John Green

PAPÍROVÁ MĚSTA

PROLOG

Podle mě se každému stane zázrak. Mne třeba nejspíš nikdy nezasáhne blesk, ani nezískám Nobelovu cenu, ani se nestanu diktátorem malé zemičky v Tichém oceánu, ani mě nepostihne smrtelná rakovina ucha, ani zničehonic nevzplanu. Ale když si tak dáte dohromady všechny nepravděpodobné věci, přinejmenším jedna z nich se patrně stane každému z nás. Mohl jsem vidět, jak pršely žáby. Mohl jsem vkročit na Mars. Mohl jsem se oženit s anglickou královnou nebo přežít celé měsíce na moři. Ale můj zázrak byl jiný. Můj zázrak byl tenhle: Ze všech domů ve všech čtvrtích na celé Floridě jsem bydlel zrovna v domě, který sousedil s domem Margo Rothové Spiegelmanové.

Naše čtvrť, Jefferson Park, bývala námořní základnou. Pak už ji ale námořnictvo nepotřebovalo, a tak vrátilo pozemky občanům Orlanda. Město se rozhodlo vybudovat tady rozsáhlou obytnou čtvrť, protože tak se to na Floridě s pozemky dělá. Moji rodiče a rodiče Margo se nakonec nastěhovali vedle sebe krátce poté, co byly dokončeny první domy. Margo a mně byly dva roky.

Ještě než tady vyrostl Jefferson Park, jmenovalo se to tu Pleasantville; předtím tu byla ta námořní základna a ještě předtím to tu patřilo opravdu Jeffersonovi – dokonce Dr. Jeffersonu Jeffersonovi. Po Dr. Jeffersonu Jeffersonovi je v Orlandu pojmenovaná škola a také velká dobročinná nadace, ale fascinující a neuvěřitelné, i když pravdivé, je to, že Dr. Jefferson vůbec nebyl doktor. Ničeho. Byl to prostě obchodník s pomerančovou šťávou jménem Jefferson Jefferson. Když zbohatl a získal moc, šel k soudu, jméno Jefferson si dal jako prostřední a před něj si nechal zapsat Dr. Velké D. Malé r. Tečka.

Margo a mně bylo devět. Naši rodiče se přátelili, a tak jsme si spolu občas hráli a jezdili jsme na kole slepými uličkami do samotného Jeffersonova parku, centra naší čtvrti.

Vždycky jsem byl hrozně nervózní, když jsem se dozvěděl, že Margo přijde, protože ona byla ta nejúžasnější a nejnádhernější bytost, co kdy Bůh stvořil. Toho rána, o kterém je řeč, na sobě měla bílé šortky a růžové tričko se zeleným drakem vydechujícím oranžově třpytivý oheň. Těžko se vysvětluje, jak fantastické mi tenkrát to tričko připadalo.

Margo jako vždycky přijela vestoje, ruce natažené, nakláněla se nad řidítky a z fialových sportovních bot bylo vidět jen kruhovou šmouhu. Byl parný březnový den. Obloha byla jasná, ale vzduch byl nakysle cítit, jako by se někde chystala bouřka.

Tou dobou jsem sám v sobě viděl vynálezce, a když jsme zamkli kola a vydali se na krátkou procházku přes park na hřiště, vyložil jsem Margo svůj nápad na vynález zvaný Prstencovač. Prstencovač byl obrovité dělo, které by vystřelovalo velké barevné balvany na hodně nízkou oběžnou dráhu, čímž by Země získala stejné prstence, jaké má Saturn. (Pořád si ještě myslím, že to je zábavný nápad, ale ukazuje se, že postavit dělo, které by dokázalo střílet balvany na nízkou oběžnou dráhu, je dost složité.)

Byl jsem v tom parku předtím už tolikrát, že jsem měl v hlavě jeho mapu, takže stačilo pár kroků a začalo mi být jasné, že něco je v nepořádku, i když jsem nedokázal hned přijít na to, co vlastně.

„Quentine,“ řekla Margo tiše a klidně.

Na něco ukazovala. A já jsem si uvědomil, co je tu jinak.

Pár metrů před námi stál dub. Tlustý, zkroucený a asi prastarý. To nebylo nic nového. Po pravici hřiště. Taky nic nového. Ale tady, chlapík v šedém obleku, zhrouceně opřený o kmen dubu. Nehýbal se. To nové bylo. Všude kolem něj byla krev; z pusy mu proudila jako napůl zaschlá fontána. Ta

pusa byla otevřená tak, jak pusy normálně nebývají. Na bledém čele seděly mouchy.

„Je mrtvý,“ podotkla Margo, jako bych to neviděl sám.

Couvl jsem o dva krůčky zpátky. Vzpomínám si, jak mě napadlo, že když udělám nějaký prudký pohyb, může se zvednout a napadnout mě. Třeba je to zombie. Věděl jsem, že zombie neexistují, ale rozhodně vypadal, jako by mohl být zombie.

Já jsem tedy o dva kroky couvl a Margo naopak udělala dva malé, tiché krůčky vpřed. „Má otevřené oči,“ podotkla.

„Musímedomů,“ řekl jsem.

„Já jsem myslela, že když někdo umře, tak má oči zavřené,“ pokračovala.

„Margomusímedomůaněkomutoříct.“

Udělala ještě krok. Teď už byla dost blízko, aby se nataženou rukou dotkla jeho nohy. „Co myslíš, co se mu stalo?“ zeptala se. „Třeba drogy nebo tak něco?“

Nechtěl jsem nechat Margo samotnou s tím mrtvým člověkem, který mohl klidně být útočný zombie, ale taky jsem tam nechtěl stát a rozebírat důvody jeho odchodu ze světa. Sebral jsem odvahu, udělal krok dopředu a popadl jsem ji za ruku. „Margomusímejítteďhned!“

„Jo, dobře,“ kývla. Utíkali jsme ke kolům. Žaludek se mi kroutil něčím, co vypadalo úplně jako vzrušení, ale nebylo. Nasedli jsme na kola a já ji nechal jet první, protože jsem plakal a nechtěl jsem, aby to věděla. Viděl jsem na podrážkách jejích fialových tenisek krev. Jeho krev. Krev toho mrtvého.

A pak jsme byli zase doma, každý ve svém domě. Moji rodiče zavolali policii a já jsem v dálce slyšel sirény a chtěl jsem se jít podívat na hasičská auta, ale máma mi to zakázala. Pak jsem usnul.

Oba moji rodiče jsou psychoterapeuti, takže jsem děsně duševně vyvážený. Když jsem se vzbudil, máma se mnou vedla dlouhý rozhovor o koloběhu života a o tom, že smrt k tomu životu patří, ale že v devíti letech si s ní ještě nemusím moc dělat starosti, a mně se ulevilo. Upřímně řečeno, nikdy jsem si s tím ani moc starosti nedělal. A to je co říct, protože starosti, to já jsem si zas dělat uměl. Prostě stalo se: Našel jsem mrtvého člověka. Já, malý roztomilý devítiletý kluk, a moje ještě menší a roztomilejší kamarádka jsme našli chlapa, kterému z pusy proudila krev, a ona tu krev měla na malých roztomilých teniskách, když jsme jeli na kolech domů. Všechno to samozřejmě bylo hrozně dramatické a tak, ale co má být? Toho muže jsem neznal. Pořád přece umírají lidé, které neznám. Kdybych se měl složit pokaždé, když se ve světě stane něco hrozného, byl bych úplný magor.

Ten večer jsem v devět hodin šel do svého pokoje a do postele, protože v devět jsem měl večerku. Máma mě uložila, dodala, že mě má ráda, a řekla: „Ahoj zítra.“ Já jsem taky řekl „Ahoj zítra.“ Pak zhasla a přivřela dveře na štěrbinku.

Když jsem se obrátil na bok, uviděl jsem za svým oknem stát Margo Rothovou Spiegelmanovou. Obličej skoro tiskla na síť proti hmyzu. Vstal jsem a okno otevřel, ale síť ji i tak dělila do malých čtverečků.

„Pátrala jsem,“ řekla úplně vážně. Dokonce i hodně zblízka ji dělila ta síť, ale zahlédl jsem, že drží v ruce notýsek a tužku, která měla kolem gumy stopy po zubech. Podívala se do svých poznámek. „Paní Feldmanová, co bydlí na Jefferson Court, říkala, že se jmenoval Robert Joyner. Prý bydlel na Jefferson Road v takovém tom činžáku, jak je dole obchod s potravinami, tak jsem tam šla a byla tam spousta policajtů a jeden z nich se ptal, jestli pracuju pro školní noviny. Tak jsem mu řekla, že naše škola noviny ani nemá, a on na to, že když nejsem novinářka, tak mi odpoví. Říkal, že Robertu Joynerovi bylo třicet šest let a byl to právník. Do bytu mě pustit nechtěli, ale hned ve vedlejším bytě bydlí paní Juanita Alvarezová a k té jsem se dostala tak, že jsem ji požádala, jestli by mi mohla půjčit hrnek cukru. Ona mi řekla, že Robert Joyner se sám zastřelil. Když jsem se ptala proč, tak říkala, že se rozváděl a byl kvůli tomu smutný.“

Odmlčela se a já jsem se na ni jen díval. Tvář měla šedou a osvětlenou měsícem a rozdělenou na tisíc kousíčků tkaninou sítě. Veliké kulaté oči přebíhaly od zápisníčku ke mně a zase zpátky. „Spousta lidí se rozvádí a nezabije se kvůli tomu.“

„Já vím,“ prohlásila rozčileně. „Přesně to jsem řekla Juanitě Alvarezové. A ona pak řekla…“ Margo otočila stránku. „Řekla, že pan Joyner byl nevyrovnaný. Zeptala jsem se jí, co to znamená, a ona prohlásila, že se za něj mám modlit a teď že mám donést mamince ten cukr. Tak jsem jí řekla, že ho nepotřebuju, a šla jsem.“

Zase jsem mlčel. Jen jsem chtěl, aby mluvila dál – ten tenký hlásek vzrušený napětím téměř-vědění ve mně vyvolával pocit, že se v mém životě děje něco důležitého.

„Myslím, že asi vím, proč to udělal,“ řekla nakonec.

„Proč?“

„Možná mu popraskaly všechny provázky,“ řekla.

Pokoušel jsem se přijít na nějakou odpověď. Zatím jsem aspoň natáhl ruku a cvakl západkou té zástěny mezi námi. Vyndal jsem ji z okna a položil na podlahu, ale Margo mi nedala šanci něco říct. Než jsem si stačil zase sednout, vzhlédla ke mně a zašeptala: „Zavři okno.“ Udělal jsem to tedy. Myslel jsem, že odejde, ale ona tam jen stála a dívala se na mě. Zamával jsem na ni a usmál se, ale zdálo se, že upřeně hledí na něco za mnou, něco příšerného, kvůli čemu jí z tváře vyprchala všechna barva. Bál jsem se otočit a podívat se. Ale za mnou samozřejmě nic nebylo – leda snad ten mrtvý.

Přestal jsem mávat. Hlavu jsem měl stejně vysoko jako ona a dívali jsme se na sebe přes sklo. Nevzpomínám si, jak to skončilo – jestli jsem šel do postele já, nebo ona. V mé vzpomínce to neskončilo vůbec. Zůstali jsme tak a hleděli na sebe navždycky.

Margo odjakživa milovala záhady. A během toho všeho, co se odehrálo poté, jsem pořád musel myslet na to, že je možná milovala tolik, až se jednou z nich sama stala.

ČÁST PRVNÍ

PROVÁZKY

1.

Nejdelší den mého života začal zpožděním. Tu středu ráno jsem zaspal, moc dlouho jsem se sprchoval a nakonec jsem si musel v 7.17 pochutnat na snídani v mámině rodinném autě.

Obvykle mě do školy svezl můj nejlepší kamarád Ben Starling, jenže ten jel do školy včas, takže mi nebyl nic platný. Včas pro nás znamenalo o třicet minut dřív, než škola opravdu začínala. Ta půlhodina před prvním zvoněním byla obvykle vrcholem našeho společenského života: postávali jsme před dveřmi zkušebny orchestru a povídali jsme si. Většina mých kamarádů v orchestru hrála a já jsem skoro všechen volný čas, co jsem ve škole měl, trávil v okruhu pěti metrů od zkušebny. Sám jsem ale nehrál, protože mám hudební hluch toho druhu, jaký se obvykle spojuje spíš s hluchotou skutečnou. Tu středu jsem jel o dvacet minut později, což technicky vzato znamenalo deset minut před začátkem vyučování.

Cestou se mě máma vyptávala na školu a zkoušky a maturitní ples.

„Plesy nesnáším,“ připomněl jsem jí, když zahýbala za roh. Přitom jsem zručně nahnul misku s rozinkovými cereáliemi, abych vyrovnal odstředivou sílu. Nedělal jsem to prvně.

„Není přece nic špatného na tom, když tam prostě půjdeš s kamarádkou. Třeba Cassii Zadellovou bys rozhodně pozvat mohl.“ To byla pravda, mohl bych pozvat Cassii Zadellovou, což byla náhodou moc milá a příjemná a hezká holka, i přes to nešťastné příjmení.

„Já nesnáším samotnou představu maturitního plesu,“ namítl jsem. „A taky lidi, co se jim plesy líbí.“ To ovšem nebyla tak docela pravda. Ben se plesu nemohl dočkat.

Máma zahnula ke škole a já jsem přidržel skoro prázdnou misku oběma rukama, protože jsme přeskakovali zpomalovač. Podíval jsem se po parkovišti vyhrazeném pro poslední ročník. Stříbrná honda Margo Rothové Spiegelmanové stála na svém obvyklém místě. Máma zastavila ve slepé uličce u zkušebny a dala mi pusu na tvář. Viděl jsem Bena a ostatní své kamarády, jak tam stojí v půlkruhu.

Došel jsem k nim a půlkruh mě automaticky přijal mezi sebe. Mluvili zrovna o mé bývalé holce Suzii Chungové, která hrála na cello a zřejmě právě působila slušný rozruch tím, že začala chodit s baseballistou jménem Taddy Mac. Jestli se tak ten kluk opravdu jmenuje, to jsem nevěděl. V každém případě se však Susie rozhodla, že s Taddym Macem půjde na ples. Další oběť.

„Čau,“ řekl Ben, který stál proti mně. Pokynul mi hlavou a otočil se. Následoval jsem ho ven z kroužku a do dveří. Byl drobný, měl olivovou pleť a puberta se na něm příliš nepodepsala. Ben byl můj nejlepší kamarád od páté třídy, kdy jsme se oba dva konečně smířili s faktem, že jiného nejlepšího kamaráda asi neseženeme. Navíc se dost snažil a mně se to líbilo – většinou.

„Něco novýho?“ zeptal jsem se. Tady uvnitř jsme si mohli nerušeně povídat – v té spoustě okolních hovorů se ten náš ztratil.

„Radar jde na ples,“ prohlásil nevrle. Radar byl náš další nejlepší kamarád. Říkali jsme mu Radar, protože vypadal jako jeden takový malý brýlatý chlápek ze starého televizního seriálu M*A*S*H, kterému se taky říkalo Radar, tedy až na to, že za 1. ten televizní Radar nebyl černý a za 2. od té doby, co ten náš tu přezdívku dostal, vyrostl o patnáct cenťáků a začal nosit čočky, takže nejspíš za 3. vůbec nebyl podobný tomu chlápkovi z M*A*S*H, ale za 4. vzhledem k tomu, že nám ze střední školy zbývalo už jen tři a půl týdne, už celkem nestálo za to ho přejmenovávat.

„S tou Angelou?“ zeptal jsem se. Radar nám o svém milostném životě nikdy nic neříkal, ale to nám nebránilo v častých spekulacích.

Ben kývl a pak řekl: „Víš, jak jsem chtěl pozvat na ples nějakou prvačku, protože ty jediné neznají tu historku s Krvavým Benem?“ Přikývl jsem.

„No,“ pokračoval Ben, „tak dneska ráno přišla jedna taková miloučká roztomiloučká kočička a slaďounce se mě zeptala, jestli jsem Krvavý Ben, a když jsem jí začal vysvětlovat, že to byl zánět ledvin, zahihňala se a utekla. Takže tam mám taky smůlu.“

Ve druháku musel Ben do nemocnice se zánětem ledvin, ale Becca Arringtonová, nejlepší kamarádka Margo, pustila do oběhu historku, že tu krev v moči měl proto, že moc masturboval. Z lékařského hlediska to byl nesmysl, ale Ben se toho už nikdy nezbavil. „Otrava,“ řekl jsem.

Ben začal spřádat plány, jak sehnat holku, která by s ním šla na ples, ale já jsem ho poslouchal jen na půl ucha, protože v tom houstnoucím davu v hale jsem zahlédl Margo Rothovou Spiegelmanovou. Stála u své skříňky se svým klukem Jasem. Na sobě měla bílou sukni ke kolenům a modré tílko se vzorem. Bylo jí vidět klíční kosti. Bláznivě se něčemu smála – ramena měla mírně nahrbená, v koutcích velkých očí vrásky, pusu doširoka otevřenou. Nezdálo se ale, že by příčinou bylo něco, co řekl Jase, protože se nedívala na něj, ale ke skříňkám na druhé straně haly. Podíval jsem se tam také a uviděl jsem Beccu Arringtonovou.

„Jo, brácho, tu měl sbalit, Jase Nejase. To je kočice.“ Jak jsme šli, vrhal jsem na ni přes lidi kradmé pohledy, sérii momentek: Dokonalost bez pohnutí, zatímco ji míjejí smrtelníci. Jak jsme se blížili, měl jsem dojem, že se možná přece jen nesměje. Snad jí něco překvapilo nebo dostala dárek nebo tak. Pořád ne a ne zavřít tu pusu.

„No jo,“ řekl jsem Benovi, ale stále ještě jsem ho neposlouchal, stále ještě jsem se snažil vidět z ní co nejvíc a nebýt přitom moc nápadný. Ani nešlo o to, že byla hezká. Ona byla ohromující, a to doslova. A pak jsme už byli moc daleko, mezi ní a mnou už procházelo příliš mnoho lidí a já jsem se k ní nedostal ani na chvilku tak blízko, abych ji slyšel mluvit nebo se dozvěděl, co to bylo za legrační překvapení. Ben zavrtěl hlavou, protože už mě tisíckrát viděl takhle na ni zírat a byl na to zvyklý.

„Hele, ona je sexy, to jo, ale tak sexy zas ne. Ale víš, kdo je fakt sexy?“

„Kdo?“ zeptal jsem se.

„Lacey,“ odpověděl – to byla další nejlepší kamarádka Margo. „A taky tvoje máma. Chlape, viděl jsem dneska ráno, jak ti máma dala pusu na tvář, a promiň, ale přísahám, že mě v tý chvíli napadlo: Sakra, já chci být Q. A místo tváře chci mít penis.“

Dloubl jsem ho loktem do žeber, ale pořád ještě jsem myslel na Margo, protože to byla jediná legenda v okolí. Margo Rothová Spiegelmanová, jejíž tříslovné jméno se často vyslovovalo celé s jakousi tichou úctou. Margo Rothová Spiegelmanová, o jejíchž dobrodružstvích se vyprávěly historky šířící se školou jako jarní bouře: Starý chlap v polorozbořeném domě v Hot Coffee, stát Mississippi, naučil Margo hrát na kytaru. Margo Rothová Spiegelmanová tři dny jezdila s cirkusem – říkali jí tam, že by mohla být dobrá na visuté hrazdě. Margo Rothová Spiegelmanová vypila šálek bylinkového čaje s Mallionaires v zákulisí po koncertě v St. Louis. Oni pili whisky. Margo Rothová Spiegelmanová se na ten koncert dostala tak, že vyhazovači řekla, že chodí s basákem, no copak mě nepoznáváte, ale fakt, kluci, jmenuju se Margo Rothová Spiegelmanová, a když půjdete dozadu a řeknete basákovi, aby na mě kouknul jedním okem, tak vám buď řekne, že jsem jeho holka, nebo že by chtěl, abych byla, a ten vyhazovač to udělal, a basák pak řekl „Jo, to je moje holka, pusťte ji.“ A potom po ní ten basák vyjel a ona odmítla basáka z Mallionaires.

Když se tyhle historky vypravovaly, vždycky končily No fakt, věřili byste tomu? Často jsme taky nevěřili, ale vždycky se ukázalo, že to je pravda.

A pak jsme došli ke svým skříňkám. O tu Benovu se opíral Radar a ťukal do pédéáčka.

„Tak ty jdeš na ples,“ oslovil jsem ho. Zvedl hlavu a pak se zase podíval na displej.

„Opravuju článek o bývalém francouzském premiérovi na Omnislovníku,“ vysvětlil. „Včera v noci ho někdo celý smazal a místo něj tam napsal jenom ‚Jacques Chirac je teplej‘, což je shodou okolností špatně jak fakticky, tak gramaticky.“ Radar je vášnivý redaktor otevřené internetové encyklopedie zvané Omnislovník. Celý život věnuje údržbě a vylepšování Omnislovníku. To je taky jeden z několika důvodů, proč je trochu překvapivé, že má s kým jít na ples.

„Tak ty jdeš na ples,“ opakoval jsem.

„Promiň,“ řekl, ani nezvedl hlavu. Bylo dobře známo, že já jsem zásadně proti plesu. Absolutně nic z toho mi nepřipadalo lákavé – pomalé tance, rychlé tance, šaty, a už vůbec ne vypůjčený smoking. Půjčit si smoking mi připadalo jako skvělý způsob, jak chytit od předchozího nositele nějakou děsnou nemoc, a rozhodně jsem neměl chuť stát se prvním panicem, co má muňky.

„Brácho,“ hlásil Ben Radarovi, „ty kočičky z prváku už taky znají tu historku o Krvavým Benovi.“ Radar konečně přístroj odložil a soucitně přikývl. „Takže,“ pokračoval Ben, „ještě mi zbývají dvě strategie – buď si sehnat a zaplatit partnerku přes internet, nebo letět do Missouri a unést tam nějakou svěží kočičku z farmy.“ Snažil jsem se Benovi vysvětlit, že „kočička“ zní spíš sexisticky a pitomě než retro-cool, ale odmítl to přestat používat. On říkal „kočička“ i o své mámě. Prostě byl nenapravitelný. „Zeptám se Angely, jestli by o někom nevěděla,“ slíbil Radar. „I když sehnat tobě holku na ples bude těžší než změnit olovo ve zlato.“

„Sehnat ti holku na ples je tak tvrdý úkol, že už samotnou tou hypotetickou myšlenkou se dají řezat diamanty,“ dodal jsem.

Radar dvakrát klepl pěstí do skříňky na znamení souhlasu a pak vymyslel ještě něco. „Bene, sehnat ti holku na ples je tak těžké, až je americká vláda přesvědčená, že se to nedá vyřešit diplomatickou cestou, ale bude potřeba použít sílu.“

Snažil jsem se přijít ještě na něco, když jsme všichni tři zároveň uviděli plechovku anabolických steroidů ve tvaru člověka, známou pod jménem Chuck Parson, jak cílevědomě míří přímo k nám. Chuck Parson se nevěnoval žádnému organizovanému sportu, protože to by ho odvádělo od jeho hlavního cíle, a to bylo nechat se jednoho dne zavřít pro zabití. „Čau, sráči,“ zavolal.

„Čau, Chucku,“ odpověděl jsem tak přátelsky, jak jsem dokázal. Chuck nás poslední dva roky celkem moc neotravoval – někdo ze školních vůdců nejspíš vydal dekret, že nám mají všichni dát pokoj. Takže bylo kapku nezvyklé už to, že s námi vůbec mluví.

Možná proto, že jsem promluvil, a možná taky ne, připlácl dlaně na skříňku po obou stranách mé hlavy a naklonil se ke mně tak blízko, že jsem mohl hádat, jakou používá zubní pastu. „Co víš o Margo a Jasovi?“

„Ehm,“ řekl jsem. Uvažoval jsem o všem, co o nich vím: Jase byl pro Margo Rothovou Spiegelmanovou první a jediný kluk, s kterým chodila navážno. Začali si spolu koncem loňského roku. Příští rok mají oba namířeno na Floridskou univerzitu. Jase tam dostal na baseballové stipendium. Nikdy nebyl u ní doma, leda když ji tam přišel vyzvednout. Nikdy se netvářila, že by ho měla nějak obzvlášť ráda, jenže ona se tak netvářila nikdy s nikým. „Nic,“ řekl jsem konečně.

„Hele, neser mě,“ zavrčel.

„Vždyť ji skoro neznám,“ prohlásil jsem, a v poslední době to byla pravda.

Minutku o mé odpovědi uvažoval a já jsem dělal, co jsem mohl, abych mu koukal do těch blízko posazených očí. Malinko kývl, odstrčil se od skříňky a odkráčel na první hodinu, což v jeho případě nejspíš byla „výživa prsních svalů a péče o ně“. Zazvonilo podruhé. Minuta do začátku hodiny. Radar a já jsme měli základy matematické analýzy, Ben matematiku. Třídy spolu sousedily; šli jsme k nim společně, v řadě vedle sebe, a spoléhali se na to, že příliv spolužáků se rozestoupí natolik, aby nás nechal projít, což se taky stalo.

