami, přitiskly k mé dlani - dřív než jsem si uvědomil, co dělám, ruku jsem odtáhl. „Promiň,” omluvil jsem se.

„To nic,” řekla. „Budu ve svým pokoji, kdybys chtěl přijít.” Nešel jsem tam. Nevěděl jsem, co bych jí řekl - byl jsem součástí milostného trojúhelníku, jehož jedna strana byla mrtvá.

To odpoledne jsme se znova všichni sešli v tělocvičně. Orel oznámil, že škola objedná autobus, kterým v neděli pojedeme na pohřeb do Vine Station. Když jsme se zvedali, všiml jsem si, že ke mně míří Takumi s Larou. Lara zachytila můj pohled

164$

a smutně se usmála. Usmál jsem se taky, ale rychle jsem se otočil a ztratil se v davu truchlících, kteří odcházeli z tělocvičny.

Spím a Aljaška vletí do pokoje. Je nahá a nezraněná. Její prsa, kterých jsem se dotýkal jen krátce a ve tmě, jsou nádherně plná. Vznáší se jen kousíček nade mnou, cítím na tváři její teplý, sladký dech, jako když fouká vánek vysokou trávou.

„Ahoj,” povídám. „Chyběla jsi mi.”

„Sluší ti to, Válečku.”

„Tobě taky.”

„Jsem hrozně nahá,” zasměje se. „Jak se to stalo, že jsem tak nahá?”

„Chci, abys tu zůstala,” řeknu.

„Ne,” odpoví a padne na mě celou mrtvou vahou, rozdrtí mi hruď, vyrazí mi dech a je studená a mokrá jako tající led. Hlavu má rozraženou, z praskliny v lebce prýští šedorůžový sliz a kape mi na tvář, a ona páchne formaldehydem. Zvedne se mi žaludek a zděšeně ji od sebe odstrčím.

Vzbudil jsem se v letu a s žuchnutím jsem dopadl na podlahu. Díkybohu že spím dole. Prospal jsem čtrnáct hodin. Bylo ráno. Asi středa. Její pohřeb bude v neděli. Myslel jsem na to, jestli se Plukovník do té doby vrátí a kde je. Musí se vrátit na pohřeb, protože já tam nemůžu jet sám, a jet s kýmkoli jiným než s Plukovníkem by znamenalo jet sám.

Studený vítr se opíral do dveří a stromy za oknem se otřásaly tak, že jsem to slyšel i tady uvnitř, a já jsem seděl v posteli a myslel na Plukovníka někde tam venku, se skloněnou hlavou a drkotajícími zuby, šlapajícího ve větru.

165$

čtyři dny poté

Bylo pět ráno a já jsem četl životopis cestovatele Meriwethera Lewise a snažil se zůstat vzhůru, když se otevřely dveře a vešel Plukovník.

Bledé ruce se mu třásly a almanach, který držel, vypadal jako loutka, která tancuje bez nití.

„Je ti zima?” zeptal jsem se.

Kývl, shodil tenisky a vlezl ke mně do postele. Přitáhl si deku k bradě. Zuby mu cvakaly, jako kdyby vyklepával morseovku.

„Proboha. Je ti něco?”

„Už je to lepší. Je mi teplejc,” řekl. Zpod deky se vynořila malá ruka, bílá jako od ducha. „Vem mě za ruku, prosím tě.”

„Tak jo, ale nic víc. Žádný líbání.” Pokrývka se zatřásla, jak se zasmál.

„Kde jsi byl?”

„Šel jsem pěšky do Montevalla.”

„Pětašedesát kilometrů?”

„Sedmašedesát,” opravil mě. „No, tak sedmašedesát tam a sedmašedesát zpátky. Sto sedmadvacet celkem. Ne. Sto třicet čtyři. Jo. Sto třicet čtyři kilometrů za pětačtyřicet hodin.”

„Co je sakra v Montevallu?” chtěl jsem vědět.

„Celkem nic. Prostě jsem jenom šel, dokud mi nezačalo být moc zima, a pak jsem se vrátil.”

„Tys nespal?”

„Ne! Ty sny jsou hrozný. Když se mi o ní zdá, tak už si ani není podobná. Já už si ani nepamatuju, jak vypadala.”

Pustil jsem jeho ruku, popadl loňskou ročenku a našel její obrázek. Na černobílé fotce měla na sobě to oranžové tílko

166$

a ustřižené džíny do poloviny hubených stehen, ústa doširoka otevřená v znehybnělém smíchu, a levou rukou držela Takumiho pod bradou, jako by ho právě přeprala. Vlasy jí padaly do obličeje tak, že jí zakrývaly tváře.

„No jo,” řekl Plukovník. „Víš, já už jsem měl dost toho, jak vždycky zničehonic začala hysterčit. Jak se vždycky naštvala a dělala narážky na to, jak těžce na ni doléhá váha tragédie nebo čeho, ale pak nikdy neřekla, co se stalo, nikdy sakra neměla důvod být smutná. A já si prostě myslím, že člověk má mít důvod. Dostal jsem kopačky, tak jsem smutný. Přistihli mě při kouření, tak mám vztek. Bolí mě hlava, tak jsem nevrlý. Ona nikdy neměla důvod, Válečku. Už jsem měl dost těch jejích věčných dramatických scén. Tak jsem ji prostě nechal jet. Kristepane.”

Její náladovost mě taky občas štvala, ale ten večer ne. Ten večer jsem ji nechal odjet, protože to chtěla. Pro mě to bylo takhle jednoduché a takhle hloupé.

Plukovníkova ruka byla strašně malá a já jsem ji pevně sevřel; jeho chlad pronikal do mě a moje teplo do něj. „Naučil jsem se nazpaměť počty obyvatel.”

„Uzbekistán.”

„Dvacet čtyři miliony sedm set padesát pět tisíc pět set devatenáct.”

„Kamerun,” řekl jsem, ale bylo pozdě. Spal, jeho ruka v mé ochabla. Strčil jsem ji zpátky pod deku a vyšplhal nahoru do jeho postele; aspoň pro dnešek jsem byl ten shora. Usnul jsem za zvuků jeho pomalých, vyrovnaných nádechů; jeho tvrdohlavost konečně podlehla nepřekonatelné únavě.

167$

šest dní poté

Tu neděli jsem vstal po třech hodinách spánku a poprvé za dost dlouhou dobu jsem se osprchoval. Oblékl jsem si jediný oblek, který jsem měl. Málem jsem si ho sem nevzal, ale máma na tom trvala - člověk prý nikdy neví, kdy se může hodit. Měla pravdu.

Plukovník oblek neměl a vzhledem ke své postavě si ho ani nemohl od nikoho v Creeku půjčit, a tak si vzal černé kalhoty a šedou košili.

„Tu kravatu s plameňáky si asi vzít nemůžu,” podotkl, když si oblékal černé ponožky.

„K té příležitosti je trochu moc veselá,” potvrdil jsem.

„Nemůžu si ji vzít do opery,” řekl Plukovník skoro s úsměvem. „Nemůžu si ji vzít na pohřeb. Nemůžu se na ní oběsit. Tak k čemu taková kravata je?” Dal jsem mu jednu svou.

Škola pronajala autobusy, aby odvezly studenty na sever, do Aljaščina rodného městečka Vine Station, ale Lara, Takumi, Plukovník a já jsme jeli sami v Takumiho SUV a vzali jsme to po vedlejších silnicích, abychom nemuseli jet přes místo té tragédie. Díval jsem se z okna, jak se předměstí Birminghamu mění v mírné kopce a pole severní Alabamy.

Vepředu Takumi vyprávěl Laře, jak Aljašce v létě ten kluk zničehonic zmáčkl prso, a Lara se zasmála. To bylo poprvé, co jsem Aljašku viděl, a teď to bude naposled. Především jsem to vnímal jako strašnou nespravedlnost - to přece nebylo fér, milovat někoho, kdo by vás možná taky miloval, ale nemůže, protože je mrtvý. Pak jsem se předklonil, opřel si čelo o Takumiho

168$

sedadlo a rozplakal jsem se. Kvílel jsem nahlas a necítil jsem ani tak smutek. Spíš bolest. Bolelo to, a to není metafora. Bolelo to, jako by mě někdo zmlátil.

Poslední slova Meriwethera Lewise byla: „Nejsem zbabělec, ale jsem moc silný. Umřít je hrozně těžké.” Nepochybuju, že to je pravda, ale nemůže to být o moc těžší než někoho ztratit. Myslel jsem na Lewise, když jsem vcházel za Larou do kaple vedle jednopodlažního pohřebního ústavu ve Vine Station, městečku, které skutečně působilo tak deprimované a depresivně, jak ho Aljaška líčila. Páchlo to tam plísní a dezinfekcí a žlutá tapeta v předsálí se v rozích odchlipovala.

„Na obřad slečny Youngové?” zeptal se nějaký chlapík Plukovníka a ten kývl. Odvedli nás do velké místnosti se řadami skládacích sedadel, kde čekal jen jeden muž. Klečel před rakví a ta rakev byla zavřená. Zavřená. Už ji nikdy neuvidím. Nemohl jsem ji políbit na čelo, nemohl jsem ji ještě naposled vidět. Ale potřeboval jsem to. Potřeboval jsem ji vidět, a tak jsem se zbytečně nahlas zeptal: „Proč je zavřená?” Muž, kterému se dralo bříško z příliš těsného obleku, se otočil a vykročil ke mně.

„Její matka,” řekl, „její matka měla otevřenou rakev a Aljaška mi řekla: ,Nikdy nedovol, aby mě viděli mrtvou, tati.’ Tak proto. Ostatně ona tam není, synku. Je u Pána.”

Položil mi ruce na ramena, ten muž, který ztloustl od té doby, co si na sebe naposled musel vzít oblek, a mě děsilo, co jsem mu provedl, oči měl zářivě zelené jako Aljaška, ale propadlé do hlubokých temných důlků, jako zelenooký, dosud živý duch, a ne, Aljaško, ne, neumírej, ne, ne. Neumírej. Vyvlékl jsem se z jeho objetí a prošel kolem Lary a kolem Takumiho k rakvi a poklekl jsem před ní a položil ruce na leštěné dřevo, tmavý mahagon stejné barvy jako její vlasy. Cítil jsem na ramenou Plukovníkovy malé ruce a na hlavu mi skápla slza, a na pár okamžiků jsme tam byli jen my tři - autobusy se spolužáky ještě nedorazily a Takumi s Larou zůstali někde stranou, a byli jsme

169$

tam jen my tři - tři těla a dva lidé - ti tři, co věděli, co se stalo, a příliš mnoho vrstev mezi námi všemi, příliš mnoho nás rozdělovalo. Plukovník řekl: „Já ji tak strašně moc chci zachránit,” a já jsem připomněl: „Chipe, ona odešla,” a on kývl: „Měl jsem dojem, že cítím, jak na nás shora kouká, ale máš pravdu. Odešla,” a já jsem vzlykl: „Proboha, Aljaško, já tě miluju. Miluju tě,” a Plukovník zašeptal: „Je mi to moc líto, Válečku. Já vím, žes ji miloval,” a já jsem zavrtěl hlavou: „Ne. Ne v minulém čase.” Už nebyla ani člověk, jen rozkládající se tkáň, ale já ji miloval v přítomném čase. Plukovník poklekl vedle mě, políbil rakev a zašeptal: „Odpusť, Aljaško. Zasloužila sis lepšího kamaráda.”

Je tak těžké umřít, pane Lewisi? Je tamten labyrint opravdu o tolik horší než tenhle?

170$

sedm dní poté

Další den jsem strávil v našem pokoji, hrál fotbal s vypnutým zvukem, protože jsem nebyl schopen ani nedělat nic, ani dělat něco pořádného. Byl den Martina Luthera Kinga, poslední den, než znova začne vyučování, a já jsem nedokázal myslet na nic než na to, že jsem ji zabil. Plukovník strávil dopoledne se mnou, ale pak se rozhodl jít do jídelny na sekanou.

„Pojď taky,” vyzval mě.

„Nemám hlad.”

„Musíš jíst.”

„Myslíš?” zeptal jsem se ho, aniž jsem odtrhl oči od hry.

„Proboha. No, jak chceš.” Povzdechl a práskl za sebou dveřmi. Pořád má ještě vztek, pomyslel jsem si s trochou lítosti. Ke vzteku nebyl důvod. Vztek jen odváděl pozornost od všeobjímající bolesti, od upřímného doznání, že ji člověk zabil a oloupil ji o budoucnost a o život. Vztek nic nevyřeší. Sakra.

„Jaká je sekaná?” zeptal jsem se Plukovníka, když se vrátil.

„Úplně stejná, jak si ji pamatuješ. Rozpadá se a s masem nemá moc společného.” Plukovník si sedl vedle mě. „Orel se mnou obědval. Snažil se ze mě dostat, jestli jsme ty rachejtle v lese odpalovali my.” Stopnul jsem hru a obrátil se k němu. Odlupoval jeden z posledních zbylých kousků modrého vinylu z pohovky.

„A cos mu řekl?” zeptal jsem se.

„Nepráskl jsem nic. Ale její teta nebo někdo zítra přijede vyklidit její pokoj. Takže jestli tam máme něco svého, nebo něco, co by její teta neměla najít…”

171$

Otočil jsem se zase ke hře. „Na to já se dneska necítím.”

„Tak to udělám sám,” odpověděl. Obrátil se, vyšel ven, ale dveře za sebou nechal otevřené a studený závan zvenčí rychle zvítězil nad teplem radiátoru. Znovu jsem hru zastavil a vstal jsem, že zavřu dveře, a když jsem vykoukl za roh, abych se podíval, jestli Plukovník už vešel, viděl jsem, jak stojí těsně za dveřmi. Popadl mě za mikinu a řekl: „Já jsem věděl, že mě v tom nenecháš samotného. Já to věděl.” Zavrtěl jsem hlavou a obrátil oči v sloup, ale šel jsem za ním kolem telefonního automatu do jejího pokoje.

Od její smrti jsem si nevzpomněl na její vůni. Ale když Plukovník otevřel dveře, zachytil jsem ten závan: vlhkou hlínu a trávu a cigaretový kouř, a pod tím vším zbytky vanilkového tělového mléka. Najednou byla tak strašně přítomná, že jen takt mi zabránil zabořit hlavu do přetékajícího koše se špinavým prádlem vedle prádelníku. Pokoj vypadal tak, jak jsem si ho pamatoval: stovky knížek naskládaných kolem stěn, fialová deka zmačkaná v nohách postele, na nočním stolku vratká hromada knih, voskový vulkán vykukoval zpod postele. Vypadalo to tam tak, jak jsem čekal, ale ta vůně, tak nezaměnitelně její, mě šokovala. Stál jsem uprostřed pokoje se zavřenýma očima a pomalu vdechoval vanilku a neposekanou podzimní trávu, ale s každým dechem vůně slábla, jak jsem si na ni zvykal, a brzo byla Aljaška zase pryč.

„To je k nesnesení,” prohlásil jsem věcně, a byla to pravda. „Panebože. Ty knížky, který už nikdy nepřečte. Její celoživotní knihovna.”

„Nakoupila ji na blešáku a na blešáku taky skončí.”

„Popel z popela, blešák z blešáku,” řekl jsem.

„No jo. Tak jdeme na to. Odnést všechno, co by její teta neměla najít,” řekl Plukovník. Viděl jsem, jak poklekl k jejímu psacímu stolu, otvírá zásuvku pod počítačem a malými prsty

172$

listuje v hromadě posešívaných papírů. „Proboha, ona si schovávala každý úkol, co kdy napsala. Bílá velryba. Ethan Frome.”

Sáhl jsem pod matraci a nahmátl kondomy, které si tam, jak jsem věděl, schovávala na Jakeovy návštěvy. Strčil jsem je do kapsy a pustil jsem se do prádelníku. Pátral jsem v jejím prádle po schovaných láhvích alkoholu nebo sexuálních hračkách, nebo co já vím po čem. Nenašel jsem nic. Pak jsem se pustil do knížek, díval jsem se, jak tam leží na boku hřbety ven, nesourodá sbírka literatury, stejná jako sama Aljaška. Byla tu jedna kniha, kterou jsem si chtěl vzít, ale nemohl jsem ji najít.

Plukovník seděl na podlaze u postele, hlavu sehnutou, a koukal zespodu na rošt. „Žádné pití tu nenechala, že ne?” zeptal se.

A já jsem málem odpověděl: Zahrabávala ho v lese za fotbalovým hřištěm. Ale pak jsem si uvědomil, že to Plukovník neví, že jeho nikdy nevzala na kraj lesa a nepřikázala mu, aby hledal zakopaný poklad, a že jsem to s ní sdílel jen já, a tak jsem si to nechal pro sebe na památku, jako by se ta vzpomínka mohla rozplynout, kdybych se o ni s někým podělil.

„Není tu někde Generál ve svém labyrintu?” zeptal jsem se, jak jsem přejížděl očima názvy knih na hřbetech. „Myslím, že měla takovou zelenou obálku. Je to paperback a namočila se, takže bude nejspíš zkroucená, ale myslím, že ji ne - ” A on mě přerušil v půli slova: „Jo, tady je.” Otočil jsem se a uviděl, že ji drží v ruce. Stránky byly po tom Kevinově, Jeffově a Longwellově kanadském žertíku roztažené od sebe jako harmonika. Vzal jsem si od něj knihu a sedl jsem si s ní na postel. Místa, které podtrhala, a poznámky, které si psala na okraj, voda rozpila, ale kniha se pořád ještě většinou dala číst, a já jsem si zrovna říkal, že si ji odnesu a pokusím se ji přelouskat, i když to není životopis, ale vtom jsem nalistoval stránku skoro na konci:

Otřáslo jím ohromující zjištění, že překotný závod mezi jeho

neštěstími a jeho sny se v té chvíli blíží k cílové pásce. Za ní

173$

byla tma. „Sakra,” povzdechl. „Jak se kdy dostanu z tohohle

labyrintu!”

Celá ta pasáž byla podtržená rozpitým černým inkoustem. Ale byl tu ještě i jiný, modrý a ostrý, a šipka vedla od „Jak se kdy dostanu z tohohle labyrintu!” na okraj, kde byla poznámka jejím šikmým krouceným písmem: Přímo a rychle.

„Hele, něco sem připsala ještě po tý potopě,” řekl jsem. „Ale je to divný. Koukni. Strana sto devadesát dva.”

Hodil jsem knížku Plukovníkovi, on si tu stranu nalistoval a pak se na mě podíval. „Přímo a rychle,” řekl.

„Jo. Divný, co? Asi cesta z labyrintu.”

„Moment, jak se to stalo? Co se stalo?”

A protože bylo jen jediné to, věděl jsem, o čem mluví. „Řekl jsem ti, co Orel řekl mně. Na silnici boural náklaďák. Přijelo tam policejní auto, co zastavovalo dopravu, a ona do toho auta vlítla. Byla tak opilá, že ani nestrhla volant.”

„Tak opilá? Tak opilá? To policejní auto muselo blikat. Válečku, ona vletěla do policejního auta, který blikalo,” chrlil ze sebe. „Přímo a rychle. Přímo a rychle. Ven z labyrintu.”

„Ne,” zavrtěl jsem hlavou, ale už když jsem to říkal, představoval jsem si ji. Představoval jsem si ji dost opilou a dost naštvanou. Naštvanou proč - že podvedla Jakea? Že mi ublížila? Že chtěla mě, a ne jeho? Nebo ještě pořád proto, že práskla Maryi? Viděl jsem ji, jak kouká před sebe na policejní auto a míří na něj a kašle na všechny ostatní, nemyslí na to, co mi slíbila, nemyslí na svého otce ani na nikoho jiného, ta mrcha, ta mrcha, ona se zabila. Ale ne. Ne. Tohle jí nebylo podobné. Ne. Řekla: Pokračování příště. No jistě. „Ne.”