Řekl jsem: „Sehnat ti holku na ples bude tak těžké, že kdyby tisíc opic psalo tisíc let na tisíci psacích strojů, tak by ani jednou nenapsaly: ‚Půjdu s Benem na ples.‘“

Ben si nedokázal nepřisadit. „Moje plesové vyhlídky jsou tak mizerné, že i babička tadyhle Q mě odmítla. Říkala, že čeká, až ji pozve Radar.“

Radar pomalu pokýval hlavou. „Je to pravda, Q. Tvoje babička miluje své bližní.“

Bylo to tak dojemně snadné zapomenout na Chucka a mluvit o plese, i když mi ples byl úplně ukradený. Tak to ráno vypadal život; na ničem moc nezáleželo, ani na tom dobrém, ani na tom špatném. Naše hlavní starost byla bavit se a celkem se nám to dařilo.

Další tři hodiny jsme strávili ve třídách a snažili se nekoukat na hodiny nad různými tabulemi, pak jsme se na ně vždycky podívali a ohromilo nás, že uplynulo jen pár minut od chvíle, co jsme se naposled koukali na hodiny. Už jsem měl s koukáním na tyhle hodiny skoro čtyři roky zkušeností, ale jejich pomalost mě stále ještě překvapovala. Kdyby mi někdy někdo řekl, že mi zbývá jen den života, vyrazil bych rovnou do vznešených síní střední školy Winter Park, kde den trvá tisíc let.

Ale i když mi připadalo, že fyzika, kterou jsme měli třetí hodinu, nikdy neskončí, nakonec přece jen skončila a já jsem šel s Benem do jídelny. Radar měl přestávku na oběd až po páté hodině, stejně jako většina našich kamarádů, a tak jsme s Benem obvykle sedali sami, poblíž party lidí z dramaťáku, se kterými jsme se znali. Dneska jsme měli oba malou salámovou pizzu.

„Pizza je fajn,“ řekl jsem. Ben nepřítomně kývl. „Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Nif,“ odpověděl s plnou pusou. Polkl. „Já vím, že to považuješ za pitomost, ale já chci na ten ples jít.“

„Zaprvé to nepovažuju za pitomost, zadruhé, jestli chceš jít, tak prostě jdi, a zatřetí, jestli se nepletu, ještě jsi nikoho ani nepozval.“

„Pozval jsem při analýze Cassii Zadellovou. Poslal jsem jí lístek.“ Tázavě jsem zvedl obočí. Ben sáhl do kapsy šortek a postrčil ke mně papírek poskládaný na malé čtverečky. Rozložil jsem ho.

Bene,

moc ráda bych s tebou šla na ples, ale už jsem to slíbila Frankovi.

Promiň!

C.

Zase jsem papírek složil a vrátil jsem mu ho. Vzpomněl jsem si, jak jsme na těchhle stolech cvrnkali papírové kuličky. „Otrava,“ řekl jsem.

„No jo, no.“ Připadalo nám, jako by se kolem nás uzavíraly stěny zvuku, a chvíli jsme mlčeli. Pak se na mě Ben hrozně vážně podíval a řekl: „Já si to na vysoké vynahradím. Dostanu se do Guinnessovy knihy rekordů, kategorie ‚nejvíc uspokojených kočiček‘.“

Zasmál jsem se. Pomyslel jsem na to, že Radarovi rodiče v té Guinnessově knize rekordů opravdu jsou. Pak jsem si všiml, že nad námi stojí hezká černoška s krátkými trčícími dredy. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že to je Angela, Radarova – snad – holka.

„Ahoj,“ řekla mi.

„Ahoj,“ odpověděl jsem. Chodili jsme s Angelou na některé společné předměty, takže jsem ji trochu znal, ale nezdravili jsme se na chodbách ani nic takového. Pobídl jsem ji gestem, ať si sedne. Přitáhla si židli do čela stolu.

„Vy dva asi znáte Marcuse líp než kdo jiný, co?“ řekla. Marcus bylo Radarovo pravé jméno. Naklonila se k nám a opřela se lokty o stůl.

„No jo, není to žádná radost, ale někdo to dělat musí,“ odpověděl Ben s úsměvem.

„Myslíte si, že, no, že se za mě stydí?“

Ben se zasmál. „Cože? Ne,“ odpověděl.

„Když to vezmu kolem a kolem,“ dodal jsem já, „měla by ses ty stydět za něj.“

Obrátila oči v sloup a usmála se. Byla asi na komplimenty zvyklá. „Ale nikdy mě nikam nebere. Třeba s váma a tak.“

„Aha,“ došlo mi to konečně. „To proto, že se stydí za nás.“

Zasmála se. „Připadáte mi celkem normální.“

„No, tak tos nikdy neviděla Bena srkat Sprite nosem a pak ho plivat,“ řekl jsem.

„Vypadám jako dementní bublinkový vodotrysk,“ potvrdil Ben se smrtelně vážným výrazem.

„No ale vám by to nepřišlo divné? Chodíme spolu už pět týdnů a ještě ani jednou mě nevzal k sobě domů.“ Ben a já jsme se po sobě vědoucně podívali a já jsem měl co dělat, abych se nerozesmál. „Co je?“ všimla si Angela mé zkřivené tváře.

„Nic,“ odpověděl jsem. „Poslyš, Angelo. Kdyby tě nutil trávit čas s námi a tahal tě pořád k sobě domů –“

„Tak to by rozhodně znamenalo, že tě nemá rád,“ dokončil Ben.

„Jsou jeho rodiče divní?“

Přemýšleli jsme, jak na tuhle otázku odpovědět a nelhat. „Ale ne. Jsou fajn. Jen trochu… no, prostě psi ochranáři, víš?“

„Jo, ochranáři,“ potvrdil Ben trochu moc rychle.

Usmála se a vstala s tím, že do konce přestávky musí ještě někoho pozdravit. Ben mlčel, dokud nebyla pryč. „Ta holka je fantastická,“ řekl pak.

„To je,“ přikývl jsem. „Co myslíš, dokázali bychom ji Radarovi přebrat?“

„Ale s počítačem to nejspíš moc neumí. A taky určitě hraje mizerně Vzkříšení.“ To byla naše oblíbená počítačová hra. „Mimochodem,“ dodal pak, „to bylo dobré, jak jsi řekl, že rodiče Radara moc hlídají.“

„No, nevím, proč bych jí to měl vykládat já,“ pokrčil jsem rameny.

„Zajímalo by mě, jak dlouho potrvá, než uvidí rezidenci a muzeum Radarovic rodinky.“ Ben se usmál.

Už byl skoro konec přestávky, tak jsme s Benem vstali a odnesli tácy na jezdící pás. Na ten, kam mě Chuck Parson v prvním ročníku hodil a poslal mě do děsivého podsvětí umývaček nádobí. Došli jsme k Radarově skříňce a počkali jsme tam, až se Radar po prvním zvonění přižene.

„Teda, dneska během hodiny státní správy jsem došel k rozhodnutí, že bych fakt a doslova byl ochotný cucat oslovi koule, kdybych na tenhle předmět už nikdy nemusel,“ řekl.

„No, z oslích koulí by ses možná o státní správě dozvěděl celkem dost,“ podotkl jsem. „Mimochodem, když mluvíme o těch důvodech, proč bys měl radši volnou čtvrtou hodinu, zrovna jsme obědvali s Angelou.“

Ben se na Radara ušklíbl a dodal: „Jo, chce vědět, proč jsi ji nikdy nepozval domů.“

Radar dlouze vydechl a natočil na zámku skříňky správnou kombinaci. Vydechoval tak dlouho, že jsem se už bál, aby neomdlel. „Kruci,“ řekl.

„Ty se snad za něco stydíš?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Drž zobák,“ odpověděl a šťouchl mě loktem do břicha.

„Žiješ v krásném domě,“ podotkl jsem.

„Ne, vážně, brácho,“ dodal Ben. „Je to fajn holka. Nechápu, proč bys ji nemohl představit rodičům a ukázat jí Casa Radar.“

Radar hodil knihy do skříňky a zamkl ji. Rámus hovoru kolem nás trochu utichl právě ve chvíli, kdy obrátil oči v sloup a zařval: „COPAK JÁ ZA TO MŮŽU, ŽE MOJI RODIČE VLASTNÍ NEJVĚTŠÍ SVĚTOVOU SBÍRKU ČERNÝCH SANTACLAUSŮ?“

Slyšel jsem už Radara říkat „největší světová sbírka černých santaclausů“ asi tisíckrát, ale ani tak mi to nepřipadalo méně směšné. Ale on si nedělal legraci. Vzpomínám si, jak jsem ho prvně navštívil. Bylo mi asi třináct. Bylo jaro, několik měsíců po Vánocích, a přesto na parapetech stály řádky černých santů. Černí santové vystříhaní z papíru viseli na zábradlí schodiště. Svíčky v podobě černých santů zdobily jídelní stůl. Nad krbem visela olejomalba černého santy a sama krbová římsa byla plná figurek černých santů. Rozsvěcovací santa, který vždycky ode Dne díkůvzdání do Vánoc

zdobil jejich malinkatou předzahrádku, po zbytek roku hrdě držel stráž v koutě koupelny pro hosty, kde mimochodem zdobil stěny vzorek z černých santů, vyrobený svépomocí, houbou ve tvaru santaclause a barvou. Všechny místnosti v domě krom Radarova pokoje prostě ovládli černí santové – sádroví, plastoví, kamenní, hlinění, dřevění, pryskyřiční, látkoví. Celkem Radarovi rodiče vlastnili víc než dvanáct set černých santů nejrůznějšího druhu. A jak hlásala tabulka vedle dveří, Radarův dům byl oficiálně registrovaný u Vánoční společnosti jako Významné místo.

„Prostě jí to musíš říct,“ prohlásil jsem. „Řekni: ‚Angelo, já tě mám fakt rád, ale jednu věc bys měla vědět. Až si to půjdeme ke mně domů rozdat, bude na nás dohlížet dvanáct set černých santů.“

Radar si prohrábl nakrátko ostříhané vlasy a zavrtěl hlavou. „No jo. Takhle přesně jí to asi neřeknu, ale něco s tím udělám.“

Vyrazil jsem na státní správu, Ben měl volitelný předmět grafické návrhy videoher. Ještě dvě vyučovací lekce jsem pozoroval hodiny, a pak byl konec a mně se v hrudi rozlila úleva – konec každého dne byl jako zkouška na školní závěrečný ceremoniál, do kterého už zbýval necelý měsíc.

Šel jsem domů. Snědl jsem dva sendviče s burákovým máslem a s želé jako předčasnou večeři. Koukal jsem v televizi na poker. V šest se vrátili rodiče, objali se navzájem, objali mě. K normální večeři jsme jedli dušené maso s makarony. Vyptali se mě na školu. Vyptali se mě na ples. Poplácávali se po ramenou, jak skvěle mě vychovali. Vypravovali mi o tom, co celý den dělali pro lidi, kteří nebyli tak dobře vychovaní. Šli koukat na televizi. Já jsem šel do svého pokoje zkontrolovat e-maily. Napsal jsem kousek úkolu o Velkém Gatsbym, co jsme měli na angličtinu. Přečetl jsem kus Hovorů o ústavě v rámci včasné přípravy na závěrečnou zkoušku ze státní správy. Chvíli jsem chatoval s Benem, pak se online objevil i Radar. V konverzaci užil výraz „největší světová sbírka černých santaclausů“ čtyřikrát a já jsem se pokaždé zasmál. Řekl jsem mu, že je fajn, že má holku. On odpověděl, že to bude skvělé léto. Souhlasil jsem. Bylo pátého května, ale nemuselo být. Moje dny byly příjemně stejné. Vždycky se mi to líbilo; líbila se mi rutina. Rád jsem se nudil. Nepřiznával jsem to, ale bylo to tak, a proto toho pátého května mohl být i jakýkoli jiný den – až do té chvíle těsně před půlnocí, kdy Margo Rothová Spiegelmanová otevřela okno do mého pokoje, už bez sítě proti hmyzu, poprvé od té chvíle, kdy mi před devíti lety řekla, abych ho zavřel.

2.

Otočil jsem se, když jsem slyšel, jak se okno otevřelo, a spatřil jsem, jak na mě Margo hledí modrýma očima: nejdřív jsem neviděl nic než ty oči, ale když jsem si zvykl, uvědomil jsem si, že má na sobě černou mikinu s kapucí a taky obličej že má načerněný. „Provozuješ kybersex?“ zeptala se.

„Chatuju s Benem Starlingem.“

„Tím mi ale neodpovídáš na otázku, úchyle.“

Rozpačitě jsem se zasmál, pak jsem došel k oknu a klekl si k němu. Moje tvář byla jen pár centimetrů od její. „Čemu vděčím za to potěšení?“ zeptal jsem se. Margo a já jsme spolu pořád ještě docela vycházeli, ale rozhodně ne tak, aby bylo normální, že se u mě objeví uprostřed noci s černě pomalovaným obličejem. Byl jsem si jistý, že i takové kamarády má. Jen já jsem mezi ně nepatřil.

„Potřebuju tvoje auto,“ vysvětlila.

„Nemám auto,“ odpověděl jsem – bylo to tak a dost mě to štvalo.

„No dobře, tak auto tvojí mámy.“

„Vždyť máš svoje,“ namítl jsem.

Margo nadmula tváře a povzdechla. „No jo, jenže naši mi klíče od auta sebrali a zamkli je do sejfu, a ten sejf strčili k sobě pod postel, a Myrna Mountweazelová,“ to byl její pes, „spí u nich v ložnici. Myrna Mountweazelová může dostat infarkt, kdykoliv mě vidí. Jo, mohla bych se tam vplížit a ukrást sejf, otevřít ho, vzít si klíče a jet, jenže to nemá ani cenu zkoušet, protože Myrna Mountweazelová začne štěkat jako šílená, jen pootevřu dveře. Takže jak už jsem říkala, potřebuju auto. A taky potřebuju, abys ho řídil, protože dneska v noci musím udělat asi jedenáct věcí a tak nejmíň po pěti z nich budu potřebovat rychle zmizet.“

Když jsem rozostřil pohled, nezbylo z ní nic než oči, vznášející se v prostoru. Pak jsem se na ni zase normálně podíval a rozeznal jsem obrys její tváře; barva byla ještě vlhká. Lícní kosti tvořily trojúhelník s bradou, černé rty se slabounce usmívaly „Nějaké těžké zločiny?“ zeptal jsem se.

„Hmm,“ řekla Margo. „Připomeň mi, jestli je vloupání těžký zločin.“

„Ne,“ odpověděl jsem rázně.

„Ne, jako že to není těžký zločin, nebo ne, jako že mi nepomůžeš?“

„Ne, nepomůžu. Nemůžeš si jako řidiče zjednat někoho ze svých poskoků?“ Lacey a Becca vždycky udělaly všechno, co jim řekla.

„No, ony taky patří k tomu problému,“ prohlásila Margo.

„A co to je za problém?“

„Je to jedenáct problémů,“ odsekla trochu netrpělivě.

„Ale žádné zločiny,“ řekl jsem.

„Přísahám, že nebudeš muset páchat žádné zločiny.“

V té chvíli se u domu, kde Margo bydlela, rozsvítila venkovní světla. Jediným pružným pohybem skočila do okna, udělala v pokoji kotrmelec a skutálela se pod postel. Za pár vteřin stál venku v patiu její otec. „Margo!“ křikl. „Viděl jsem tě!“

Zpod postele jsem uslyšel zdušené: „Proboha!“ Margo se vysoukala ven a vstala. Došla k oknu a řekla: „Neblázni, tati. Jen si povídám s Quentinem. Pořád mi říkáš, jak by na mě mohl mít dobrý vliv a vůbec.“

„Povídáš si s Quentinem?“

„Ano.“

„Tak proč máš načerněný obličej?“

Margo zaváhala jen na vteřinku. „Tati, to by bylo na strašně dlouhé povídání, a ty jsi určitě hrozně unavený, tak se klidně vrať do –“

„Domů!“ zahřímal. „Okamžitě!“

Margo mě popadla za tričko, zašeptala mi do ucha „Za chvíli jsem zpátky“ a pak vylezla z okna.

Jen odešla, vyhrábl jsem z psacího stolu klíčky. Klíče jsou moje, auto bohužel ne. O šestnáctých narozeninách mi rodiče dali malinkatý dáreček, a jen jsem ho vzal do ruky, věděl jsem, že to je klíč od auta. Div jsem se nepočural, protože mi pořád dokola opakovali, že si nemůžou dovolit koupit mi auto. Ale když mi podali tu malou zabalenou krabičku, věděl jsem, že to od nich byl jen trik, že mi to auto přece jen koupili. Tak jsem strhl papír a otevřel krabičku. Opravdu v ní klíč byl.

Když jsem si ho lépe prohlédl, byl to klíč od chryslera. Konkrétně od minivanu chrysler. Od toho, který vlastnila máma.

„To jsem dostal k narozeninám klíč tvému autu?“ zeptal jsem se mámy.

„Tome,“ řekla otci, „já jsem tě upozorňovala, že si bude představovat kdovíco.“

„Na mě to neházej,“ ohradil se. „To si jen přeneseně ventiluješ svou nespokojenost s mým příjmem.“

„Není takováhle ukvapená analýza trochu moc pasivně agresivní?“ zeptala se matka.

„A nejsou řečnické otázky ohledně pasivní agresivity ze své podstaty pasivně agresivní?“ odpověděl táta, a tak to pokračovalo ještě pěknou dobu.

Stručně řečeno, bylo to takhle: Měl jsem k dispozici ten zázrak techniky v podobě minivanu chrysler, kromě doby, kdy ho potřebovala máma. A protože ona jím každé ráno jezdila do práce, mohl jsem ho používat jen o víkendech. No dobře, o víkendech a uprostřed noci.

Margo to sice trvalo déle než tu slibovanou minutku, než se vrátila, ale ne o moc. Stačilo to ale, abych zase váhal. „Zítra mám školu,“ namítl jsem.

„Jo, já vím,“ odpověděla Margo. „Zítra je škola a pozítří taky, a když na to budu moc myslet, nejspíš se z toho zblázním. Takže jo. Zítra je škola. Takže sebou musíme hodit, protože musíme být do rána zpátky.“

„Já nevím.“

„Q,“ řekla. „Q. Miláčku. Jak dlouho už jsme kamarádi?“

„Nejsme kamarádi. Jsme sousedi.“

„Ale proboha, Q. Nechovám se k tobě hezky? Nepřikázala jsem snad nejrůznějším svým poskokům, aby na tebe byli ve škole slušní?“

„Hmm,“ odpověděl jsem pochybovačně, i když – upřímně řečeno – vždycky jsem byl přesvědčený, že to byla právě Margo, kdo zarazil Chucku Parsonovi a jiným podobným, aby nás šikanovali.

Zamrkala. Načernila si dokonce i víčka. „Q,“ řekla, „musíme jet.“

A tak jsem jel. Vyskočil jsem z okna a se skloněnou hlavou jsme běželi podél zdi až k minivanu. Nasedli jsme a Margo mi zašeptala, ať nezavírám – dělá to příliš velký rámus. S otevřenými dveřmi jsem tedy vyřadil na neutrál, odstrčil jsem se nohou od betonu a nechal minivan sjet po cestě na ulici. Minuli jsme několik domů a teprve pak jsem nastartoval a rozsvítil. Zavřeli jsme dveře a já jsem se začal proplétat nekonečnými serpentinami uliček Jefferson Park. Domy pořád vypadaly nové a plastové, jako by to byla vesnička na hraní, která shodou okolností je domovem pro desetitisíce skutečných lidí.

Margo začala povídat. „Jim totiž vůbec ani nezáleží na mně, mají jenom dojem, že to, co vyvádím, jim zkazí pověst. Víš, co teď zrovna říkal? Říkal: ‚Mně je jedno, jestli si zpackáš život, ale nedělej nám ostudu před Jacobsenovými – jsou to naši přátelé.‘ Prostě trapas. A nemáš ponětí, jak těžkébylo dostat se z toho zatraceného baráku. Znáš takové ty filmy o útěku z vězení, jak někdo strčí do postele balík šatů, aby to vypadalo, že tam někdo spí?“ Kývl jsem. „No, tak si představ, že máma dala do mého pokoje monitor dechu, takový ten pro mimina, aby mě celou noc slyšela dýchat. Takže jsem musela zaplatit Ruthii pět babek, aby spala u mě v pokoji, a ten balík šatů strčit do její postele.“ Ruthie je mladší sestra Margo. „Teď je to fakt už jako z Mission: Impossible. Dřív jsem se mohla prostě vyplížit ven jako normální Američan – vylézt z okna a seskočit ze střechy. Jenže v poslední době, to už je proboha jako žít ve fašistické diktatuře.

„Řekneš mi konečně, kam jedeme?“

„No, nejdřív do Publixu. Protože z důvodů, které ti vysvětlím až později, potřebuju, abys mi došel na nákup. A pak do Wal-Martu.“

„Cože, to máme v plánu velkou výpravu po všech obchodních řetězcích na Floridě?“

„Dneska, miláčku, napravíme pěknou spoustu křivd. A taky jich pár napácháme. První budou posledními; poslední budou prvními; tiší dostanou zemi za dědictví. Ale než budeme moci radikálně změnit svět, musíme vyřídit nějaké ty nákupy.“ Právě v té chvíli jsem zastavil u Publixu, na skoro prázdném parkovišti.

„Poslyš,“ řekla, „kolik peněz máš teď zrovna u sebe?“

„Nula dolarů nula centů,“ odpověděl jsem. Zhasl jsem motor a podíval se na ni. Zastrčila ruku do kapsy tmavých těsných džínů a vytáhla několik stodolarovek. „Naštěstí se pánbůh postaral,“ řekla.

„Co to má být?“ zeptal jsem se.

„Prachy z bat micva. Nesmím na ten účet sahat, jenže znám heslo, protože naši prakticky na všechno používají ‚myrnamountw3az3lova‘. Tak jsem si něco vybrala.“ Honem jsem zamrkal, aby na mně nebyl moc znát úžas, ale ona si toho všimla a usmála se na mě. „Stručně řečeno,“ prohlásila, „čeká tě nejlepší noc tvého života.“

3.

S Margo Rothovou Spiegelmanovou to bylo tak, že jsem nemohl dělat nic než nechat ji mluvit, a když se odmlčela, pobídnout ji, aby pokračovala, protože za 1. jsem do ní byl beznadějně zamilovaný a za 2. byla v každém ohledu absolutně jedinečná a za 3. ona mě se nikdy na nic neptala, a tak jediný způsob, jak se vyhnout mlčení, bylo přimět ji mluvit.

Na parkovišti Publixu prohlásila: „Tak hele. Sepsala jsem ti seznam. Kdybys něco nevěděl, zavolej mi na mobil. Jo, to mi připomíná, už předtím jsem si tady do kufru připravila pár věcí, nevadí?“

„Cože? Myslíš jako, dřív než jsem souhlasil?“

„No, vlastně jo. Technicky vzato jo. No, zkrátka mi zavolej, kdyby ses potřeboval na něco zeptat, ale tu vazelínu musíš vzít větší, než je tvoje pěst. Existuje miminko vazelína a máma vazelína a pak pořádný chlapák táta vazelína, a to je to, co chceš. Kdyby ji neměli, tak vezmi tři ty maminy.“ Podala mi seznam a stodolarovku a řekla: „To by mělo stačit.“

Seznam vypadal takhle:

3 celí Sumci, Zabalení každý zvlášť

Veet (to je na Holení nohou, jen nepotřebuješ Břitvu. najdeš to u Holčičí kosmetiky)

Vazelína

šest plechovek MountainDew

tucet Tulipánů

Jednu láhev vody

papírové Kapesníky

Jednu modrou Barvu ve Spreji

„Zajímavě umístěná velká písmena,“ podotkl jsem.

„Jo. Já jsem pro to, aby se velká písmena psala náhodně. Tak, jak je to teď, je to hrozně nespravedlivé k těm slovům uprostřed.“

Nejsem si úplně jistý, co je nejlepší říct slečně u pokladny supermarketu v půl jedné ráno, když vyložíte na pás třináct kilo sumců, Veet, tlustého taťku vazelínu, šest plechovek Mountain Dew, modrý sprej a tucet tulipánů. Já jsem ale řekl tohle: „Není to tak divné, jak to vypadá.“

Žena si odkašlala, ale nevzhlédla. „No, i tohle stačí,“ řekla.