„Jo, nejspíš máš pravdu,” pokrčil Plukovník rameny. Pustil z ruky knihu, sedl si na postel vedle mě a složil hlavu do dlaní. „Kdo jede deset kilometrů ze školního areálu, aby se zabil? To nedává smysl. Ale ,Přímo a rychle’. Trochu divná předtucha,

174$

nemyslíš? A pořád ještě nevíme, co se doopravdy stalo, když o tom člověk uvažuje. Kam to jela a proč. Kdo volal. Někdo volal, ne? Nebo se mi to jen

A Plukovník mluvil a mluvil, snažil se na to přijít, a já jsem zatím sebral knihu a nalistoval v ní stránku, kde končí generálův celoživotní závod, a oba jsme uvízli každý ve své hlavě a vzdálenost mezi námi byla nepřekonatelná, a já jsem nemohl Plukovníka poslouchat, protože jsem se ze všech sil snažil zachytit poslední náznaky její vůně a opakoval jsem si, že to určitě neudělala, samozřejmě že ne. Byl jsem to já - udělal jsem to já. Plukovník taky. On se může snažit najít nějakou cestu ven, ale já jsem věděl víc, věděl jsem, že jsme plně, neodpustitelně vinni a nic to nemůže změnit.

175$

osm dní poté

Úterý - začala škola. Na začátku francouzštiny, hodiny, která se vždycky vyznačovala dlouhými chvílemi mlčení, madame O’Malleyová držela okamžik ticha a pak se nás zeptala, jak se cítíme.

„Hrozně,” řekla jedna dívka.

„Em francais,” opravila ji madame O’Malleyová. „En francais.”

Všechno vypadalo stejně, ale tlumeněji: Bojovníci všedního dne pořád vysedávali na lavičkách před knihovnou, ale jejich klepy byly tišší, zdrženlivější. V jídelně rámusily plastové tácy na dřevěných stolech a vidličky skřípaly o talíře, ale všechny hovory se vedly tlumeně. Ale nápadnější než ta zamlklost všeho ostatního bylo ticho tam, kde měla být ona, ta překypující, perlivá, povídavá Aljaška; bylo to spíš jako v těch chvílích, kdy se stáhla do sebe, kdy odmítala odpovídat na otázky jak nebo proč, jenže tentokrát to už bylo navždycky.

Plukovník si při náboženství sedl vedle mě, povzdechl a řekl: „Strašně smrdíš kouřem, Válečku.”

„A víš, že na to kašlu?”

V té chvíli se přišoural do třídy doktor Hyde, naše závěrečné práce pod paží. Sedl si, několikrát se namáhavě nadechl a začal mluvit. „Rodiče by neměli pohřbívat své děti,” začal. „Je to zákon a někdo by ho měl prosadit. V tomto pololetí budeme dál studovat náboženské tradice, do kterých jsem vás uvedl na podzim. Nepochybuji ale o tom, že otázky, které si budeme klást, budou teď mnohem naléhavější než před několika dny. Například co se s námi stane, když zemřeme, to už není

176$

otázka neurčitého filozofického významu. Je to otázka, kterou si musíme klást o vaší spolužačce. A jak se vypořádat s žalem, to není problém, který musejí řešit bezejmenní buddhisté, křesťané nebo muslimové. Domnívám se, že otázka náboženských náhledů náhle nabyla osobního významu.”

Prolistoval složky a jednu z nich vytáhl. „Mám tady Aljaščinu závěrečnou práci. Vzpomínáte si jistě, že jsem se vás ptal, jakou nejzávažnější otázku si lidé kladou a jak na ni odpovídají tři náboženské tradice, které studujeme. A teď, jak zněla Aljaščina otázka.”

S povzdechem se opřel o židli a zvedl se. Pak napsal na tabuli: Jak se kdy dostaneme z tohoto labyrintu utrpení? - A. Y.

„Nechám ji tady po zbytek pololetí,” řekl. „Každý, kdo v životě zabloudil, už pocítil neodbytnou naléhavost té otázky.

V určitém okamžiku všichni zvedneme hlavu a zjistíme, že jsme se ztratili v bludišti, a nechci, abychom zapomínali na Aljašku, nechci, abychom zapomínali, že i když materiál, který studujeme, se může zdát nudný, snažíme se pochopit, jak si lidé odpovídali na tuto otázku i na otázky další, které jste si kladli ve svých pracích vy — jak se různé tradice vyrovnávají s tím, co Chip ve své práci nazval ,hnusné věci v životě’.

Hyde se posadil. „Tak, jak se cítíte?” zeptal se.

Plukovník a já jsme neříkali nic, ale pár lidí, co Aljašku téměř neznali, ji začalo vychvalovat a tvrdit, jak je to zasáhlo, a mně to zpočátku vadilo. Nechtěl jsem, aby lidi, které neznala - a lidi, které neměla ráda - byli smutní. Nikdy jim na ní nezáleželo a teď vyvádějí, jako by to byla jejich sestra. Ale já jsem ji nejspíš taky docela neznal. Kdyby ano, věděl bych, co myslela tím „pokračování příště”? A kdyby mi na ní záleželo tak, jak mělo, nebo jak jsem myslel, že záleží, copak bych ji byl mohl nechat odjet?

Takže mi to vlastně nevadilo. Ale Plukovník vedle mě dýchal pomalu a zhluboka nosem, jako býk, který se chystá zaútočit.

177$

Dokonce obrátil oči v sloup, když Bojovnice Brooke Blakelyová, jejíž rodiče dostali Aljaščinou zásluhou ze školy varovný dopis, řekla: „Mě nejvíc mrzí, že jsem jí nikdy neřekla, že ji mám ráda. Vůbec nechápu proč.”

„To jsou přece kecy,” ulevil si Plukovník, když jsme šli na oběd. „Jako by Brooke Blakelyový někdy na Aljašce záleželo.”

„Kdyby umřela Brooke Blakelyová, ty bys nebyl smutný?” zeptal jsem se.

„Asi jo, ale nekvílel bych, proč jsem jí nikdy neřekl, že ji mám rád. Já ji nemám rád. Je to kráva.”

Napadlo mě, že všichni ostatní mají lepší důvod truchlit než my - konečně, oni ji nezabili. Ale věděl jsem, že pokoušet se diskutovat s Plukovníkem, když je naštvaný, nemá cenu.

178$

devět dní poté

„Mám takovou teorii,” prohlásil Plukovník, když jsem vstoupil do dveří po příšerném vyučovacím dni. Zima pomalu ustupovala, ale tomu, kdo měl na starosti topení, se to ještě nedoneslo, a tak ve všech třídách bylo vedro a dusno. Nechtěl jsem nic než zalézt do postele a spát, dokud nebude čas začít to celé nanovo.

„Dneska jsem tě neviděl ve škole,” podotkl jsem, když jsem sebou plácl na postel. Plukovník seděl u psacího stolu, shrbený nad blokem. Lehl jsem si a přetáhl si deku přes hlavu, ale Plukovníka to neodradilo.

„No, já neměl čas. Pracuju na takový teorii, není teda nějak moc pravděpodobná, ale možná jo. Tak poslouchej. Ona se s tebou líbá. Tu noc někdo volá. Nejspíš Jake. Pohádají se - o nevěru nebo o něco jiného, co já vím. Ona je rozčilená a chce ho vidět. Vrátí se do pokoje a brečí, a požádá nás, ať jí pomůžeme dostat se z areálu. A hysterčí, protože, já nevím, třeba když za Jakém nebude moct jet, tak on se s ní rozejde nebo tak. To je jen hypotetický důvod. Takže odjede, opilá a naštvaná, má sama na sebe kvůli něčemu vztek, a jak tak jede, uvidí policejní auto a najednou jí to všechno do sebe zapadne a ona přímo před sebou vidí řešení tý svý hádanky s labyrintem, a tak to prostě udělá, přímo a rychle, zamíří na to policejní auto a ani nestrhne volant, ne proto, že je opilá, ale proto, že se chce zabít.”

„To je nesmysl. Nemyslela na Jakea ani se s ním nehádala. Líbala se tady se mnou. Snažil jsem se jí Jakea připomenout, ale udělala na mě jenom pšššt.”

„Tak kdo jí volal?”

Skopl jsem deku a s každou slabikou, kterou jsem vyslovil,

179$

jsem uhodil do zdi. „JÁ! TO! NE! VÍM! A řeknu ti jedno: je to úplně fuk. Je mrtvá. Dokáže geniální Plukovník vymyslet něco, aby nebyla tak moc mrtvá?” Ale nebylo to fuk, samozřejmě, proto jsem taky bušil do těch zdí. Ty otázky se už týden vznášely těsně pod povrchem Kdo to volal? Co se stalo? Proč odjela? Jake nebyl na pohřbu. Ani nám nezavolal, aby řekl, že je mu to líto, nebo aby se zeptal, co se stalo. Prostě zmizel a samozřejmě že jsem přemýšlel proč. Přemýšlel jsem taky, jestli měla v úmyslu dodržet ten svůj slib, že budeme mít pokračování. Uvažoval jsem, kdo volal, proč a co ji tak rozrušilo. Ale bylo mi milejší uvažovat než dostat odpovědi, s nimiž bych nedokázal žít.

„Tak tam třeba jela, aby se s Jakém rozešla,” prohlásil Plukovník, ale najednou to znělo sklesleji. Sedl si na roh mé postele.

„Já nevím. A fakt to nechci vědět.”

„Jak myslíš,” pokrčil rameny. „Ale já to vědět chci. Protože jestli věděla, co dělá, Válečku, tak si z nás udělala spoluviníky. A já ji za to nenávidím. Proboha, vždyť se na nás podívej. Už se s nikým nedokážeme normálně bavit. Takže hele, sepsal jsem takový plán: Bod jedna. Promluvit s očitými svědky. Bod dva. Zjistit, jak moc byla opilá. Bod tři. Přijít na to, kam jela a proč.”

„Já s Jakém nechci mluvit,” řekl jsem odevzdaně, protože jsem se už začal smiřovat s tím, že se Plukovník svých neustálých plánů nevzdá. „Jestli to ví, tak s ním nechci mluvit určitě. A jestli ne, tak se nechci tvářit, že se nic nestalo.”

Plukovník vstal a povzdechl. „Víš ty co, Válečku? Mně je tě fakt líto. Vážně. Já vím, že ses s ní líbal a že jsi teď z toho zničený Ale buď tak hodný a drž hubu. Jestli to Jake ví, tak už to nezhoršíš. A jestli to neví, tak se to nedozví. Tak si aspoň na chvilku přestaň foukat na bebíčko a mysli na naši mrtvou kamarádku. Promiň. Těžký den.”

„To je dobrý,” řekl jsem a přetáhl si zase deku přes hlavu. „To je dobrý.” Ať tak nebo tak, bylo to dobrý. Muselo. Nemohl jsem si dovolit Plukovníka ztratit.

180$

třináct dní poté

Protože náš hlavní zdroj motorizované přepravy byl pochovaný ve Vine Station, byli jsme s Plukovníkem nuceni dojít na pelthamskou policejní stanici pěšky, když jsme chtěli najít nějaké očité svědky. Navečeřeli jsme se v jídelně a vyrazili jsme; brzo a rychle se stmívalo. Plahočili jsme se dva a půl kilometru po silnici, než jsme došli k přízemní budově mezi vaflárnou a benzínkou.

Uvnitř byl dlouhý stůl, který Plukovníkovi dosahoval zhruba k solaru, a za ním samotná policejní stanice - tři policisté u svých stolů. Všichni telefonovali.

„Jsem bratr Aljašky Youngový,” prohlásil drze Plukovník, „a chci mluvit s tím policajtem, co ji viděl umřít.”

Bledý, hubený muž s narezlými vousy rychle řekl něco do telefonu a pak zavěsil. „To jsem já,” řekl. „Bourala do mýho auta.”

„Můžeme s váma mluvit venku?” zeptal se Plukovník.

„Jo.”

Policista vzal bundu a vykročil k nám, a jak se blížil, viděl jsem průsvitnou pletí na jeho obličeji prosvítat modré žilky. Na to, že to byl policajt, asi moc ven nechodil. Venku si Plukovník zapálil.

„Je vám devatenáct?” zeptal se policajt. V Alabamě se člověk může oženit v osmnácti (nebo ve čtrnácti, když má souhlas rodičů), ale kouřit se smí až od devatenácti.

„Tak mi tedy dejte pokutu. Já prostě potřebuju vědět, co jste viděl.”

„Já skoro vžďcky dělám od šesti do půlnoci, ale tenkrát jsem zrovna měl třetí směnu. Volali nám o tý bour‘čce náklaďáku

181$

a bylo to j’nom necelý dva kiláky odsud, tak jsem tam v’razil. Zrovna jsem zastavil, pořád j’ště sedím v autě a koutkem oka vidím př‘dní světla auta. Blikačku jsem měl zapnutou a j’stě jsem pustil sirénu, ale ty světla se řítily rovnou na mě, tak honem vletím z auta a utíkám a ona to napálila ťvnou do mě. Já už jsem ťho viděl dost, ale něco takovýho j’ště ne. Nezahnula. Nebrzdila. Prostě do toho auta vlítla. Nebyl jsem j’ště snad ani tři m’try od auta, kd’ž do něj nabourala. Myslel jsem, že umřu, ale jak vidíte, jsem tady.”

Poprvé mi Plukovníkova teorie připadala věrohodná. Ona neslyšela sirénu ? Neviděla blikající světla? Byla dost střízlivá na to, aby dobře líbala, myslel jsem si. Rozhodně musela být dost střízlivá, aby strhla volant.

„Viděl jste její obličej, než do toho auta nabourala? Spala?” zeptal se Plukovník.

„To vám n řeknu. N’viděl jsem ji. Moc času neb’lo.”

„Chápu. Byla už mrtvá, když jste došel k autu?” zeptal se.

„No - udělal jsem, co se dalo. Hned js’m k ní běžel, ale volant - no, sáhl jsem ďvnitř, m’slel jsem, že ten volant uvolním, ale pťstě nebylo možný ďstat ji z toho auta živou. Víte, ono jí to dost v’šklivě rozmačkalo hruď.”

Cukl jsem sebou při té představě. „Řekla něco?” zeptal jsem se.

„Bia už po smrti, synku,” zavrtěl hlavou a moje poslední naděje na poslední slova se rozplynula.

„Myslíte, že to byla nehoda?” zeptal se Plukovník. Já jsem stál shrbeně vedle něj a hrozně jsem toužil po cigaretě, ale neměl jsem odvahu být tak drzý jako on.

„Já už ťdy sloužím š’stadvacet let a viděl jsem víc opilců, než b’ste spočítali, al ej’ště jsem n‘viděl nikoho tak opilýho, aby n’mohl ani zatočit. Ale nevím: Koroner řekl, že to byla nehoda, a možná byla. To není moje p’rketa, víme? No, teď už je to jen m’zi ní a Pánem.”

182$

„Jak moc byla opilá?” zeptal jsem se. „Dělali jí testy?”

„Jo. Měla dvě celý čtyři pťmile. Takže opilá byla. H’dně opilá.”

„Bylo v autě něco?” zeptal se Plukovník. „Myslím, jestli jste si všimnul něčeho neobvyklýho?”

„Měla tam různý pťspekty z v’sokejch škol - jako v Maine a v Ohiu a v Texasu - hned jsem si řek, že ta h‘lka je určitě z Culver Creeku a že to je fakt sm’tný, vidět takhle holku, co se těšila, že půjde študovat. Je to nesprav’dlivost. A taky kytky. Na zadním seď dle měla kytky. Jako z květinářství. T’lipany.”

Tulipány? Okamžitě jsem si vzpomněl na ty, co jí poslal Jake. „Byly bílý?” zeptal jsem se.

„To byly,” potvrdil policista. Proč si s sebou brala ty tulipány? Ale na tohle mi policista odpovědět nemohl.

„No, doufám, že se dozvíte, co chcete vědět. Taky jsem o tom ďst přemejšlel, proťže nic takovýho jsem fakťcky v životě neviděl. Hodně jsem o tom přemejšlel, jako trba kdybych byl rychle nasťrtoval a odjel, jestli by to přežila. Ale asi by se to n’stihlo. Těžko říct. Ale povím vám jedno, p’dle mě je fuk, jestli to byla nehoda, nebo nebyla. Je to nesprav’dlivost, tak nebo tak.”

„Nemohl jste nic dělat,” řekl tiše Plukovník. „Dělal jste, co jste mohl, a my si toho vážíme.”

„No jo. Díky. Tak zatím, a kdybyste něco potřebovali, tady je moje vizitka.”

Plukovník strčil vizitku do peněženky z umělé kůže a vykročili jsme k domovu.

„Bílý tulipány,” podotkl jsem. „Jakeovy tulipány. Proč?”

„Loni jsme jednou byli s ní a s Takumim v Kuřácký boudě a na břehu potoka rostla taková malá bílá sedmikráska, a ona zničehonic prostě skočila do vody, bylo tam až po pás, přebrodila se na druhou stranu a utrhla ji. Strčila si ji za ucho. A když jsem se jí na to zeptal, říkala, že jí rodiče vždycky dávali do vlasů bílý kytky, když byla malá. Třeba chtěla umřít s bílýma kytkama.”

183$

„Nebo je třeba chtěla vrátit Jakeovi,” napadlo mě.

„Možná. Ale ten policajt mě zrovna přesvědčil, že to mohla být sebevražda.”

„Hele, a nechceš to už prostě nechat být?” zeptal jsem se nešťastně. Připadalo mi, že ať zjistíme cokoli, ničemu to nepomůže, a pořád jsem nemohl dostat z hlavy představu volantu, jak se jí zarývá do hrudi, do hrudi „dost v‘šklivě rozmačkaný”, představu, jak se zoufale snaží naposled nadechnout, ale ten dech už nepřijde, a ne, opravdu mi to nepomáhalo. „Co jestli to udělala?” zeptal jsem se Plukovníka. „My nejsme o nic míň vinní. A z ní to leda udělá hnusnou sobeckou mrchu.”

„Proboha, Válečku. Pamatuješ si aspoň, jaká doopravdy byla? Pamatuješ, že ona byla občas sobecká mrcha? Patřilo to k ní a tys to dřív věděl. Jenže teď jako by ti záleželo jenom na tý Aljašce, co sis vymyslel.”

Přidal jsem mlčky do kroku a Plukovníka předběhl. Nemohl nic chápat, protože on nebyl ten poslední člověk, kterého políbila, protože on nedostal nesplnitelný slib, protože on nebyl já. Do háje s tím vším, pomyslel jsem si a poprvé jsem si představil, jaké by bylo prostě odjet zpátky domů, vykašlat se na velké Možná a vrátit se ke starým známým spolužákům. Kamarádi z Floridy sice měli svoje chyby, ale nikdy mi nikdo z nich jen tak neumřel.

Už jsem byl dost daleko, když mě Plukovník doběhl a řekl: „Já jenom chci, aby to zas bylo všechno normální. Ty a já. Normální. Zábava. Prostě normální. A mám pocit, že když budeme vědět…”

„No dobře,” přerušil jsem ho. „Dobře. Budem pátrat dál.”

Plukovník zavrtěl hlavou, ale pak se usmál. „Vždycky jsem oceňoval tvoje nadšení, Válečku. A teď budu prostě dělat, že ho pořád máš, dokud se ti fakt nevrátí. Jdeme domů a zjistíme, co tak lidi vede k tomu, že se oddělají.”

184$

čtrnáct dní poté

Varovné známky chystané sebevraždy, které jsme Plukovníkem našli na webu:

Předchozí pokusy o sebevraždu

Slovní výhrůžky sebevraždou

Rozdávání cenných věcí

Sbírání návodů k sebevraždě a hovor o nich

Vyjádření beznaděje a hněvu vůči sobě nebo světu

Psaní, mluvení, čtení a kreslení na téma smrt nebo deprese

Náznaky typu „Budete litovat, až tady nebudu”

Sebepoškozován í

Nedávná smrt nebo sebevražda přítele nebo příbuzného Náhlé a dramatické zhoršení studijních výsledků Poruchy příjmu potravy, nespavost, nadměrná spavost, chronické bolesti hlavy Užívání (nebo zvýšené užívání) omamných látek Ztráta zájmu o sex, koníčky a jiné dříve oblíbené činnosti

U Aljašky se objevila dvě z těchto varovných znamení. Ztratila matku, i když ne nedávno. A to její pití, které bylo vždycky víceméně stejné, se v posledním měsíci jejího života značně zvýšilo. O umírání mluvila, ale vždycky se zdálo, že to myslí aspoň napůl v legraci.