„Já se fakt nechci zaplést do žádného průšvihu,“ varoval jsem Margo, když si pomocí papírových kapesníčků a vody v láhvi smývala barvu z obličeje. Zřejmě ji potřebovala jen na to, aby se dostala z domu. „V dopise, kde mi z Duke potvrzovali přijetí, se výslovně psalo, že mě nevezmou, pokud se nechám zavřít.“

„Ty se vším hrozně naděláš, Q.“

„Prostě nechci se dostat do problémů, jasné?“ řekl jsem. „Já jsem pro každou legraci, ale ne kdyby na to měla doplatit, já nevím, moje budoucnost nebo tak.“

Podívala se na mě – obličej měla už zase skoro normální – a malinko se usmála. „Nechápu, jak tě tyhle sračky můžou třeba jenom vzdáleně zajímat.“

„Co jako?“

„Vysoká: dostat se tam nebo nedostat. Škola: mít jedničky nebo čtyřky. Kariéra: mít nebo nemít. Dům: velký nebo malý, vlastnit nebo pronajímat. Peníze. Málo nebo moc. Je to všechno strašná

nuda.“

Chtěl jsem podotknout něco přibližně v tom smyslu, že jí na tom zjevně aspoň trochu záleží, protože má slušné známky a příští rok jde do výběrového programu Floridské univerzity, ale ona jen řekla: „Wal-Mart.“

Do Wal-Martu jsme šli spolu a koupili jsme věc, které se v televizních reklamách říká Tyč – takový ten zámek na volant auta. Když jsme šli přes dětské oddělení, zeptal jsem se Margo: „Na co to potřebujeme?“

Margo pronesla další ze svých obvyklých bláznivých monologů, aniž mi přitom odpověděla na otázku. „Věděl jsi, že v průběhu skoro celé historie lidstva byla průměrná délka života ani ne třicet let? Takže člověk mohl počítat tak s deseti lety opravdové dospělosti, ne? Nikdo si neplánoval důchod. Nikdo si neplánoval kariéru. Nikdo prostě neplánoval. Nebyl čas na plánování. Nebyl čas na budoucnost. Ale pak se život začal prodlužovat a lidi začali mít víc a víc budoucnosti, a tak o ní víc přemýšleli. O budoucnosti. A teď už se ze života stala budoucnost. Každý okamžik života se žije pro budoucnost – člověk jde na střední, aby se dostal na vysokou, aby dostal dobrou práci, aby si mohl koupit pěkný dům, aby si mohl dovolit poslat děti na vysokou, aby dostaly dobrou práci, aby si mohly koupit pěkný dům, aby si mohly dovolit poslat svoje děti na vysokou.“

Připadalo mi, že Margo prostě žvaní, aby mi nemusela odpovědět na otázku, a tak jsem ji zopakoval. „Na co potřebujeme tu Tyč?“

Margo mě zlehka poplácala po zádech. „No, než tahle noc skončí, zjevně se všechno dozvíš, ne?“ Tou dobou jsme procházeli oddělením potřeb pro vodní sporty a Margo objevila klakson. Vytáhla ho z krabičky a zvedla ho do výšky, a já jsem řekl: „Ne,“ a ona: „Co ne?“ Řekl jsem: „Ne, nemačkej ten klakson,“ jenže jsem se dostal tak asi k tomu č v nemačkej, když ho zmáčkla. Ozval se příšerně hlasitý zvuk, až jsem měl pocit, že z toho moje uši musely dostat infarkt, a řekla: „Promiň, neslyšela jsem tě. Co jsi říkal?“ a já jsem odpověděl „Přestaň m –“ a v tu chvíli ho zmáčkla znova.

Došel k nám nějaký prodavač, jen o pár let starší než my, a řekl: „Moment, tohle se tady používat nesmí,“ a Margo zdánlivě upřímně odpověděla: „Promiňte, to jsem nevěděla,“ a on na to: „To nic. Mně osobně to nevadí.“ Zdálo se, že tím konverzace skončila, ale ten chlápek nemohl pořád odtrhnout zrak od Margo a upřímně řečeno jsem se mu nedivil, protože od ní se ty oči odtrhávají fakt těžko, a pak konečně řekl: „Co máte dneska v plánu?“

Margo odpověděla. „Nic moc. A vy?“

A on na to: „Končím tady v jednu a pak se chystám do jednoho baru na Orange, kdybyste třeba chtěla jít taky. Ale to byste musela vyložit bráchu doma, dost tam hlídají plnoletost.“

Cože?! „Já nejsem její bratr,“ odpověděl jsem a koukal jsem přitom tomu chlapovi na tenisky.

A Margo zalhala: „Je to můj bratranec,“ řekla. Pak udělala krok ke mně, objala mě v pase, až jsem cítil všechny její prsty, jak se mi tisknou ke kyčelní kosti, a dodala: „A můj milenec.“

Ten chlap jenom obrátil oči v sloup a šel pryč, Margo mě ale hned nepustila, a tak jsem využil příležitosti a objal ji kolem ramen. „Vážně jsi moje nejmilejší sestřenka,“ řekl jsem. Usmála se a zlehka do mě šťouchla bokem. Přitom se mi vykroutila z náručí.

„Myslíš, že to nevím?“ řekla.

4.

Jeli jsme po I-4, která byla naštěstí prázdná, a Margo navigovala. Podle hodin na palubní desce bylo 1.07.

„Je to krása, co?“ řekla. Byla ke mně obrácená zády a koukala z okna, takže jsem ji skoro neviděl. „Miluju rychlou jízdu po osvětlených ulicích.“

„Světlo,“ prohodil jsem, „viditelná upomínka na Neviditelné světlo.“

„To je krásné,“ řekla.

„T. S. Elliot,“ podotkl jsem. „Taky jsi to četla. Loni při anglině.“ Celou báseň, ve které ten verš byl, jsem neznal, a jen něco z toho, co jsem přečetl, mi utkvělo v hlavě.

„Aha, to je citát,“ pochopila zklamaně. Viděl jsem, že má ruku položenou na středové opěrce. Byl bych mohl také položit ruku na středovou opěrku, a pak by naše ruce byly na stejném místě ve stejnou chvíli. Ale neudělal jsem to. „Řekni to ještě jednou,“ požádala mě.“

„Světlo, viditelná upomínka na Neviditelné světlo.“

„Jo. Sakra, to je dobrý. To ti tvoje přítelkyně musí baštit.“

„Expřítelkyně,“ opravil jsem ji.

„Susie ti dala kopačky?“ zeptala se Margo.

„Moment, jak víš, že ona dala kopačky mně?“

„Promiň.“

„I když to tak je,“ připustil jsem a Margo se zasmála. K rozchodu už došlo před několika měsíci, nemohl jsem ale mít Margo za zlé, že nevěnovala pozornost milostným propletencům nižších kast. Co se stane ve zkušebně, zůstane ve zkušebně.

Margo si opřela nohy o palubní desku a vrtěla prsty do rytmu své řeči. Vždycky mluvila takhle rytmicky, jako by recitovala poezii. „Hm, no, to mě mrzí. Ale chápu tě. Můj skvělý kluk, co s ním chodím takových měsíců, píchá mou nejlepší kamarádku.“

Podíval jsem se po ní, ale měla vlasy přes obličej, takže jsem nepoznal, jestli si dělá legraci. „Vážně?“ neodpověděla. „Ale vždyť ses s ním dneska ráno smála, viděl jsem tě.“

„Nevím, o čem to mluvíš. Dozvěděla jsem se to dneska před první hodinou, pak jsem je načapala, jak spolu mluví, a začala jsem na ně ječet, Becca utekla do náruče Clinta Bauera a Jase tam stál jako debil a z tý smradlavý huby mu tekly sliny.“

Zřejmě jsem si tu scénu v hale špatně vyložil. „To je divné, protože Chuck Parson se mě dneska ráno ptal, co vim o tobě a o Jasovi.“

„No, Chuck asi dělá, co se mu řekne. Nejspíš zkoušel pro Jase vyšpehovat, kdo to ví.“

„Proboha, proč by si to chtěl rozdávat s Beccou?“

„No, není zrovna proslulá jiskřivou osobností nebo velkorysostí ducha, takže nejspíš proto, že je sexy.“

„Ne tak sexy jako ty,“ vyhrkl jsem bez rozmyšlení.

„Tohle mi vždycky připadalo absurdní, chtít být s někým jen proto, že je hezký. To je jako vybírat si cereálie k snídani podle barvy, a ne podle chuti. Mimochodem, je to příští výjezd. Ale já nejsem hezká, aspoň ne zblízka. Obecně vzato, čím se ke mně lidi dostanou blíž, tím míň sexy jim připadám.“

„To je –“ začal jsem.

„To je fuk,“ nenechala mě domluvit.

Přišlo mi to kapku nefér, že takový idiot jako Jason Worthington může spát jak s Margo, tak s Beccou, kdežto takoví fajn lidi jako já ani s jednou a vlastně vůbec s nikým. I když, rád bych si myslel, že jsem člověk, co by si s Beccou Arringtonovou ani nic nezačal. Je sice sexy, ale je taky za 1. tupá, až to bučí, a za 2. absolutní, neředěná, příšerná mrcha. My, co se zdržujeme ve zkušebně, máme dávno podezření, že si Becca tu svou nádhernou postavu udržuje tím, že nejí nic než duše koťat a sny chudých dětí. „Jo, Becca je kapku nechutná,“ snažil jsem se vyprovokovat Margo k dalšímu hovoru.

„Hm,“ odpověděla a koukala se z okna. Na vlasech se jí míhaly odrazy pouličních luceren. Chviličku jsem měl dojem, že snad brečí, ale rychle se vzpamatovala, přetáhla si přes hlavu kapuci a vylovila z wal-martové tašky Tyč. „No? Aspoň to bude zábava,“ řekla a rozervala obal.

„Už se můžu zeptat, kam jedeme?“

„K Becce,“ odpověděla.

„Ajaj,“ řekl jsem a zastavil na stopce. Vyřadil jsem a začal Margo vysvětlovat, že ji odvezu domů.

„Žádné zločiny. Slibuju. Musíme najít Jasovo auto. Becca bydlí v příští ulici napravo, ale tam on určitě parkovat nebude, protože její rodiče jsou doma. Zkus tu další. To je první úkol.“

„Dobře,“ ustoupil jsem, „ale pak jedeme domů.“

„Ne, pak postoupíme k úkolu číslo dva z jedenácti.“

„Margo, to fakt není dobrý nápad.“

„Už jeď,“ řekla, a tak jsem to udělal. Jasův lexus jsme našli o dva bloky dál ve slepé ulici. Margo vyskočila z minivanu, než jsem stačil úplně zastavit, s Tyčí v ruce. Otevřela dveře u řidiče, usedla a nasadila Tyč na volant. Pak dveře lexusu tiše zavřela.

„Ten trouba nikdy nezamyká,“ vysvětlila, když nasedala zpátky do minivanu. Klíč k Tyči si strčila do kapsy. Natáhla se a pocuchala mi vlasy. „Úkol první – hotovo. Teď k Becce.“

Cestou mi Margo vysvětlila části dvě a tři.

„To je geniální,“ uznal jsem, i když se mi uvnitř všechno kroutilo nervozitou.

Zahnul jsem do ulice, kde Becca bydlela, a zaparkoval kousek od jejich McRezidence. Margo přelezla do kufru a vrátila se s dalekohledem a digitálním foťákem. Nejdřív se koukla dalekohledem sama a pak mi ho podala. V suterénu domu jsem viděl světlo, ale pohyb ne. Vůbec mě překvapilo, že ten dům nějaký suterén má – v Orlandu se skoro nikde nedá kopat moc hluboko, protože hned narazíte na vodu.

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl mobil a vyťukal číslo, které mi Margo nadiktovala. Telefon zazvonil jednou, dvakrát, a pak se ozval ospalý mužský hlas: „Haló?“

„Pan Arrington?“ zeptal jsem se. Margo chtěla, abych zavolal já, protože můj hlas určitě nikdo nepozná.

„Kdo volá? Víte, kolik je hodin?“

„Pane, asi byste měl vědět, že vaše dcera momentálně ve vašem suterénu souloží s Jasonem Worthingtonem.“ A zavěsil jsem. Úkol číslo dvě splněn.

Otevřeli jsme s Margo dveře dodávky, vyběhli jsme ven a vrhli se na zem za živý plot, který ohraničoval jejich zahradu. Margo mi podala foťák a já jsem se díval, jak se rozsvěcí nahoře v ložnici, pak na schodech a pak v kuchyni. A nakonec na schodech do suterénu.

„Už je tu,“ zašeptala Margo a já jsem nevěděl, co tím myslí, dokud jsem koutkem oka nezahlédl Jasona Worthingtona, jak se souká z okna suterénu. Vyrazil sprintem přes trávník, nahý až na trenýrky, a jakmile se přiblížil, vyskočil jsem a vyfotil ho, čímž jsem splnil úkol tři. Myslím, že blesk nás překvapil oba, a on na mě chvilku oslepeně mrkal, než se rozběhl dál do tmy.

Margo mě zatahala za nohavici, a když jsem se podíval, usmívala se od ucha k uchu. Podal jsem jí ruku, pomohl jsem jí vstát a hnali jsme se zpátky k autu. Strkal jsem klíček do zapalování, když řekla: „Ukaž tu fotku.“

Podal jsem jí foťák a spolu jsme se dívali, jak obrázek naskakuje na displeji. Naše hlavy se skoro dotýkaly. Když jsem uviděl ohromenou bledou tvář Jasona Worthingtona, musel jsem se začít smát.

„Proboha,“ řekla Margo a na něco ukázala. Vypadalo to, že v tom spěchu Jason nestihl zastrčit Malého Jasona do boxerek, takže tam visel, digitálně zachycený pro budoucnost.

„Tohle je penis,“ řekla Margo, „asi jako Rhode Island je stát. Možná má skvělou historii, ale velký rozhodně není.“

Otočil jsem se na dům a zjistil jsem, že v suterénu je teď zhasnuto. Uvědomil jsem si, že je mi Jasona trochu líto – není jeho vina, že má mikropenis a vynalézavě pomstychtivou přítelkyni. Jenže v šesté třídě mi Jason slíbil, že mě nepraští do paže, když sním živou žížalu, tak jsem ji snědl, a on mi vrazil jednu do zubů. Takže ta lítost mi moc dlouho nevydržela.

Když jsem se podíval na Margo, pozorovala dům dalekohledem. „Musíme jít,“ prohlásila Margo. „Do suterénu.“

„Cože? Proč?“

„Úkol čtyři. Sebrat mu šaty, kdyby se tam pokusil proplížit zpátky. Úkol pět. Nechat tam Becce rybu.“

„Ne.“

„Jo. Teď hned,“ řekla. „Teď je nahoře a rodiče na ni řvou. Jenže jak dlouho může takové kázání trvat? No co jí tak asi můžou říct? ‚Nemáš šukat s klukem jiný holky v našem domě.‘ To je vpodstatě jedna věta. Tak sebou musíme hodit.“

Vyběhla z auta s barvou ve spreji v jedné a jednou z ryb v druhé ruce. Zašeptal jsem: „To není dobrý nápad,“ ale následoval jsem ji, přikrčený stejně jako ona, dokud jsme nestáli před stále ještě otevřeným oknem do suterénu.

„Jdu první,“ prohlásila.

Slezla dolů po nohou. Stála na stole, kde měla Becca počítač, napůl v domě a napůl mimo, když jsem se zeptal: „Nemůžu prostě jenom dávat pozor?“

„Koukej hodit tím svým hubeným zadkem a polez,“ řekla. Tak jsem to udělal. Rychle jsem posbíral všechno klukovské oblečení, které jsem viděl ležet na levandulovém koberci. Džíny s koženým páskem, žabky, čepici školního baseballového týmu a světle modré tričko s límečkem. Obrátil jsem se k Margo, která mi podávala sumce zabaleného do papíru a jeden třpytivě fialový fix ze stolu. Řekla mi, ať napíšu:

Vzkaz od Margo Rothové Spiegelmanové: Tvoje kamarádství s ní žerou ryby.

Margo schovala rybu mezi poskládané šortky v prádelníku. Slyšel jsem nahoře kroky, a tak jsem poklepal Margo na rameno a vykulil na ni oči. Jen se usmála a beze spěchu vytáhla barvu. Vylezl jsem z okna, a když jsem se otočil, uviděl jsem, jak se Margo naklonila přes stůl a poklidně zatřepala sprejem. Elegantním pohybem – takovým, jaký člověk spojuje s kaligrafií nebo se Zorrem – nastříkala písmeno M na stěnu nad stolem.

Vztáhla ke mně ruce a já jsem jí pomohl prolézt oknem ven. Zrovna vstávala, když jsem uslyšel nějaký vysoký hlas zaječet: „DWIGHTE!“ Popadl jsem šaty a začal utíkat, Margo za mnou.

Slyšel jsem, i když neviděl, jak se rozlétly dveře domu, ale nezastavil jsem se ani neohlédl, dokonce i když dunivý hlas vykřikl „STÁT!“, a dokonce ani tehdy, když jsem uslyšel nezaměnitelný zvuk natahované vzduchovky.

Slyšel jsem, jak Margo za mnou zamumlala: „Flinta.“ Nezdálo se, že by ji to nějak moc vyvádělo z míry, spíš to konstatovala. Pak, místo abych oběhl živý plot, přeskočil jsem ho po hlavě – nejsem si úplně jistý, jak jsem měl v úmyslu přistát, snad nějakým efektním kotoulem, ale nakonec jsem se na asfaltu pěkně rozplácl, levým ramenem napřed. Naštěstí balík Jasonových šatů dopad zmírnil.

Zaklel jsem, a než jsem se mohl vůbec pokusit postavit, už mě Margo táhla, a pak jsme seděli v autě a já jsem odjížděl, na zpátečku a se zhasnutými světly. Tak se stalo, že jsem málem přejel téměř nahou spojku baseballového družstva střední školy Winter Park. Jase utíkal pěkně rychle, ale nezdálo se, že by měl nějaký konkrétní cíl. Znova jsem pocítil výčitky, a jak jsme kolem něj couvali, hodil jsem směrem k němu modré tričko. Myslím, že naštěstí neviděl ani Margo, ani mě, a to auto poznat nemohl, protože – ne že bych si snad nějak stěžoval – jím nemůžu jezdit do školy.

„Proč jsi to sakra udělal?“ zeptala se Margo, když jsem rozsvítil a už popředu se začal proplétat labyrintem předměstských uliček zpátky k dálnici.

„Bylo mi ho líto.“

„Líto? A proč? Protože mě šest týdnů podváděl? Protože mě nejspíš nakazil kdovíjakou nemocí? Protože je to nechutný idiot, co nejspíš bude celý život bohatý a šťastný a tím dokáže, jak je vesmír absolutně nespravedlivý?“

„Vypadal tak nějak zoufale,“ řekl jsem.

„Prosím tě. No nic, teď jedeme ke Karin. Je to na Pensylvánské, vedle ABC Liquors.“

„Nebuď na mě naštvaná,“ ohradil jsem se. „Zrovna teď na mě jeden chlap mířil brokovnicí jen proto, že ti pomáhám. Tak na mě nebuď naštvaná.“

„JÁ NA TEBE NEJSEM NAŠTVANÁ!“ rozkřikla se Margo a uhodila do palubní desky.

„No, rozhodně ječíš.“

„Myslela jsem, že třeba – no nic. Myslela jsem, že mě třeba nepodvádí.“

„Aha.“

„Karin mi to ve škole řekla, a spousta lidí to musela už dávno vědět, ale nikdo mi to neprozradil, až Karin. Myslela jsem, že si možná vymýšlí, že chce rozvířit situaci nebo tak.“

„To je mi líto,“ řekl jsem.

„No jo. No jo. Proč mi na tom vlastně záleží?“

„Hrozně mi buší srdce,“ řekl jsem.

„Tak se pozná, že se bavíš,“ prohlásila Margo.

Ale nevypadalo to na zábavu. Vypadalo to spíš na infarkt. Zajel jsem na parkoviště k 7-Eleven, položil si prsty na krční žílu a sledoval jsem, jak v hodinách na palubní desce problikává dvojtečka. Když jsem se zase podíval na Margo, obracela oči v sloup. „Mám nebezpečně rychlý tep,“ vysvětlil jsem jí.

„Ani si nevzpomínám, kdy jsem se naposled kvůli něčemu takhle rozčílila. Adrenalin v krku, nadouvající se plíce.“

„Nádech nosem, výdech ústy,“ odsekl jsem jí.

„Ty a ty tvoje malé strachy. Je to všechno tak –“

„Milé?“

„No, jestli to je moderní výraz pro dětinské, tak jo.“ Usmála se.

Přelezla zase dozadu a vrátila se s kabelkou. Co tam sakra všechno nastrkala? pomyslel jsem si. Otevřela kabelku a vytáhla plnou lahvičku laku na nehty, tak temně červeného, že byl skoro černý. „Než se uklidníš, nalakuju si nehty,“ řekla a usmála se na mě zpod ofiny. „Dej si klidně načas.“

A tak jsme tam seděli, ona s lakem na nehty postaveným na palubní desce, já s roztřeseným prstem na krční tepně. Byla to dobrá barva laku a Margo měla hezké prsty, hubenější s kostnatější než zbytek těla, které bylo spíš samá křivka a měkkost. Měla ten druh prstů, které si člověk chce proplést se svými. Vzpomněl jsem si na to, jak mi ve Wal-Martu ležely na kyčelní kosti – připadalo mi, že se to stalo už před několika lety. Bušení srdce se zpomalovalo. A pokoušel jsem se sám sebe přesvědčovat, že má Margo pravdu. Není čeho se bát, určitě ne v tomhle městečku uprostřed tiché noci.

5.

„Úkol šest,“ řekla Margo, když jsme zase vyjeli. Mávala prsty ve vzduchu, skoro jako by hrála na piano. „Nechat Karin přede dveřmi květiny a omluvný dopis.“

„Co jsi jí provedla?“

„No, když mi řekla to o Jasovi, tak trošku jsem zastřelila posla.“

„Jak to?“ zeptal jsem se. Zastavili jsme na červenou a pár kluků ve sportovním autě vedle nás túrovalo motor – jako by chtěli s chryslerem závodit. Když se duplo na plyn v minivanu, leda tak zakníkal.

„No, já už přesně nevím, co všechno jsem jí řekla, ale bylo to něco jako ‚ufňukaná, hnusná, pitomá, poďobaná, křivozubá tlustoprdka s nejšerednějším účesem ve střední Floridě – a to je co říct.‘“

„Ty její vlasy jsou vážně hrozné,“ podotkl jsem.

„Já vím. To byla taky ta jediná pravdivá věc, co jsem jí řekla. Když o lidech říkáš hnusné věci, tak se vyhni těm pravdivým, protože ty pak dost dobře nemůžeš upřímně vzít zpátky. Budiž, je melír. Jsou proužky. A pak jsou pruhy jako od zebry.“

Když jsem dojížděl ke Karininu domu, Margo zmizela v kufru a vrátila se s kyticí tulipánů. K jednomu ze stonků byl izolepou připevněný dopis, který Margo složila tak, by vypadal jako obálka. Jen jsem zastavil, kytici mi podala. Já jsem vyběhl, položil květiny Karin před dveře a běžel jsem zpátky.

„Úkol sedm,“ prohlásila, jen co jsem se vrátil do auta. „Ryba pro milého pana Worthingtona.“

„Myslím, že ještě nebude doma,“ podotkl jsem s lehounkým náznakem lítosti v hlase.

„Doufám, že ho policajti najdou nahého, bosého a pominutého tak asi za týden někde ve škarpě,“ odpověděla lhostejně Margo.

„Připomeň mi, že nikdy nemám naštvat Margo Rothovou Spiegelmanovou,“ zamumlal jsem a Margo se zasmála.

„To máš pravdu,“ řekla. „Na hlavu svých nepřátel přivoláme bouři.“

„Na hlavu tvých nepřátel,“ opravil jsem ji.

„Uvidíme,“ odpověděla rychle. Pak se napřímila a řekla: „Hele, tohle vyřídím sama. V Jasonově domě totiž mají sakra dobrý bezpečnostní systém. Nemůžem si dovolit další záchvat paniky.“

„Hm,“ řekl jsem.

Jason bydlel jen kousek od Karin, v hrozně bohaté čtvrti jménem Casavilla. Všechny domy v Casaville jsou postavené ve španělském stylu, mají střechy z červených tašek a vůbec všechno španělské, až na to, že je nepostavili Španělé. Postavil je Jasonův táta, jeden z nejbohatších developerů na Floridě. „Velké ošklivé domy pro velké ošklivé lidi,“ řekl jsem Margo, když jsme vjížděli do Casavilly.

„No jo. Kdyby se ze mě náhodou někdy stal člověk, co má jedno dítě a sedm ložnic, udělej mi, prosím tě, službičku a zastřel mě.“

Zastavili jsme před Jasovým domem, architektonickou obludností, která všeobecně vzato vypadala jako přerostlá španělská hacienda, až na ty tři tlusté dórské sloupy podpírající střechu. Margo popadla ze zadního sedadla druhého sumce a načmárala na obal písmem, které se moc nepodobalo jejímu:

Láska MS k tobě: žerou Ji Ryby

„Hele, auto nech nastartované,“ přikázala. Narazila si na hlavu Jasovu čepici kšiltem dozadu.

„No dobře,“ kývl jsem.

„A zařazenou rychlost,“ dodala.

„Jo,“ odpověděl jsem a cítil, jak se mi zrychluje tep. Nádech nosem, výdech pusou. Nádech nosem, výdech pusou. Margo popadla sumce a sprej, prudce otevřela dveře a rozběhla se po rozlehlém trávníku Worthingtonových. Pak se schovala za dubem. Zamávala mi tmou a já jsem jí to oplatil. Potom se dramaticky zhluboka nadechla, vydechla, otočila se a rozběhla.

Neudělala ještě ani krok, když se dům rozsvítil jako městský vánoční stromeček a rozječela se siréna. Na okamžik mě napadlo ponechat Margo jejímu osudu, ale nakonec jsem jen nadechoval nosem a vydechoval pusou a díval se, jak utíká k domu. Prohodila rybu oknem, ale sirény ječely tak, že jsem skoro neslyšel, jak se tříští sklo. A pak, protože to byla Margo Rothová Spiegelmanová, dala si záležet, aby pečlivě nastříkala elegantní M na tu část okna, která se nerozbila. Sprintovala zpátky k autu, já jsem stál jednou nohou na plynu a druhou na brzdě a chrysler mi v tu chvilku připadal jako závodní plnokrevník. Margo utíkala tak rychle, že jí čepice odletěla z hlavy, pak naskočila do auta a vyrazili jsme, dřív než stačila zavřít dveře.

Na konci ulice byla stopka, ale když jsem zastavil, Margo zaječela: „Co blbneš? Jeď jeď jeď jeď jeď!“ Odpověděl jsem: „No jo vlastně,“ protože jsem už zapomněl, že si na opatrnost nehrajeme. Projel jsem přes tři další stopky v Casaville a byli jsme už přes kilometr daleko na Pensylvánské, když kolem nás prosvištělo policejní auto s blikajícím majákem.

„To bylo dost drsné,“ řekla Margo. „Abych to řekla v Q-stylu, trochu se mi zrychlil pulz.“

„Proboha,“ řekl jsem. „Nemohla jsi mu to nechat v autě? Nebo aspoň přede dveřmi?“

„Já říkala liják, do prdele. Ne mrholení.“

„Doufám, že úkol osm je míň děsivý.“

„Neboj. Část osm je hračka. Vracíme se do Jefferson Park. K Lacey. Víš, kde bydlí, ne?“ Věděl jsem to, ačkoli Lacey Pembertonová by se nikdy nesnížila k tomu, aby mě pozvala k sobě. Bydlela na opačné straně Jeffersonova parku, asi dva kilometry ode mě, v hezkém bytě nad papírnictvím – vlastně ve stejné ulici, kde bydlel tenkrát ten mrtvý. Už jsem v tom domě byl, protože ve třetím patře bydleli přátelé mých rodičů. Byly tam dvoje zavřené dveře, než se člověk vůbec dostal do domu. Došel jsem k závěru, že tam se nedokáže vloupat dokonce ani Margo Rothová Spiegelmanová.

„A Lacey je ta hodná, nebo ta zlá?“ zeptal jsem se.

„Lacey je rozhodně ta zlá,“ prohlásila Margo. Zas se dívala z okénka a mluvila směrem ode mě, takže jsem ji skoro neslyšel. „Jsme přece kamarádky od školky.“

„No a?“

„No a ona mi to o Jasovi neřekla. Ale nejde jen o to. Když si to tak zpětně vybavím, jako kamarádka nestála za nic. Tak například, myslíš si, že jsem tlustá?“

„Proboha, to ne,“ řekl jsem. „Nejsi –“ začal jsem, ale zarazil jsem se, dřív než jsem stačil říct Nejsi hubená, ale o to právě jde, u tebe jde právě o to, že nevypadáš jako kluk. „Určitě bys neměla hubnout.“

Zasmála se, mávla rukou a řekla: „Tobě se prostě líbí můj velký zadek.“ Spustil jsem na vteřinu oči ze silnice a podíval se na ni, ale neměl jsem to dělat, protože mi viděla ve tváři, co si myslím, a to bylo: No, zaprvé bych přímo neřekl, že jevelký, ale zadruhé, rozhodně stojí za vidění. Ale bylo v tom ještě něco. Margo osoba a Margo tělo prostě od sebe nešly oddělit. Jedno bez druhého prostě vidět nešlo. Člověk se jí třeba díval do očí a vnímal nejen to, že jsou modré, ale taky že jsou její. Nedalo se říct, že Margo Rothová Spiegelmanová je tlustá, ani že je hubená, stejně jako se nedá říct, že Eiffelovka je nebo není osamělá. Krása Margo byla jako uzavřená nádoba – neporušená a neporušitelná.

„Ale ona pořád měla poznámky,“ pokračovala Margo. „‚Já bych ti ty šortky půjčila, ale myslím, že ti nebudou sedět.‘ Nebo: ‚Fascinuje mě, jak dokážeš kluky přimět, aby se zamilovali do tvojí osobnosti.‘ Pořád mi podrývala sebevědomí. Myslím, že mi nikdy neřekla nic, co by nebyl pokus o podrytí.“

„Podrývání.“

„Díky, Protivo gramatikální.“

„Gramatický.“

„Proboha, já tě zabiju!“ Ale smála se. Vzal jsem to po okraji parku, abychom nemuseli kolem našich domů pro případ, že se někdo z rodičů vzbudil a zjistil, že jsme pryč. Minuli jsme jezero (Jeffersonovo jezero), zahnuli na Jefferson Court a vjeli do toho, co se tady v Jeffersonu tvářilo jako centrum. Bylo tam až přízračně prázdno a ticho. Laceyino černé SUV parkovalo před japonskou restaurací. Zastavili jsme na prvním parkovacím místě, které jsme našli a které nebylo přímo pod lucernou.

„Podal bys mi prosím tu poslední rybu?“ požádala mě Margo. Byl jsem rád, že se sumce zbavím, protože už začínal smrdět. Margo pak na obal napsala:

tvoje Přátelství s ms Žerou ryby

Propletli jsme se mezi ostrůvky světla z pouličních lamp a snažili jsme se jít tak nenápadně, jak jen můžou jít dva lidi, když jeden z nich (Margo) drží velkou rybu zabalenou v papíru a druhý (já) modrou barvu ve spreji. Někde zaštěkal pes a oba jsme ztuhli, ale pak bylo zase ticho. Za chvilku jsme už byli u Laceyina auta.

„Hm, to bude těžší,“ podotkla Margo, když viděla, že je zamčené. Sáhla do kapsy a vytáhla kus silnějšího drátu, který kdysi býval ramínkem z čistírny. Odemknout jím auto jí netrvalo ani minutu. Udělalo to na mě dost dojem.

Otevřela dveře u řidiče, natáhla se dovnitř a otevřela i ty druhé, z mé strany. „Hele, pomoz mi zvednout to sedadlo.“ Společně jsme nadzvedli zadní sedadlo. Margo pod něj strčila rybu, napočítala do tří a pak jsme sedadlo prudce přirazili zpátky. Slyšel jsem nechutný zvuk, jak sumec explodoval. Představil jsem si, jak bude cítit Laceyino auto po jediném dni na slunci, a připouštím, že se mě zmocnil téměř nebeský klid a vyrovnanost. A pak Margo řekla: „Napiš za mě na střechu M.“

Nemusel jsem se rozmýšlet ani celou vteřinu. Kývl jsem, vylezl na zadní nárazník, naklonil se a nastříkal na střechu obrovité M. Všeobecně vzato jsem proti vandalismu. Ale všeobecně vzato jsem taky proti Lacey Pembertonové – a tohle přesvědčení se nakonec ukázalo jako silnější. Seskočil jsem z auta. Proběhl jsem tmou – rychle, mělce jsem dýchal – k našemu minivanu. Když jsem položil ruce na volant, všiml jsem si, že mám modrý ukazováček. Ukázal jsem ho Margo. Usmála se a ukázala mi svůj vlastní modrý ukazováček. Oba prsty se dotkly, její modrý ukazováček se zlehka tiskl k mému modrému ukazováčku a mně ne a ne klesnout tep. A po hodně dlouhé době řekla: „Úkol devět. Centrum.“

Bylo 2.49 ráno. Nikdy v životě jsem si nepřipadal méně unavený.

6.

Do centra Orlanda turisté nikdy nejezdí, protože tam není nic než pár mrakodrapů, které patří bankám a pojišťovnám. Je to takové to centrum, které je v noci a o víkendech absolutně opuštěné, až na pár nočních podniků, kam chodí zoufalci a zoufale nemožní. Když mě Margo navigovala bludištěm jednosměrek, viděli jsme pár lidí spát na ulici nebo na lavičce, ale nikdo se nehýbal. Margo stáhla okénko a do tváře mě uhodil dusný vzduch, teplejší, než měl v noci být. Podíval jsem se na ni a spatřil jsem, jak jí do tváře šlehají pramínky vlasů. I když jsem ji viděl, připadal jsem si úplně sám mezi těmi velikými prázdnými budovami, jako bych přežil apokalypsu a celý svět mi patřil, celý úžasný, nekonečný svět, který můžu zkoumat.

„To má být vyhlídková jízda?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla. „Snažím se dostat k budově SunTrust. To je hned vedle Chřestu.“

„Aha,“ kývl jsem, protože projednou jsem měl užitečnou informaci i já. „To je na South.“ Jel jsem ještě pár bloků a pak jsem zahnul. Margo spokojeně ukázala před sebe, kde opravdu stál Chřest.

Chřest, technicky vzato, není vůbec chřestový stonek, ani nemá s chřestem nic společného. Je to prostě jenom plastika, která je nápadně podobná devítimetrovému chřestu, i když jsem už taky slyšel přirovnání:

1. k fazolovému stonku ze zeleného skla,

2. k abstraktnímu zpodobení stromu,

3. k zelenějšímu, skleněnějšímu, ošklivějšímu Washingtonovu monumentu,

4. k falu zeleného obra.

Tak nebo tak, rozhodně to nevypadá jako Věž světla, což je oficiální název té věci. Zastavil jsem na parkovacích automatech a podíval se na Margo. Uviděl jsem, že se kouká někam před sebe s prázdným výrazem v očích – ne na Chřest, ale někam za něj. Bylo to poprvé, co mě napadlo, že se něco děje – ne v tom smyslu „můj kluk je idiot“, ale něco opravdu vážného. A měl jsem něco říct. Jasně že jsem měl něco říct, a pak ještě něco, a ještě a ještě a ještě. Řekl jsem ale jen: „Můžu se zeptat, proč jsme zrovna tady u Chřestu?“

Otočila se na mě a usmála se. Margo byla tak krásná, že i její neupřímné úsměvy byly krásné. „Musíme zkontrolovat, jak jsme daleko. A nejlépe se to udělá z vršku budovy SunTrust.“

Obrátil jsem oči v sloup. „Ne. V žádném případě. Ani omylem. Říkala jsi žádné násilné vloupání.“

„To nebude vloupání. Prostě tam vejdeme, protože dveře nejsou zamčené.“

„Margo, to je nesmysl. Samo –“

„Uznávám, že během večera tu určité náznaky byly. S Beccou to bylo tak, že jsme vstoupili do domu. U Jase jsme řekněme použili násilí. A tady zase do domu vstoupíme. Nikdy jsme ale nepoužili ke vstupu do domu násilí. Teoreticky vzato by nás policajti mohli obvinit z nedovoleného vstupu do cizího domu a z poškozování cizího majetku, ale ne z násilného vloupání. Takže jsem dodržela slib.“

„V tom baráku určitě mají nočního hlídače,“ namítl jsem.

„Jo, to mají,“ kývla a rozepnula si bezpečnostní pás. „Samozřejmě že mají. Jmenuje se Gus.“

Vstoupili jsme hlavním vchodem. Za velikým polokruhovým stolem tam seděl mladý kluk v uniformě Regents Security, který se, zřejmě celkem neúspěšně, pokoušel vypěstovat si bradku. „Ahoj, Margo,“ řekl.

„Ahoj, Gusi,“ odpověděla.

„Kdo je ten kluk?“

JSME STEJNĚ STAŘÍ! měl jsem chuť vykřiknout, ale nechal jsem mluvit Margo. „To je můj kolega Q. Q, tohle je Gus.“

„Jak se vede, Q?“ řekl Gus.

Ale celkem to jde, jenom pohazujeme po městě mrtvé ryby, rozbíjíme okna, fotografujeme nahé lidi, potulujeme se po vstupních halách mrakodrapů ve čtvrt na čtyři ráno a tak.

„Jde to,“ řekl jsem.

„Výtahy jsou na noc vypnuté,“ podotkl Gus. „Ve tři jsem je musel vypnout. Ale po schodech samozřejmě jít můžete.“

„Fajn. Tak ahoj, Gusi.“

„Ahoj, Margo.“

„Odkud sakra znáš nočního hlídače v SunTrust?“ zeptal jsem se, když jsme byli z doslechu na schodišti.

„Byl ve čtvrťáku, když my jsme přišli do prváku,“ vysvětlila. „Hodíme sebou, jo? Čas se krátí.“

Margo začala brát schody po dvou, letěla nahoru, jednou rukou se přidržovala zábradlí a já jsem se pokoušel držet s ní krok, ale nedokázal jsem to. Margo nedělala žádný sport, ale ráda běhala – občas jsem ji vídal běhat samotnou po Jeffersonově parku a poslouchat přitom muziku. Já jsem ale běh rád neměl. Vlastně žádnou fyzickou aktivitu jsem neměl rád. Teď jsem se pokoušel držet tempo, otíral jsem si pot z čela a ignoroval jsem palčivou bolest v nohou. Když jsem doběhl do pětadvacátého patra, stála Margo na podestě a čekala na mě.

„Koukej,“ řekla. Otevřela dveře, které vedly ze schodiště, a ocitli jsme se v rozlehlé místnosti s dubovým stolem velkým jako dvě auta. „Konferenční síň,“ řekla. „Je odsud nejlepší výhled z celé téhle budovy.“ Začala obcházet okna a já jsem šel za ní. „Tak. Tamhle,“ ukázala, „je Jeffersonův park. Vidíš naše domy? Nesvítí se tam, takže to je dobré.“ Přešla o kousek dál. „Jasův dům. Zhasnuto, policejní auta nikde. Taky dobré, i když to možná znamená, že se dostal domů, což je škoda.“ Becca bydlela tak daleko, že její dům nebylo vidět ani odsud.

Chvilku mlčela, pak došla k jednomu oknu a opřela se o něj čelem. Já jsem se držel stranou. Popadla mě za tričko a přitáhla mě dopředu. Nechtěl jsem, abychom se oba opírali o jedno jediné okno, ale ona mě pořád táhla, cítil jsem v boku její pěst, až jsem se nakonec opřel o sklo, tak zlehka, jak jsem jen mohl, a rozhlédl jsem se.

Takhle shora bylo Orlando celkem dobře osvětlené. Pod námi jsem viděl blikající nápisy STOP na křižovatkách a pouliční osvětlení, které vytvářelo dokonalou síť až tam, kde centrum skončilo a začaly klikaté cesty a slepé uličky nesčetných orlandských předměstí.

„Krása,“ řekl jsem. Margo se ušklíbla. „Jo? Fakt si to myslíš?“

„No, možná ne,“ řekl jsem, i když to opravdu byl krásný pohled. Když jsem viděl Orlando z letadla, vypadalo jako městečko z lega utopené v zeleném moři. Tady odsud v noci vypadalo jako skutečné místo – ale poprvé jako místo, které můžu opravdu vidět. Obcházel jsem konferenční sál a pak i další kanceláře ve stejném patře a všechno jsem to viděl: Tamhle škola. Tamhle Jeffersonův park. Tamhle v dálce Disney World. Tamhle akvapark Wet’n’Wild. Tamhle ten 7-Eleven, kde si Margo lakovala nehty a já jsem lapal po dechu. Všechno tu bylo – celý můj svět, a mohl jsem si ho prohlédnout během pouhé jedné obchůzky budovy. „Je to impozantnější,“ řekl jsem nahlas. „Myslím takhle zdálky. Člověk nevidí, jak jsou věci opotřebované, víš? Taky neslyší šustění uschlého plevele a nevidí popraskanou barvu. Vidí to všechno tak, jak si to někdo kdysi vymyslel.“

„Zblízka je všechno ošklivější,“ podotkla.

„Ty ne,“ namítl jsem bez přemýšlení.

Čelo měla pořád ještě opřené o sklo, ale obrátila se ke mně a usmála se. „Něco ti poradím. Jsi

sympatický, když jsi sebejistý. Když nejsi, je to horší.“ Než jsem stačil odpovědět, zadívala se zase ven a mluvila dál. „Já ti řeknu, co na tom není krásné. Odsud nevidíš rez a popraskanou barvu nebo tak, ale poznáš, co je tohle místo doopravdy zač. Vidíš, jak je to všechno falešné. Tohle místo dokonce není ani dost tvrdé na to, aby bylo z plastu. Je to papírové město. Jen se na to podívej, Q: podívej se na ty slepé uličky, na ty ulice, co se kroutí na všechny strany, na ty domy, postavené tak, aby se rozpadly. Na tu spoustu papírových lidí, co bydlí v papírových domech a pálí budoucnost, aby jim nebylo zima. Papíroví kluci a holky, co pijí pivo, které jim koupil nějaký idiot v papírové samoobsluze. Všichni jsou úplně vyšinutí tou mánií vlastnit věci. A všechny ty věci jsou tenké jako papír a křehké jako papír. A lidi taky. Žiju tady osmnáct let a ani jednou jsem nenarazila na člověka, kterému by záleželo na opravdu důležitých věcech.“

„Budu se snažit nebrat si to osobně,“ odsekl jsem. Oba jsme koukali do temné dálky, na slepé uličky a rozsáhlé pozemky. Ale ramenem se mi opírala o paži, hřbety našich rukou se dotýkaly, a i když jsem se na Margo nedíval, tisknout se k tomu sklu bylo skoro tisknout se jako k ní samotné.

„Promiň,“ řekla. „Možná bych to viděla jinak, kdybych se celou tu dobu kamarádila s tebou místo – br. Proboha, já tak nenávidím sama sebe za to, že mi vůbec záleží na těch v uvozovkách kamarádech. Totiž, aby bylo mezi námi jasno, mě ani tak neštve to s Jasonem. Nebo s Beccou. A ani s Lacey, i když tu jsem měla fakt ráda. Ale prostě praskl poslední provázek. Nebyl celkem k ničemu, to je fakt, ale byl jediný, co mi zbyl, a každá papírová holka potřebuje alespoň jeden provázek, nemyslíš?“

A já jsem řekl tohle: „Budeme moc rádi, když si k nám zítra při obědě přijdeš sednout.“

„To je od tebe hezké,“ odpověděla, ale vyznělo to doztracena. Otočila se ke mně a trochu kývla. Usmál jsem se. Ona se usmála. Věřil jsem jí ten úsměv. Došli jsme ke schodišti a rozběhli se po něm dolů. Na konci každého patra jsem seskočil a cvakl patami, abych ji rozesmál. Ona se smála. Myslel jsem, že ji tím rozveseluji. Myslel jsem, že se rozveselit dá. Myslel jsem, že když budu sebejistý, třeba se mezi námi může něco stát.

Mýlil jsem se.

7.

Seděli jsme v minivanu, klíčky byly v zapalování, ale motor nebyl ještě nastartovaný. Zeptala se: „V kolik vlastně vaši vstávají?“

„Já nevím, tak v šest patnáct.“ Bylo 3.51. „Zbývá ještě něco přes dvě hodiny a už máme za sebou devět úkolů.“

„Já vím, ale to nejpracnější jsem nechala nakonec. Ale stihneme to všechno. Část deset – teď si oběť může vybrat Q.“

„Cože?“

„Já už jsem zvolila trest. A ty teď vyber, na koho spustíme liják našeho spravedlivého hněvu.“

„Na koho spustíme liják svého spravedlivého hněvu,“ opravil jsem ji a ona znechuceně zavrtěla hlavou. „A nevím o nikom, na koho bych chtěl spouštět liják hněvu,“ dodal jsem, protože to tak opravdu bylo. Vždycky jsem měl dojem, že člověk musí být důležitý, aby měl nepřátele. Příklad: Z historického hlediska mělo Německo víc nepřátel než Lucembursko. Margo Rothová Spiegelmanová je Německo. A Velká Británie. A Spojené státy. A carské Rusko. Já jsem Lucembursko. Jen tak posedávám, pasu ovce a jódluju.

„Co třeba Chuck?“ zeptala se.

„Hmmm,“ řekl jsem. Chuck Parson se opravdu choval dost příšerně, celé ty roky, než ho někdo ubrzdil. Krom té katastrofy s jezdícím pásem v jídelně mě jednou chytil před školou, když jsem čekal na autobus, kroutil mi ruku a pořád opakoval: „Řekni, že jsi buzna.“ To byla jeho univerzální urážka ve stylu „znám celkem asi dvanáct slov, tak nečekejte žádný velký výběr urážek“. A i když to bylo směšně dětinské, musel jsem o sobě nakonec říct, že jsem buzna, což mě dost naštvalo, protože za 1. si nemyslím, že by to slovo měl vůbec někdo používat, tím méně já, a za 2. nejsem gay, a krom toho za 3. Chuck Parson se tvářil, jako by říct o sobě, že jsem buzna, bylo to nejhorší ponížení na světě, i když není vůbec nic špatného na tom, že je někdo gay, což jsem se mu snažil vysvětlit, když mi kroutil ruku víc a víc k lopatce a pořád opakoval: „Když jseš tak pyšnej na to, že jseš buzna, tak řekni, že jseš buzna, buzno.“

Bylo zřejmé, že pokud šlo o logiku, nebyl Chuck Parson žádný Aristoteles, měřil ale metr pětaosmdesát a měl sto dvacet kilo, to taky dělalo svoje.

„No, o Chuckovi by se dalo uvažovat,“ přiznal jsem. Pak jsem nastartoval a vracel se na dálnici. Nevěděl jsem, kam jedeme, ale docela určitě to nebylo nikam do centra.

„Pamatuješ na taneční školu Crown?“ zeptala se „Zrovna dneska jsem si na to vzpomněla.“

„Hm. Jo.“

„Mimochodem, mrzí mě to. Ani vlastně nevím, proč jsem s tím tenkrát souhlasila.“

„No jo. To už je fuk,“ řekl jsem, ale vzpomínka na tu příšernou taneční školu mě naštvala, a tak jsem prohlásil: „Jo. Chuck Parson. Víš, kde bydlí?“

„Já věděla, že v sobě taky máš nějakou tu pomstychtivou stránku. Na College Park. Vyjeď na Princeton.“ Zatočil jsem na dálniční nájezd a dupl na plyn. „Moment, moment,“ mírnila mě Margo. Neroztřískej chryslera.“

V šesté třídě rodiče donutili partu dětí včetně Margo a Chucka chodit na lekce společenského tance v Crownově škole ponížení, hanby a tance. Fungovalo to tam tak, že kluci stáli v řadě na jedné straně a holky na druhé a na pokyn učitele pak každý kluk došel k nějaké holce, řekl „Smím prosit?“ a ta holka řekla „Prosím.“ Holky nesměly odmítnout. Jenomže pak jednou – zrovna jsme tancovali foxtrot – Chuck Parson přemluvil holky, aby mě odmítly. Ne všechny kluky, jenom mě. Došel jsem k Mary Beth Shotzové, řekl jsem: „Smím prosit?“ a ona řekla „Ne.“ A pak jsem požádal

o tanec další holku, a pak ještě další, a pak Margo, která taky řekla „Ne,“ a pak ještě jednu, a pak jsem se rozbrečel.

Jediná věc, která je horší, než když vás v taneční škole holky odmítají, je rozbrečet se nad tím, že vás odmítají, a to jediné, co je ještě horší, je jít za tanečním mistrem a ubrečeně si postěžovat: „Holky se mnou nechtějí tancovat, a to přecenesmějí.“ No a já jsem samozřejmě celý ubrečený šel za tanečním mistrem a skoro celý zbytek druhého stupně jsem to musel poslouchat. Takže abych to zkrátil, vinou Chucka Parsona jsem si nikdy nezatancoval foxtrot, což koneckonců není ta nejhorší věc, která se dá šesťákovi provést. A vlastně už jsem kvůli tomu ani nebyl naštvaný, a ani kvůli ničemu jinému, co mi za ty roky provedl. Ale rozhodně nebudu plakat, když pro změnu bude zas trochu trpět on.

„Moment, nebude doufám vědět, že jsem to udělal já, že ne?“

„Ne. Proč?“

„Nechci, aby si myslel, že mi stojí za tu námahu.“ Položil jsem ruku na prostřední opěrku a Margo mě po ní poplácala „Neboj,“ řekla. „nebude vědět, co ho depilatovalo.“

„Myslím, že jsi zrovna zkomolila slovo, i když vůbec netuším, co to znamená.“

„Znám slovo, které ty neznáš!“ zajásala Margo. „JÁ JSEM NOVÁ KRÁLOVNA SLOVNÍ ZÁSOBY. USURPOVALA JSEM TĚ!“

„Psáno ale se z,“ řekl jsem.

„Ne,“ smála se, „Kvůli usurpování se svojí koruny nevzdám. Budeš muset vymyslet něco lepšího.“

„Tak jo.“ Usmál jsem se.

Projížděli jsme přes College Park. Ten se v Orlandu počítá za historickou čtvrť, protože domy tam byly postavené už před celými třiceti lety. Margo si nepamatovala Chuckovu přesnou adresu, ani jak jeho dům vypadá, dokonce ani nevěděla jistě, která je to ulice („Jsem si skoro na pětadevadesát procent jistá, že to je Vassar.“). Konečně, když jsme projeli tři okolní ulice kolem Vassar Street, ukázala Margo nalevo a řekla: „To je on.“

„Víš to jistě?“ zeptal jsme se.