„Já o smrti vtipkuju pořád,” namítl Plukovník. „Zrovna minulý týden jsem říkal to o tom věšení na kravatě. A zasebevraždit se nehodlám. Taky nic nerozdávala a určitě neztratila zájem

185$

o sex. Když si to někdo rozdává s takovým sušinkou jako ty, tak musí mít sex sakra rád.”

„Strašně vtipný,” ušklíbl jsem se.

„Já vím. Jsem génius. A známky měla dobrý. A nevzpomínám si, že by někdy mluvila o tom, že se zabije.”

„Jednou, s těma cigaretama, vzpomínáš? ,Vy kouříte, protože vám to chutná. Já kouřím, abych umřela.’”

„To byl přece vtip.”

Ale protože do mě Plukovník pořád rýpal a snad taky, abych mu dokázal, že si pamatuju Aljašku, jaká opravdu byla, a ne takovou, jakou bych ji rád viděl, pořád jsem se v hovoru vracel k těm chvílím, kdy byla zlá a náladová, kdy se jí nechtělo odpovídat na otázky s jak, kdy, proč, kdo a co. „Občas vypadala strašně naštvaně,” uvažoval jsem nahlas.

„A já snad ne?” odsekl Plukovník. „Já jsem taky naštvaný, Válečku. A ani ty jsi v poslední době nebyl ztělesnění vyrovnanosti, a taky se nehodláš oddělat. Nebo snad jo?”

„Ne,” odpověděl jsem. Ale možná to bylo jen proto, že Aljaška nedokázala dupnout na brzdu a já jsem nedokázal dupnout na plyn. Třeba jen měla nějakou divnou odvahu, která mi chybí… Ale ne.

„To jsem rád. No jo, bylo to s ní ode zdi ke zdi - od ohně a síry k dýmu a popelu. Ale aspoň letos a aspoň částečně to bylo kvůli tý věci s Maryí. Koukni, Válečku, když se tady s tebou líbala, rozhodně na sebevraždu nemyslela. A pak spala, dokud nezačal zvonit telefon. Takže buď se rozhodla zabít se v té době mezi zvoněním telefonu a havárkou, nebo to byla nehoda.”

„Ale proč by člověk jezdil skoro deset kiláků od školy, kdyby prostě chtěl umřít?”

Povzdechl a zavrtěl hlavou. „Ona byla ráda záhadná. Třeba to tak chtěla.” Zasmál jsem se a Plukovník se zeptal: „Co je?”

„Jen mě napadlo - proč člověk vrazí čelně do policejního auta s blikajícím majáčkem? A pak jsem si řekl: Nesnášela autority.”

186$

Plukovník se zasmál. „No ne, Váleček udělal vtip, páni!”

Cítil jsem se už zas skoro normálně, jenže pak se odstup vypařil a já jsem si znovu připadal jako tehdy v tělocvičně, kdy jsem tu zprávu slyšel poprvé a Orlovi kapaly slzy na kalhoty. Podíval jsem se na Plukovníka a vzpomněl jsem si na ty dlouhé hodiny, co jsme v posledních dvou týdnech strávili na odrbané pohovce - na to všechno, co Aljaška zničila. Byl jsem tak naštvaný, že jsem ani nemohl brečet, a tak jsem řekl: „Já ji po tomhle všem začínám nenávidět. A nechci ji nenávidět. Tak k čemu je to všechno dobrý?” Pořád ještě nehodlala odpovědět na otázky jak a proč. Pořád trvala na té své auře záhadnosti.

Předklonil jsem se a opřel si hlavu o kolena. Plukovník mi položil ruku na záda. „Jde o to, že vždycky existují odpovědi, Válečku.” Pak vytlačil vzduch mezi sevřenými rty a hlasem, v kterém se chvěl vztek, zopakoval: „Vždycky existují odpovědi. Jen musíme být dost chytří. Na webu se psalo, že sebevražda je obvykle pečlivě naplánovaná. Takže to jasně nebyla sebevražda.” Bylo mi trapně, že se i po dvou týdnech pořád sypu, když Plukovník to bere tak stoicky, a narovnal jsem se.

„Jo, dobře,” kývl jsem. „Nebyla to sebevražda.”

„Jenže jako nehoda to taky nedává smysl,” dodal Plukovník.

Zasmál jsem se. „No, děláme pokroky.”

Přerušila nás Holly Moserová, holka z nejvyššího ročníku, kterou jsem znal především proto, že jsem o Díkůvzdání viděl s Aljaškou ty její nahé autoportréty. Holly se kamarádila s Bojovníky, což vysvětluje, proč jsem s ní předtím promluvil tak asi dvě slova, ale teď prostě vrazila bez klepání dovnitř a prohlásila, že dostala mystický náznak Aljaščiny přítomnosti.

„Byla jsem ve vaflárně a zničehonic zhasly všechny světla, až na to jedno nad mým stolem, a to začalo blikat. Jako že pár vteřin svítilo a pak zas nesvítilo a pak zas chvilku jo. A já jsem si uvědomila, že je to Aljaška. Myslím, že se pokoušela něco

187$

mi sdělit morseovkou. Jenže já morseovku neumím. Ale to nejspíš nevěděla. No, prostě jsem si říkala, že byste to vy dva měli slyšet.”

„Dík,” odpověděl jsem úsečně. Chvíli tam stála, koukala na nás a otevírala pusu, jako by chtěla ještě pokračovat, ale Plukovník na ni zíral přivřenýma očima a s vystrčenou bradou a ani se nesnažil skrývat znechucení. Chápal jsem jeho pocity; taky jsem nevěřil na duchy, kteří se pokoušejí morseovkou komunikovat s lidmi, které nikdy neměli rádi. A taky se mi nelíbila možnost, že Aljaška by dopřála mír někomu jinému a ne mně.

„Panebože, takovíhle lidi by vůbec neměli mít povoleno žít,” ulevil si Plukovník, když odešla.

„To byla pěkná blbost.”

„To nebyla jen blbost, Válečku. Prosím tě, copak by Aljaška mluvila zrovna s Holly Moserovou? Proboha! Já tyhle falešný truchlící nesnáším. Kráva blbá.”

Skoro jsem mu připomněl, že Aljašce by se nelíbilo, kdyby kteroukoli ženu nazýval krávou, jenže hádat se s Plukovníkem nemělo cenu.

188$

dvacet dnů poté

Byla neděle a my jsme se s Plukovníkem rozhodli nevečeřet v jídelně. Místo toho jsme přešli silnici a zamířili do místního krámku, kde jsme si dali vyvážené jídlo - dva ovesné koláčky s krémem pro každého. Sedm set kalorií. Tolik energie, že by to člověku stačilo na půl dne. Sedli jsme si před obchodem na obrubník a já jsem do sebe nasoukal večeři na čtyři sousta.

„Zítra budu volat Jakeovi. Jen abys to věděl. Mám od Takumiho jeho telefonní číslo.”

„Dobře,” řekl jsem.

Slyšel jsem za sebou cinknutí a otočil jsem se k otevírajícím se dveřím.

„Neokounějte tady,” řekla žena, která nám před chvilkou prodala večeři.

„My jíme,” namítl Plukovník. Žena zavrtěla hlavou a rozkázala: „Alou!” Jako by mluvila na psa.

Šli jsme tedy za obchod a sedli jsme si vedle páchnoucího, zahnívajícího kontejneru.

„Nech už toho dobře, Válečku. Je to k smíchu. Zavolám Jakeovi, zapíšu si všechno, co mi řekne, a pak si nad tím spolu sedneme a pokusíme se přijít na to, co se stalo.”

„To si dělej sám. Nechci vědět, co se stalo mezi ní a Jakém.”

Plukovník povzdechl a vytáhl z kapsy džínů cigarety z Válečková fondu. „Proč ne?”

„No protože nechci! Musím ti předkládat podrobnou analýzu každýho svýho rozhodnutí?”

Plukovník si zapálil cigaretu zapalovačem, který jsem zaplatil, a potáhl. „To je fuk. Musí se na to přijít a já potřebuju,

189$

abys mi s tím pomohl, protože my dva dohromady jsme ji znali docela dobře. Takže tím to končí.”

Vstal jsem a díval se shora, jak tam samolibě sedí, a pak mi vyfoukl tenký proužek kouře do obličeje a to byla poslední kapka. „Už mám dost toho komandování, blbče! Nebudu s tebou sedět a probírat rafinovaný nuance jejího vztahu s Jakém, sakra. Jasnějc už to říct nemůžu: Já o nich nechci nic vědět. Vím to, co mi řekla, a víc vědět nepotřebuju, a ty se můžeš klidně chovat jako povýšený idiot, jestli chceš, ale nebudu s tebou rozebírat, jak moc milovala Jakea! A teď mi dej moje cigára.” Plukovník hodil krabičku na zem, prudce vyskočil, popadl mě za svetr a pokusil se mě marně stáhnout do své výšky.

„Tobě na ní ani nezáleží!” rozkřikl se. „Tobě záleží jenom na tobě a na tý tvý zasraný fantazii, že jsi s Aljaškou měl nějaký tajný milostný románek a že by se kvůli tobě rozešla s Jakém a pak byste žili šťastně až do smrti. Ale ona se líbala se spoustou kluků, Válečku. A oba dva víme, že kdyby tady byla, tak by byla pořád Jakeova holka a mezi váma dvěma by nebylo nic než scénky - žádná láska, žádný sex, jen ty bys po ní vzdychal a ona by leda řekla: ,Jseš fajn, Válečku, ale já miluju Jakea.’ Když tě tak moc milovala, proč od tebe tenkrát v noci utekla? A jestli tys ji tak moc miloval, proč jsi jí pomáhal odjet? Já byl opilý. Na co se vymluvíš ty?”

Plukovník pustil můj svetr a já jsem se sehnul a sebral cigarety. Neřval jsem, nezatínal zuby, na spánku mi vztekle nepulzovala žíla. Byl jsem klidný. Klidný. Podíval jsem se z výšky na Plukovníka a řekl jsem: „Jdi do prdele.”

Ta pulzující žíla a řev přišly později, když jsem přeběhl silnici a trávník mezi pokoji a fotbalové hřiště, když jsem udusanou cestou doběhl až k mostu a do Kuřácké boudy. Popadl jsem modrou plastovou židli a mrskl jsem jí o betonový pilíř, až to pod mostem zadunělo a židle bezmocně dopadla na bok, pak

190$

jsem si lehl na záda s nohama svěšenýma nad vodu a začal řvát. Řval jsem proto, že Plukovník byl samolibý povýšený hajzl, a řval jsem i proto, že měl pravdu, skutečně jsem chtěl věřit, že jsem měl s Aljaškou tajný milostný vztah. Milovala mě? Byla by se kvůli mně rozešla s Jakém? Nebo to byl jenom další z jejích náhlých nápadů? Nestačilo mi být poslední, koho líbala. Chtěl jsem být poslední, koho milovala. A věděl jsem, že tím jsem nebyl. Věděl jsem to a nenáviděl jsem ji za to. Nenáviděl jsem ji, protože jí na mně nezáleželo. Nenáviděl jsem ji, že tu noc odjela, a taky jsem nenáviděl sebe, nejen proto, že jsem ji nechal odjet, ale protože kdybych jí stačil, nikam by jet nechtěla. Prostě by zůstala ležet u mě a povídala a plakala, a já bych ji poslouchal a líbal slzy, které by se jí hromadily v koutcích.

Obrátil jsem hlavu a podíval se na povalenou modrou plastovou židličku. Napadlo mě, jestli vůbec přijde den, kdy nebudu na Aljašku myslet, jestli můžu doufat, že jednou bude jen vzdálenou vzpomínkou - někým, na koho budu myslet jen ve výročí smrti nebo možná ještě pár týdnů po něm; někým, na koho si vzpomenu teprve poté, co na něj zapomenu.

Věděl jsem, že budu znát ještě další mrtvé. Bude jich přibývat. Najde se v mé paměti prostor pro všechny, nebo budu zapomínat kousíček Aljašky každý den až do konce života?

Jednou, už začátkem školního roku, jsme spolu šli směrem ke Kuřácké boudě a ona skočila do potoka i s žabkami na nohou. Opatrně přešla potok po kamenech porostlých mechem a vytáhla ze břehu nasáklý klacek. Já jsem seděl na betonu a houpal nohama nad vodou a ona klackem obracela kameny a ukazovala mi prchající raky.

„Uvaříš je a pak jim vycucneš hlavu,” líčila mi nadšeně. „Tam je ta dobrota - v hlavě.”

Naučila mě všechno, co jsem věděl o racích a líbání a růžovém víně a poezii. Změnila mě.

191$

Zapálil jsem si a odplivl si do potoka. „Nemůžeš mě jen tak změnit a pak si odejít,” vyčetl jsem jí nahlas „Protože předtím mi bylo docela fajn, Aljaško. Vystačil jsem si se sebou a s posledními slovy a kamarády ze školy, a nemůžeš mě jen tak změnit a pak umřít.” Ona ztělesňovala to velké Možná - dokázala mi, že stojí za to opustit bezvýznamný život pro větší snad, a teď odešla a s ní i moje víra v Možná. Můžu na všechno, co Plukovník řekl a udělal, říct „dobře”, můžu předstírat, že mi na tom nezáleží, ale už nikdy to nebude pravda. Nejdřív pro mě začneš být důležitá, a pak si umřeš, Aljaško, ale to nejde, protože teď už jsem nezvratně jiný, a je mi líto, že jsem tě nechal odjet, to ano, ale rozhodla ses ty. Vzala jsi mi mé Možná, nechala jsi mě v tom svém zatraceném labyrintu. A teď ani nevím, jestli sis vybrala přímou a rychlou cestu ven a jestli jsi mě takhle nechala schválně. Nikdy jsem tě neznal, viď? Nemůžu si tě pamatovat, protože jsem tě neznal.

A když jsem vstal, že půjdu domů a usmířím se s Plukovníkem, pokusil jsem se představit si ji na té židli, ale nedokázal jsem si vzpomenout, jestli si dávala nohu přes nohu. Pořád jsem ještě viděl ten úsměv poloviční Mony Lisy, ale neuměl jsem si dostatečně vybavit její ruce, abych věděl, jak držela cigaretu. Usoudil jsem, že ji potřebuju líp poznat, abych si měl víc co pamatovat. Než jsem se mohl pustit do zahanbujícího procesu zapomínání jejího života a smrti, potřeboval jsem se to dozvědět: Jak. Proč. Kdy. Kde. Co.

V pokoji číslo 43 jsme se s Plukovníkem jeden druhému stručně omluvili a on pak řekl: „Došli jsme k taktickému rozhodnutí rozhovor s Jakém ještě odložit. Zatím to ještě vezmeme jinudy.”

192$

jedenadvacet dní poté

Když se doktor Hyde další den ráno přišoural do třídy, Takumi si sedl vedle mě a načmáral něco na kraj sešitu. Oběd u McNejedlýho, stálo tam.

Napsal jsem na kraj vlastního sešitu OK a pak jsem otočil na prázdnou stránku. Hyde začal mluvit o súfismu, mystickém islámském směru. Doporučenou četbu jsem sotva prolistoval studoval jsem teď jen tolik, abych nepropadl - ale narazil jsem přitom na skvělá poslední slova. Jeden chudý súfí oblečený v hadrech vešel do klenotnictví bohatého kupce a zeptal se ho: „Víš, jak zemřeš?” Kupec odpověděl: „Ne. Nikdo neví, jak zemře.” A súfí odpověděl: „Já ano.”

„Jak?” zeptal se kupec.

A súfí si lehl, zkřížil ruce na prsou a zemřel. Načež se obchodník okamžitě vzdal svého obchodu a vybral si chudý život na cestě za duchovním bohatstvím, které získal ten súfí.

Doktor Hyde ale vyprávěl jiný příběh, který já jsem vynechal. „O Karlu Marxovi je známo, že prohlásil náboženství za opium lidstva. Buddhismus, především v té podobě, v jaké je obvykle praktikován, slibuje zlepšení prostřednictvím karmy. Islám a křesťanství slibují svým věrným věčný ráj. A to je rozhodně mocné opium, naděje na lepší příští život. Ale existuje jeden súfistický příběh, který zpochybňuje představu, že lidé věří jedině proto, že potřebují opium. Rabi’a al-Adawíja, velká súfijská světice, běhala jednou ulicemi svého rodného města Basry s pochodní v jedné a vědrem vody ve druhé ruce. Když se jí někdo zeptal, co dělá, odpověděla: ,Vezmu toto vědro vody a uliju jím plameny pekelné, a pak touto pochodní podpálím brány

193$

ráje, aby lidé nemilovali Boha jen ze strachu z pekel nebo touhy po nebi, ale jen pro Boha samého.”

Žena tak silná, že podpálí nebe a zatopí peklo. Aljašce by se tahle Rabi’a líbila, zapsal jsem si do sešitu. Ale i tak byl pro mě posmrtný život důležitý. I když jsem moc chtěl vědět, jak Aljaška umřela, ještě víc jsem chtěl vědět, kde je teď, jestli někde. Rád jsem si představoval, jak se na nás shora dívá, jak o nás pořád ví, ale zdálo se mi to jen jako fantazie a nikdy jsem to doopravdy necítil - stejně jako Plukovník na tom pohřbu říkal, že ona tam není, že není nikde. Upřímně řečeno, nedokázal jsem si ji představit jinak než jako mrtvou, než jako tělo tlející ve Vine Station, a to ostatní - duši - leda tak v našich vzpomínkách. Stejně jako Rabťa jsem si ani já nemyslel, že by lidi měli věřit v Boha jen kvůli nebi a peklu. Necítil jsem ale potřebu pobíhat po městě s pochodní. Vymyšlené místo podpálit nejde.

Po vyučování jsme s Takumim seděli u McDonalda. On přehraboval své hranolky a vybíral z nich jen ty nejkřupavější a já jsem cítil její naprostou ztrátu; ještě pořád se mi točila hlava z představy, že odešla nejen z tohoto světa, ale ze všech.

„Jak ses měl?” zeptal jsem se.

„Hm,” odpověděl Takumi s pusou plnou hranolků, „nih moh. Co ty?”

„Taky nic moc.” Kousl jsem si cheeseburgeru. K Happy Mealu mi dali plastové autíčko a to teď leželo na stole na zádech. Zatočil jsem kolečky.

„Chybí mi.” Takumi odstrčil tác; zbylé měkké hranolky ho nezajímaly.

„Jo, mně taky. Je mi to strašně líto, Takumi,” řekl jsem a myslel jsem to v nejširším možném smyslu slova. Bylo mi líto, že jsme skončili takhle - že tu točíme kolečky u McDonalda. Líto, že osoba, která nás svedla dohromady, teď mezi námi leží jako mrtvola. Líto, že jsem ji nechal umřít. Je mi líto, že jsem s tebou

194$

nemluvil, protože jsi nesměl vědět, jak to doopravdy je s Plukovníkem a se mnou, a strašně se mi nechtělo být s tebou a předstírat, že jsem jenom jednoduše smutný - dělat, že umřela a mě to mrzí, ne že umřela kvůli mně.

„Jo, mně taky. S Larou už nechodíš, co?”

„Asi ne.”

„Oukej. Ona si to nejspíš myslela.”

Ignoroval jsem ji, ale touhle dobou už mě ignorovala taky, tak jsem usoudil, že je po všem, jenže možná nebylo. „Víš,” řekl jsem Takumimu, „já prostě nemůžu - já člověče nevím. Ono je to hrozně složitý.”

„Jasně. Ona to pochopí. Jasně. Dobrý.”

„Tak jo.”

„Hele, Válečku, já - já nevím. Je to děsný, co?”

„No jo.”

195$

dvacet sedm dní poté

O šest dní později, čtyři neděle po poslední neděli, jsme se s Plukovníkem pokoušeli jeden druhého zastřelit paintballovými pistolemi a přitom jsme prováděli šílené triky na U-rampě. „Potřebujem chlast. A musíme si půjčit Orlův analyzátor dechu.”

„Půjčit? Víš, kde je?”

„Jo. Tys do něj nikdy nemusel foukat?”

„Ne. Myslí si o mně, že jsem šprt.”

„No však jsi šprt, Válečku, ale takový detail ti nemůže zabránit pít.” Pravda byla taková, že od toho dne jsem nepil a měl jsem dojem, že už to nejspíš ani nikdy v životě neudělám.