„Jsem si jistá tak na devadesát sedm celých dva procent. A skoro jistě vím, že jeho pokoj je tadyhle,“ ukázala. „Jednou jsme tam měli mejdan, a když přijeli policajti, zmizela jsem oknem. A jsem si prakticky jistá, že to bylo tohleto.“

„To vypadá, že by z toho mohl být průšvih.“

„Ale když je to okno otevřené, tak se tam nedostaneme násilím. Jen tam vstoupíme. A teď zrovna jsme vstoupili do budovy SunTrust a taky celkem o nic nešlo, ne?“

Zasmál jsem se. „Ty ze mě ještě uděláš tvrďáka.“

„O to přesně jde. Takže co potřebujeme. Veet, vazelínu a sprej.“

„Oukej.“ Posbíral jsem to.

„A teď hlavně nezačni panikařit, Q. Dobrá zpráva je, že Chuck spí jako medvěd v zimě – vím to, protože jsme spolu loni chodili na anglinu a on se nevzbudil, ani když ho paní Johnstonová praštila Janou Eyrovou. Takže půjdeme k oknu jeho pokoje, otevřeme ho, zujeme se, potichounku vlezeme dovnitř a já Chuckovi něco provedu. Pak se rozdělíme, obejdeme dům a všechny kliky namažeme vazelínou, takže i kdyby se někdo vzbudil, nedokážou se dostat z domu tak rychle, aby nás chytili. Pak Chuckovi provedeme ještě něco, trošku mu pomalujeme dům a zmizíme. A mlčet.“

Položil jsem si ruku na krční tepnu, ale usmíval jsem se.

Šli jsme od auta, když Margo sáhla po mé ruce. Propletla svoje prsty s mými a stiskla. Oplatil jsem jí to a podíval jsem se na ni. Vážně kývla, pak jsem kývl i já a ona mě pustila. Doběhli jsme k oknu. Opatrně jsem ho vysunul nahoru. Trochu zaskřípalo, ale vyjelo vzhůru jedním pohybem.

Nakoukl jsem dovnitř. Byla tam tma, ale uviděl jsem v posteli někoho ležet.

Okno bylo pro Margo trochu vysoko, tak jsem jí nastavil spojené ruce, ona do nich stoupla nohou v ponožce a já jsem ji zvedl. Dokázala vlézt dovnitř tak potichu, že by nindža záviděl. Vyskočil jsem, až jsem měl v okně hlavu a ramena, a pak jsem se složitým kroucením trupu vsoukal dovnitř jako stonožka. Nic by se nestalo, jenže jsem si přitom narazil koule o parapet, což bolelo tak příšerně, že jsem zasténal, což byla osudná chyba.

Rozsvítila se lampička u postele. A v té posteli ležel nějaký starý chlápek – rozhodně ne Chuck Parson. Oči měl vytřeštěné strachy, ale neřekl ani slovo.

„Ehm,“ odkašlala si Margo. Uvažoval jsem o tom, že seskočím a rozběhnu se k autu, ale kvůli Margo jsem zůstal, kde jsem byl, vrchní půlkou těla v domě, rovnoběžně s podlahou „Ehm, asi jsme si spletli dům.“ Otočila se a probodla mě významným pohledem, a teprve v té chvíli jsem si uvědomil, že jí blokuju únikovou cestu. Tak jsem zase z okna vyskočil, popadl boty a vypadnul.

Odjeli jsme na druhý konec College Park, abychom se vzpamatovali.

„Myslím, že za tohle můžeme oba,“ řekla Margo.

„Ehm, ty sis spletla dům,“ namítl jsem.

„Jo, ale ty jsi udělal kravál,“ připomněla. Chvilku bylo ticho a jen jsme jezdili dokola, a potom mě konečně napadlo: „Jeho adresu by asi šlo získat přes internet. Radar má přihlášení do školního adresáře.“

„Skvěle,“ kývla Margo.

Zavolal jsem Radarovi, ale jeho telefon mě rovnou přehodil do hlasové schránky. Uvažoval jsem o tom, že zavolám na pevnou linku, ale jeho rodiče jsou přátelé mých rodičů, takže to by nešlo. Nakonec mě napadlo zavolat Benovi. Nebyl to Radar, ale znal všechna Radarova hesla. Zavolal jsem mu. Spadlo to do schránky, ale nejdřív to zvonilo. Tak jsem zavolal znovu. Schránka. Ještě jednou. Schránka. Margo podotkla: „Nebere to, co?“ Vytočil jsem číslo ještě jednou a řekl: „On to vezme.“ A už po čtyřech dalších telefonátech to opravdu vzal.

„Hele, doufám, že mi voláš proto, že máš doma jedenáct nahých kočiček a ty všechny touží po tom speciálním potěšení, jaké jim nemůže poskytnout nikdo jiný než Veliký Ben.“

„Potřebuju, aby ses pod Radarovým přihlášením podíval do školního adresáře a našel mi adresu. Chuck Parson.“

„Ne.“

„Prosím,“ řekl jsem.

„Ne.“

„Budeš rád, žes to udělal, Bene, slibuju.“

„No jo, zrovna jsem to udělal. Dělal jsem to, když jsem říkal Ne – já si nemůžu pomoct a musím ti pomoct. Amherst čtyři dva dva. Prosím tě, na co potřebuješ adresu Chucka Parsona ve čtyři dvanáct ráno?“

„Běž spát, Beníku.“

„Jo, budu si myslet, že se mi to všechno jenom zdálo,“ odpověděl Ben a zavěsil.

Amherst byl jen pár ulic od nás. Zaparkovali jsme před číslem 418, posbírali potřebné věci a přeběhli přes trávník k Chuckovu domu. Kotníky jsem měl mokré od rosy.

Tohle okno bylo naštěstí níž než okno toho cizího staříka. Vlezl jsem tiše dovnitř a vytáhl Margo za sebou. Chuck Parson spal na zádech. Margo k němu po špičkách došla a já stál za ní s bušícím srdcem. Kdyby se vzbudil, zabije nás oba. Vytáhla ten Veet, stříkla si do dlaně trochu něčeho, co vypadalo jako holicí krém, a pak to pomalu a opatrně rozetřela na Chuckovo pravé obočí. Ani se nehnul.

Pak otevřela vazelínu – víčko odskočilo se zvukem, který mi připadal ohlušující, ale nezdálo se,

že by se Chuck budil. Vyhrábla mi do dlaně pořádnou dávku a pak jsme vyrazili každý na jeden konec domu. Šel jsem nejdřív k hlavním dveřím a namazal jsem otočnou kliku, pak k otevřeným dveřím ložnice a tam jsem jsem namazal vnitřní kliku a tiše, jen s malým zavrzáním, zavřel dveře.

Nakonec jsem se vrátil do Chuckova pokoje – Margo už tam byla, společně jsme dveře zavřeli a napatlali kliku vazelínou. Zbytek vazelíny jsme pak domazali na Chuckovo okno v naději, že se bude hůř vysunovat, až ho na odchodu zavřeme.

Margo se podívala na hodinky a zvedla dva prsty. Čekali jsme. A ty dvě minuty jsme na sebe prostě jen koukali a já se díval, jak modré má oči. Bylo to hezké – ta tma a to ticho, a přitom jsem ani nemohl říct něco, čím bych to všechno zkazil, a její oči mi pohled oplácely, jako by na mně bylo něco, co stojí za vidění.

Pak Margo kývla a já jsem došel k Chuckovi. Obalil jsem si ruku tričkem, jak mi poradila, naklonil jsem se a tak lehce, jak jsem mohl, jsem mu přitiskl prst na čelo a setřel úplně všechny chloupky, které bývaly Chuckovým pravým obočím. Stál jsem nad Chuckem s jeho obočím na tričku, když otevřel oči. Margo mu bleskově hodila na hlavu deku, a když jsem se otočil, byla malá nindža už z okna venku. Následoval jsem ji, jak nejrychleji jsem dokázal, a Chuck zatím ječel: „MAMI! TATI! LUPIČI! LUPIČI!“

Chtěl jsem říct: To jediné, co jsme uloupili, je tvoje obočí – ale mlčel jsem, jen jsem vyskočil oknem ven. Spadl jsem skoro přímo na Margo, která kreslila sprejem M na vinylové obložení Chuckova domu, a pak jsme oba popadli boty a hnali se k minivanu. Když jsme se ohlédli, v domě se svítilo, ale nikdo ještě nebyl venku, což svědčilo o genialitě toho jednoduchého nápadu s vazelínou. Než pan Parson (nebo snad paní Parsonová, to jsem neviděl) roztáhl záclony v obýváku, už jsme couvali zpátky na Princeton a k dálnici.

„Jo!“ křikl jsem. „Panebože, to bylo skvělý!“

„Viděl jsi to? Jak vypadal bez obočí? Jako kdyby pořád o něčem pochyboval, víš? Jako: ‚Cože? Že mám jenom jedno obočí? No nekecej.‘ A moc se mi líbí, že si ten pitomec bude muset vybrat: oholit Leváčka, nebo domalovat Praváčka? Fakt skvělý. A jak volal maminku, ufňukanej posera.“

„Moment, proč ty ho nenávidíš?“

„Neřekla jsem, že ho nenávidím. Řekla jsem, že to je ufňukanej posera.“

„Ale vždycky ses s ním víceméně kamarádila,“ namítl jsem. Nebo jsem aspoň měl dojem, že s ním kamarádí.

„No jo, já se víceméně kamarádím se spoustou lidí,“ řekla. Naklonila se ke mně a opřela si hlavu o mé kostnaté rameno. Její vlasy mi padly na krk. „Jsem unavená,“ řekla.

„Kofein,“ poradil jsem jí. Sáhla dozadu a podala nám každému jednu plechovku Mountain Dew. Vypil jsem ji dvěma dlouhými doušky.

„Tak, a teď jedeme do Mořského světa,“ řekla. „Úkol číslo jedenáct.“

„Cože? Budeme zachraňovat Williho nebo co?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Jedeme do Mořského světa, to je všechno. Je to jediný zábavní park, kam jsem ještě nepronikla.“

„Nemůžeme se vloupat do Mořského světa,“ prohlásil jsem a zajel na prázdné parkoviště u obchodu s nábytkem.

„Jsem trochu v časovém presu,“ řekla a pokusila se auto znova nastartovat.

Odstrčil jsem jí ruku. „Nemůžeme se vloupat do Mořského světa,“ opakoval jsem.

„Ale zas už mluvíš o vloupávání.“ Margo se odmlčela a otevřela další Mountain Dew. Od plechovky se do její tváře odrazilo světlo a já jsem ji na vteřinu uviděl usmívat se tomu, co se chystá říct. „Nikam se nebudeme vloupávat. Nejdeme do Mořského světa nic krást… Prostě jen navštívíme Mořský svět uprostřed noci a zadarmo.“

8.

„No, tak zaprvé nás chytnou,“ řekl jsem. Nenastartoval jsem auto a vypočítával jsem důvody, proč to ani neudělám. Přemýšlel jsem, jestli mě v té tmě vidí.

„Jasně že nás chytnou. A co?“

„Je to nezákonné.“

„Q, když se na to podíváš zeširoka, jak velké potíže ti v takovém Mořském světě můžou nadělat? Prosím tě, po tom všem, co jsem pro tebe dneska v noci udělala, ty nemůžeš udělat ani jednu věc pro mě? Nemůžeš prostě zavřít zobák a uklidnit se a přestat se, do prdele, tak děsit každého dobrodružstvíčka?“ A pak ještě tišeji dodala: „To vůbec nemáš koule?“

A to už jsem toho měl dost. Vyklouzl jsem z pásu, abych se mohl naklonit k ní. „Po všem, co TY jsi udělala PRO MĚ?“ Skoro jsem křičel. Chtěla sebevědomí? Má ho mít. „Ty jsi telefonovala tátovi MOJÍ kamarádky, která spí s MÝM klukem, aby nikdo nevěděl, kdo to volá? ozila jsi MĚ po

V

celém městě ne proto, že jsi pro mě nějak strašně důležitá, ale protože jsem potřeboval svézt a ty jsi byla pěkně při ruce? To jsi pro mě dneska udělala? Nebo co jako?“

Nepodívala se na mě. Zírala přímo před sebe na plastové obložení obchodu s nábytkem. „Ty si myslíš, že jsem tě potřebovala? Myslíš, že jsem nemohla dát Myrně Mountweazelové benadryl, abych mohla ukrást rodičům zpod postele sejf? Nebo se ti vloupat do pokoje, když jsi spal, a ukrást ti klíče od auta? Nepotřebovala jsem tě, ty idiote. Vybrala jsem si tě. A pak sis vybral ty mě.“ Teď se na mě podívala. „A to je jako slib. Aspoň na tuhle noc. Ve zdraví i v nemoci. V dobrém i ve zlém. V bohatství i v chudobě. Dokud nás úsvit nerozdělí.“

Nastartoval jsem a vyjel z parkoviště, ale i přes všechny ty její řeči jsem pořád měl dojem, že mě do něčeho tlačí proti mé vůli, a chtěl jsem mít poslední slovo. „Fajn, ale jestli Mořský svět, a. s. nebo co, pošle dopis na Duke University, že se jim mladistvý zločinec Quentin Jacobsen vloupal do jejich zařízení v půl páté ráno s bláznivou holkou po boku, tak se to univerzitě líbit nebude. A našim ještě míň.“

„Q, ty půjdeš na Duke. Bude z tebe úspěšný právník nebo tak něco, oženíš se a budeš mít děti a prožiješ si ten svůj malý živůtek, a pak umřeš, a v poslední chvíli, až se v nějakém domově důchodců budeš dusit žlučí, řekneš si: ‚No, sice jsem celý svůj pitomý život zahodil, ale aspoň jsem se tenkrát v posledním roce střední školy vloupal s Margo Rothovou Spiegelmanovou do Mořského světa. Aspoň jsem carpoval ten jeden diem.“

„Noctem, když už,“ opravil jsem ji.

„No dobře, tak jsi zase král gramatiky. Máš svůj trůn zpátky. A teď mě odvez do Mořského světa.“

Mlčky jsme jeli po dálnici a já jsem si uvědomil, že myslím na ten den, co jsme našli toho mrtvého chlapa v šedém obleku. To je možná důvod, proč si mě vybrala , pomyslel jsem si. A v té chvíli jsem si vzpomněl, co tehdy říkala o tom mrtvém a o provázkách – a dnes o sobě a o provázkách.

„Margo,“ začal jsem.

„Q?“

„Říkala jsi… Když tenkrát umřel ten chlap, tak jsi říkala, že se v něm možná přetrhaly všechny provázky; a teď jsi zrovna říkala sama o sobě, že se přetrhl poslední provázek?“

Krátce se zasmála. „Děláš si zbytečné starosti. Nestojím o to, aby mě našly v sobotu ráno nějaké děti plnou much v Jeffersonově parku.“ Chvilku se odmlčela, aby si připravila pointu. „Na takový osud jsem moc ješitná.“

Zasmál jsem se, protože se mi ulevilo, a vyjel jsem z dálnice. Zahnuli jsme na International Drive, turistické hlavní město světa. Na International Drive bylo asi tisíc obchodů a ve všech prodávali přesně totéž: sračky. Sračky v podobě mušlí, klíčenek, skleněných želv, magnetek na ledničku s mapou Floridy, plastových růžových plameňáků a spousty dalších věcí. Dokonce tam bylo i několik obchodů, které prodávaly sračky doslova – tedy pardon, trus pásovců, 4.95 $ za pytel.

Ale ve 4.50 ráno turisté spali. Drive byla úplně mrtvá, stejně jako všechno ostatní, obchody a parkoviště a obchody a parkoviště a obchody a parkoviště, které jsme míjeli.

„Mořský svět je hned za dálnicí,“ radila Margo. Už zase kramařila v kufru a prohrabávala nějaký batoh nebo co. „Vytiskla jsem si spoustu satelitních map a připravila jsem plán útoku, ale nemůžu je nikde najít, kruci. Ale to je fuk. Přejeď přes dálnici a vlevo bude obchod se suvenýry.“

„Vlevo je asi sedmnáct tisíc obchodů se suvenýry.“

„No jo, ale jen jeden bude hned za dálnicí.“

A skutečně tam byl jen jeden, zajel jsem tedy na parkoviště a zastavil přímo pod lampou, protože na I-Drive se pořád kradou auta. A i když jenom opravdu masochistického zloděje by napadlo sebrat chryslera, ani tak jsem neměl chuť vysvětlovat mámě, jak se mohlo stát, že se jí ztratilo auto v časných ranních hodinách všedního dne.

Stáli jsme venku a opírali se o minivan. Vzduch byl tak teplý a dusný, že jsem cítil, jak se mi šaty lepí na tělo, a zase jsem dostal strach, jako kdyby mě sledovali lidé, které nevidím. Už bylo příliš dlouho příliš tma a uvnitř mě to už bolelo po těch hodinách starostí. Margo našla své mapy a pod světlem pouliční lampy mi prstem modrým od barvy ukazovala trasu. „Myslím, že tadyhle je plot,“ ukázala na dřevěné plato, které jsme minuli těsně po přejezdu dálnice. „Četla jsem o tom na internetu. Instalovali ho tam před pár lety, když nějaký ožrala napochodoval v noci do parku a rozhodl se jít si zaplavat s kosatkou. Ta ho samozřejmě okamžitě zabila.“

„Vážně?“

„Jo. Jestli to ten chlap dokázal opilý, tak my se tam střízliví dostaneme taky. Jsme přece nindžové.“

„No, možná ty,“ opravil jsem ji.

„Ty jsi prostě hlučný a neohrabaný nindža,“ řekla Margo, „ale nindžové jsme oba.“ Zastrčila si vlasy za uši, nasadila si kapuci a utáhla ji tkanicí. Pouliční světlo ozářilo ostré rysy její bledé tváře. Možná jsme byli oba nindžové, ale jen ona na to byla oblečená.

„Tak jo,“ řekla. „Zapamatuj si tu mapu.“ Zdaleka nejděsivější část té asi tři čtvrtě kilometru dlouhé cesty, kterou nám Margo naplánovala, byl vodní příkop. Mořský svět měl tvar trojúhelníku. Jednu stranu chránila silnice a Margo odhadla, že tam asi budou pravidelně chodit noční hlídači. Druhou stranu ohraničovalo jezero, které mělo obvod dobré dva kilometry, a na třetí straně byl odvodňovací příkop. Podle mapy vypadal asi tak široký jako dvouproudová silnice. A tam, kde jsou na Floridě příkopy plné vody, tam jsou často i aligátoři.

Margo mě popadla za obě ramena a obrátila mě k sobě. „Nejspíš nás chytnou, a jestli se to stane, tak nech mluvit mě. Jen se tvař mile a dělej takovou tu divnou směs naivity a sebejistoty, a dobře to dopadne.“

Zamkl jsem auto, pokusil jsem se uhladit si rozcuchané vlasy a zašeptal jsem: „Jsem nindža.“ Nechtěl jsem, aby to Margo slyšela, ale nastražila uši. „Jasně že jsi! A jdem.“

Přeběhli jsme I-Drive a pak jsme se začali prodírat houštím vysokých křovin a dubů. Začal jsem se bát, že tam někde roste taky jedovatec, a o ty bolestivé a nehojící se puchýře z něj jsem fakt nestál, jenže nindžové si s jedovatcem starosti nedělají, a tak jsem si razil cestu první, ruce před sebou, odstrkoval jsem vřesovce a jiné křoví a mířil k příkopu. Konečně stromy skončily a před námi se otevřelo volné prostranství. Po pravici jsem viděl dálnici a příkop přímo před námi. Ze silnice by nás bylo vidět, kdyby tam byla nějaká auta, ale nebyla. Rozběhli jsme se podrostem

a prudce zahnuli k dálnici: „Margo křikla: „Teď, teď!“ a já jsem se rozběhl přes šest pruhů dálnice. I když byla prázdná, byl to vzrušující, zakázaný pocit, utíkat přes takhle širokou silnici.

Přeběhli jsme ji a klekli si do vysoké trávy vedle ní. Margo ukázala na řádku stromů mezi nekonečně obrovským parkovištěm Mořského světa a černou stojatou vodou příkopu. Běželi jsme podle těch stromů asi minutu, pak mě Margo popadla za tričko, zarazila mě a tiše řekla: „Teď příkop.“

„Dámy mají přednost,“ řekl jsem.

„Ani ne. Posluž si,“ odpověděla.

A já jsem nepřemýšlel o aligátorech ani o nechutné vrstvě řas. Rozběhl jsem se a skočil tak daleko, jak jen to šlo. Přistál jsem ve vodě hluboké po pás a začal se brodit na druhou stranu. oda

V odporně páchla a byla slizká, ale aspoň mi nesahala výš. Nebo aspoň do chvíle, kdy do vody skočila Margo a pocákala mě celého. Otočil jsem se a pocákal ji taky. Předstírala zvracení.

„Nindžové necákají na jiné nindži,“ stěžovala si Margo.

„Opravdový nindža necákne vůbec,“ odsekl jsem.

„Na tom něco je.“

Díval jsem se, jak Margo vylézá z příkopu. A moc mě těšilo, že tam nejsou aligátoři. Tep jsem měl sice rychlý, ale ještě přijatelný. A to černé tričko, co měla Margo pod rozepnutou mikinou, se ve vodě namočilo a lepilo se jí na tělo. Prostě kolem a kolem vzato, spousta věcí se docela dařila, když vtom jsem koutkem oka zahlédl vedle Margo nějaký vlnivý pohyb. Margo začala vylézat z vody a já jsem viděl, jak se jí napnula achilovka, a než jsem stačil vůbec něco říct, had zaútočil a kousl ji do levého kotníku, těsně pod krajem džínů.

„Do prdele,“ sykla Margo, pak se podívala dolů a řekla „Do prdele!“ ještě jednou. Had byl ještě zakousnutý. Skočil jsem po něm, chytil jsem ho za ocas a odtrhl ho Margo od nohy. Pak jsem ho hodil do příkopu. „Proboha,“ sykla. „Co to bylo? Byl to mokasín?“

„Nevím. Lehni si, lehni si.“ řekl jsem. Vzal jsem její nohu do dlaní a vytáhl džíny nahoru. V místech, kde had zaťal tesáky, byly dvě kapky krve, a já jsem se sklonil, přitiskl ústa na ránu a sál, jak nejvíc jsem mohl, abych pokud možno dostal jed ven. Vyplivl jsem a chtěl jsem pokračovat, když řekla: „Počkej, já ho vidím.“ Vyděšeně jsem vyskočil, ale ona dodala: „Ne, ne, zaplaťpánbůh, je to jen užovka.“ Ukazovala do příkopu, a když jsem se tím směrem podíval, opravdu jsem viděl malou užovku, jak plave po hladině právě pod reflektorem. Takhle zdálky a dobře osvětlená nebyla o nic děsivější než mladá ještěrka.

„Díkybohu,“ oddechl jsem si a sedl jsem si vedle ní.

Prohlédla si ránu, a když viděla, že už nekrvácí, zeptala se: „Jaké to bylo, líbat se s mojí nohou?“

„Docela to šlo,“ řekl jsem a byla to pravda. Trochu se o mě opřela a já jsem cítil na žebrech její paži.

„Přesně z tohohle důvodu jsem se ráno holila. Člověk nikdy neví, kdy se mu někdo přicucne na kotník a bude se snažit vysát hadí jed.“

Před sebou jsme měli drátěný plot, byl ale vysoký jen asi metr osmdesát. Jak řekla Margo: „Tak nejdřív užovky a teď takovýhle plot? Ta jejich bezpečnostní opatření, to je pro nindžu urážka.“ Vyšplhala nahoru, přesmykla se přes kraj a slezla jako po žebříku. Mně se povedlo nespadnout.

Proběhli jsme malým hájkem a drželi se těsně u velikých matných nádrží, ve kterých snad dřív byla nějaká zvířata, až jsme narazili na asfaltovou cestu. Odsud už bylo vidět veliký amfiteátr, kde mě jako malého kluka pocákala kosatka Shamu. Malé reproduktorky podél cesty tiše hrály neutrální hudbu, snad aby zvířata zůstala klidná. „Margo,“ řekl jsem, „jsme v Mořském světě.“

Odpověděla: „No jo.“ Vzápětí se rozběhla a já jsem ji následoval. Skončili jsme u bazénu

lachtanů, ale nezdálo se, že by tam nějací byli.

„Margo,“ řekl jsem znova, „jsme v Mořském světě.“

„Tak si to užij,“ řekla, ale moc přitom nehýbala ústy. „Protože tamhle jde hlídač.“ Vrhl jsem se do křoví, ale když Margo neutíkala, zastavil jsem se. Došel k nám chlap ve vestě s nápisem MOŘSKÝ SVĚT – BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBA a jakoby nic řekl: „Ahoj, vy dva.“ V ruce držel něco jako plechovku – odhadl jsem, že to je pepřák.

Abych nezpanikařil, v duchu jsem uvažoval: Má normální pouta, nebo speciální pouta Mořského světa? A jestli to druhé, mají tvar stočených delfínů?

„My jsme zrovna na odchodu,“ řekla Margo.

„No to rozhodně,“ kývl ten chlap. „Otázka je, jestli půjdete po svých, nebo jestli vás odveze auto z úřadu šerifa Orange County.“

„No, jestli je vám to jedno,“ řekla Margo, „tak bychom šli radši sami.“ Zavřel jsem oči. Měl jsem chuť Margo říct, že tohle není vhodná chvíle na jedovatosti. Ten chlápek se ale zasmál.