Pak jsem skoro šťouchl Plukovníka loktem do obličeje - rozmachoval jsem se rukama, jako by záleželo na tom, že zkroutím tělo správným způsobem, ne že jen stisknu ve správnou chvíli správné tlačítko - byl to stejný zlozvyk, jaký měla při videohrách Aljaška. Plukovník byl ale tak soustředěný na hru, že si toho ani nevšiml. „Máš plán, jak přesně ukradneme ten analyzátor dechu z Orlova domu?”

Plukovník se na mě podíval a řekl. „To hraješ tak mizerně?” a pak, aniž se znova podíval, trefil mého skejťáka do koulí modrou paintballovou střelou. „Ale nejdřív si musíme opatřit chlast, protože ambrózie zkysla a moje alkoholická spojka je

„PFÚ, pryč,” dořekl jsem místo něj.

Když jsem otevřel u Takumiho dveře, seděl u stolu, hlavu skoro celou zakrytou mohutnými sluchátky, a pokyvoval hlavou do rytmu. Zřejmě o nás nevěděl. „Ahoj,” řekl jsem. Nic. „Takumi.”

196$

Nic. „TAKUMI!” Otočil se a sundal sluchátka,. Zavřel jsem za sebou dveře a zeptal se. „Máš nějaký alkohol?”

„Proč?” chtěl vědět.

„No, protože se chceme opít,” odpověděl Plukovník.

„Fajn. To se přidám.”

„Takumi,” řekl Plukovník. „To je - musíme to udělat sami.”

„Ne. Už mám těch vašich sraček dost.” Takumi vstal, došel do koupelny a vrátil se s lahví od gatorade plnou čiré tekutiny. „Mám to v lékárně,” vysvětlil, „protože to vlastně je lék.” Strčil láhev do kapsy a vyšel ze dveří. Nezavřel je za sebou. Vzápětí znovu nakoukl dovnitř a dokonale napodobil Plukovníkovo komandování: „Proboha, tak jdete, nebo ne?”

„Takumi,” zarazil ho Plukovník. „Hele, to, co chceme udělat, je trochu nebezpečný a my tě do toho nechceme namočit. Fakt. Ale zítra ti vážně už řeknem všechno.”

„Už mám toho tajnůstkářství fakt dost. Byla to taky moje kamarádka.”

„Zítra. Vážně.”

Vytáhl láhev z kapsy a hodil mi ji. „Zítra,” řekl.

„Já mu to fakt nechci vykládat,” namítl jsem, když jsme se vraceli do svého pokoje. „Bude nás nenávidět.”

„Bude nás nenávidět víc, když budem dělat, že neexistuje,” odpověděl Plukovník.

Patnáct minut nato jsem stál před Orlovými dveřmi.

Otevřel dveře s vařečkou v ruce, usmál se a řekl: „Pojďte dál, Milesi. Zrovna si dělám sendvič s vajíčky, chcete taky?”

„Ne, díky,” odmítl jsem a šel za Orlem do kuchyně.

Měl jsem za úkol třicet vteřin ho nepustit do obýváku, aby Plukovník mohl nepozorovaně odnést analyzátor dechu. Hlasitě jsem zakašlal, abych Plukovníka upozornil, že teď je čistý vzduch. Orel vzal do ruky sendvič s vejcem a kousl si. „Čemu vděčím za potěšení z vaší návštěvy?” zeptal se.

197$

„Jen jsem vám chtěl říct, že Plukovník - tedy myslím Chip Martin, víte, on je můj spolubydlící - má dost potíže s latinou.”

„No, on nechodí na hodiny, pokud vím, a to je pak dost těžké držet krok s výukou.” Vykročil ke mně. Znovu jsem zakašlal a couvl; vypadalo to, jako bychom s Orlem tančili tango směrem k jeho obýváku.

„No, víte, on vůbec nespí, celou noc je vzhůru a myslí na Aljašku,” řekl jsem a natáhl se co nejvíc do výšky, abych nepříliš širokými rameny zakryl Orlovi výhled do obýváku. „Víte, oni spolu hodně kamarádili.”

„To vím,” řekl a v té chvíli v obýváku vrzly o dřevěnou podlahu Plukovníkovy tenisky. Orel se na mě tázavě podíval a obešel mě. Honem jsem vyhrkl: „Nehoří ten plyn ještě?” a ukázal na pánev.

Orel se obrátil, podíval se na hořák, který zjevně nebyl zapálený, a pak vyběhl do obýváku.

Nikdo tam nebyl. Vrátil se ke mně. „Máte něco za lubem, Milesi?”

„Ne, pane. Vážně. Jen jsem s váma chtěl mluvit o Chipovi.”

Skepticky nadzvedl obočí. „No, já chápu, že pro Aljaščiny blízké přátele to je strašná ztráta. Je to opravdu hrozné. A nikde žádná útěcha, viďte.”

„Ne, pane.”

„Já s Chipovými problémy soucítím. Ale škola je důležitá. Aljaška by byla jistě chtěla, aby Chip i nadále studoval, jak má.”

No určitě, pomyslel jsem si. Poděkoval jsem Orlovi a on mi slíbil, že mi někdy taky udělá sendvič s vajíčky. Trochu jsem znervózněl, aby pak u nás náhodou nezaklepal s vajíčkovým sendvičem a nenašel nás, jak A. ilegálně kouříme a B. Plukovník ilegálně pije mléko s vodkou z litrové krabice.

Když jsem přešel polovinu trávníku, doběhl mě Plukovník. „To bylo dobrý, to s tím vařičem. Kdybys to neudělal, byl bych v háji. Ale asi budu muset začít chodit na latinu. Blbá latina.”

198$

„Máš to?” zeptal jsem se.

„Jo,” kývl. „Jo. Proboha, doufám, že ho nebude dneska večer hledat. I když, podezření nebude mít určitě. Kdo by tak asi

kradl analyzátor dechu ?”

Ve dvě ráno do sebe Plukovník kopl šestého panáka vodky, ušklíbl se a pak zoufale zamával rukou po láhvi Mountain Dew, ze které jsem pil. Podal jsem mu ji a on si zhluboka lokl.

„Myslím, že zítra na latinu nebudu moct,” řekl. Říkal to ne docela srozumitelně, jako by měl oteklý jazyk.

„Ještě jednu,” poprosil jsem.

„Tak jo. Ale tím končím.” Nalil trochu vodky do kelímku. Stiskl rty a zaťal pěstičku. „Panebože, to je hnus. S mlíkem je to mnohem lepší. Doufám, že už to bude dvě celý čtyři.”

„Musíme počkat patnáct minut po posledním napití, než to otestujeme,” poučil jsem ho; vyhledal jsem si návod k použití analyzátoru na internetu. „Připadáš si opilý?”

„Kdyby opilost byla sušenky, tak já jsem Famous Amos.” Zasmáli jsme se. „Ale kdybys řekl Chips Ahoy!, bylo to vtipnější.”

„Promiň. Nejsem ve formě.”

Držel jsem analyzátor v ruce - stříbrný hladký přístroj, který se ze všeho nejvíc podobal malému dálkovému ovládání. Pod LCD displejem byl malý otvor. Foukl jsem do něj, abych to vyzkoušel. 0,00, ukázalo se na displeji. Usoudil jsem, že to funguje.

Asi po patnácti minutách jsem přístroj podal Plukovníkovi. „Aspoň dvě vteřiny pořádně foukej,” poradil jsem.

Podíval se po mně. „Takhle jsi to řekl Laře v tý klubovně? Jenomže, Válečku, při kouření se nejdřív nasává, víš?”

„Drž hubu a foukej.”

Plukovník nadmul tváře a dlouze do díry foukal, až mu zrudl obličej.

Jedna šest. „Proboha,” řekl Plukovník. „To snad ne.”

199$

„Už jsi ve dvou třetinách“ povzbudil jsem ho.

„Jo, jenže taky jsem ve třech čtvrtinách, než se pobleju.”

„No, zjevně to jde. Ona to dokázala. Prosím tě, neříkej mi, že nedokážeš přechlastat holku!”

„Dej sem Mountain Dew,” požádal mě stoicky.

A pak jsem venku uslyšel kroky. Kroky. Rozsvítili jsme až v jednu, protože jsme předpokládali, že už budou všichni dávno spát - koneckonců, zítra byla škola — ale ty kroky, sakra. Plukovník se na mě zmateně podíval, já jsem mu sebral analyzátor a zastrčil ho do polštářů pohovky, popadl jsem kelímek a láhev od gatorade s vodkou a zastrčil je za STOLEK, pak jsem jedním pohybem vytáhl cigaretu a zapálil ji v naději, že pach kouře zamaskuje pach alkoholu. Bafal jsem z cigarety bez vdechování, abych místnost co nejvíc zakouřil, a už jsem se stačil skoro vrátit na pohovku, když se ozvalo trojí ostré zaklepání. Plukovník se po mně zděšeně podíval, protože si náhle uvědomil málo slibnou budoucnost, která ho čeká. Sykl jsem: „Breč!” právě ve chvíli, kdy Orel vzal za kliku.

Plukovník se schoulil do klubíčka, hlavu na kolenou, a ramena se mu začala otřásat. Vzal jsem ho kolem ramen, právě když Orel vešel.

„Omlouvám se,” ozval jsem se, dřív než Orel stačil něco říct. „Dneska je to obzvlášť zlý.”

„Vy kouříte?” zeptal se Orel. „Ve svém pokoji? Čtyři hodiny po večerce?”

Hodil jsem cigaretu do prázdné plechovky s kolou. „Omlouvám se, pane. Jen se snažím zůstat s ním vzhůru.”

Orel došel k pohovce a já jsem cítil, jak se Plukovník začíná zvedat. Pevně jsem ho přidržel, kde byl, protože kdyby Orel ucítil jeho dech, bylo by všechno v háji. „Milesi,” řekl Orel, „já chápu, že je to pro vás těžká doba. Ale budete dodržovat pravidla téhle školy, nebo se budete muset zapsat někam jinam. Zítra se uvidíme před porotou. Můžu pro vás něco udělat, Chipe?”

200$

Plukovník nezvedl hlavu a odpověděl třesoucím se hlasem: „Ne, pane. Jsem rád, že mám Milese.”

„Já jsem taky rád,” řekl Orel. „Možná byste ho měl přesvědčit, aby se držel zdejších pravidel, protože jinak riskuje místo ve zdejší škole.”

„Ano, pane,” odpověděl Plukovník.

„Můžete nechat rozsvíceno, dokud nebudete moct jít spát. Zítra se uvidíme, Milesi.”

„Dobrou noc, pane,” řekl jsem a představil jsem si, jak Plukovník vrací analyzátor dechu k Orlovi domů, až mě budou pérovat na porotě. Když za sebou Orel zavřel, Plukovník se rychle zvedl a usmál se. Protože byl ještě nervózní, jestli Orel není za dveřmi, zašeptal: „To bylo fakt dobrý.”

„Učil jsem se od mistrů,” odpověděl jsem. „Tak pij.”

O hodinu později byla láhev od gatorade skoro prázdná a Plukovník měl dvě celé čtyři promile.

„Díkybohu!” zvolal a pak dodal: „To je děsný. To už fakt není sranda.”

Vstal jsem a odstrčil STOLEK z cesty, aby Plukovník mohl přejít pokoj a do ničeho nenarazil. „Tak, můžeš vstát?”

Plukovník se opřel o pohovku a začal se zvedat, ale pak padl zpátky a lehl si na záda. „Pokoj se točí,” podotkl. „Budu blejt.”

„Ne, vydrž to. Všechno bys zkazil.”

Rozhodl jsem se, že s ním udělám malou zkoušku střízlivosti, jak to dělají policajti. „Hele, pojď sem a zkus jít rovně.” Skutálel se z pohovky na podlahu a já jsem ho popadl pod rameny a zvedl. Postavil jsem ho mezi dvě dlaždice naznačené v linoleu. „Jdi tady podle týhle řady dlaždic. Rovně, patu před špičku.”

Zvedl nohu a okamžitě se nahnul doleva a zamával rukama. Udělal jeden nejistý krok, jako by se batolil, ale nohy zřejmě nedokázaly došlápnout jedna před druhou. Na chvilku znova

201$

chytil rovnováhu, potom o krok couvl a dosedl na pohovku. „Propadl jsem,” prohlásil věcně.

„Dobře. Jak odhaduješ vzdálenost?”

„Cože jak odaju - odhaju - cože?”

„Koukni se na mě. Jsem jeden? Nebo jsme dva? Mohl bys do mě omylem narazit, kdybych byl policejní auto?”

„Všechno se motá, ale asi ne. To je děs. To fakt byla - takhle?”

„Zřejmě. Mohl bys teď řídit?”

„Proboha ne. Ne. Ne. Byla fakt vožralá, co?”

Jo.”

„A my fakt blbí.”

Jo.”

„Motám se. Ale ne. Auto ne. Furt vidím.“

„Tak tady máš ten důkaz.”

„Třeba usnula. Strašně se mi chce spát.”

„To zjistíme,” pokusil jsem se převzít obvyklou Plukovníkovu roli.

„Dneska ne,” odpověděl. „Dneska budem trochu blejt a pak zaspíme kovo - coco - kocovinu.”

„Nezapomeň na latinu.”

„Nojo. Zasraná latina.”

202$

dvacet osm dní poté

Plukovník se druhý den ráno na latinu přece jen dostavil - „Je mi skvěle, protože jsem ještě opilý. Ale Bůh mi pomáhej za pár hodin!” - a já jsem psal písemku z francouzštiny, na kterou jsem se učil un petit peu. Otázky s výběrem z možností (který čas slovesa se hodí do této věty?) ještě šly, ale když jsem měl volně odpovědět na otázku: Jaký význam má růže v Le Petit Prince?, bylo to horší.

Kdybych Malého prince četl, klidně třeba i francouzský, byla by ta otázka asi celkem lehká. Bohužel jsem strávil večer opíjením Plukovníka. Odpověděl jsem tedy: „Elle symbolise Vamour. („Symbolizuje lásku.”) Madame O’Malleyová nám na odpověď nechala volnou celou stránku, ale já jsem usoudil, že jsem to třemi slovy shrnul docel dobře.

Učil jsem se jenom tak, abych dostával dvě minus a nenadělal rodičům starosti, ale upřímně řečeno, bylo mi to už dost jedno. Význam růže? říkal jsem si v duchu. Komu na tom záleží? Jaký význam mají bílé tulipány, to byla otázka, který stála za odpověď.

U poroty jsem dostal kázání a deset pracovních hodin. Když jsem se vrátil do pokoje 43, zjistil jsem, že Plukovník Takumimu vypravuje všechno - tedy všechno až na to líbání. Zrovna když jsem vešel, Plukovník říkal: „Tak jsme jí pomohli odjet.”

„Odpálili jste petardy,” kývl Takumi.

„Jak víš o těch petardách?”

„Trochu jsem čenichal,” vysvětlil Takumi. „Byla to blbost. Neměli jste to dělat. Ale všichni jsme ji nechali jít,” dodal a já

203$

jsem nechápal, co tím sakra myslí. Neměl jsem ale čas se zeptat, protože pokračoval: „Tak vy myslíte, že to byla sebevražda?”

„Možná,” kývl jsem. „Nechápu, jak jinak by mohla nabourat do toho policejního auta, ledaže by usnula.”

„Třeba jela za otcem,” uvažoval Takumi nahlas. „Vine Station je taky tím směrem.”

„Možná,” kývl jsem. „Všechno je jen možná, co?”

Plukovník sáhl do kapsy pro cigarety „No, já mám ještě jedno: Jake možná zná odpovědi,” řekl. „Jiné strategie jsme vyčerpali, takže zítra mu zavolám.”

Teď už jsem taky chtěl znát odpovědi, ale ne na stejné otázky. „Jo, dobře,” kývl jsem. „Ale koukni - neříkej mi nic, co není podstatný. Nechci vědět nic, co mi nepomůže zjistit, kam jela a proč.”

„Já vlastně taky ne,” přidal se Takumi. „Podle mě by některý věci měly zůstat soukromý.”

Plukovník nacpal pode dveře ručník, zapálil si cigaretu a řekl. „Jo, dobře, kluci. Budeme pracovat jenom s tím, co potřebujete vědět.”

204$

dvacet devět dnů poté

Když jsem se druhý den vracel z vyučování, uviděl jsem Plukovníka, jak sedí na lavici pod telefonním automatem, sluchátko si přidržuje ramenem a horečně čmárá poznámky do bloku položeného na kolenou.

Honem jsem zmizel v pokoji 43 a našel jsem tam Takumiho, jak jezdí závody s vypnutým zvukem. „Jak dlouho už telefonuje?” zeptal jsem se.

„Nevím. Přišel jsem před dvaceti minutama a to už tam seděl. Nejspíš nebyl na tý matice pro chytrý. Proč, bojíš se, že si sem Jake dojede a nakope vám zadek, že jste ji nechali odjet?”

„Ale ne,” mávl jsem rukou a myslel si: Tak tohle je přesně ten důvod, proč jsme mu to neměli říkat. Šel jsem do koupelny, pustil sprchu a zapálil si cigaretu. Za chvilku přišel i Takumi.

„Co se děje?” zeptal se.

„Nic. Jen chci vědět, co se jí stalo.”

„Jako že fakt chceš znát pravdu? Nebo se chceš dozvědět, že se s ním pohádala a jela se s ním rozejít a pak se sem chtěla vrátit a padnout ti do náruče, abyste se vášnivě pomilovali a měli spolu geniální děti, co by si pamatovaly poslední slova i básničky?”

„Jestli máš na mě vztek, tak to řekni rovnou.”

„Nemám na tebe vztek, žes ji nechal jet. Ale už mě nebaví, že se tváříš, jako bys byl jediný kluk, co ji kdy chtěl. Jako bys měl monopol na to, aby se ti líbila,” odpověděl Takumi. Vstal jsem, zvedl sedátko záchodu a spláchl nedokouřenou cigaretu.

Chvíli jsem se na něj díval a pak jsem řekl: „Ten večer jsem se s ní líbal a na to monopol mám.”

205$

„Cože?” zakoktal se.

„Líbal jsem se s ní.”

Otevřel pusu, jako by chtěl promluvit, ale neřekl nic. Chvíli jsme se na sebe dívali a já jsem se styděl za to, že jsem se v podstatě vytahoval, a nakonec jsem řekl: „Koukej - já vím, jaká byla. Když chtěla něco udělat, tak to udělala. Byl jsem nejspíš jen při ruce.”

„Hm. To já jsem nikdy při ruce nebyl,” řekl. „Já - no, Válečku, při nejlepší vůli ti to nemůžu vyčítat.”

„Neříkej to Laře.”

Kývl a vtom jsme uslyšeli trojí rázné zaklepání na dveře, což znamenalo, že jde Orel. Pomyslel jsem si, Sakra, přistihne mě podruhy za jeden týden, ale Takumi ukázal do sprchy, a tak jsme tam vběhli a zatáhli za sebou závěs. Příliš nízká hlavice nás máčela od hrudního koše dolů. Byli jsme nuceni stát blíž u sebe, než nám bylo milé, ale mlčeli jsme, prskající sprcha nám několik minut zvolna máčela trička a džíny a my jsme čekali, až pára vyžene kouř ventilací. Orel ale na dveře koupelny nezaklepal a nakonec Takumi zavřel sprchu. Pootevřel jsem dveře a vykoukl ven. Plukovník seděl na pohovce, nohy opřené o STOLEK, a dokončoval Takumiho závod NASCAR. Otevřel jsem a vyšli jsme s Takumim ven, úplně oblečení a naprosto mokří.

„No, tak tohle se tak často nevidí,” podotkl Plukovník nonšalantně.

„Co to sakra bylo?” zeptal jsem se.

„Zaklepal jsem jako Orel, abyste se lekli.” Usmál se. „Hele, ale jestli vy dva potřebujete soukromí, tak příště nechte na dveřích lístek.”

Zasmáli jsme se a Takumi řekl: „Víš, už jsme s Válečkem začínali být trochu naježený, ale řeknu ti, že od tý doby, co jsme se spolu sprchovali, jseš mi fakt sympatický, Válečku.”

„Tak jak to šlo?” zeptal jsem se. Sedl jsem si na STOLEK a Takumi sebou plácl na pohovku vedle Plukovníka. Oba jsme byli

206$

mokří a taky nám bylo trochu zima, ale příliš nás zajímalo, co se Plukovník dozvěděl od Jakea, než abychom se šli usušit.

„Bylo to zajímavý. Co potřebujete vědět: Ty kytky jí daroval on, jak jsme si mysleli. Nepohádali se. Volal jen proto, že jí slíbil zavolat přesně ve chvíli jejich osmiměsíčního výročí, to bylo shodou okolností ve tři hodiny dvě minuty ráno, což - uznáte - je trochu šílený, a ona ten telefon kupodivu slyšela zvonit. Tak si asi pět minut povídali o ničem a ona pak úplně znenadání zhysterčila.”

„Znenadání?” opakoval Takumi.

„Počkej, podívám se do poznámek.” Plukovník listoval v bloku. „Už to mám. Jake povídá: ,Tak užila sis výročí?’ A ona: ,Jo, užila jsem si ho skvěle.’ Jak to Plukovník četl, slyšel jsem v jeho hlase její nadšení, to, jak se vrhala do některých slov, třeba skvěle a báječně a fantasticky. „Pak ticho a Jake se ptá: ,Co děláš?’ a Aljaška řekne: ,Nic, jen si tak čmárám,’ a pak vyjekne: ,Do prdele do prdele do prdele’ a začne vzlykat a řekne mu, že musí jít a že mu pak zavolá. Neřekne ale, že za ním přijede, a Jake si nemyslí, že by to tak bylo. Neví, kam měla namířeno, ale říká, že než ho navštívila, vždycky se ptala, jestli může, a tentokrát se nezeptala, což znamená, že tam nejela. Moment, najdu to přesně.” Otočil v bloku stránku. „Jo, tady: ,Říkala, že mi zavolá, ne že za mnou přijede.’”

„Mně řekne ,Pokračování příště’ a jemu, že mu zavolá,” uvědomil jsem si.

„Přesně. Taky jsem si všiml. Plánovala budoucnost. Což se sebevraždou moc dohromady nejde. Vrátí se do pokoje a křičí, že na něco zapomněla. A pak ten její překotný závod skončí. Takže odpovědi veškeré žádné.”

„No, aspoň víme, kam nejela”

„Ledaže by byla ještě impulzivnější než jindy,” podotkl Takumi. Podíval se na mě. „A podle toho, co jsem slyšel, byla ten večer impulzivní až dost.”

207$

Plukovník se na mě tázavě podíval a já jsem kývl.

„Jo,” řekl Takumi, „vím to.”

„Aha. A naštvalo tě to, ale pak jste se s Válečkem společně osprchovali a všechno dobrý. No fajn. Takže ten večer…,” pokračoval Plukovník.

A oba jsme se pokusili Takumimu převyprávět, o čem se ten večer mluvilo, ale ani jeden z nás si to nijak zvlášť dobře nepamatoval, částečně proto, že Plukovník byl opilý a já jsem je moc neposlouchal, dokud Aljaška nepřišla s tou hrou. A stejně jsme nevěděli, jak moc to mohlo být důležité. Poslední slova se pamatují hůř, když nikdo neví, že někdo umře.

„No,” vzpomínal Plukovník, „myslím, že jsme mluvili o tom, že strašně rád jezdím na skejtu na počítači, ale přitom mě nikdy ani nenapadlo doopravdy si stoupnout na skejt, načež řekla: ,Pojďte hrát Otázky a výzvy’ a pak sis to s ní rozdal.”

„Cože? Ty sis to s ní s ní rozdal? Před Plukovníkem?” vykřikl Takumi.

„Ale ne.”

„Uklidněte se,” prohlásil Plukovník a rozhodil rukama. „To byl eufemismus.”

„Pro co?” zeptal se Takumi.

„Pro líbání.”

„Pěkný eufemismus, fakt.” Takumi obrátil oči v sloup. „Jsem jediný, komu přijde, že to může být důležitý?”

„No vidíš, to mě nenapadlo,” prohlásil jsem s kamennou tváří. „Ale teď nevím. Neřekla to Jakeovi. Nemohlo to být tak důležitý.”

„Třeba měla výčitky svědomí,” odpověděl.

„Jake říkal, že do telefonu mluvila celkem normálně, než zhysterčila,” připomněl Plukovník. Ale muselo se stát něco kolem toho telefonátu. Něco se stalo a my o tom nevíme.” Nešťastně si prohrábl hřívu. „Kristepane. Něco. Něco v ní. A my teď musíme přijít na to, co.”

208$

„Takže budeme muset číst myšlenky mrtvý,“ ušklíbl se Takumi. „To je fakt jednoduchý.”

„Přesně. Chceš se ztřískat?” zeptal se Plukovník.

„Nemám chuť pít,” zavrtěl jsem hlavou.

Plukovník sáhl do útrob pohovky a vytáhl Takumiho láhev od gatorade. Takumi nechtěl také, ale Plukovník se jen poťouchle usmál, prohlásil: „Aspoň mi víc zbude, ” a napil se.

209$

třicet sedm dní poté

Následující středu jsem na Laru narazil při náboženství - doslova. Samozřejmě že jsem ji vídal. Viděl jsem ji skoro každý den při angličtině, nebo jak sedí v knihovně a šeptá si se svou spolubydlící Katie. Vídal jsem ji při obědě a večeři v jídelně, a nejspíš bych ji viděl i při snídani, kdybych na ni někdy vstal. A ona mě samozřejmě viděla taky, ale až do toho rána jsme se na sebe nikdy nepodívali současně.

Předpokládal jsem, že už na mě zapomněla. Koneckonců, chodili jsme spolu jen asi den, i když to byl dost nabitý den. Ale jak jsem se hnal na algebru a vrazil jsem jí přímo do levého ramena, otočila se a podívala se na mě. Podívala se naštvaně, a nebylo to proto, že jsem do ní vrazil. „Promiň,” vyhrkl jsem. Podívala se na mě přimhouřenýma očima jako někdo, kdo se chystá buď brečet, nebo se prát, a mlčky zmizela ve třídě.

Chtěl jsem s ní chtít mluvit. Věděl jsem, že jsem se zachoval hrozně - Představ si, kdybys byl Lara, říkal jsem si pořád - tvoje kamarádka by byla mrtvá a tvůj bývalý kluk by mlčel - ale měl jsem místo jen na jedno opravdové chtění, a ona byla mrtvá, a já jsem chtěl vědět jak a proč, a to mi Lara říct nemohla, a na ničem jiném nezáleželo.

210$

čtyřicet pět dní poté

Celé týdny jsme s Plukovníkem žili z charity, pokud šlo o cigarety. Dostali jsme zadarmo nebo levně krabičku od kdekoho, od Molly Tanové po dříve na ježka ostříhaného Longwella Chase. Bylo to, jako by nám lidi chtěli nějak pomoct a nepřišli na jiný způsob. Ale koncem února se charita vyčerpala, což bylo jen dobře. Vždycky mi přišlo nesprávné brát si od těch lidí dárky, protože nevěděli, že jsme nabili pistoli a vložili jí zbraň do ruky.

Po vyučování nás tedy Takumi dovezl do Coosa „Pro všechny vaše špirituální potřeby” Liquors. To odpoledne jsme se s Takumim dozvěděli smutné výsledky prvního testu z algebry v tomto pololetí. Patrně proto, že nás Aljaška už nemohla vyučovat nad kupou hranolků od McNejedlého, a taky možná proto, že jsme se ani jeden pořádně neučili, hrozilo, že našim pošlou varovný dopis.

„Problém je v tom, že mi prostě algebra nepřipadá moc zajímavá,” prohlásil věcně Takumi.

„No, tak to možná budeš přijímací komisi na Harvardu dost těžko vysvětlovat,” podotkl Plukovník.

„Já ti nevím,” řekl jsem já, „mně připadá docela přitažlivá.”

Zasmáli jsme se, ale smích se rozplynul v napjatém, všudypřítomném tichu a já jsem věděl, že všichni myslíme na ni, mrtvou a chladnou, na to, že se už nesměje - že Aljaška už není. Fakt, že Aljaška neexistuje, mě pořád ohromoval - pokaždé, když jsem na to pomyslel. Hnije pod zemí ve Vine Station, stát Alabama, říkal jsem si, ale ani tak to úplně nebylo. Její tělo tam bylo, ale ona nebyla nikde, nic, PFÚ.

211$

I

Zdálo se mi, že právě ty nejlepší okamžiky teď vždycky končí smutkem, protože zrovna když život začínal být skoro takový jako tenkrát, když byla s námi, uvědomili jsme si, jak úplně a absolutně odešla.

Koupil jsem cigarety. Předtím jsem do Coosa Liquors nikdy nevstoupil, ale bylo to tam opravdu tak ošuntělé, jak to Aljaška popisovala. Když jsem mířil k pultu, zaprášená dřevěná podlaha mi pod nohama vrzala. Zahlédl jsem velký sud kalné vody, na kterém byl nápis ŽIVÁ NÁVNADA, jenže ve skutečnosti bylo uvnitř hejno mrtvých mřenek plovoucích břichem vzhůru. Když jsem ženu za pultem požádal o karton Marlboro Lights, usmála se na mě všemi čtyřmi svými zuby.

„Vy jste z Culver Creeku?” zeptala se a já jsem nevěděl, jestli odpovědět popravdě, protože bylo dost nepravděpodobné, že by nějakému středoškolskému studentovi už bylo devatenáct. Žena ale vytáhla z police za sebou karton cigaret a položila ho na pult, aniž mě požádala o doklad, a tak jsem řekl: „Ano, madam.”

„Co škola?” zeptala se.

„Celkem to jde,” odpověděl jsem.

„Slyšela jsem, že tam někdo umřel.”

„Ano,” kývl jsem.

„To je mi moc líto.”

„Ano, madam.”

Žena, jejíž jméno jsem neznal, protože tohle byl obchod toho druhu, jaký nebude plýtvat penězi na jmenovky, měla na levé tváři bradavici a z ní rostl jeden dlouhý bílý chlup. Nebylo to sice přímo nechutné, ale nemohl jsem si pomoct - musel jsem se na něj pořád koukat a pak jsem zase rychle odvracel oči.

Když jsem se vrátil do auta, podal jsem Plukovníkovi krabičku cigaret.

Stáhli jsme okénka, ačkoli únorový chlad mě štípal do tváře a hlasitý vítr znemožnil všechny hovory. Seděl jsem ve své

212$

čtvrtině auta a kouřil a přemýšlel jsem přitom, proč si ta stará žena v Coosa Liquors prostě ten chlup z bradavice nevytrhne. Takumiho staženým okénkem mi foukal do tváře vítr. Poposedl jsem doprostřed zadního sedadla a podíval se na Plukovníka, který seděl vedle řidiče, usmíval se a nastavoval obličej větru vanoucímu do okénka.

213$

čtyřicet šest dní poté

Nechtěl jsem mluvit s Larou, ale druhý den mi to Takumi dal pěkně sežrat. „Co myslíš, co by si asi o týhle sprosťárně myslela Aljaška?” zeptal se s pohledem upřeným přes jídelnu na Laru. Seděla tři stoly od nás se svou spolubydlící Katie, která něco vypravovala. Lara se usmála, kdykoli se Katie zachechtala vlastnímu vtipu. Nabrala na vidličku konzervovanou kukuřici, přidržela ji nad talířem, nahnula k ní hlavu, a když jedla, sklopila oči do klína. Lara tiše i jedla.

„Mohla za mnou přijít ona,” namítl jsem.

Takumi zavrtěl hlavou. „Tho muhůi thy,” odpověděl s pusou plnou bramborové kaše. Polkl. „Já se tě na něco zeptám, Válečku. Až budeš starý a šedivý a tvoje vnoučata ti budou sedět na klíně a zeptají se: ,Dědo, kdo ti ho prvně vykouřil?’, chceš odpovědět ,Ále, jedna holka, kterou jsem až do konce střední školy ignoroval?’ Ne!” usmál se. „Chceš říct: ,Á, to byla moje kamarádka Lara Buterskaja. Krásná holka. Mnohem hezčí než vaše babička.”’ Zasmál jsem se. No tak jo. Musím promluvit s Larou.

Po vyučování jsem došel k Lařinu pokoji a zaklepal, a pak stála ve dveřích a dívala se na mě jako: Co je? Co zas je? Víc už mi ublížit nemůžeš, Válečku, a já se podíval kolem ní do pokoje, kam jsem vstoupil jen jednou, kde jsem zjistil, že líbání nelíbání, nedokážu si s ní povídat - a než se mlčení protáhlo nad snesitelnou míru, řekl jsem: „Omlouvám se.”

„Za co?”

„Že jsem tě ignoroval. A za všechno,” vysvětlil jsem.

„Nemusel jsi být můj kluk.” Byla moc hezká, veliké oči, které rychle mrkaly, kulaté, měkké tváře, ale přitom mi ta okrouhlost

214$

jen znova připomněla Aljašku, její vyhublé tváře a vysoké lícní kosti. Ale s tím dokážu žít - a ostatně i musím. „Mohl jsi být jenom můj kamarád,” dodala.

„Já vím. Zvoral jsem to. Promiň.”

„Ne abys tomu idiotovi odpustila,” zavolala z pokoje Katie.

„Odpouštím ti,” usmála se Lara a objala mě. Ruce mi položila na kříž a já ji k sobě přitáhl a ucítil z jejích vlasů fialky.

„Ale já ti neodpouštím,” prohlásila Katie, která se objevila na prahu vedle Lary. A i když jsme se moc neznali, nebránilo jí to v tom, aby mě kopla kolenem do koulí. Usmála se, a zatímco já jsem se bolestí schoulil, Katie řekla: „Teď ti odpouštím.”

Šli jsme se s Larou projít k jezeru - bez Katie - a povídali jsme si. Povídali jsme si - o Aljašce a o uplynulém měsíci, o tom, že jsme jí najednou chyběli já i Aljaška, kdežto mně jen Aljaška (což byla víceméně pravda). Řekl jsem jí tolik pravdy, kolik jsem mohl, od těch petard přes policejní stanici v Pelhamu až po bílé tulipány.

„Miloval jsem ji,” přiznal jsem, a Lara prohlásila, že ona ji taky měla ráda, a já jsem řekl: „Já vím, jenže to je ten důvod. Miloval jsem ji, a když umřela, nedokázal jsem myslet na nic jinýho. Přišlo mi to, já nevím, nečestný. Jako bych ji podváděl.”

„To není dobrý důvod,” namítla.

„Já vím,” odpověděl jsem.

Tiše se zasmála. „No tak dobře. Hlavně že to víš.” Věděl jsem, že ten hněv nevymažu, ale aspoň jsme spolu mluvili.

Když se ten večer setmělo, žáby začaly kvákat a znovuzrozený hmyz bzučel, šli jsme my čtyři - Takumi, Lara, Plukovník a já v šedém světle měsíce k naší kuřárně.

„Ty, Plukovníku, proč se tomu říká Kuřácká bouda?” zeptala se Lara. „Je to spíš tunel.”

„Je to jako bouda pro rybáře,” vysvětlil Plukovník. „Kdybysme chytali ryby, tak tu budem chytat ryby. Ale my tady

215$

kouříme. Já vlastně nevím. To pojmenovala Aljaška.” Plukovník vytáhl z balíčku cigaretu a hodil ji do vody.

„Co blbneš?” zeptal jsem se.

„Pro ni,” vysvětlil.

Usmál jsem se a napodobil jsem ho. Hodil jsem do vody taky jednu. Pak jsem podal dvě další Laře a Takumimu a ti udělali totéž. Cigarety poskakovaly a točily se v proudu, až nakonec odpluly z dohledu.

Nejsem nábožný, ale rituály mám rád. Líbí se mi představa spojit vzpomínání s nějakým činem. Stařík nám vyprávěl, že v Číně jsou dny vyhrazené pro čištění hrobů a v takových dnech se mrtvým nosí dary. Přišlo mi, že by se Aljašce cigarety určitě hodily, a tak se mi zdálo, že Plukovník vymyslel skvělý rituál.

Plukovník plivl do potoka a přerušil mlčení. „Je to zvláštní, mluvit s duchy,” řekl. „Člověk nepozná, jestli si ty jejich odpovědi vymýšlí, nebo jestli mu vážně odpovídají.”

„Navrhuju udělat seznam,” vložil se do toho Takumi, kterému se do meditací zjevně nechtělo. „Jaké máme důkazy, že to byla sebevražda?” Plukovník vytáhl svůj neodmyslitelný blok.

„Nešlápla vůbec na brzdy,” začal jsem a Plukovník se pustil do psaní.

A taky ji něco strašně vyvedlo z míry, i když už předtím mockrát pěkně vyváděla a spáchat sebevraždu ji nenapadlo. Přemýšleli jsme o tom, jestli ty kytky nebyly něco jako památník pro ni samotnou - něco jako pohřební výzdoba. Jenže to se moc nepodobalo té Aljašce, jak jsme ji znali. Byla záhadná, to ano, ale kdyby si člověk naplánoval sebevraždu až do takových detailů, jako jsou květiny, nejspíš by měl taky vymyšleno, jak vlastně umře, a Aljaška nemohla vědět, že se jí na 1-65 zrovna příhodně naskytne policejní auto.

A co svědčí pro nehodu?

„Byla hodně opilá, takže si mohla myslet, že do toho auta nevrazí, i když moc nechápu, jak by to bylo možný,” řekl Takumi.

216$

„Mohla usnout,” napadlo Laru.

„Jo, o tom jsme taky uvažovali,” kývl jsem. „Ale když člověk usne, tak podle mě nejede dál rovně.”

„Nemůžu přijít na žádný způsob, jak to zjistit, aniž tím značně ohrozíme vlastní život,” prohlásil s vážnou tváří Plukovník. „Tak nebo tak, nevykazovala varovné známky sebevraždy. Myslím jako, že nemluvila o smrti, nerozdávala svoje věci nebo tak.”

„To jsou dvě. Byla opilá a neplánovala smrt,” pokrčil rameny. Nikam to nevedlo. Jen jsme přežvykovali staré známé otázky. Nepotřebovali jsme víc přemýšlet. Potřebovali jsme víc důkazů.

„Musíme zjistit, kam jela,” prohlásil Plukovník.

„Poslední, s kým mluvila, jsme byli ty, já a Jake,” připomněl jsem. „A nikdo z nás to neví. Tak jak to sakra hodláš zjistit?”

Takumi se podíval na Plukovníka a povzdechl. „Myslím, že by stejně nepomohlo vědět, kam jela. Že by to bylo všechno jen horší. Prostě mám takový vnitřní pocit.”

„No, tak můj vnitřní pocit je, že to vědět chci,” řekla Lara a já jsem si teprve v té chvíli uvědomil, co Takumi myslel těmi slovy tenkrát, jak jsme se spolu sprchovali - já jsem ji sice líbal, ale opravdu nemám na Aljašku monopol; Plukovník a já jsme nebyli jediní, komu na ní záleželo, a nebyli jsme taky jediní, kdo se snažil přijít na to, jak umřela a proč.

„Tak nebo tak, jsme ve slepé uličce,” připustil Plukovník. „Takže někdo vymyslete, co dělat dál. Mně už zjišťovací prostředky došly.”

Hodil nedopalek do potoka, vstal a vykročil pryč. Následovali jsme ho. I když byl poražený, pořád byl Plukovník.

217$

padesát jedna dní poté

Vyšetřování uvázlo na mrtvém bodě a já jsem se zase začal učit na hodiny náboženství, což Staříka potěšilo; v jeho přepadových písemkách jsem posledních šest týdnů dopadal moc špatně. Tu středu ráno nám jednu dal: Uveďte příklad buddhistického koánu. Koán je něco jako hádanka, která má člověku pomoct k osvícení v zenbuddhismu. Já jsem psal o jistém Banzanovi. Ten šel jednou po trhu a uslyšel, jak někdo žádá řezníka o nejlepší kus masa, který má. Řezník odpověděl: „Všechno v mém obchodě je nejlepší. Nenajdete tady ani kousek masa, který není nejlepší.” Když to Banzan slyšel, uvědomil si, že neexistuje žádné nejlepší ani nejhorší, že ty soudy nemají žádný význam, protože je jen to, co je, a PFÚ, dosáhl osvícení: když jsem to včera večer četl, uvažoval jsem o tom, jestli to bude se mnou taky tak - jestli přijde chvíle, kdy ji konečně pochopím, kdy jí porozumím a kdy se dozvím, jakou roli jsem sehrál v její smrti. Ale nebyl jsem přesvědčený o tom, že osvícení přichází jako úder blesku.