„Víš, tady se před pár lety zabil jeden chlap, protože skočil do toho velkého bazénu, a tak nám řekli, že když dovnitř někdo vleze, nemáme ho nikdy pustit, ani když je to hezká holka.“ Margo si zatahala za tričko, aby se jí tak nelepilo k tělu. Teprve v té chvíli jsem si uvědomil, že ten chlap celou dobu mluví k jejím prsům.

„No, tak to nás tedy asi budete muset zatknout.“

„No, jenže to je právě to. Už mi končí služba a těším se, že půjdu domů a dám si pivo a trochu se vyspím, a když zavolám policii, bude jim to pěkně dlouho trvat, než přijedou. To jen tak uvažuju nahlas,“ dodal a Margo povytáhla chápavě obočí. Vsoukala ruku do mokré kapsy a vytáhla jednu stodolarovku promáčenou vodou z příkopu.

Hlídač řekl: „No, myslím, že byste měli radši jít. Být vámi, vyhnu se bazénu kosatek. Všude kolem tam jsou celou noc zapnuté bezpečnostní kamery a nebylo by dobře, aby někdo věděl, že jste tu byli.“

„Ano, pane,“ odpověděla Margo poslušně a chlápek zmizel ve tmě. „Ježíši,“ ulevila si Margo, „fakt jsem nechtěla toho úchyla uplácet. No ale co. Prachy jsou na to, aby se utrácely.“ Skoro jsem ji neslyšel; úlevou mi naskakovala husí kůže. Bylo to čiré potěšení a stálo to za všechny ty strachy předtím. „Díkybohu že nás neudá,“ řekl jsem.

Margo neodpověděla. Dívala se někam za mě a mžourala tak, že měla oči skoro zavřené. „Přesně tenhle pocit jsem měla, když jsem se dostala do Universal Studios,“ řekla po chvilce „Je to cool a vůbec, ale není tady nic moc k vidění. Atrakce nefungují. Všechno, co za něco stojí, je zamčené. Většina zvířat je na noc přestěhovaná do jiných bazénů.“ Otočila hlavu a rozhlédla se po tom, co jsme z Mořského světa viděli. „Být uvnitř asi není to správné potěšení.“

„A co tedy je?“ zeptal jsem se.

„Asi plánování. Já nevím. Když člověk něco udělá, nikdy to není tak příjemný pocit, jak si myslel, že bude.“

„Mně to připadá jako celkem dobrý pocit,“ přiznal jsem. „I když tu není nic k vidění.“

Sedl jsem si na lavičku a ona se přidala. Oba jsme koukali na lachtaní bazén, ale nebyli tam žádní lachtani, jen prázdný ostrůvek s vybíhajícími plastovými balvany. Cítil jsem ji vedle sebe – pot a řasy z příkopu, šampon s vůní šeříku a její pleť jako drcené mandle.

Poprvé jsem si připadal unavený a napadlo mě, co kdybychom se tady někde v Mořském světě vedle sebe natáhli na trávu, já na zádech, ona na boku, objímala by mě paží a opírala by si hlavu o moje rameno. Nic bychom nemuseli dělat – jen bychom tam leželi pod nebem, na kterém bychom pro samé umělé světlo neviděli hvězdy. A možná bych cítil, jak mi dýchá na krk, a možná bychom tu mohli zůstat do rána, a až by lidé přišli do parku, šli by kolem nás a mysleli by si, že i my jsme turisté, a my bychom se pak mohli v jejich davu ztratit.

Ale ne. Je tu Chuck bez jednoho obočí, a Ben, který to všechno musí slyšet, a škola a zkušebna a Duke a budoucnost.

„Q,“ řekla Margo.

Podíval jsem se na ni a chvilku jsem si nebyl jistý, proč vyslovila mé jméno, ale pak jsem se prudce probral ze spánku a uslyšel jsem to. Reproduktory zesílily, ale už to nebyla nicneříkající umělá hudba, tohle byla hudba opravdová. Taková stará jazzová písnička, kterou má rád můj táta a která se jmenuje „Už dávno nejsem dítě“. A dokonce i z těch plechových repráčků bylo jasné, že ta zpěvačka dokáže zazpívat asi tak tisíc tónů najednou.

A já jsem viděl, jak se já a ona spojujeme v nepřerušené linii od kolébky přes toho mrtvého a přes povrchní přátelství až k téhle chvíli. Chtěl jsem jí říct, že pro mě není potěšení v plánování v provedení ani v odchodu; potěšení je v tom, vidět, jak se naše provázky kříží a oddělují a zase spojují – ale přišlo mi to příliš trapné, a krom toho, ona už vstávala.

Zamrkala modrýma očima a v té chvíli vypadala neuvěřitelně krásná, mokré džíny se jí lepily na nohy a tvář jí v šedém světle zářila.

Vstal jsem, natáhl k ní ruku a zeptal se: „Smím prosit?“ Margo udělala pukrle, podala mi ruku a řekla: „S radostí.“ Pak jsem položil dlaň na křivku mezi jejím pasem a bokem a ona mně dala dlaň na rameno a pak krok-krok-úkrok, krok-krok-úkrok. Obtančili jsme celý bazén lachtanů a písnička pořád ještě pokračovala. „Šesťácký ploužák,“ prohlásila Margo. Změnili jsme postavení, ona mi položila obě ruce na ramena, já jsem ji uchopil kolem pasu, paže natažené, mezi námi víc než půl metru. Pak jsme ještě chvíli tančili pomalý foxtrot, dokud písnička neskončila. Udělal jsem krok dopředu a Margo zaklonil, jak nás to učili v Crownově taneční škole. Zvedla nohu do výšky a opřela se o mě plnou vahou. Buď mi věřila, nebo chtěla upadnout.

9.

V 7-Eleven na I-Drive jsme koupili papírové utěrky a pokusili jsme se co nejlépe smýt špínu a sliz z příkopu ze šatů a z kůže. Pak jsem dotankoval, aby bylo v nádrži tolik, jako než jsme začali objíždět Orlando kolem dokola. Sedadla chrysleru budou trochu zavlhlá, až máma pojede do práce, ale doufal jsem, že si toho nevšimne, protože ona si vůbec všímá máločeho. Moji rodiče byli obecně přesvědčení, že jsem ten nejvyrovnanější člověk na téhle planetě a rozhodně ten poslední, koho by napadlo vloupat se v noci do Mořského světa, protože moje psychická pohoda byla zářným důkazem jejich profesních kvalit.

Domů jsem nespěchal, vyhýbal jsem se dálnici, spíš jsem jel uličkami. Poslouchali jsme s Margo rádio a snažili se přijít na to, která stanice mohla hrát „Už dávno nejsem dítě“. Pak Margo rádio vypnula a prohlásila: „Já bych řekla, že celkem vzato to byl úspěch.“

„Rozhodně,“ souhlasil jsem, i když už teď jsem uvažoval o tom, jaké to asi bude zítra. Zastaví se za mnou před vyučováním ve zkušebně? Bude se mnou a s Benem obědvat? „Tak jsem si říkal, jestli bude zítra všechno jiné,“ řekl jsem.

„Jo,“ kývla. „Taky si to říkám.“ Nevysvětlila to blíž a po chvíli dodala: „Hele, když tak mluvíme o zítřku, jako poděkování za tvou dnešní tvrdou práci a snahu bych ti ráda věnovala malý dárek.“ Chvilku něco lovila kolem nohou a pak vytáhla digitální foťák. „Vezmi si to,“ řekla, „a užívej Moci malého ptáčka uvážlivě.“

Zasmál jsem se a strčil ho do kapsy. „Až dorazíme domů, stáhnu si ten obrázek a foťák ti vrátím ve škole?“ navrhl jsem. Chtěl jsem, aby řekla: Ano, ve škole, kde bude všechno jiné, kde budu přede všemi tvoje kamarádka a taky budu úplně nezadaná, ale ona řekla jen: „No jo, nebo kdy chceš.“

Bylo 5.42, když jsem zahnul do Jefferson Park. Jeli jsme po Jefferson Drive, pak po Jefferson Court a potom po naší ulici, Jefferson Way. Ještě naposled jsem zhasl reflektory a s vypnutým motorem zajel našemu domu. Nevěděl jsem, co mám říct, a Margo mlčela. Naplnili jsme tašku 7-Eleven odpadky a snažili se uvést chrysler do takového stavu, jako by se uplynulých šest hodin vůbec nic nestalo. V další tašce mi dala zbytek vazelíny, barevný sprej a poslední plnou Mountain Dew. Mozek mi únavou pracoval přesčas.

S jednou taškou v každé ruce jsem se zastavil u auta a podíval se na ni. „No, to tedy byla noc,“ řekl jsem konečně.

„Pojď sem,“ vyzvala mě a já jsem udělal krok dopředu. Objala mě, ale já jsem jí to kvůli taškám nemohl dost dobře oplatit, a kdybych je byl pustil, mohl bych někoho vzbudit. Cítil jsem, jak si stoupla na špičky, a pak mi přímo do ucha velmi zřetelně řekla: „Bylo. Mi. S tebou. Fajn. Bude. Mi. To. Chybět.“

„Vždyť nemusí,“ namítl jsem a snažil se skrýt své zklamání. „Jestli už nemáš ráda je,“ navrhl jsem, „tak zůstaň se mnou. Moji kamarádi jsou náhodou celkem prima.“

Její rty byly tak blízko u mě, že jsem cítil, jak se usmála. „To bohužel nepůjde,“ zašeptala. Pak mě pustila, ale pořád na mě koukala a pomalu couvala. Konečně nadzvedla obočí a znova se usmála, a já jsem tomu úsměvu věřil. Díval jsem se, jak vylezla na strom a pak se vyhoupla na střechu vedle okna svého pokoje v prvním patře. Otevřela ho a vlezla dovnitř.

Vešel jsem nezavřenými hlavními dveřmi, po špičkách proběhl kuchyní do svého pokoje, stáhl si džíny, hodil je do rohu skříně u okna, stáhl do počítače tu Jasovu fotku a vlezl jsem do postele. Hlava mi doslova bzučela všemi těmi věcmi, které jí řeknu ve škole.

ČÁST DRUHÁ

TRÁVA

1.

Spal jsem asi půl hodiny, když mi v 6.32 začal zvonit budík. Já osobně jsem si ale celých sedmnáct minut nevšiml, že zvoní, dokud jsem neucítil na ramenou ruce a neuslyšel zdálky hlas své matky: „Dobré ráno, Šípková Růženko.“

„Hmm,“ odpověděl jsem. Cítil jsem se mnohem unavenější než v 5.55 a byl bych se ulil ze školy, nebýt toho, že jsem zatím neměl ani jeden vynechaný den, a ačkoli jsem si uvědomoval, že to není ani nic úžasného, ani obzvlášť obdivuhodného, nechtěl jsem si to zkazit. Navíc jsem byl zvědavý, jak se ke mně bude chovat Margo.

Když jsem přišel do kuchyně, naši snídali a táta mámě něco vypravoval. Odmlčel se, když mě viděl, a řekl: „Jak ses vyspal?“

„Báječně,“ odpověděl jsem a byla to pravda. Spal jsem málo, ale dobře.

Usmál se. „Zrovna jsem mamince vypravoval jeden úzkostný sen, který se mi pořád vrací,“ řekl. „Jsem na vysoké. A chodím na kurz hebrejštiny, ale profesor nemluví hebrejsky a ani testy nejsou v hebrejštině – je to hatmatilka. Ale všichni se tváří, že ten vymyšlený jazyk s vymyšleným písmem je hebrejština. A já ten test musím psát v jazyce, který neznám, a písmem, které nedokážu rozluštit.“

„Zajímavé,“ řekl jsem, i když doopravdy mě to nezajímalo. Nic není taková nuda jako sny jiných lidí.

„To je metafora pro dospívání,“ nechala se slyšet máma. „Psát – dospělost – v jazyce, kterému nerozumíš, pomocí písma – zralé sociální interakce , které neznáš.“ Matka pracovala s bláznivými teenagery v centrech pro mladistvé provinilce a ve vězeních. Proto si mnou nikdy moc nelámala hlavu – pokud jsem rituálně nepopravoval pískomily nebo nečural sám sobě do obličeje, považovala mě za úspěšně vychovaného.

Normální matka by třeba řekla: „Poslyš, ty vypadáš, jako bys měl absťák, a trochu smrdíš řasami. Netancoval jsi takhle náhodou před pár hodinami s hadem pokousanou Margo Rothovou Spiegelmanovou?“ Ale ne. Jim byly milejší sny.

Osprchoval jsem se, vzal jsem si tričko a džíny. Šel jsem pozdě, ale to se stávalo každou chvíli.

„Jdeš pozdě,“ řekla máma, když jsem se vrátil do kuchyně a pokoušel se vzpamatovat natolik, abych si vzpomněl, jak se zavazují tkaničky.

„Já vím,“ odpověděl jsem omámeně.

Máma mě odvezla do školy. Seděl jsem na sedadle, kde předtím seděla Margo. Máma většinu cesty mlčela, což bylo dobře, protože jsem spal, hlavu opřenou o okénko.

Když máma zajížděla ke škole, všiml jsem si, že místo, kde Margo obvykle parkuje, je prázdné. Celkem jsem se nedivil. Její kamarádi se nescházejí tak brzo jako moji.

Když jsem se blížil k lidem z orchestru, Ben na mě křikl: „Jacobsene, zdálo se mi to, nebo jsi –“ Malinko jsem na něj zavrtěl hlavou a on rychle přehodil výhybku: „… se mnou včera v noci podniknul bláznivou plavbu po Francouzské Polynésii na plachetnici postavené z banánů?“

„No to musela být dobrá plachetnice,“ odpověděl jsem. Radar se na mě významně podíval a odloudal se do stínu pod strom. Šel jsem za ním. „Ptal jsem se Angely na nějakou holku pro Bena. Ale nic.“ Ohlédl jsem se po Benovi, který živě něco vykládal; v puse mu přitom tancovalo míchátko na kávu.

„Otrava,“ podotkl jsem „No nic. Pozvu ho k sobě a dáme si maraton ve Vzkříšení nebo tak něco.“

V té chvíli k nám přistoupil i Ben a řekl: „Snažíte se být taktní? Protože mně je jasný, že mluvíš o tragickém nedostatku kočiček v mým životě.“ Otočil se a zamířil dovnitř. Radar a já jsme ho

následovali. Minuli jsme zkušebnu, kde mezi záplavou pouzder s nástroji seděli a žvanili prváci a druháci.

„Proč tam vůbec chceš jít?“ zeptal jsem se.

„Brácho, je to náš poslední ples! Moje poslední šance stát se pro nějakou kočičku nejkrásnější středoškolskou vzpomínkou.“ Obrátil jsem oči v sloup.

Poprvé zazvonilo, což znamenalo pět minut do začátku vyučování. Lidi na to zareagovali jako Pavlovovi psi a začali se rojit po chodbách. Ben, Radar a já jsme stáli u Radarovy skříňky. „Proč jsi mi volal ve tři ráno kvůli adrese Chucka Parsona?“

Zrovna jsem přemýšlel, jak tu otázku nejlíp zodpovědět, když se objevil Chuck Parson a zamířil k nám. Šťouchl jsem do Bena loktem a očima ukázal na Chucka. Chuck se mimochodem rozhodl, že nejlepší strategie je oholit Leváčka. „Ale do prdele,“ prohlásil Ben. Za chvilku už mě Chuck přimáčkl ke skříňce. Obličej měl nádherně holý. „Na co čumíte, debilové?“

„Na nic,“ odpověděl Radar. „Docela určitě ne na tvoje obočí.“ Chuck se po Radarovi ohnal, praštil dlaní do skříňky vedle mě a šel pryč.

„To ty?“ ptal se nevěřícně Ben.

„Nikdy to nesmíte nikomu říct,“ varoval jsem oba dva a pak jsem tiše dodal: „Byl jsem s Margo Rothovou Spiegelmanovou.“

Ben div nevyjekl rozčilením. „Tys byl včera v noci s Margo Rothovou Spiegelmanovou? VE TŘI RÁNO?“ Přiývl jsem. „Sám?“ Znova jsem přikývl. „Proboha, jestli sis to s ní rozdal, tak mi musíš vyprávět úplně všechny podrobnosti. Musíš mi napsat ročníkovou práci o tom, jak vypadají a jaká jsou prsa Margo Rothové Spiegelmanové. Aspoň třicet stran!“

„A fotorealistickou kresbu,“ přidal se Radar.

„Socha by taky byla přípustná,“ dodal Ben.

Radar napůl zvedl ruku, a tak jsem ho vyvolal.

„Chci, abys o prsech Margo Rothové Spiegelmanové napsal sestinu. Tvých šest slov zní: růžové, okrouhlé, pevnost, šťavnaté, měkké a polštářky.“

„Já osobně si myslím,“ prohlásil Ben, „že aspoň jedno z těch slov by mělo být pupupupupu.“

„To slovo neznám, řekl bych,“ prohlásil jsem.

„To je zvuk, který dělá moje pusa, když nějaké kočičce dělám patentovaný Starlingův manévr.“ A pak naznačil, co by udělal v tom nepravděpodobném případě, že by se jeho obličej někdy přiblížil k výstřihu.

„Tak zrovna teď,“ prohlásil jsem, „tisícům holek po celé Americe přeběhl po zádech chladný závan strachu a znechucení, i když netuší proč. A nerozdal jsem si to s ní, ty úchyle.“

„Tak to je typické,“ odsekl Ben. „Jsem jediný, kdo má koule na to dát takové kočičce, co chce, a taky jediný, kdo k tomu nemá příležitost.“

„Ale to je neuvěřitelná shoda náhod,“ prohlásil jsem. Život už zase vypadal jako vždycky, jen jsem byl unavenější. Doufal jsem, že ta minulá noc změní můj život, ale nezměnila – aspoň zatím ne.

Zazvonilo podruhé. Rozběhli jsme se do tříd.

První hodinu byly základy analýzy a já jsem začal být strašně unavený. Tedy, byl jsem unavený od chvíle, co jsem se vzbudil, ale kombinace únavy a matiky mi přišla nefér. Abych neusnul, psal jsem dopis Margo – ne že bych jí ho chtěl někdy poslat, bylo to jen takové shrnutí toho, co se mi včera v noci nejvíc líbilo; ale dokonce ani to mě nedokázalo udržet vzhůru. Nakonec se moje propiska přestala pohybovat a já jsem si uvědomil, že moje zorné pole se zmenšuje a zmenšuje. Pokusil jsem se vzpomenout si, jestli je tunelové vidění příznak vyčerpání. Usoudil jsem, že musí být, protože jsem před sebou měl jen jediný objekt, a to byl pan Jiminez u tabule. Nic jiného můj mozek nedokázal zpracovat. Když pan Jiminez řekl: „Quentine?“, strašně mě to zmátlo, protože to jediné,

co se dělo v mém vesmíru, bylo, že pan Jiminez psal na tabuli, a já jsem nedokázal pochopit, jak může být v mém životě přítomen zrakově i sluchově.

„Ano?“ zeptal jsem se.

„Slyšel jsi otázku?“

„Ano?“ zeptal jsem se znova.

„A hlásil ses, že chceš odpovědět?“ Podíval jsem se nahoru a opravdu jsem měl zvednutou ruku; netušil jsem ale, jak se to stalo, a nebyl jsem si úplně jistý, jak ji zase dostat dolů. Po značné námaze ale můj mozek dokázal říct paži, aby se spustila, a paže to dokázala, a pak jsem konečně řekl: „Jen jsem se hlásil, jestli můžu na záchod.“

„Běž,“ odpověděl, a pak se přihlásil někdo jiný a odpověděl na nějakou otázku o diferenciálních rovnicích.

Došel jsem na záchod, nacákal si do obličeje vodu, pak jsem se opřel o umyvadlo a zadíval se na sebe v zrcadle. Snažil jsem se promnout si oči, aby nebyly tak rudé, ale nešlo to. A pak jsem měl geniální nápad. Šel jsem do kabinky, sklopil sedátko, sedl jsem si, opřel se o stěnu a usnul. Spánek trval jen asi šestnáct milisekund, než zazvonilo na druhou přestávku. Vstal jsem a šel jsem na latinu, pak na fyziku a pak byla konečně čtvrtá přestávka a já jsem našel Bena v jídelně a řekl: „Já se fakt potřebuju trochu prospat nebo něco.“

„Pojď, dáme si oběd v POMO,“ odpověděl.

POMO byl patnáct let starý buick, kterým se bez velkých ohledů projížděli tři Benovi starší sourozenci, a když se dostal k Benovi, skládal se už většinou z tesapásky a tmelu. Celé jeho jméno znělo Pořádně ojetý, mizerně očištěný, ale my jsme mu pro stručnost říkali POMO. POMO jezdilo nikoli na benzin, ale na nevyčerpatelné palivo lidské naděje. Člověk seděl na rozpáleném koženkovém sedadle a doufal, že auto nastartuje, pak Ben otočil klíčkem a motor se párkrát zacukal, jako když ryba na suchu sebou naposled bezmocně plácne, než umře. Člověk pak doufal ještě víc a motor se otočil ještě párkrát. Ještě trochu naděje a auto konečně naskočilo.

Ben nastartoval POMO a zapnul klimatizaci naplno. Tři ze čtyř okének nešla ani otevřít, klimatizace ale fungovala skvěle, i když prvních pár minut funěl z ventilátorů jen horký vzduch a míchal se s horkým vydýchaným vzduchem v autě. Spustil jsem sedadlo vedle řidiče, jak nejvíc to šlo, až jsem skoro ležel, a všechno jsem mu to vyprávěl: Margo za mým oknem, Wal-Mart, pomsta, budova SunTrust, jak jsme vlezli do špatného domu, Mořský svět, i to bylo-mi-s-tebou-fajn.

Nepřerušil mě ani jednou – Ben je kamarád, který umí nepřerušovat , ale když jsem skončil, okamžitě mi položil otázku, která pro něj byla nejnaléhavější.

„S tím Jasem Worthingtonem, jak moc malý jsi říkal?“

„No, možná se mu trochu scvrknul, protože byl zrovna dost ve stresu, ale viděl jsi někdy tužku?“ zeptal jsem se ho a Ben přikývl. „A viděl jsi gumu na té tužce?“ Zase přikývl. „No a viděl jsi někdy takové ty žmolečky gumy, co zůstanou na papíře, když něco vygumuješ?“ Třetí přikývnutí. „No, tak bych řekl tři žmolky dlouhý a jeden žmolek široký.“ Ben si dost vytrpěl od takových kluků jako Jason Worthington a Chuck Parson, takže jsem usoudil, že má nárok si to trochu užít. On se ale ani nezasmál. Jen pomalu, ohromeně vrtěl hlavou.

„Panebože, to je frajerka.“

„Já vím.“

„Ona je ten typ, co buď umře tragicky v sedmadvaceti, jako Jimi Hendrix nebo Janis Joplinová, nebo jednou získá něco jako historicky první Nobelovku za úžasnost.“

„Hm,“ řekl jsem. Málokdy mě unavilo mluvit o Margo Rothové Spiegelmanové, ale málokdy mě taky něco takhle unavilo. Opřel jsem si hlavu o popraskanou koženkovou opěrku a okamžitě jsem usnul. Když jsem se probral, ležel mi na klíně hamburger od Wendy’s a u něj lístek: Musel jsem jít

na hodinu, brácho. Ahoj po orchestru.

Později, po poslední hodině, jsem seděl u tvárnicové zdi zkušebny, překládal Ovidia a pokoušel se ignorovat tu sténavou kakofonii, která zaznívala zevnitř. Když má orchestr zkoušku, vždycky zůstávám ve škole o hodinu déle, protože odjet dřív než Ben a Radar by znamenalo vytrpět to nesnesitelné ponížení, že bych byl jediný čtvrťák v celém autobuse.

Když zkouška skončila. Ben vyložil Radara u jeho domu hned u „centra“ Jefferson Parku, kousek od místa, kde bydlela Lacey. Pak mě odvezl domů. Všiml jsem si, že Margo svým autem neparkuje ani před domem. Takže se neulila ze školy, aby se vyspala. Ulila se kvůli dalšímu dobrodružství – beze mě. Nejspíš strávila den mazáním depilačních krémů na polštáře dalších nepřátel nebo tak. Připadal jsem si trochu opomíjený, jenže jsem sám musel uznat, že bych s ní stejně nejel – nejít do školy nepřicházelo v úvahu a ona to musela vědět. A kdoví, jestli to bude jen jeden den. Třeba má namířeno na další třídenní výlet do Mississippi, nebo se načas dala k cirkusu. Samozřejmě to ale nebude ani jedno z toho. Bude to něco, co si já neumím představit – co bych si nikdy ani nemohl představit, protože nejsem Margo.

Přemýšlel jsem, s jakými příběhy se asi vrátí tentokrát. A taky jsem přemýšlel, jestli mi je bude vypravovat u jednoho stolu při obědě. Možná, napadlo mě, možná to myslela takhle, když říkala „bylo mi s tebou fajn, bude mi to chybět“. Věděla, že má namířeno na další krátký oddech od papírového Orlanda. Ale až se vrátí, kdoví? Nemůže poslední týdny školy strávit s kamarády, které doteď měla, tak je třeba nakonec přece jen stráví se mnou.