Když jsme odevzdali písemky, Stařík vsedě uchopil hůlku a ukázal k Aljaščině otázce, která se pomalu vytrácela na tabuli. „Podívejme se na jednu větu na straně devadesát čtyři tohoto velice zábavného úvodu do zenu, který jsem vám zadal ke studiu tento týden. ,Všechno, co se spojí, se rozpadne,‘” pokračoval. „Všechno. Židle, na které sedím. Někdo ji vyrobil, a proto se i rozpadne. Já se rozpadnu. Pravděpodobně dřív než ta židle. A vy se rozpadnete. Buňky, orgány a systémy, které vás vytvářejí - spojily se, vyrostly, a proto se musejí rozpadnout. Buddha věděl jednu věc, kterou věda dokázala až tisíce let po jeho smrti: entropie se zvyšuje. Věci se rozpadají.”

218$

Všichni odcházíme, pomyslel jsem si, a platí to pro kraby i pro krabice, pro Aljašku-místo a Aljašku-dívku, protože nic nevydrží, dokonce ani sama Země ne. Buddha řekl, že příčinou utrpení je touha a že s koncem touhy skončí utrpení. Když si člověk přestane přát, aby se věci nerozpadaly, nebude trpět, když se to stane. Tak jsme se to učili.

Jednou si už nikdo nebude pamatovat, že existovala, zapsal jsem si do sešitu, nebo že jsem existoval já. I vzpomínky se totiž rozpadají, a pak nezbude nic, dokonce ani duch, jen stín. Na začátku mě chodila strašit, strašila mě ve snech, ale už teď, po několika týdnech, se vytrácela, rozpadala se v mé paměti i v paměti jiných, znovu umírala.

Plukovník, který byl od začátku hnacím motorem vyšetřování a který chtěl vědět, co se s ní stalo, když mně ještě záleželo jen na tom, jestli mě milovala, to teď vzdal bez odpovědi. A mně se nelíbily odpovědi, které jsem měl: To, co se mezi námi stalo, pro ni nebylo ani tak důležité, aby to řekla Jakeovi; místo toho si s ním nezávazně povídala, takže neměl důvod si myslet, že jen pár minut předtím jsem ochutnal její alkoholický dech. A pak v ní něco neviditelného prasklo a to, co se spojilo, se rozpadlo.

A možná tohle bude jediná odpověď, kterou kdy budeme mít. Rozpadla se, protože se to stává. Plukovník se s tím zřejmě smířil, a i když vyšetřování byl původně jeho nápad, teď to bylo to jediné, co mě drželo pohromadě, a pořád jsem doufal v osvícení.

219$

šedesát dva dní poté

Následující neděli jsem spal, dokud dopolední slunce neproniklo roletami a nedopadlo na mou tvář. Přetáhl jsem si deku přes hlavu, ale za chvilku mi začalo vadit horko a vydýchaný vzduch, tak jsem vstal a šel zavolat našim.

„Milesi!” ozvala se máma, dřív než jsem stačil pozdravit. „Zrovna jsme si pořídili identifikaci volajícího.”

„A to umí i nějakým kouzlem poznat, že z toho automatu volám já?”

Zasmála se. „Ne, bylo tam jen ,automat’ a meziměstský kód, tak jsem to odhadla. Jak se máš?” zeptala se a v jejím hlase bylo slyšet upřímnou starost.

„Jde to. Trochu jsem v poslední době nezvládal některý předměty, ale už se zas učím, tak by to mělo být dobrý,” řekl jsem, a víceméně to byla pravda.

„Já vím, že to pro tebe bylo těžké,” odpověděla. „Jé, víš, koho jsme s tátou viděli včera na jednom večírku? Paní Forresterovou. Tvoji učitelku ze čtvrté třídy! Vzpomínáš si na ni? Ona si tě pamatuje perfektně, moc hezky o tobě mluvila a povídaly jsme si…” I když jsem byl docela rád, že paní Forresterová moc hezky mluvila o mně jako čtvrťákovi, poslouchal jsem mámu jen napůl, četl jsem si přitom načmárané poznámky na bíle natřené borovicové stěně po obou stranách telefonu a hledal nějaké nové, které bych dokázal dekódovat (U Lacy - pátek 10., to bude nejspíš místo a čas nějakého mejdanu Bojovníků). „A byli jsme včera na večeři u Johnstonových a táta to, obávám se, trochu přehnal s vínem. Hráli jsme šarády a on byl prostě děsný.” Zasmála se a já jsem si připadal hrozně unavený,

220$

ale někdo odtáhl lavičku od automatu pryč, a tak jsem se prostě posadil kostnatým zadkem na tvrdý beton, až se stříbrná šňůra telefonu napnula, a připravil se na mámin dlouhý monolog. Pak jsem dole pod všemi těmi čmáranicemi a poznámkami uviděl kresbičku květiny. Dvanáct oválných lístků kolem vyplněného středu na barvě bílé jako kopretina, a kopretiny, bílé kopretiny, a slyšel jsem ji říkat: Co vidíš, Válečku? Podívej se, a viděl jsem ji, jak sedí opilá u telefonu a povídá s Jakém o ničem, a Co děláš? A ona řekne: Nic, jen si tak čmárám. A pak Proboha.

„Milesi?”

„Jo. Promiň, mami. Promiň. Přišel Chip. Jdeme se učit. Musím končit.”

„A zavoláš nám ještě potom? Táta by s tebou určitě chtěl mluvit.”

„Jasně, mami, jo, určitě. Mám tě rád, mami. Tak jo, musím běžet.”

„Myslím, že jsem na něco přišel!” křikl jsem na Plukovníka, kterého pod dekou nebylo vidět, ale naléhavost v mém hlase a naděje, že se něco našlo, cokoli, ho okamžitě probudila a on seskočil z postele na linoleum. Než jsem stačil něco říct, sebral na podlaze včerejší džíny a mikinu, natáhl si to a vyrazil za mnou ven.

„Koukni,” ukázal jsem, a on přidřepl vedle telefonu a řekl: „Jo. To malovala ona. Takový kytky ona kreslila pořád.”

„A pamatuješ, ,jen si tak čmárám?’ Jake se jí zeptal, co dělá, a ona řekla: ,Jen si tak čmárám.‘ a potom řekla to ,proboha‘ a zhysterčila. Zahleděla se na tu kresbičku a na něco si vzpomněla.”

„Máš dobrou paměť, Válečku,” uznal a já jsem se divil, proč z toho Plukovník taky není tak rozčilený jako já.

„A potom zhysterčila,” opakoval jsem, „a šla si pro ty tulipány, když jsme my v lese odpalovali petardy. Uviděla tuhle

221$

kresbu, uvědomila si, že na něco důležitého zapomněla, a pak začala vyvádět.”

„Možná,” kývl a nespouštěl oči z květiny - snad se ji pokoušel vidět tak, jak ji viděla ona. Nakonec vstal a řekl: „To je dobrá teorie, Válečku.” Natáhl se a poplácal mě po rameni, jako když trenér gratuluje hráči. „Ale pořád ještě nevíme, na co zapomněla.”

222$

šedesát devět dní poté

Týden po objevu té nakreslené kytičky jsem se smířil s tím, že je bezvýznamná - přece jen jsem nebyl Banzan na masném trhu - a jak javory kolem areálu začínaly jevit známky vzkříšení a údržbáři začali zase sekat trávník mezi pokoji, připadalo mi, že jsme ji definitivně ztratili.

To odpoledne jsme šli s Plukovníkem do lesa a kouřili jsme přesně na tom místě, kde nás před několika měsíci přistihl Orel. Zrovna jsme se vrátili ze školního shromáždění, kde nám Orel oznámil, že škola vybuduje u jezera na Aljaščinu památku hřiště. Měla ráda houpačky, to ano, ale hřiště? Lara si na tom shromáždění vzala slovo - to bylo určitě poprvé - a řekla, že by měli podniknout něco zábavnějšího, něco, co by udělala Aljaška sama.

Teď, když jsme u jezera seděli na kládě obalené mechem a napůl ztrouchnivělé, řekl mi Plukovník: „Lara měla pravdu. Měli bychom pro ni něco udělat. Nějaký fór. Něco, co by se jí samotný líbilo.”

„Něco jako památeční kanadu?”

„Přesně. Memoriál Aljašky Youngové. Můžeme z toho udělat každoroční tradici. Aljaška měla loni takový nápad. Chtěla to schovat až do nejvyššího ročníku. Ale je to dobrý. Fakt dobrý. Vejde to do historie.”

„Řekneš mi, o co jde?” zeptal jsem se, protože jsem si vzpomněl, jak s Aljaškou plánovali Noc ve stodole a mě úplně vynechali.

„Jasně,” přikývl. „Ten fór se jmenuje Podkopávat patriarchální paradigma,“ vysvětlil mi to a musím říct, že nám Aljaška

223$

skutečně odkázala klenot mezi kanadskými žerty, Monu Lisu středoškolského humoru, vyvrcholení fórů mnoha generací studentů Culver Creeku. A jestli to Plukovník dokáže realizovat, zapíše se to nesmazatelně do paměti úplně celé školy, a Aljaška si nic menšího nezaslouží. A nejlepší na tom bylo, že technicky vzato v tom nefigurovalo nic, za co by hrozilo vyloučení.

Plukovník vstal a oklepal si prach a mech z kalhot. „Myslím, že jí to dlužíme.”

A já jsem s ním souhlasil; ovšem na druhou stranu nám ona dlužila vysvětlení. Jestli je tam nahoře, tam dole, tam někde, zkrátka jestli je, tak se možná bude smát. A možná - možná nám poskytne tu stopu, kterou jsme potřebovali.

224$

osmdesát tři dny poté

O dva týdny později se Plukovník vrátil z jarních prázdnin se dvěma bloky plnými podrobností k plánu a skic různých míst a se čtyřiceti stránkami, na nichž byly ve dvou sloupcích vypočítány nejrůznější problémy, které mohou nastat, a jejich řešení. Všechny časy propočítal na desetinu vteřiny, všechny vzdálenosti na centimetry, a pak to všechno přepočítal znova, jako by nedokázal snést pomyšlení, že by ji znovu zklamal. Tu neděli se Plukovník probudil pozdě a převalil se na bok. Já jsem četl Hluk a vřavu, kterou jsem měl dočíst už někdy v půlce února, a když jsem uslyšel shora šramot, vzhlédl jsem.

Plukovník řekl: „Pojď, svoláme partu,” a tak jsem vyšel ven, do zataženého jarního dne, vzbudil jsem Laru a Takumiho a přivedl je do pokoje číslo 43. Tým Noci ve stodole byl zase celý nebo tak celý, jak být mohl - a připravený na Memoriál Aljašky Youngové.

My tři jsme seděli na pohovce, Plukovník stál před námi a líčil nám plán a naše role v něm; takhle nadšeného a zaujatého jsem ho viděl naposled Předtím. Když domluvil, zeptal se: „Otázky?”

„Jo,” kývl Takumi. „Myslíš, že to fakt může vyjít?”

„No, nejdřív musíme najít striptéra. A pak musí Váleček trochu začarovat svýho tátu.”

„Dobře,” kývl Takumi. „Tak jdeme na to.”

225$

osmdesát čtyři dny poté

Každé jaro se v Culver Creeku jeden pátek neučilo a všichni studenti, učitelé i personál se museli sejít v tělocvičně na Řečnický den. Při Řečnickém dnu vystoupili dva řečníci - obvykle nějaké ty drobné celebrity nebo drobní politici nebo drobní vědci, prostě ten druh lidí, co přijdou řečnit do školy za ty ubohé tři stovky, které na ně škola vyčenichá v rozpočtu. Třetí ročník vybíral prvního řečníka, čtvrtý ročník druhého, a každý, kdo kdy Řečnický den navštívil, potvrdí, že jsou příšerně nudní. A my jsme měli v plánu Řečnický den trochu zpestřit.

Stačilo jen přesvědčit Orla, aby povolil třeťákům jako řečníka „doktora Williama Morse,” „přítele mého táty” a „vynikajícího odborníka na sexuální deviace mládeže”.

Zavolal jsem tedy tátovi do práce a jeho tajemník Paul se mě zeptal, jestli se něco neděje. Nechápal jsem, proč když zavolám jindy než v neděli dopoledne, se mě každý, ale každý zeptá, jestli se něco neděje.

„Ne, dobrý.”

Táta vzal telefon. „Ahoj, Milesi. Děje se něco?”

Zasmál jsem se a řekl jsem tiše, protože všude kolem chodili lidi. „Ne, tati. Nic se neděje. Hele, pamatuješ, jak jste ukradli školní zvon a zakopali ho na hřbitově?”

„Byla to nejlepší kanada v historii Culver Creeku,” prohlásil pyšně.

„Byla, tati. Byla. Hele, chci se zeptat, jestli bys mi pomohl s novou nejlepší kanadou v historii Culver Creeku.”

„No, já nevím, Milesi. Nerad bych, aby ses dostal do nějakých problémů.”

226$

„Neboj, nedostanu. To plánuje celý třetí ročník. A nikomu se nic nestane. Protože, no, pamatuješ se na Řečnický den?”

„Proboha, to byla nuda. To bylo snad horší než škola.”

„Právě. Koukej, potřebuju, abys dělal, že jsi náš řečník. Doktor William Morse, profesor psychologie na Univerzitě střední Floridy a expert na adolescentní vnímání sexuality.”

Dlouho mlčel, já jsem se zatím díval na Aljaščinu poslední kopretinu a čekal jsem, až se zeptá, o jaký fór jde, ale slyšel jsem ho jen pomalu dýchat do telefonu. Pak řekl: „Ani se radši nebudu ptát. Hmm.” Povzdechl. „Ale přísahej při pánubohu, že to nikdy neřekneš mámě.”

„Přísahám.” Odmlčel jsem se. Vteřinku mi trvalo, než jsem si vzpomněl na Orlovo skutečné jméno. „Tak za deset minut tě bude volat pan Stárneš.”

„Dobře, jmenuju se doktor William Morse, jsem profesor psychologie a - sexualita adolescentů?”

„Jo. Jsi hvězda, ta ti.”

„Já chci jen vidět, jestli mě dokážeš překonat,” prohlásil se smíchem.

I když to Plukovníka ničilo, tenhle fór by se prostě nedal provést bez pomoci Bojovníků - obzvlášť předsedy třetího ročníku Longwella Chase, kterému už mezitím zas narostla ta jeho pitomá patka. Ale Bojovníci byli z toho nápadu nadšení, takže jsem si vyzvedl Longwella Chase v jeho pokoji a řekl: „Můžeme jít.”

Neměli jsme si spolu o čem povídat a ani jsme neměli chuť předstírat, že to tak není, a tak jsme k Orlovu domu došli mlčky. Orel přišel otevřít, než jsme stačili zaklepat. Když nás viděl, naklonil trochu nechápavě hlavu - a je fakt, že jsme byli podivná dvojka, Longwell v nažehlených khaki plátěnkách a já v otahaných džínech stylu „příští týden si už určitě vyperu”.

„Řečník, kterého jsme vybrali, je přítel Milesova táty,” začal Longwell. „Doktor William Morse. Je to univerzitní profesor na Floridě a studuje sexualitu adolescentů.”

227$

„Předpokládáte kontroverzi, co?”

„Ne, to ne,” řekl jsem já. „Já doktora Morse znám. Je zajímavý, ale kontroverzní ne. On studuje, ehm, no, způsob, jak se chápání sexuality u adolescentů pořád vyvíjí a mění. A je odpůrce předmanželského sexu.”

„No dobře. Jaký má telefon?” Dal jsem Orlovi papírek, on došel k telefonu zavěšenému na zdi a vytočil číslo. „Ano, dobrý den, můžu mluvit s doktorem Morsem? … Ano, díky… Haló, doktor Morse? Mám tady u sebe Milese Haltera a ten říká… Ano, výborně… No, jen jsem chtěl… Orel se odmlčel a namotával si šňůru kolem prstu. „Chtěl jsem se zeptat, jestli - pochopte, jsou to přece jen hodně mladí lidé a jako takoví… Neradi bychom tu viděli nějakou explicitní debatu… Výborně. Výborně. Jsem rád, že mě chápete… I vám, pane. Těšíme se!” Orel s úsměvem zavěsil a řekl: „Dobrá volba! Zdá se, že je to zajímavý člověk.”

„To ano,” kývl Longwell velice vážně. „Myslím, že bude výjimečně zajímavý.”

228$

sto dva dny poté

Do telefonu hrál doktora Morse můj táta, ale muž, který ho měl hrát doopravdy, si říkal Maxx s dvěma x, až na to, že doopravdy se jmenoval Stan, ovšem při našem Řečnickém dni se samozřejmě jmenoval doktor William Morse. Byl chodící existenciální krize identity - striptér s víc jmény než tajný agent CIA.

První čtyři „agentury”, kam Plukovník volal, nás odmítly. Teprve když jsme se dostali k písmenu B v sekci „zábava” v telefonním seznamu, našli jsme Báječné večírky pro svobodné dámy. Majiteli zmíněného zařízení se náš nápad ohromně líbil, řekl ovšem: „Z toho bude Maxx nadšený. Ale žádná nahota. Budou tam nezletilí.” Souhlasili jsme - poněkud neradi.

Abychom si pojistili, že nikoho z nás nevyhodí, vybral Takumi od každého spolužáka v ročníku pět dolarů na pokrytí honoráře doktora Williama Morse, protože jsme silně pochybovali, že by mu Orel byl ochoten zaplatit, až uvidí tu jeho, ehm, řeč. Za Plukovníka jsem pět dolarů zaplatil já. „Myslím, že jsem si tvou dobročinnost odpracoval,” prohlásil a ukázal na bloky plné plánů.

Když jsem to dopoledne seděl ve škole, nedokázal jsem myslet na nic jiného. Celý třetí ročník to věděl už dva týdny, a zatím se ještě neproslýchalo vůbec nic. Ale Creek byl drbárna zvlášť pokud šlo o Bojovníky, a stačilo, aby to jen jeden člověk řekl jednomu kamarádovi, který by to zase řekl jednomu kamarádovi, a ten by to řekl Orlovi, a všechno by se sesypalo.

Školní etika, která zakazovala donášet, obstála v té zkoušce na jedničku, ale když se Maxx Stan dr. Morse to dopoledne

229$

ještě v 11.50 neobjevil, myslel jsem, že Plukovník se pomine. Seděl na nárazníku auta na studentském parkovišti, hlavu skloněnou, a znova a znova si prohraboval rukama hustou hřívu tmavých vlasů, jako by se tam pokoušel něco najít. Maxx slíbil, že tu bude do 11.40, dvacet minut před oficiálním začátkem Řečnického dne, aby měl čas naučit se svůj projev a všechno. Stál jsem vedle Plukovníka; taky mi to dělalo starost, ale mlčel jsem a čekal. Poslali jsme Takumiho zavolat do „agentury”, kde se zdržel „účinkující”.

„Myslel jsem na spoustu věcí, co se můžou zvrtnout, ale na tuhle ne. Na tohle řešení nemáme.”

Přiběhl Takumi, ale dával si pozor, aby neříkal nic, dokud nebyl až u nás. K tělocvičně už začínaly proudit davy. Pozdě pozdě pozdě. Tak málo jsme toho po našem účinkujícím chtěli. Napsali jsme mu projev. Všechno jsme mu naplánovali. Stačilo jen, aby se Maxx objevil v příslušném oblečení. A přesto…

„V agentuře říkali, že účinkující je na cestě,” hlásil Takumi.

„Na cestě?” opakoval Plukovník a začal se s novou vervou škubat za vlasy. „Na cestě? Už teď má zpoždění.”

„Říkali, že by měl -” A pak se náhle naše obavy rozplynuly, protože na parkoviště zahnula malá modrá dodávka a já jsem uvnitř uviděl muže v obleku.

„No, doufám, že to je Maxx,” prohlásil Plukovník, když auto parkovalo. Doběhl k jeho dveřím.

„Já jsem Maxx,” představil se ten muž.

„Já jsem bezejmenný zástupce třetího ročníku,” odpověděl Plukovník a stiskl Maxxovi ruku. Maxxovi mohlo být kolem třicítky, byl opálený a měl široká ramena, pevnou linii brady a tmavou krátkou bradku.

Dali jsme Maxxovi text jeho řeči a on ho rychle přelétl očima.

„Máte nějaké otázky?” zeptal jsem se já.

„Ehm, jo. Vzhledem k povaze akce byste mi asi měli zaplatit předem.”

230$

Působil vzdělaně, snad až profesorsky, a já jsem najednou pocítil absolutní jistotu, jako kdyby Aljaška našla nejlepšího striptéra ve střední Alabamě a dovedla nás k němu.

Takumi otevřel kufr svého SUV a vytáhl papírovou tašku ze samoobsluhy, kde bylo 320 dolarů. „Tady je máte, Maxxi,” řekl. „Na začátku budete sedět tady vedle Válečka, protože jste přítel jeho táty. To je v tom projevu. Ale, ehm, doufáme, že kdyby vás vyslýchali, až to skončí, budete tak hodný a řeknete, že vás pomocí konferenčního hovoru najal celý třetí ročník, aby se Váleček nedostal do průšvihu.”

Zasmál se. „Jo, klidně. Vzal jsem to proto, že mi to přišlo dobrý. Jen mě mrzí, že jsem na něco takovýho nepřišel sám, když jsem byl na střední.”

Šli jsme do tělocvičny, Maxx dr. Morse vedle mě, Takumi s Plukovníkem se drželi kus za námi. Věděl jsem, že tohle můžu odskákat nejvíc ze všech. Ale v posledních dvou týdnech jsem dost podrobně četl školní řád a připomněl jsem sám sobě dva body obhajoby, které jsem si připravil pro případ, že bych měl průšvih: 1. Technicky vzato neexistovalo pravidlo zakazující zaplatit striptérovi za to, že ve škole zatancuje. 2. Nedá se dokázat, že jsem za celou tu věc zodpovědný. Dokázat se dá jen to, že jsem do areálu přivedl člověka, kterého jsem považoval za odborníka na sexuální deviace adolescentů a který byl, jak se ukázalo, sám deviant.p>

Sedl jsem si s doktorem Morsem doprostřed první řady. Za námi seděli nějací druháci, ale když dovnitř za chvilku vešli Plukovník s Larou, zdvořile jim řekl: „Dík, že jste nám drželi místo.” Pak je odtamtud vystrkal. Takumi byl podle plánu ve skladu ve druhém patře a zapojoval svoje stereo k reproduktorům v tělocvičně. Obrátil jsem se k doktoru Morseovi. „Měli bychom se na sebe dívat se zájmem a povídat si, protože se přátelíte s mými rodiči.”

231$

Usmál se a přikývl. „Tvůj otec je opravdu skvělý člověk. A tvoje matka - velmi krásná žena.” Obrátil jsem trochu znechuceně oči v sloup. Ale i tak mi byl tenhle striptér sympatický. Orel přišel přesně ve dvanáct, přivítal řečníka čtvrtého ročníku - bývalého generálního prokurátora Alabamy - a pak zamířil k doktoru Morseovi. Ten okázale vstal a mírně se uklonil, když tiskl Orlovi ruku - možná až trochu moc obřadně. Orel pak řekl: „Jsme velice rádi, že vás tu máme.” A Maxx odpověděl: „Díky. Doufám, že vás nezklamu.”

Nedělalo mi starost, jestli mě nevyhodí. Dokonce mi nedělalo starost ani to, jestli nevyhodí Plukovníka, i když asi mělo. Starost mi dělalo jen to, že to nevyjde, protože to nenaplánovala Aljaška. Možná že žádný fór, který je jí hoden, nemůže bez ní vyjít.

Orel se postavil k pódiu.

„Dnešní den má pro Culver Creek historický význam. Bylo vizí našeho zakladatele Phillipa Gardena, abychom si vy studenti i my pedagogové vyčlenili jedno odpoledne školního roku, kdy budeme naslouchat moudrým hlasům mimo tuto školu, a proto se tu každý rok scházíme, abychom se z nich poučili a podívali se na svět očima jiných. Řečníkem třetího ročníku bude letos doktor William Morse, profesor psychologie na Univerzitě střední Floridy a uznávaný vědec. Bude hovořit o teenagerech a sexualitě, což je téma, které budete jistě pokládat za značně zajímavé. Přivítejte tedy se mnou doktora Williama Morse.”

Začali jsem tleskat. Srdce mi bušilo, jako by chtělo aplaudovat s námi. Když Maxx zamířil na pódium, Lara se ke mně naklonila a zašeptala: „On je vážně sexy.”

„Děkuji, pane Starnesi.” Maxx se usmál a kývl na Orla, pak si srovnal papíry a položil je na řečnický pult. Dokonce i já jsem mu v té chvíli skoro věřil, že je profesorem psychologie. Napadlo mě, jestli to není herec, který si takhle přivydělává.

232$

Četl přímo z papíru, aniž zvedl hlavu, ale oním sebejistě nadneseným tónem snobského akademika. „Dnes budu hovořit o fascinujícím tématu sexuality dospívajících. Můj výzkum se soustředí na pole sexuální lingvistiky, konkrétně na způsob, jakým mladí lidé hovoří o sexu a jiných s ním spojených tématech. Například mě zajímá, proč když vyslovím slovo paže, patrně se nezasmějete, kdežto když vyslovím slovo vagina, možná ano.” A opravdu, v publiku se ozvalo pár nervózních zahihňání. „Způsob, jakým mladí lidé hovoří o svých tělech, hodně vypovídá o společnosti. V dnešním světě je mnohem pravděpodobnější, že chlapci budou na těla dívek pohlížet jako na objekty, než naopak. Chlapci si mezi sebou řeknou, že ta nebo ona má pěkný kozy, kdežto dívky pravděpodobněji řeknou, že chlapec je fajn nebo sympaťák, což jsou termíny, které vyjadřují jak fyzické, tak emocionální hodnocení. Tímto způsobem se dívky mění v pouhé objekty, kdežto dívky vidí v chlapcích celé lidi -“

A v té chvíli vstala Lara a svým jemným, nevinným přízvukem doktora Morse přerušila: „Jste děsně sexy. Nemochl byste už mlčet a radši se svlíknout?”

Studenti se zasmáli, ale všichni učitelé se k ní obrátili, šokovaní tak, že nebyli mocní slova. Sedla si.

„Jak se jmenujete, milánku?”

„Lara,” odpověděla.

„Tak tedy, Laro,” podíval se Maxx do papíru, aby si připomněl, co má říct, „Tohle je skutečně velice zajímavý případ žena, která na mě, muže, pohlíží jako na objekt. Je to tak nezvyklé, že můžu jen předpokládat, že to byl pokus o vtip.”

Lara znova vstala a křikla: „To nemá být vtípí Svlíkněte se.”

Nervózně pohlédl do papírů a pak se s úsměvem rozhlédl po nás. „No, rozhodně je důležité podkopávat patriarchální paradigma a tohle může být vhodný způsob. Tak tedy dobře,” řekl a udělal krok nalevo od pultíku. A pak křikl dost hlasitě, aby ho nahoře slyšel Takumi: „Tohle je pro Aljašku Youngovou.”

233$

V té chvíli se z reproduktorů ozval rychlý rytmický bas písničky „Get Off ” od Prince, doktor Morse popadl jednou rukou nohavici kalhot, druhou klopu saka a škubl. Suché zipy, které držely jeho kostým pohromadě, se roztrhly a odhalily Maxxe se dvěma x, neuvěřitelně svalnatého muže s břichem jako pekáč buchet a s vyboulenými prsními svaly, a Maxx stál před námi, usmíval se a na sobě měl jen boxerky - těsné boxerky z černé kůže.

S nohama mírně rozkročenýma začal Maxx pohupovat pažemi do rytmu a celý dav vypukl v ohlušující, dlouhotrvající smích a aplaus - takovéhle ovace se na Řečnickém dni rozhodně ještě neodehrály. Orel okamžitě vyskočil, a jen co se zvedl, Maxx přestal tančit, ale napjal prsní svaly, takže poskakovaly nahoru a dolů do rytmu hudby, dokud Orel, který se neusmíval, ale kousal se do rtů, jako by mu dalo dost práce tvářit se vážně, nenaznačil palcem, že má Maxx odejít. Maxx to udělal.

Sledoval jsem Maxxe pohledem ven a zahlédl jsem u dveří Takumiho, jak vítězoslavně máchá pěstí do vzduchu. Pak vyběhl nahoru a vypnul hudbu. Byl jsem rád, že z toho viděl aspoň kousek.

Takumi měl spoustu času dostat své vybavení pryč, protože smích a hovor trvaly ještě několik minut a Orel pořád opakoval: „No tak. No tak. Uklidníme se. Uklidněte se, prosím. Klid.”

Pak mluvil řečník čtvrtého ročníku. Byl mizerný. Když jsme odcházeli z tělocvičny, lidi z ostatních ročníků se kolem nás shlukli a ptali se: „To vy?” A já jsem se jen usmíval a říkal, že ne, protože jsem to nebyl já, ani Plukovník, ani Takumi, ani Lara, ani Longwell Chase, ani nikdo jiný v té tělocvičně. Byl to od samého začátku Aljaščin fór. Aljaška mi jednou říkala, že na kanadských žertech je nejtěžší to, že se člověk nemůže přiznat. Ale teď jsem se jejím jménem přiznat mohl. A jak jsem se pomalu sunul z tělocvičny ven, opakoval jsem každému, kdo byl ochoten poslouchat: „Ne. To ne my. To Aljaška.”

234$

My čtyři jsme se vrátili do pokoje 43 rozjaření úspěchem a jistí, že Culver Creek už takový fór nikdy nezažije. Ani mě nenapadlo, že bych mohl mít průšvih, dokud Orel neotevřel dveře do našeho pokoje, nezastavil se před námi a pohoršené nezavrtěl hlavou.

„Já vím, že jste to byli vy,“ prohlásil.

Mlčky jsme na něj hleděli. Orel často blufoval. Třeba blufuje i teď.

„Nikdy už nic takového nedělejte,” řekl. „Ale panebože, podkopávat patriarchální paradigma - to bylo, jako by tu řeč napsala sama.” Usmál se a zavřel za sebou dveře.

235$

sto čtrnáct dní poté

O týden a půl později jsem se vracel z odpoledního vyučování. Slunce pražilo a vytrvale mi připomínalo, že alabamské jaro přišlo a odešlo během několika hodin a teď, na začátku května, už zahájilo svou šestiměsíční návštěvu léto. Cítil jsem, jak mi po zádech stéká pot, a toužil po mrazivém lednovém větru. Když jsem přišel do pokoje, našel jsem tam Takumiho, jak si čte můj životopis Tolstého.

„Ahoj,” řekl jsem.

Zavřel knihu, odložil ji vedle sebe a řekl: „Desátého ledna.”

„Cože?” nechápal jsem.

„Desátého ledna. Říká ti to něco?

„No jasně, ten den umřela Aljaška.” Technicky vzato, když umřela, bylo už tři hodiny jedenáctého, ale pro nás to pořád ještě byla pondělní noc, desátého ledna.

„Jo, ale ještě něco, Válečku. Devátého ledna. Máma vzala Aljašku do zoo.”

„Moment. Ne. Jak to víš?”

„Vyprávěla nám to ve stodole. Pamatuješ?”

Samozřejmě že jsem si to nepamatoval. Kdybych měl paměť na čísla, neměl bych teď s bídou tři plus z algebry.

„Ale do prdele,” řekl jsem, právě když vešel Plukovník.

„Co je?” zeptal se.

„Devátého ledna 1997,” řekl jsem mu. „Aljašce se líbili medvědi. Její mamce se líbily opice.” Plukovník na mě chvilku nechápavě koukal, pak jedním pohybem sundal batoh a mrskl jím přes pokoj.

„Do prdele,” ulevil si. „PROČ MI TO SAKRA NEDOŠLO!”

236$

Během minuty vymyslel Plukovník to nejlepší řešení, jaké kdy některého z nás napadlo. „Takže. Ona usne. Volá Jake, ona si s ním povídá a přitom si čmárá, pak se podívá na tu bílou kytku, a „Panebože, máma měla ráda bílý kytky a dávala mi je do vlasů, když jsem byla malá.” A pak zhysterčí. Vrátí se do svýho pokoje a začne na nás ječet, že zapomněla - zapomněla na mámu samozřejmě - a tak popadne kytky a odjede z areálu… Kam?” podíval se na mě. „Kam? Na hrob svý mámy?”

Kývl jsem. „Jo. Jo, nejspíš. Tak nasedne do auta a chce se prostě dostat k máminu hrobu, ale na cestě je ten havarovaný náklaďák a policajti, a ona je opilá, naštvaná a spěchá, tak si myslí, že se kolem toho auta protáhne, není ani schopná rozumně uvažovat, ale musí se dostat k mámě, tak si myslí, že se nějak protáhne kolem a PFÚ.”

Takumi zvolna kýval, jako by o tom přemýšlel, a pak řekl: „Nebo vezme kytky a sedne do auta. Ale to výročí už stejně prošvihla. Nejspíš je přesvědčená, že mámu znova zklamala nejdřív nezavolala sanitku a teď si ani nevzpomněla na to zatracený výročí. A je vzteklá a nenávidí samu sebe, a tam se rozhodne: ,A dost, udělám to.’ A když vidí to policejní auto, je to její šance, a tak na to dupne.”

Plukovník sáhl do kapsy, vytáhl krabičku cigaret a poklepal jí o STOLEK. „No,” řekl, „to je poměrně věrohodný vysvětlení.”

237$

sto osmnáct dnů poté

Tak jsme to vzdali. Už jsem měl konečně dost honby za duchem, který se nechtěl nechat objevit. Možná jsme neuspěli, ale některé záhady prostě nemají být vyřešeny Pořád ještě jsem ji neznal tak, jak jsem chtěl, ale asi už to nedokážu. Znemožnila mi to. A ta bouravražda, ta sebečka, už nikdy nebude nic jiného, a mně zůstala otázka: Poslal jsem tě vstříc osudu, který jsi nechtěla, Aljaško, nebo jsem ti jen pomohl s vědomým sebezničením? Protože to jsou rozdílné zločiny a já jsem nevěděl, jestli mám mít vztek na ni, že mě zatáhla do své sebevraždy, nebo jestli mám mít vztek jen na sebe, že jsem ji nechal odjet.

Věděli jsme ale, co se dalo zjistit, a že jsme to zjistili, nás sblížilo - aspoň mě, Takumiho a Plukovníka. A tím to končilo. Nenechala mi dost, abych ji objevil, ale dost na to, abych znovuobjevil velké Možná.

„Ještě jednu věc bychom měli udělat,” řekl Plukovník, když jsme spolu hráli videohru se zapnutým zvukem - jen my dva, jako v prvních dnech vyšetřování.

„Nic dalšího se už dělat nedá.”

„Chci to projet,” řekl. „Jako ona.”

Nemohli jsme si dovolit odjet ze školy uprostřed noci jako Aljaška, a tak jsme vyrazili o dvanáct hodin dřív, ve tři odpoledne. Plukovník řídil Takumiho SUV. Zeptali jsme se Lary a Takumiho, jestli chtějí jet s námi, ale ti už měli honby za duchy dost, a kromě toho, blížily se závěrečné zkoušky.

Bylo jasné odpoledne a slunce pálilo tak, že nad stuhou silnice se vzduch chvěl vedrem. Jeli jsme asi dva kilometry po

238$

dálnici 119 a pak jsme sjeli na 1-65 směrem na sever, k místu nehody a k Vine Station.

Plukovník jel rychle a oba jsme mlčeli a dívali se přímo před sebe. Snažil jsem se představit si, na co tak asi myslela ona, znova jsem se snažil proniknout časem a prostorem, aspoň na chviličku se dostat do její hlavy. Kolem nás se přehnala sanitka s rozsvíceným majákem a puštěnou sirénou. Jela opačným směrem, ke škole, a já jsem na okamžik znervózněl a říkal jsem si může to být někdo, koho znám. Skoro jsem si přál, aby to byl někdo, koho znám, protože smutek, který jsem dosud pociťoval, by získal nový směr a hloubku.

Ticho se tím prolomilo. „Někdy se mi to líbilo,” řekl jsem. „Někdy se mi líbilo, že je mrtvá.”

„Myslíš jako, že to byl dobrý pocit?”

„Ne. Já nevím. Bylo to takový… čistý.”

„Jo,” kývl a projednou zapomněl na obvyklou výřečnost. „Jo, já vím. Mně taky. Je to přirozený Musí to být přirozený, ne?”

Vždycky mě šokovalo zjištění, že nejsem jediný člověk na celém širém světě, kterého napadají takové divné a hrozné věci.

Osm kilometrů severně od školy přejel Plukovník do levého pruhu dálnice a začal zrychlovat. Zaťal jsem zuby a pak se před námi v prudkém slunci zaleskly střepy, jako by silnice nosila šperky, a to muselo být to místo. Plukovník ještě pořád zrychloval.

Pomyslel jsem si: Tohle by nebyl špatný způsob odchodu.

Pomyslel jsem si: Přímo a rychle. Možná se prostě rozhodla v poslední chvíli.

A PFÚ, projeli jsme okamžikem její smrti. Jedeme místem, kterým ona už jet nemohla, vjíždíme na asfalt, který už neviděla, a nejsme mrtví: Nejsme mrtví! Dýcháme a brečíme a už zpomalujeme a vracíme se do pravého pruhu.

239$

Sjeli jsme z dálnice na nejbližším výjezdu. Když jsme se mlčky střídali u volantu, obešli jsme předek auta. Setkali jsme se a já jsem ho objal, ruce pevně sevřené v pěst jsem mu položil na ramena, a on mě ovinul krátkýma rukama a pevně stiskl, takže jsem cítil, jak se mu nadouvá hruď. Oba jsme si znovu a znovu uvědomovali, že ještě žijeme. Já jsem si to uvědomoval ve vlnách; drželi jsme jeden druhého, brečeli jsme a já jsem si pomyslel: Proboha, na nás musí být pohled. Ale ono na tom moc nezáleží, když si člověk zrovna po dlouhé době uvědomil, že je ještě živý.

240$

sto devatenáct dnů poté

Když jsme to s Plukovníkem vzdali, vrhli jsme se na učení, protože jsme věděli, že jestli máme získat slušné výsledky (já jsem chtěl průměr dva dva nebo lepší a Plukovník by se nespokojil ani s jedna celá dva), musíme při závěrečných testech doslova zářit. Z našeho pokoje se stala studijní centrála pro nás čtyři Takumi a Lara u nás byli obvykle dlouho do večera a mluvilo se o Hluku a vřavě a meióze a bitvě v Ardenách. Plukovník do nás nalil celý semestr algebry, ačkoli byl v matice příliš dobrý na to, aby uměl dobře učit: „Jasně že to dává smysl. Prostě mi to věřte. Proboha, vždyť to není tak těžký.” A mně chyběla Aljaška.

A když jsem něco nestíhal, tak jsem podváděl. Takumi a já jsme si našli na webu výtah ze Svět se rozpadá a Sbohem, armádo („Když to je tak příšerně dlouhý.“ vykřikoval jednou).

Moc jsme si spolu nepovídali. Ale ani jsme to nepotřebovali.

241$

sto dvacet dva dní poté

Chladný vánek zahnal útočící léto a to ráno, co nám Stařík zadal téma závěrečné práce, navrhl, že si uděláme vyučování venku. Uvažoval jsem o tom, proč najednou můžeme mít celou hodinu venku, když mě na začátku roku vyhodil z vyučování, jen když jsem se ven podíval, ale Stařík chtěl učit venku, a proto jsme to tak udělali. Stařík si sedl na židli, kterou mu tam donesl Kevin Richman, a my ostatní jsme se usadili v trávě. Sešit jsem si nejdřív dal do klína, ale bylo to nepohodlné, a tak jsem ho položil do husté zelené trávy, jenže ta byla hrbolatá a špatně se mi psalo. Všude kolem se rojili komáři; byli jsme příliš blízko jezera, než aby tam bylo příjemně, ale Stařík byl zřejmě spokojený.