Nemusela být pryč dlouho, aby se začaly šířit pověsti. Ten večer po večeři mi volal Ben. „Slyšel jsem, že nebere telefon. Na Facebooku někdo psal, že prý měla v plánu nastěhovat se do tajného skladiště u Země zítřka v Disney.“

„To je kravina,“ prohlásil jsem.

„Já vím. Země zítřka je přece ze všech těch jejich zemí nejpitomější. Někdo jiný zas říkal, že se online seznámila s nějakým klukem.“

„To je taky nesmysl.“

„No dobře, ale co s ní je?“

„Je někde sama a baví se něčím, co my si můžeme leda představovat,“ odpověděl jsem.

Ben se zasmál. „Chceš říct, že si hraje sama se sebou?“

Zavrčel jsem. „Nech toho, Bene. Chci říct, že prostě dělá nějakou margovštinu. Tvoří příběhy. Převrací světy.“

Tu noc jsem ležel na boku a koukal z okna do neviditelného světa venku. Snažil jsem se usnout, ale oči se mi samy otevíraly, aby se přesvědčily. Pořád jsem doufal, že se Margo Rothová Spiegelmanová vrátí k mému oknu a únava neúnava, odvleče mě s sebou do další noci, na kterou nikdy nezapomenu.

2.

Margo mizela tak často, že se ve škole nezačaly organizovat žádné dobrovolnické pátrací akce, ale všichni jsme její nepřítomnost cítili. Střední škola není ani demokracie, ani diktatura – a na rozdíl od obecného přesvědčení ani anarchie.Střední škola je monarchie, kde se vládne z Boží milosti. A když královna odjede na dovolenou, ledacos se změní. Většinou k horšímu. Třeba když v druhém ročníku Becca vypustila do světa tu historiku o Krvavém Benovi, byla Margo zrovna v Mississippi. A tentokrát to nebylo jiné. Holčička, co ucpávala prstíkem trhlinu přehrady, utekla. Nutně musela následovat záplava.

To ráno jsem projednou vstal včas a svezl jsem se s Benem. Před zkušebnou byli všichni nezvykle zamlklí. „Človeče,“ řekl náš kamarád Frank podivně vážně.

„Co je?“

„Chuck Parson, Taddy Mac a Clint Bauer vzali Clintův tahoe a přejeli dvanáct kol, co patří prvákům a druhákům.“

„Debilové,“ ulevil jsem si a zavrtěl hlavou.

Naše kamarádka Ashley ponuře dodala: „A taky včera někdo vylepil na klukovských záchodech naše telefony… no, se sprosťárnama.“

Znova jsem zavrtěl hlavou a pak se přidal ke všeobecnému mlčení. Prásknout jsme je nemohli; to jsme zkoušeli na druhém stupni mockrát a výsledkem vždycky byl jen další trest. Obvykle jsme museli prostě počkat, až někdo jako Margo všem připomene, co jsou za pubertální pitomce.

Tentokrát mi ale právě Margo dala prostředek, s nímž jsem mohl rozjet protiofenzivu. Zrovna jsem chtěl něco říct, když jsem koutkem oka zahlédl mohutnou postavu, jak se k nám plnou rychlostí řítí. Na sobě ten kluk měl černou lyžařskou kuklu a v ruce velikou, složitou zelenou vodní pistoli. Když běžel kolem mě, praštil mě do ramene, až jsem ztratil rovnováhu a dopadl jsem na levý bok na popraskaný chodník. Ve dveřích se otočil a křikl na mě: „Neser se do nás, nebo dostaneš knokaut!“

Ben a ještě jeden můj kamarád mi pomohli vstát. Rameno mě bolelo, ale nechtěl jsem si ho zamnout. „Nestalo se ti nic?“ zeptal se Radar.

„Ne, dobrý,“ odpověděl jsem a zamnul si rameno.

Radar zavrtěl hlavou. „Někdo by mu měl vysvětlit, že je možný někoho knokautovat, nebo být knokaut, ale že nejde dostat knokaut.“ Zasmál jsem se. Kdosi kývl směrem k parkovišti, a když jsem zvedl hlavu, uviděl jsem, že k nám jdou dva prváci a trička se jim lepí na hubená těla.

„Byly to chcanky!“ křikl na nás jeden. Druhý neřekl nic, jen držel ruce co nejdál od trička, což fungovalo jen napůl. Viděl, jsem, jak mu z rukávu stékají po rukou potůčky tekutiny.

„A zvířecí, nebo lidský?“ zeptal se někdo.

„Jak to mám vědět? Copak jsem odborník na chcanky?“

Šel jsem k tomu klukovi. Položil jsem mu ruku na temeno hlavy, což bylo jediné místo, které se zdálo úplně suché. „My je srovnáme,“ řekl jsem. Zazvonilo podruhé a my s Radarem jsme se řítili na analýzu. Když jsem si sedal, praštil jsem se do paže a bolest mi vystřelila do ramene. Radar poklepal na svůj blok, kde zakroužkoval dotaz: Rameno dobrý?

Napsal jsem do rohu svého sešitu: V porovnání s těmi prváky jsem si ráno hrál se štěňaty na duhový louce.

Radar se zasmál tak, že po něm pan Jiminez střelil pohledem. Napsal jsem: Mám plán, ale musíme zjistit, kdo to byl.

Radar odepsal: Jasper Hanson.

Překvapilo mě to. Jak to víš?

Ty sis nevšiml? odpověděl Radar. Ten blbec na sobě měl vlastní fotbalový dres.

Jasper Hanson byl třeťák. Vždycky jsem ho považoval za neškodného a vlastně docela milého – takovým tím bodrým způsobem: „Tak co, chlape, jak je?“ Rozhodně bych nečekal, že bude stříkat chcanky na prváky. Ve vládní byrokracii střední školy Winter Park bych Jaspera Hansona zařadil tak na funkci druhého asistenta podsekretáře pro sport a zneužití pravomocí. Jestliže někoho takového povýší na výkonného viceprezidenta pro chcankovou střelbu, je potřeba okamžitě zasáhnout.

Když jsem se vrátil domů, založil jsem si nový e-mailový účet a napsal jsem svému starému příteli Jasonu Worthingtonovi.

Od: zmstitel@gmail.com

Komu: jworthington90@yahoo.com

Předmět: Vy, já, Becca Arringtonová, váš penis atd.

Vážený pane Worthingtone,

1. Každý ze 12 lidí, kterým vaši kolegové zničili kola pomocí chevy tahoe, by měl dostat 200 $ v hotovosti. Vzhledem k vašemu pohádkovému bohatství by to neměl být problém.

2. Graffiti s jistými telefonními čísly na chlapeckých záchodech musejí zmizet.

3. Vodní pistole? S močí? Přestaňte se chovat jako malý.

4. Měl byste se k ostatním studentům chovat s respektem, především k těm, jejichž společenské postavení není tak záviděníhodné jako vaše.

5. Patrně byste měl instruovat členy svého klanu, aby se chovali podobně ohleduplným způsobem.

Uvědomuji si, že zajistit splnění některých bodů bude velice obtížné. Na druhou stranu pro mě bude velice obtížné nepředstavit světu přiloženou fotografii.

S pozdravem

vaše přátelská místní Nemesis

Odpověď přišla za dvanáct minut.

Koukni, Quentine, já vím, že jsi to ty. A ty zas víš, že jsem to nebyl já, kdo pocákal ty prváky močí. Je mi líto, ale já nemám vliv na jednání jiných lidí.

Moje odpověď:

Pane Worthingtone,

chápu, že nemáte pod kontrolou Chucka a Jaspera. Ale pochopte, já jsem v podobné situaci. Nemám pod kontrolou toho malého ďáblíka, co mi sedí na levém rameni. Ten ďáblík říká: „VYTISKNI TU FOTKU VYTISKNI TU FOTKU ROZVĚS JI PO CELÉ ŠKOLE UDĚLEJ TO UDĚLEJ TO UDĚLEJ TO.“ A na pravém rameni mi sedí malinký bílý anděl. A ten anděl říká: „Tedy, já fakt doufám, že ti prváci dostanou svoje prachy hned v pondělí ráno.“

Já také, andělíčku. Já také.

S pozdravem

vaše přátelská místní Nemesis

Neodpověděl, ale ani nemusel. Všechno bylo řečeno.

Po večeři ke mně přišel Ben a hráli jsme Vzkříšení. Přibližně každou půlhodinu jsme to zapauzovali a volali Radarovi, který byl na rande s Angelou. Nechali jsme mu jedenáct vzkazů, každý protivnější a obscénnější než ten předchozí. Bylo už po deváté, když někdo zazvonil. „Quentine!“ křikla máma. Ben a já jsme předpokládali, že to je Radar, tak jsme zapauzovali hru a šli do obýváku. Ve dveřích stáli Chuck Parson a Jason Worthington. Šel jsem k nim a Jason řekl: „Ahoj, Quentine.“ Kývl jsem. Jason střelil pohledem po Chuckovi, ten se na mě podíval a zamumlal: „Promiň, Quentine.“

„Co?“ zeptal jsem se.

„Že jsem řekl Jasperovi, ať pocáká ty prváky chcankama,“ pokračoval pořád stejně. Odmlčel se a pak dodal: „A za ty kola.“

Ben rozpřáhl náruč, jako by ho chtěl obejmout. „Pocem, brácho,“ řekl.

„Cože?“

„Pocem,“ zopakoval Ben. Chuck udělal krok dopředu. „Blíž,“ velel Ben. Chuck už stál až v předsíni, snad třicet centimetrů od Bena. Ten zničehonic praštil Chucka pěstí do břicha. Chuck sebou skoro ani nehnul, ale okamžitě se po Benovi rozpřáhl. Jase ho chytil za paži. „Klídek, brácho,“ řekl. „Však to nebolelo.“ Pak napřáhl ruku k pozdravu. „Líbí se mi, že máš koule, brácho,“ řekl. „Ne že bys nebyl vůl. Ale i tak.“ Stiskl jsem mu ruku.

Odešli, nasedli do Jasova lexusu a vycouvali. Jen jsem zavřel dveře, Ben zakvílel: „Áááááááááúúúúúú. Panebože, moje ruka.“ Pokusil se sevřít ji v pěst a bolestně zkřivil tvář. „Chuck Parson snad nosí na břiše přivázanou učebnici.“

„Tomu se říká břišní svaly,“ vysvětlil jsem mu.

„No jo, o tom už jsem slyšel.“

Plácl jsem ho po zádech a vrátili jsme se k Vzkříšení. Jen co jsme hru znova spustili, Ben podotkl: „Mimochodem, všiml sis, jak Jase říkal ‚brácho‘? Povedlo se mi dostat ‚bráchu‘ zas do módy. Čistě silou mé úžasné osobnosti.“

„No jasně, páteční noc trávíš tím, že hraješ počítačovou hru a ošetřuješ si ruku, co sis zlomil, když ses pokusil někoho praštit. Není divu, že se Jase Worthington rozhodl plavit se pod tvou vlajkou.“

„Aspoň jsem dobrý ve Vzkříšení,“ prohlásil a střelil mě do zad, i když jsme byli v jednom týmu.

Hráli jsme ještě chvíli, až se Ben nakonec stočil na podlahu s ovladačem přitisknutým na prsa a usnul. I já jsem byl unavený – byl to dlouhý den. Usoudil jsem, že Margo bude do pondělka stejně zpátky, ale i tak jsem byl docela pyšný, že jsem zastavil ten příliv lamáren.

3.

Každé ráno jsem se podíval z okna, abych zjistil, jestli u Margo v okně uvidím nějakou známku života. Vždycky měla ratanové rolety zavřené, ale co zmizela, její máma nebo někdo je vytáhl, takže jsem viděl kousíček modré stěny a bílého stropu. V sobotu ráno byla pryč teprve osmačtyřicet hodin, takže jsem nepředpokládal, že by už byla zpátky, ale i tak mě trochu zklamalo, že rolety jsou pořád vytažené.

Vyčistil jsem si zuby, pak jsem kopl do Bena ve snaze vzbudit ho a vyšel jsem v kraťasech a tričku ven. U stolu v jídelně sedělo pět lidí. Naši. Rodiče Margo. A vysoký, mohutný černoch s velikými brýlemi, v šedém obleku a s deskami v ruce.

„Ehm, dobrejtro.“

„Quentine,“ řekla máma. „Viděl jsi ve středu večer Margo?“

Vešel jsem do jídelny a opřel jsem se o stěnu proti tomu cizímu člověku. Odpověď na tuhle otázku jsem měl už předem rozmyšlenou.

„Jo,“ potvrdil jsem. „Nakoukla mi do okna kolem půlnoci a asi minutu jsme spolu mluvili. Pak ji přistihl pan Spiegelman a ona se vrátila domů.“

„A bylo to – viděl jsi ji ještě potom?“ zeptal se pan Spiegelman. Vypadal celkem klidně.

„Ne, proč?“ zeptal jsem se.

Její matka se do toho vložila řezavým hlasem. „No,“ řekla, „tak to vypadá, že Margo utekla. Už zas.“ Povzdechla. „To už je – pokolikáté, Joshi, počtvrté?“

„Ale já už jsem to přestal počítat,“ odpověděl podrážděně.

Promluvil ten černoch. „Tohle je vaše páté hlášení.“ Pak kývl na mě a řekl. „Detektiv Otis Warren.“

„Quentin Jacobsen,“ řekl jsem já.

Máma vstala a položila paní Spiegelmanové ruce na ramena. „Debbie,“ řekla, „je mi to moc líto. Je to frustrující situace.“ Tenhle trik jsem znal. Byl to psychologický trik a říkalo se mu empatické naslouchání. Řeknete, co ten druhý cítí, aby měl pocit, že ho chápete. Mně to máma dělá pořád.

„Já nejsem frustrovaná,“ odsekla paní Spiegelmanová. „Já už toho mám dost.“

„Správně,“ přidal se pan Spiegelman. „Odpoledne přijde zámečník. Vyměníme zámky. Je jí osmnáct. Tady detektiv nám zrovna řekl, že stejně nemůžeme nic dělat –“

„Počkat,“ přerušil ho detektiv Warren. „Takhle přesně jsem to neřekl. Říkal jsem, že není nezletilá, a tak má právo odejít z domova.“

Pan Spiegelman mluvil dál k mojí mámě. „Rádi jí zaplatíme vysokou, ale tohle… Tyhle hlouposti podporovat nemůžeme. Connie, vždyť je jí osmnáct! A pořád je stejně sobecká! Prostě musí pocítit nějaké důsledky.“

Máma pustila ramena paní Spiegelmanové. „Já bych řekla, že by to měly být láskyplné důsledky.“

„Není to tvoje dítě, Connie. Nedělala si z tebe uplynulých deset let rohožku. Máme ještě jednu dceru, musíme myslet na ni.“

„A taky na sebe,“ dodal pan Spiegelman. Podíval se na mě. „Quentine, mrzí mě, že se tě pokusila do té své hry zatáhnout. Umíš si snad představit, jak je nám to trapné. Ty jsi takový slušný kluk, a ona…“

Přestal jsem se opírat a narovnal jsem se. Rodiče Margo jsem trochu znal, ale nikdy jsem je neviděl chovat se takhle hnusně. Nebylo divu, že jich ve středu večer měla plné zuby. Podíval jsem se po detektivovi. Listoval papíry ve své složce. „V minulých případech za sebou tak trochu sypala drobečky, není to tak?“

„Stopy,“ přikývl pan Spiegelman a vstal. Detektiv položil desky na stůl a otec Margo se

předklonil a nahlédl do nich spolu s ním. „Stopy! Ten den, co utekla do Mississippi, jedla polévku s písmenky a nechala na talíři přesně čtyři písmena: M, I, S a P. Byla zklamaná, že jsme si to nedali dohromady. Jenže, jak jsem jí řekl, když se konečně vrátila: ‚Jak tě můžeme najít, když jediné, co víme, je Mississippi? Je to veliký stát, Margo!‘“

Detektiv si odkašlal. „A když strávila noc v Disney Worldu, nechala na posteli myšku Minnie.“

„Ano,“ kývla její matka. „Stopy. Ty její pitomé stopy. Ale nikdy po nich nikam nedojdete, věřte mi.“

Detektiv vzhlédl od svých zápisků. „Samozřejmě nahlásíme, že se pohřešuje, ale nemůžeme ji donutit vrátit se domů. Takže se nespoléhejte, že bude v dohledné době zpátky pod vaší střechou.“

„Já ji pod naší střechou nechci.“ Paní Spiegelmanová pozvedla kapesníček k očím, i když v jejím hlase jsem žádný pláč neslyšel. „Já vím, že je to hrozné, ale je to tak.“

„Deb,“ řekla moje máma svým hlasem psycholožky.

Paní Spiegelmanová jen zavrtěla hlavou – malinko. „Co můžeme dělat? Řekli jsme to tady detektivovi. Ohlásili jsme, že se pohřešuje. Je dospělá, Connie.“

„Je to vaše dospělá,“ namítla stále ještě klidně máma.

„Ale prosím tě, Connie. Podívej se, je to nenormální, že považujeme za požehnání, když je z domu? Samozřejmě že to je nenormální. Jenže nenormální byla v našem domě ona. Jak máš hledat někoho, kdo ohlašuje, že se nenechá najít, kdo po sobě nechává stopy, které nikam nevedou, kdo pořád utíká? To nejde!“

Naši se po sobě podívali a detektiv pak oslovil mě: „Mladý muži, mohli bychom si promluvit soukromě?“ Kývl jsem. Nakonec jsme skončili v ložnici rodičů, on v křesle, já na rohu postele.

„Synku,“ řekl, když se usadil, „dám ti jednu radu: Nikdy nechoď do státní služby. Protože když jsi ve státní službě, pracuješ pro lidi. A když pracuješ pro lidi, tak se s těmi lidmi taky musíš stýkat, dokonce i se Spiegelmanovými.“ Zasmál jsem se.

„Já ti to řeknu upřímně, chlapče. Tihle lidé vědí o rodičovství asi tolik, co já o dietě. Už jsem s nimi měl co do činění, a nemám je rád. Je mi jedno, jestli řekneš svým rodičům, kde je, ale ocenil bych, kdybys to řekl mně.“

„Já to nevím,“ namítl jsem. „Vážně ne.“

„Chlapče, já jsem o té holce přemýšlel. Ty věci, co dělá – třeba se vloupala do Disney Worldu, je to tak? Odjela do Mississippi a nechala po sobě stopu z písmenkové polévky. Rozpoutala velkou kampaň, při které se obalovaly domy toaletním papírem.“

„Jak víte o tomhle?“ Před dvěma lety zorganizovala Margo velkou akci, při které omotali toaleťákem dvě stě domů za jedinou noc. Mě k tomu dobrodružství samozřejmě nepřizvala.

„Už jsem na tomhle případu pracoval. Takže v téhle věci potřebuju tvou pomoc. Kdo ty věci plánuje? Všechny ty bláznivé nápady? Ona je hlásná trouba, protože je dost šílená, aby to opravdu podnikla. Ale kdo to plánuje? Kdo sedí s bloky plnými diagramů a počítá, kolik toaleťáku je potřeba na obalení takové spousty domů?“

„Já myslím, že to všechno ona sama.“

„Ale možná má partnera, někoho, kdo jí pomáhá podnikat všechny ty velké a skvělé věci, a možná že ten, kdo je do toho tajemství zasvěcený, není zrovna ten, od koho by to člověk nejspíš čekal, její kluk nebo nejlepší kamarádka nebo tak někdo. Možná je to někdo, kdo by tě hned nenapadl,“ řekl. Nadechl se a chtěl říct ještě něco, ale já jsem mu do toho skočil.

„Já nevím, kde je,“ řekl jsem. „Přísahám při pánubohu.“

„Jenom se ptám, chlapče. Ale něco víš, viď? Tak od toho začneme.“ Řekl jsem mu všechno. Věřil jsem mu. Udělal si pár poznámek, ale ne moc podrobných. A jak jsem mu to vypravoval, a on si dělal poznámky, a její rodiče se chovali tak děsně – najednou jsem si prvně uvědomil, že tentokrát možná zmizela nadobro.

Když jsem domluvil, začaly mě obavy připravovat o dech. Detektiv chvíli mlčel. Nakláněl se dopředu a díval se někam mimo mě, dokud neuviděl, co vidět chtěl, a pak promluvil.

„Poslyš, chlapče. Stává se to: Někdo – obvykle holka – má svobodného ducha a moc nevychází s rodiči. Takoví mladí jsou jako přivázané heliové balonky. Napínají provázek, pořád a pořád, a pak se něco stane, provázek se přetrhne a oni odletí. A možná ten balonek už nikdy neuvidíš. Přistane v Kanadě nebo někde, najde si práci v restauraci, a než si toho balonek vůbec stačí všimnout, nalévá kávu ve stejné jídelně stejným ubožákům už třicet let. Nebo možná, za tři čtyři roky, donese vítr balonek zpátky, protože potřebuje peníze, nebo vystřízlivěl, nebo se mu stýská po mladším bratrovi. Ale jedno si pamatuj, chlapče, každou chvilku se přetrhne nějaký takový provázek.“

„Ano, ale –“

„Ještě jsem nedomluvil, chlapče. S těmihle balonky je jeden problém: je jich moc. Nebe je jich plné, třou se jeden o druhý, plují odněkud někam, a každý z těch ztracených balonů tak či onak skončí u mě na stole a po nějaké době to člověka umoří. Všude balonky, a každý z nich má matku nebo otce nebo nedejbože oba, a po nějaké době už je ani nevidíš jednotlivě. Díváš se na nebe plné balonků a vidíš je všechny, ale nedokážeš vidět ten jeden jediný.“ Odmlčel se a zprudka se nadechl, jako by si něco uvědomil. „Ale čas od času mluvíš s nějakým vykuleným klukem, co má na hlavě trochu moc vlasů, a máš chuť mu lhát, protože ti připadá jako slušný mladík. A je ti ho líto, protože jediná věc, která je horší než to nebe plné balonků, které vidíš ty, je to, co vidí on. Jasně modré nebe a na něm jen ten jeden jediný balonek. Jenže jak se ten provázek jednou přetrhne, chlapče, už se to napravit nedá. Chápeš, co ti chci říct?“

Přikývl jsem, ačkoli jsem si nebyl jistý, že to opravdu chápu. Vstal. „Já osobně si myslím, že se brzo vrátí. Jestli ti to nějak pomůže.“

Líbilo se mi představovat si Margo jako balonek, ale usoudil jsem, že detektiv ve své poetické náladě ve mně viděl víc obav než ten záchvěv, který jsem pocítil doopravdy. Věděl jsem, že se Margo vrátí. Splaskne a dopluje zpátky do Jefferson Park. Vždycky to udělala.

Šel jsem za detektivem zpátky do jídelny a on řekl, že chce ještě zajít ke Spiegelmanovým a rozhlédnout se trochu v jejím pokoji. Paní Spiegelmanová mě objala a řekla: „Ty jsi byl vždycky tak slušný chlapec. Je mi líto, že tě do téhle absurdity kdy zapletla.“ Pan Spiegelman mi podal ruku a všichni odešli. Jen se dveře zavřely, táta řekl: „No nazdar.“

„No nazdar,“ souhlasila máma.

Táta mě objal kolem ramen. „Dost znepokojivá dynamika vztahů, co?“

„Jsou to blbci,“ řekl jsem. Moji rodiče měli odjakživa rádi, když jsem před nimi nadával. Viděl jsem jim na obličeji, jak je to těší. Znamenalo to, že jim důvěřuju, že jsem v jejich přítomnosti sám sebou. I tak ale vypadali smutně.

„Spiegelmanovi utrpí těžké narcisistické zranění, kdykoli Margo něco provede,“ vysvětloval mi táta.

„Což jim brání v efektivním rodičovství,“ dodala máma.

„Jsou to blbci,“ opakoval jsem.

„Upřímně řečeno,“ nechal se slyšet táta, „nejspíš mají pravdu. Ona asi skutečně potřebuje pozornost. Bůh sám ví, že bych ji potřeboval taky, mít takovéhle rodiče.“

„Až se vrátí,“ pokračovala máma, „bude zničená. Takhle ji opustit! Vyhánějí ji, když nejvíc potřebuje lásku.“

„Možná by mohla bydlet tady, až se vrátí,“ řekl jsem, a už když jsem to vyslovil, došlo mi, jak fantasticky skvělý nápad to je. Mámě se taky rozsvítily oči, ale pak se podívala na tátu a odpověděla mi svým obvyklým odměřeným způsobem.

„No, byla by samozřejmě vítaná, i když by to taky přinášelo svoje problémy – přece jen,

Spiegelmanovi jsou sousedi. Ale až se vrátí do školy, řekni jí, prosím, že tady má dveře otevřené, a i kdyby u nás bydlet nechtěla, pořád je spousta jiných možností a rádi je s ní probereme.“

V té chvíli vešel Ben. Vlasy měl v takovém stavu, že popíraly základy veškerých znalostí o působení zemské přitažlivosti na hmotu. „Dobré ráno, Jacobsenovi – je mi potěšením jako vždycky.“

„Dobré ráno, Bene. Netušila jsem, že tu zůstaneš přes noc.“

„Ani já ne,“ odpověděl. „Co se stalo?“

Vyprávěl jsem Benovi o detektivovi a o Spiegelmanových a o tom, že Margo je technicky vzato pohřešovaná dospělá. Když jsem skončil, přikývl a řekl: „Tohle bychom asi měli probrat nad pořádnou porcí Vzkříšení.“ Usmál jsem se a šel jsem za ním do svého pokoje.