„Mám tady téma závěrečné práce. Minulý semestr jste na její vypracování měli skoro dva měsíce - tentokrát dostanete jen dva týdny.” Odmlčel se. „S tím se asi nedá nic dělat,” zasmál se. „Upřímně řečeno, použít tohle téma jsem se definitivně rozhodl teprve včera večer. Nemívám takové věci ve zvyku. Tak si to rozdejte.” Když hromádka papírů doputovala ke mně, přečetl jsem si otázku:

Jak se dostanete - vy osobně - z labyrintu utrpení?

Celý rok jste zápolili s třemi velkými náboženskými tradicemi; použijte osvícení, které vám poskytly, k zodpovězení Aljaščiny otázky.

Když bylo zadání rozdané, Stařík řekl: „Ve své práci nemusíte konkrétně rozebírat pohledy různých náboženství, takže

242$

není potřeba nic speciálně zkoumat. Kolik toho umíte, případně neumíte, jsem velmi dobře zjistil z těch písemných testů, které jste během pololetí dělali. Zajímá mě, jak dokážete včlenit nevývratný fakt utrpení do svého chápání světa a jak se chcete vypořádat se životem navzdory tomuto faktu. Příští rok, za předpokladu, že to moje plíce vydrží, budeme společně studovat taoismus, hinduismus a judaismus

Rozkašlal se a pak se rozesmál, což ho rozkašlalo ještě víc. „Panebože, možná nevydržím. Ale ohledně tradic, které jsme letos studovali, chci říct jednu věc. Islám, křesťanství a buddhismus mají svého zakladatele - Mohameda, Ježíše a Buddhu. A když uvažujeme o těchto osobnostech, musíme nevyhnutelně dojít k závěru, že každý z nich přišel s radikálním poselstvím naděje. Mohamed přinesl do Arábie sedmého století příslib, že každý může nalézt naplnění a věčný život, pokud bude poslušen jediného pravého Boha. Buddha poskytl naději, že utrpení lze překonat. Ježíš přišel s poselstvím, že poslední budou prvními, že dokonce i výběrčí daní a malomocní - vyděděnci - mají důvod doufat. A tak tedy otázka, kterou od vás chci zodpovědět, zní: Jaká je vaše naděje?”

Když jsem se vrátil do pokoje 43, Plukovník tam seděl a kouřil.

I když mi ještě zbýval jeden večer umývání nádobí v jídelně, abych si odpracoval svůj kuřácký trest, už jsme se Orla moc nebáli. Zbývalo jen patnáct dní, a kdyby nás přistihli, tak prostě začneme poslední ročník s nějakými těmi pracovními hodinami. „Tak co, jak se dostaneme z toho labyrintu, Plukovníku?” zeptal jsem se.

„To kdybych věděl,” pokrčil rameny.

„No, tak za tohle nejspíš jedničku nedostaneš.”

„A ke klidu mojí duše to taky moc nepřispěje.”

„Nebo ke klidu její duše,” připomněl jsem.

243$

„Jo. Na ni jsem zapomněl.” Zavrtěl hlavou. „To se stane každou chvíli.”

„No, něco napsat musíš,” pokrčil jsem rameny.

„I po té době mi pořád připadá, že jediná cesta ven je přímo a rychle - ale labyrint si volím já. Labyrint je děsný, ale já si ho vybírám.”

244$

sto třicet šest dní poté

Uplynuly dva týdny a já jsem pořád ještě nedokončil svou práci pro Staříka. Do konce pololetí zbývalo jen čtyřiadvacet hodin. Chystal jsem se domů po posledním testu - obtížné, ale nakonec (jak jsem doufal) úspěšné bitvě s algebrou, jež mi vynese známku dvě minus, kterou jsem si tak tvrdě zasloužil. Venku už zase bylo pořádné horko; počasí bylo žhavé jako ona. A mně bylo dobře. Zítra přijedou naši, naloží moje věci, podíváme se na závěrečný ceremoniál a pak se vrátíme na Floridu. Plukovník jel domů k matce, dívat se, jak roste sója, ale mohl jsem ho meziměstsky zavolat, takže budeme dost v kontaktu. Takumi se chystal na léto do Japonska a pro Laru zase přijede ta zelená limuzína. Myslel jsem na to, že vlastně nevadí nevědět, kde přesně Aljaška je a kam vlastně tu noc jela. Když jsem otevřel dveře, všiml jsem si, že na linoleu leží nějaký papír. Byl to jeden list ostře zeleného dopisního papíru. Nahoře byl kaligrafický nápis:

Odesílatel: Takumi Hikohito

Válečku Plukovníku,p>

omlouvám se, že jsem vám to neřekl dřív. Na slavnostní zakončení tady nezůstávám. Zítra ráno letím do Japonska. Dlouho jsem na vás měl vztek. Dotklo se mě, jak jste mě ze všeho vyšachovali, a tak jsem si to, co jsem věděl, nechal pro sebe. Ale i když jsem pak už vztek neměl, stejně jsem nic neřekl, ani nevím proč. Řekněme, že Váleček měl ten polibek. A já jsem měl tohle tajemství.

245$

Většinou jste na všechno přišli sami, ale pravda je ta, že jsem se s ní tu noc setkal. Zůstal jsem dlouho vzhůru s Larou a ještě pár lidmi, a když jsem pak usínal, uslyšel jsem ji brečet pod svým oknem. Mohlo být tak čtvrt na čtyři ráno. Šel jsem ven a viděl jsem ji chodit po hřišti. Snažil jsem se s ní mluvit, ale pospíchala. Hledala nějaké kytky, ale bylo ještě moc brzo - moc zima. Proto jsem věděl o tom desátém lednu. Pořád ale nemám ponětí, jestli to byla sebevražda.

Byla strašně smutná a já jsem nevěděl, co mám říct nebo udělat. Asi se spoléhala, že budu ten jediný člověk, co vždycky řekne a udělá ty správné věci a pomůže jí, ale nedokázal jsem to. Myslel jsem, že jenom hledá kytky. Netušil jsem, že odjede. Byla opilá, hrozně opilá, a opravdu mě nenapadlo, že by chtěla řídit nebo tak něco. Myslel jsem si, že prostě bude tak dlouho brečet, až usne, a za mámou pojede třeba další den. Odešla a pak jsem slyšel startovat auto. Nevím, jak jsem tenkrát uvažoval.

Takže i já jsem ji nechal odjet. A je mi to líto. Vím, že jste ji milovali. Ji bylo těžké nemilovat.

Takumi

Vyběhl jsem z pokoje, jako bych v životě nevykouřil jedinou cigaretu, jako jsem utíkal s Takumim o Noci ve stodole, přes trávník k jeho pokoji, ale Takumi byl pryč. Na jeho posteli ležela jen holá vinylová matrace, psací stůl byl prázdný a zaprášený obrys naznačoval, kde stálo jeho stereo. Byl pryč, a já neměl čas mu říct, co jsem si právě uvědomil: že mu odpouštím a že ona odpouští nám, a že musíme odpouštět, abychom v labyrintu přežili. Tolik z nás bude muset žít s tím, co člověk sám tu noc udělal a co neudělal, s věcmi, které se nepovedly, s věcmi, které se v té chvíli zdály správné, protože jsme neznali budoucnost. Kéž bychom znali nekonečný řetěz následků, které vzejdou z nejmenších našich činů. Ale nemůžeme vědět, co děláme, dokud to už pak není k ničemu.

246$

Když jsem se vracel, abych dal Plukovníkovi přečíst Takumiho dopis, pochopil jsem, co nikdy nebudu vědět. Nikdy ji nebudu znát tak dobře, abych věděl, na co v posledních minutách myslela, nikdy nebudu vědět, jestli nás opustila schválně. Ale že to nebudu vědět, ještě neznamená, že mi to bude jedno, a vždycky budu milovat Aljašku Youngovou, svou pokřivenou sousedku, svým pokřiveným srdcem.

Vrátil jsem se do pokoje 43, ale Plukovník nebyl ještě doma. Tak jsem dopis položil na horní postel, sedl jsem si k počítači a sepsal svou cestu z labyrintu:

Než jsem sem přijel, dlouho jsem si myslel, že cestou z labyrintu je předstírat, že neexistuje, vybudovat si malý, uzavřený svět v nějakém zastrčeném koutě nekonečného bludiště a předstírat, že nejsem ztracený, že jsem doma. Ale výsledkem byl jen osamělý život ve společnosti posledních slov mrtvých, a tak jsem sem přišel hledat velké Možná, skutečné přátele a život, který nebude tak bezvýznamný. A pak jsem to zvoral a Plukovník to zvoral a Takumi to zvoral a ona nám proklouzla mezi prsty. A nemá cenu si něco nalhávat: Zasloužila si lepší kamarády.

Když tenkrát, před lety, udělala tu strašnou chybu, ta malá holka paralyzovaná zděšením, zhroutila se a stala se z ní hádanka pro sebe samu. Mohl jsem to udělat také, ale viděl jsem, kam to zavedlo ji. Proto pořád věřím ve velké Možná a můžu v ně věřit, i když jsem ji ztratil.

Protože na ni zapomenu, ano, zapomenu. To, co se spojilo, se rozpadne nepostřehnutelně pomalu, a já zapomenu, ale ona mi to zapomínání odpustí, stejně jako já odpustím jí, že v těch posledních chvílích, kdy ještě byla osobou, zapomněla na mě a Plukovníka a na všechny kromě sebe a své maminky. Vím teď, že mi odpouští, jak jsem byl hloupý a vyděšený a že jsem se zachoval hloupě

247$

a vyděšeně. Vím, že mi odpouští, stejně jako její matka odpouští jí. A vím to takhle:

Nejdřív jsem myslel, že je jen mrtvá. Jen tma. Jen tělo požírané červy. Hodně jsem na ni tak myslel, jako na něčí potravu. To, co byla ona - zelené oči, poloúsměv, měkké křivky nohou - bude brzo nic, jen kosti, které jsem nikdy neviděl. Myslel jsem na ten pomalý proces, kdy se tělo stává kostmi a pak zkamenělinou a pak uhlím, které za miliony let vydolují budoucí lidé, a na to, že si s ní doma zatopí a z ní pak bude jen oblak kouře stoupající z komína do atmosféry. Pořád ještě si to občas myslím a říkám si, že „posmrtný život” je možná jen něco, co jsme si vymysleli, abychom zmírnili bolest ze ztráty, aby byl čas strávený v labyrintu snesitelnější. Možná byla jen hmota, a hmota se recykluje.

Ale nakonec nevěřím, že byla jen hmota. I to ostatní z ní se musí recyklovat. Věřím teď, že jsme něco víc než jen součet svých částí. Když vezmete Aljaščin genetický kód a přidáte k němu souhrn jejích zkušeností a vztahy, které měla s lidmi, a pak změříte tvar a velikost jejího těla, nedostanete ji. Je tu ještě něco docela jiného. Je tu část, která je větší než součet všech pozorovatelných částí. A ta část musí někam odejít, protože zničit se nedá.

Nikdo o mně nemůže říct, že bych s nějakou velkou vášní studoval přírodní vědy, ale jestli jsem se z nich něco naučil, je to fakt, že energie se nevytváří ani neztrácí. A pokud si Aljaška sama vzala život, je tohle naděje, kterou bych jí byl rád dal. Že zapomněla na matku, že zklamala matku, kamarády i sebe - to jsou hrozné věci, ale nemusela se zhroutit a sama sebe zničit. Tyhle hrozné věci lze přežít, protože opravdu jsme tak nezničitelní, jak si o sobě myslíme. Když dospělí s tím hloupým, poťouchlým úsměvem říkají: „Mladí si myslí, že jsou neporazitelní,”

248$

nevědí, jak moc mají pravdu. Nikdy nemusíme ztrácet naději, protože nikdy nemůžeme být nezvratně zničení. Myslíme si, že jsme neporazitelní, protože opravdu jsme. Nemůžeme se narodit a nemůžeme umřít. Jako všechna energie můžeme jen měnit tvary a velikosti a zjevy. Když mladí zestárnou, zapomenou na to. Začnou se bát proher a selhání. Ale ta část z nás, která je větší než součet našich pozorovatelných částí, nemůže začít a nemůže skončit, a proto nemůže selhat.

Proto vím, že mi odpouští, stejně jako já odpouštím jí. Poslední slova Thomase Edisona zněla: „Je tam velice krásně.” Nevím, kde je to tam, ale věřím, že to někde je, a doufám, že je tam krásně.

249$

Pár posledních slov o posledních slovech

Stejně jako Válečka Haltera, i mě fascinují poslední slova. U mě to začalo, když mi bylo dvanáct. Četl jsem učebnici dějepisu a narazil jsem na slova, která těsně před smrtí pronesl prezident John Adams: „Thomas Jefferson ještě žije.” (Mimochodem, nebyla to pravda. Jefferson zemřel téhož dne, 4. července 1826, o něco dřív; Jeffersonova poslední slova byla: „Je dnes čtvrtého?”)

Nemůžu říct s určitostí, proč mě i dál zajímala poslední slova a proč jsem je nikdy nepřestal hledat. Je pravda, že poslední slova Johna Adamse se mi tenkrát, ve dvanácti letech, ohromně líbila. Ale taky se mi ohromně líbila jistá holka jménem Whitney. Většina lásek nevydrží. (Tak Whitney nevydržela určitě. Dokonce si ani nepamatuju její příjmení.) Ale některé ano.

Další věc, kterou nemůžu říct určitě, je to, že všechna poslední slova použitá v téhle knize jsou pravdivá. Ze samé podstaty věci vyplývá, že poslední slova je těžké si ověřit. Svědkové zažívají pohnutí, čas je zkreslený a ten, kdo ta slova pronesl, už nemůže případné nejasnosti opravit. Snažil jsem se být přesný, ale není nic překvapivého, že kolem dvou ústředních citátů z Hledání Aljašky se vede debata.

SIMÓN BOLÍVAR

„Jak se kdy dostanu z tohohle labyrintu!”

Skutečnost je taková, že slova „jak se kdy dostanu z tohohle labyrintu” patrně nebyla Bolívarova poslední (i když je historicky doložené, že je řekl). Jeho poslední slova možná byla: „José! Dones zavazadla. Tady nás nechtějí.” Významný zdroj

251$

citátu „Jak se kdy dostanu z tohohle labyrintu!” je stejný, jaký použila Aljaška, totiž kniha Gabriela Garcíi Márqueze Generál ve svém labyrintu.

FRANCOIS RABELAIS

„Jdu hledat velké Možná.”

Francoisi Rabelaisovi se připisují čtyři různé verze posledních slov. Oxfordská kniha mrtvých uvádí jeho poslední slova jako: a) „Jdu hledat velké Možná.”; b) (když přijal poslední pomazání) „Mažu si boty na poslední cestu.”; c) „Spusťte oponu, fraška je dohrána.”; d) (když se zahalil do domina čili do pláště s kapucí): „Beati qui in Domino moriuntur.” To poslední je slovní hříčka, ale protože je to latinsky, cituje se to už jen málo. Když vyloučím d), protože je dost nepravděpodobné, že by umírající Francois Rabelais byl schopen udělat fyzicky náročný žert, navíc v latině, nejčastější je citát c), protože je to vtipné a vtipná poslední slova mají všichni rádi.

Přesto si myslím, že poslední slova Francoise Rabelaise zněla „Jdu hledat velké Možná” - zčásti proto, že v podstatě směrodatný zdroj, totiž kniha Slavná poslední slova od Laury Wardové, se mnou v tom souhlasí, a zčásti proto, že v ně věřím. Narodil jsem se do Bolívarova labyrintu, a proto musím doufat v naději Rabelaisova velkého Možná.

Pokud vás zajímá víc informací a přesné zdroje jednotlivých citátů v knize, navštivte prosím moje webové stránky.

252$

Poděkování

Tímhle drobným písmem, které zdaleka nevyjadřuje velikost mého dluhu, bych rád několika lidem poděkoval.

Především by tahle knížka naprosto nemohla vzniknout bez výjimečné laskavosti mé přítelkyně, redaktorky, skoroagentky a rádkyně Ilene Cooperové. Ilene je jako kmotřička víla, jen skutečná a taky líp oblečená.

Zadruhé: Mám štěstí, že mojí redaktorkou u Duttonu je Julie Straussová-Gabelová, a ještě větší štěstí je, že se stala mou přítelkyní. Julie je redaktorka, o jaké každý spisovatel sní: ohleduplná, zaujatá a úžasně chytrá. Tahle stránka, myslím poděkování, je to jediné, co v celé knížce redigovat nemohla, a nepochybně se shodneme, že ke škodě věci.

Zatřetí: Donna Brooksová této knížce od začátku věřila a do značné míry ji pomáhala formovat. Jsem také zavázaný Margaret Woollattové z Duttonu, jejíž jméno obsahuje příliš mnoho zdvojených hlásek, ale ona sama je skvělý člověk. A díky také nadané Sarah Shumwayové, jejíž pečlivé čtení a přiléhavé poznámky pro mě byly požehnáním.

Začtvrté: Jsem velice vděčný své agentce Rosemary Sandbergové, která je neúnavnou obhájkyní svých autorů. Krom toho je Britka - říká „Cheers”, když myslí „Later!”. Není to skvělé?

Zapáté: Poznámky dvou mých nejlepších kamarádů na celém světě, Deana Simakise a Willa Hickmana, byly naprosto zásadní při psaní a při redakci tohohle příběhu, a taky, no, ehm, prostě mám je moc rád.

Zašesté: Je pár lidí, kterým (krom mnoha dalších) jsem zavázaný. Jsou to: Shannon Jamesová (spolubydlící), Katie Elseová

253$

(slíbil jsem to), Hassan Arawas (kamarád), Braxton Goodrich (bratranec), Mike Goodrich (právník a taky bratranec), Daniel Bis (profesionální matematik), Giordana Segneriová (kamarádka), Jenny Lawtonová (to by bylo na dlouhé povídání), David Rojas a Molly Hammondová (kamarádi), Bili Ott (vzor), Ammy Krouse Rosenthalová (dostala mě do rádia), Stephanie Zvirinová (dala mi moje první opravdové zaměstnání), R E Kluge (učitel), Dianě Martinová (učitelka), Perry Lentz (učitel), Don Rogan (učitel), Paul MacAdam (učitel - ano, jsem velký fanda učitelů), Ben Segedin (šéf a přítel) a báječná Sarah Uristová.

Zasedmé: Na střední školu jsem chodil s úžasnou partou lidí. Speciálně bych rád poděkoval nezdolnému Toddu Carteeovi a také Olze Charnyové, Seanu Titoneovi, Emmettu Cloudovi, Danielu Alarconovi, Jennifer Jenkinsové, Chipu Dunkinovi a MLS.

254$

O autorovi

John Green navštěvoval internátní školu v Alabamě, která není nepodobná Culver Creeku z Hledání Aljašky. Po promoci na univerzitě v roce 2000 se přestěhoval do Chicaga. Hledání Aljašky je jeho první román.

Autor získal mimo jiné ceny Printz Medal, Printz Honor a Edgar Award, jeho knihy se vytrvale drží na žebříčku bestsellerů New York Times, dvakrát byl finalistou Knižní ceny LA Times.

Spolu se svým bratrem Hankem tvoří Vlogbrothers (youtube.com vlogbrothers), jeden z nejpopulárnějších online videoprojektů na světě . Můžete se přidat k 1,1 milionů lidí, kteří Johna sledují na Twitteru (@realjohngreen), nebo ho navštívit online na johngreenbooks.com.p>

John Green žije se svou manželkou a synem v Indianapolisu, stát Indiana.

Mimořádně proslul svou knihou Hvězdy nám nepřály (vydal Knižní klub 2013), která nadchla i dojala mnoho čtenářů.

255$

John Green HLEDÁNÍ ALJAŠKY

Z anglického originálu Looking for Alaska, vydaného nakladatelstvím Dutton Books, a member of Penguin Group (USA), v New Yorku roku 2005, přeložila Veronika Volhejnová. Vydala Euromedia Group k. s. - Knižní klub, Nádražní 32,150 00 Praha 5, v roce 2013 jako svou 6978. publikaci. Tisk TBB, a.s., Banská Bystrica, Vydání první (mirv1); Translation © Veronika Volhejnová, 2013; ISBN 978-80-242-4188-3