Krátce nato přišel Radar, a jen co dorazil, mě z týmu vykopli, protože před námi byla obtížná mise. Ačkoli jsem byl jediný, kdo Vzkříšení skutečně vlastnil, nebyl jsem v něm moc dobrý. Sledoval jsem, jak běží vesmírnou stanicí plnou přízraků. Ben varoval: „Skřet, Radare. Skřet.“

„Vidím ho.“

„Jen pojď sem, ty parchante mrňavá,“ vrčel Ben a ovladač mu poskakoval v rukou. „Tatínek tě posadí do lodičky a pošle přes řeku Styx.“

„Slyšel jsem dobře, že používáš řeckou mytologii jako výhrůžku?“ zeptal jsem se. Radar se zasmál. Ben začal divoce mačkat tlačítka a volal: „Sežer si to, skřete! Spolkni to, jako Zeus spolkl Metis!“

„Podle mě bude do pondělka zpátky,“ řekl jsem. „Ani Margo Rothová Spiegelmanová nebude stát o moc neomluvených hodin. Třeba by mohla do konce školy bydlet tady.“

Radar mi odpověděl oním nesouvislým způsobem hráče Vzkříšení. „Já ani nechápu, proč utekla, bylo to jenom šotek za tebou; ne, člověče, paprskometem kvůli zrazený lásce? Já jsem si vždycky myslel, že ona je kde je ta krypta, je to nalevo proti takovým věcem imunní.“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Podle mě to nebylo proto. Nebo aspoň ne jenom proto. Ona vlastně nenávidí Orlando; říkala o něm, že to je papírové město. Víš, jako že je tady všechno falešné a nic to nevydrží. Myslím, že si od toho prostě chtěla odpočinout.“

V té chvíli jsem se náhodně podíval z okna a uviděl jsem, že někdo – nejspíš ten detektiv – stáhl u Margo v pokoji roletu. Já jsem ale neviděl roletu. Viděl jsem černobílý plakát, který k ní byl zezadu přilepený. Byla to fotka muže, který trochu nahrbeně stojí a kouká před sebe. Z koutku mu visí cigareta. Přes rameno má zavěšenou kytaru a na ní nápis TENHLE STROJ ZABÍJÍ FAŠISTY.

„Margo má něco v okně.“ Hudba ze hry umlkla a Radar a Ben si klekli vedle mě. „To je novinka?“ zeptal se Radar.

„Viděl jsem tu roletu milionkrát,“ odpověděl jsem, „ale ten plakát tam nikdy nebyl.

„To je divné,“ podotkl Ben.

„Její rodiče dneska ráno říkali, že Margo někdy za sebou nechává stopy,“ řekl jsem. „Ale nikdy nic tak konkrétního, aby ji podle toho šlo najít, než se sama vrátí.“

Radar už držel pédéáčko a hledal v Omnislovníku tu větu. „Je to obrázek Woodyho Guthrieho,“ řekl. „To byl folkový zpěvák, 1912 1967. Zpíval o dělnické třídě. ‚Ta zem je má zem.‘ Kapku komunista. Ehm, inspiroval Boba Dylana.“ Radar přehrál kousek jedné jeho písně – vysoký skřípavý hlas zpíval něco o odborech.

„Pošlu e-mail tomu chlápkovi, co psal většinu téhle stránky, a zjistím, jestli existuje nějaké zřejmé spojení mezi Woodym Guthriem a Margo.“

„Neumím si představit, že by se jí ty jeho písničky líbily,“ podotkl jsem.

„No fakt,“ kývl Ben. „Ten chlap zní jako alkoholický žabák Kvak s rakovinou krku.“

Radar otevřel okno a vykoukl ven. „No, zjevně to tu nechala pro tebe, Q. Nebo zná ještě někoho jiného, kdo by mohl tohle okno vidět?“ Zavrtěl jsem hlavou.

Po chvilce Ben dodal: „Jak na ni ten chlap kouká – to je jako ‚všímejte si mě‘. Vidíš, jak naklání hlavu? Ten nestojí jako na pódiu, spíš jako ve dveřích nebo tak něco.“

„Myslím, že chce, abychom šli dovnitř,“ prohlásil jsem.

4.

Na hlavní vchod ani na garáž ode mě z ložnice vidět nebylo – na to jsme museli do obýváku. Ben pokračoval ve Vzkříšení a my s Radarem jsme předstírali, že koukáme na televizi, a hlídali jsme přitom přes francouzské okno dům Spiegelmanových. Čekali jsme, až rodiče Margo odejdou. Černý vůz Crown Victoria, který patřil detektivu Warrenovi, zatím pořád stál před domem.

Odjel asi za čtvrt hodiny, ale celou další hodinu se neotevřela ani garáž, ani hlavní vchod. Koukali jsme s Radarem na nějakou ne moc zábavnou komedii na HBO a zrovna mě ta historka začala zajímat, když Radar řekl: „Garáž.“ Vyskočil jsem z pohovky a přistoupil k oknu, abych jasně viděl, kdo je v autě. Oba dospělí Spiegelmanovi. Ruthie zůstala doma. „Bene!“ křikl jsem. V momentě byl dole, a už když Spiegelmanovi zahýbali z Jefferson Way na Jefferson Road, vyběhli jsme ven, do dusného rána.

Došli jsme ke dveřím. Zazvonil jsem a uslyšel tlapky Myrny Mountweazelové cvakat o dřevěnou podlahu, a pak se rozkničela jako blázen a koukala na nás přes sklo. Ruthie přišla otevřít. Byla to milá holka, tak jedenáctiletá.

„Ahoj, Ruthie.“

„Ahoj, Quentine,“ řekla.

„Jsou vaši doma?“

„Zrovna odjeli,“ řekla. „Nakupovat.“ Měla stejně velké oči jako Margo, ale oříškové. Podívala se na mě, rty ustaraně stisknuté. „Mluvil jsi s tím policajtem?“

„Jo,“ kývl jsem. „Připadal mi docela slušný.“

„Máma říká, že to je, jako kdyby Margo odjela na vysokou dřív.“

„Hm,“ přikývl jsem a myslel jsem si přitom, že nejlepší způsob, jak vyřešit záhadu, je dělat, že žádná záhada neexistuje. Připadalo mi teď ale zřejmé, že Margo po sobě k té záhadě nechala nějaké stopy.

„Poslyš, Ruthie, my se potřebujeme podívat k Margo do pokoje,“ řekl jsem. „Ale je to něco, jako když po tobě Margo chce něco supertajného. My jsme teď na tom stejně.“

„Margo nemá ráda, když k ní do pokoje někdo chodí,“ namítla Ruthie. „Tam můžu jenom já a někdy máma.“

„Ale my jsme její kamarádi.“

„Ani kamarády tam nemá ráda,“ trvala na svém Ruthie.

Naklonil jsem se k ní. „Ruthie, prosím.“

„A chceš, abych to neříkala našim,“ dodala.

„Správně.“

„Pět dolarů,“ řekla. Chtěl jsem s ní vyjednávat, ale Radar vytáhl pětidolarovku a podal jí ji. „Když uvidím přijíždět auto, přijdu vám říct,“ prohlásila spiklenecky.

Klekl jsem si, abych pořádně podrbal stárnoucí, ale pořád nadšenou Myrnu Mountweazelovou, a pak jsme vyběhli nahoru. Jak jsem bral za kliku, došlo mi, že jsem její pokoj viděl naposled, když mi bylo asi deset let.

Vstoupil jsem. Byl tam mnohem větší pořádek, než bych od Margo čekal, ale možná jen její máma posbírala nepořádek. Napravo byl šatník, nacpaný k prasknutí. Na vnitřní straně dveří botník s několika desítkami bot, od balerín po plesové jehly. Nezdálo se, že by z té skříně mohlo moc scházet.

„Jsem na počítači,“ hlásil Radar. Ben prohlížel roletu. „Ten plakát je přilepený. Obyčejná izolepa, nic moc pevného.“

Velké překvapení mě čekalo na stěně vedle stolu s počítačem: knihovna, vysoká jako já a dvakrát tak dlouhá, a v ní vinyly. Stovky vinylů. „Na gramofonu je A Love Supreme od Johna Coltrana,“ hlásil Ben.

„To je geniální album,“ řekl Radar, aniž spustil oči z počítače. „Ta holka má vkus.“ Nechápavě jsem se po nich podíval a Ben vysvětlil: „Hrál na saxík.“ Přikývl jsem.

Radar nepřestal ťukat do klávesnice, ale podotkl: „To mi nepovídej, Q, že jsi o Coltranovi nikdy neslyšel. To jeho hraní je ten nejhmatatelnější důkaz Boží existence, na jaký jsem kdy narazil.“

Začal jsem prohlížet desky. Měla je srovnané abecedně podle hudebníků, a tak jsem začal hledat G. Dizzy Gillespie, Jimmie Dale Gilmore, Green Day, Guided by oices. George Harrison. „Ona tu

V

má nejspíš úplně všechny muzikanty na světě až na Woodyho Guthrieho,“ řekl jsem. Pak jsem se vrátil a začal od A.

„Všechny učebnice tu zůstaly,“ slyšel jsem Bena. „A na nočním stolku má pár dalších knížek. Deník žádný.“

Ale já jsem byl úplně zaujatý tou hudební sbírkou. Líbilo se jí všechno. Nenapadlo by mě, že poslouchá tyhle staré nahrávky. Vídal jsem ji poslouchat muziku při běhání, nikdy bych ale nečekal takovouhle posedlost. O většině těch kapel jsem nikdy neslyšel a překvapilo mě, že dokonce i těm novějším se vydávají vinyly.

Prohledal jsem A a potom B –Beatles and Blind Boys of Alabama a Blondie – a pak jsem je začal procházet rychleji, tak rychle, že jsem si ani nevšiml zadní strany obalu desky Billyho Bragga Mermaid Avenue, dokud jsem nebyl u Buzzcocks. Zastavil jsem se, vrátil a vytáhl nahrávku Billyho Bragga. Na přední straně byla fotografie nějakých městských řadových domků, ale ze zadní strany na mě koukal Woody Guthrie, ze rtů mu visela cigareta a na krku měl kytaru s nápisem TENHLE STROJ ZABÍJÍ FAŠISTY.

„Hele,“ řekl jsem. Ben se podíval.

„No do prdele,“ řekl. „To se ti povedlo.“ Radar se otočil i se židlí a podotkl: „Dobrá práce. To by mě zajímalo, co je vevnitř.“

Bohužel, vevnitř byla jen deska. A vypadala přesně jako deska. Položil jsem ji na gramofon a nakonec jsem přišel i na to, jak ho pustit a sklopit jehlu. Nějaký chlápek tam zpíval písničky Woodyho Guthrieho. Zpíval je líp než Woody Guthrie.

„Co je to, nějaká bláznivá náhoda?“

Ben držel v ruce obal. „Hele,“ řekl. Ukazoval na seznam písniček. Tenkým černým perem tam bylo zakroužkováno „Neteř Walta Whitmana“.

„Zajímavé,“ řekl jsem. Paní Spiegelmanová říkala, že ty stopy, co za sebou Margo nechává, nikdy nikam nevedou. Já jsem teď ale věděl, že Margo vytvořila celý řetěz stop – a že je zřejmě připravila pro mě. Okamžitě jsem si vzpomněl, jak mi v budově SunTrust říkala, že je lepší, když jsem sebejistý. Otočil jsem desku a pustil ji. „Neteř Walta Whitmana“ byla první písnička na druhé straně. A celkem nebyla špatná.

V té chvíli jsem uviděl ve dveřích Ruthii. Podívala se na mě. „Máš pro nás nějakou stopu, Ruthie?“ Zavrtěla hlavou. „Už jsem se koukala,“ podotkla zachmuřeně. Radar se na mě podíval a ukázal na holčičku hlavou.

„Mohla bys, prosím tě, dávat pozor, jestli nejde tvoje maminka?“ požádal jsem ji. Přikývla a odešla. Zavřel jsem dveře.

„Co je?“ zeptal jsem se Radara. Gestem nás přivolal k počítači. „V tom týdnu, než zmizela, trávila spoustu času na Omnislovníku. Poznám to podle toho, kolik minut byla přihlášená. Ale smazala historii hledání, takže nevím, na co tam koukala.“

„Radare, najdi, kdo byl Walt Whitman,“ požádal ho Ben.

„To byl básník,“ odpověděl jsem. „Devatenácté století.“

„No, děkuju pěkně,“ obrátil Ben oči v sloup. „Básničky.“

„Co je na tom špatného?“

„Poezie je děsně emo,“ ušklíbl se. „Ach, ta bolest. Ta bolest. Neustále prší. V mojí duši.“

„Jo, to je myslím Shakespeare,“ odsekl jsem pohrdlivě. „Měl Whitman nějaké neteře?“ zeptal jsem se Radara. Ten už byl na Whitmanově stránce v Omnislovníku. Byl to takový mohutný chlap s velikým plnovousem. Nikdy jsem ho nečetl, ale vypadal jako dobrý básník.

„Rozhodně žádnou slavnou. Prý měl pár sourozenců, ale nikde se tu nepíše, jestli měli děti. Asi bych to dokázal najít, jestli chceš.“ Zavrtěl jsem hlavou. Tohle mi nepřipadalo nadějné. Dál jsem se rozhlížel po pokoji. Na spodní polici pod sbírkou desek bylo i pár knížek – školní ročenky, ohmataný komiks – a pár starých čísel časopisů pro teenagery. Nic z toho se určitě nevztahovalo k neteři Walta Whitmana.

Prohlédl jsem knížky, které měla na nočním stolku. Nic zajímavého. „Mohlo by to dávat smysl, kdyby tu měla knížku jeho básní,“ podotkl jsem. „Ale nezdá se.“

„Je tady!“ vykřikl rozčileně Ben. Klečel vedle knihovny, a když jsem k němu přistoupil, uviděl jsem to taky. Mezi dvěma ročenkami byla zastrčená tenká knížečka. Walt Whitman. Stébla trávy. Vytáhl jsem knížku ven, na přebalu byla Whitmanova fotka. Díval se na mě světlýma očima.

„To nebylo špatný,“ pochválil jsem Bena.

Přikývl. „Jo. A můžeme teď už vypadnout? Asi jsem staromódní, ale radši bych tady nebyl, až se Spiegelmanovi vrátí.“

„Nepřehlídli jsme nic?“

Radar vstal. „Přijde mi, že to spolu souvisí celkem jednoznačně; v té knížce musí něco být. Ale je to divné – jako neuraz se, ale vždycky nechávala stopy rodičům, tak proč teď najednou tobě?“

Pokrčil jsem rameny. Odpověď jsem neznal, ale samozřejmě jsem měl své naděje: Možná mě Margo chce vidět sebejistého. Možná se tentokrát chce nechat najít a chce, abych ji našel já. Možná si mě – právě tak, jak si mě vybrala pro tu nejdelší noc – vybrala i tentokrát. A možná na toho, kdo ji najde, čeká nevýslovné bohatství.

Ben a Radar odešli krátce nato, co jsme se vrátili k nám. Nejdřív oba knihu prolistovali, ale žádné zjevné stopy nenašli. Já jsem si vzal v ledničce studené lasagne k obědu a odnesl jsem si Walta k sobě do pokoje. Byla to verze prvního vydáníStébel trávy, vydaná Penguin Classics. Přečetl jsem kousek úvodu a pak zalistoval knihou. Bylo tam několik modře podtržených citátů, všechny z šíleně dlouhé básně nazvané „Píseň o mně“. A dva verše z té básně byly podtržené zeleně.

Odšroubujte zámky ze dveří!

Odšroubujte dveře z veřejí!

Většinu odpoledne jsem strávil tím, že jsem v tom citátu hledal nějaký další smysl. Napadlo mě, jestli mi tím Margo nechce říct, abych přestal být takový slušňák nebo tak něco. Taky jsem ale znova a znova četl všechno, co podtrhla modře.

Nebudeš pak už brát věci z druhé a třetí ruky, aniž se dívat očima mrtvých, aniž se živit stíny v knihách.

Beru se ustavičnou poutí.

Vše postupuje v dálku a šířku, nic se nehroutí vniveč,

a umírání je něco jiného, než si kdo myslil, a něco blaženějšího.

Nevidí-li mě nikdo jiný na světě, sedím si spokojen,

a vidí-li mě každý a všichni, sedím si spokojen.

Také poslední tři sloky „Písně o mně“ byly podtržené.

Odkazuji sám sebe blátu, abych rostl z milované trávy,

až mě zas budeš potřebovat, hledej mě pod svými podešvemi.

Sotva budeš vědět, kdo jsem a co si myslím,

ale přec jen ti půjdu k duhu

a pročistím a posílím ti krev.

Nepodaří-li se ti chytit mě hned, nepoklesej na duchu,

nejsem-li na jednom místě, hledej na jiném.

Někde budu, čekaje na tebe.

Celý víkend jsem četl a snažil se ji vidět v těch útržcích básně, které mi nechala. Nikam jsem se s nimi nedostal, ale stejně jsem na ně myslel, protože jsem ji nechtěl zklamat. Chtěla, abych šel po provázku, abych našel místo, kde se zastavila a čeká na mě, abych sledoval rozsypané drobečky, dokud na ni nenarazím.

5.

V pondělí ráno se stalo něco neobyčejného. Šel jsem pozdě, což bylo normální; pak mě máma vyložila u školy, což bylo normální, chvíli jsem stál a kecal venku, což bylo normální, a pak jsme šli s Benem dovnitř, což bylo normální. Ale jen jsme otevřeli dveře, nabyla Benova tvář výrazu, jaký člověk mívá, když si ho kouzelník vybere jako dobrovolníka na rozřezávání pilou – směs vzrušení a paniky. Sledoval jsem očima směr jeho pohledu.

Džínová minisukně. Přiléhavé bílé tričko. Velký výstřih. Výjimečně olivová pleť. Nohy, kvůli kterým začnou nohy člověka zajímat. Perfektně upravené kudrnaté hnědé vlasy. Placka s nápisem BUDOUCÍ KRÁLOVNA PLESU. Lacey Pembertonová. Šla k nám. Kolem zkušebny.

„Lacey Pembertonová,“ zašeptal Ben, i když byla asi tři kroky od nás a musela ho jasně slyšet. Dokonce při zaslechnutí svého jména nasadila falešně stydlivý úsměv.

„Quentine,“ řekla a mně se míň než čemukoli jinému chtělo uvěřit tomu, že zná moje jméno. Pokývla hlavou a já jsem šel za ní kolem zkušebny ke skříňkám. Ben s námi držel krok.

„Ahoj, Lacey,“ řekl jsem, když jsme se zastavili. Cítil jsem její parfém a vzpomněl jsem si, jak ho bylo cítit v jejím SU. Vzpomněl jsem si na křupnutí toho sumce, když jsme s Margo přibouchli

V

sedadlo.

„Prý jsi byl s Margo.“

Jen jsem na ni koukal.

„Tu noc, s těmi rybami? V mém autě? A v Jasově okně? Co Becca a její skříň?“

Pořád jsem koukal. Nebyl jsem si jistý, co mám říct. Člověk může prožít dlouhý a dobrodružný život, aniž ho jedinkrát osloví Lacey Pembertonová, a když už se ta vzácná příležitost jednou naskytne, tak to nechce zkazit. Ben jí tedy odpověděl místo mě: „Jo, to byli spolu.“ Jako bychom s Margo byli jedna ruka.

„Byla na mě naštvaná?“ zeptala se po chvilce Lacey. Klopila oči; viděl jsem její hnědé oční stíny.

„Cože?“

Promluvila tiše a skoro to vypadalo, jako by se jí svíralo hrdlo, a najednou už Lacey Pembertonová nebyla Lacey Pembertonová, ale prostě – prostě člověk. „No, jako jestli na mě kvůli něčemu měla vztek.“

Chvilku jsem přemýšlel, jak jí odpovědět. „No, byla kapku zklamaná, že jsi jí neřekla o Jasovi a Becce, ale znáš Margo. Ono ji to zas přejde.“

Lacey zamířila pryč. Ben a já jsme ji nechali jít, ale ona zpomalila. Chtěla, abychom šli s ní. Ben do mě šťouchl a vykročili jsme spolu. „Já jsem to o Jasovi a Becce ani nevěděla. O to jde. Panebože, doufám, že jí to budu brzo moct vysvětlit. Nějakou dobu jsem měla opravdu strach, že tentokrát odešla jako fakt napořád, ale pak jsem se jí koukla do skříňky, protože znám kombinaci, a všechny obrázky tam pořád visí a taky tam má učebnice a tak.“

„To je dobře,“ řekl jsem.

„Jo, jenže už to jsou čtyři dny. To je rekord i na ni. A víš, je to fakt otrava, protože Craig to věděl a neřekl mi to, a já na něj byla tak naštvaná, že jsem se s ním rozešla, a teď nemám s kým jít na ples, a moje nejlepší kamarádka odjela kdovíkam, do New Yorku nebo kam, a myslela si, že jsem udělala něco, co bych NIKDY neudělala.“ Podíval jsem se po Benovi. Ben se podíval po mně.

„Musím letět do třídy,“ řekl jsem. „Ale proč říkáš, že je v New Yorku?“

„No, tak dva dny předtím říkala Jasovi, že New York je jediné místo v celé Americe, kde se dá aspoň trochu přijatelně žít. Ale možná to říkala jen tak, já nevím.“

„Oukej. Už musím letět,“ řekl jsem.

Věděl jsem, že Ben nikdy nepřesvědčí Lacey, aby s ním šla na ples, ale usoudil jsem, že aspoň

příležitost si zaslouží. Klusal jsem ke své skříňce, a když jsem míjel Radara, rozcuchal jsem mu vlasy. Mluvil zrovna s Angelou a s jednou holkou z prváku. „Neděkuj mně, poděkuj Q,“ slyšel jsem ho říkat té prvačce, a ona zavolala: „Dík za těch dvě stě dolarů!“ Neohlédl jsem se a zavolal: „Neděkuj mně, poděkuj Margo Rothové Spiegelmanové!“, protože to ona mi poskytla potřebné nástroje.

Doběhl jsem ke skříňce, vytáhl sešit na analýzu a pak jsem tam zůstal stát, dokonce i když zazvonilo podruhé. Stál jsem uprostřed haly a kolem mě oběma směry pobíhali lidi, jako bych byl dělící pás na jejich dálnici. Další kluk mi poděkoval za ty dvě stovky. Usmál jsem se na něj. Škola mi připadala víc moje než za celé ty čtyři roky, co jsem tam strávil. Zjednali jsme jakous takou spravedlnost pro lidi z orchestru, co přišli o kola. Lacey Pembertonová mě oslovila. Chuck Parson se omluvil.

Znal jsem tyhle chodby tak dobře – a konečně jsem začínal mít pocit, že i ony znají mě. Stál jsem tam, ještě když zazvonilo potřetí a davy prořídly. Teprve pak jsem šel na matiku a sedl jsem si zrovna ve chvíli, kdy pan Jiminez spustil další nekonečnou přednášku.

Donesl jsem si do školy Stébla trávy a začal jsem znova pod lavicí číst ty podtrhané části „Písně o mně“, zatímco pan Jiminez čmáral něco na tabuli. Nikde jsem tam neviděl žádnou přímou narážku na New York. Po pár minutách jsem ji podal Radarovi a on do ní chvíli koukal. Pak napsal na roh sešitu: To zeleně podtržené musí něco znamenat. Třeba ti chce otevřít mysl? Pokrčil jsem rameny a odepsal: Nebo tu báseň četla ve dvou dnech a měla dva různé fixy.

O několik minut později, když jsem se teprve posedmatřicáté podíval na hodiny, zahlédl jsem Bena Starlinga, jak stojí za dveřmi třídy s propustkou v ruce a tancuje nějaký křečovitý taneček.

Když zazvonilo na polední přestávku, hnal jsem se ke své skříňce, ale Ben to kupodivu stihl dřív a kupodivu mluvil s Lacey Pembertonovou. Nakláněl se k ní a trochu se hrbil, aby jí mohl hovořit do obličeje. I já jsem měl někdy klaustrofobní pocit, když jsem s Benem mluvil, a to jsem nebyl hezká holka.

„Ahoj,“ pozdravil jsem je.

„Ahoj,“ odpověděla Lacey a o krok od Bena couvla. „Ben mi zrovna vykládal o Margo. Víš, on u ní v pokoji nikdy nikdo nebyl. Říkala, že jí rodiče nedovolují zvát si domů návštěvy.“

„Vážně?“ Lacey přikývla. „A věděla jsi, že Margo vlastní tak asi tisíc desek?“

Lacey rozhodila rukama. „Ne, teď mi to Ben zrovna říkal! Margo nikdy nemluvila o muzice. Teda, třeba řekla, že se jí něco líbí v rádiu nebo tak. Ale – ne. Ona je fakt divná.“

Pokrčil jsem rameny. Možná je divná Margo, možná jsme divní my ostatní. Lacey mluvila dál. „Ale zrovna jsme si říkali, že Walt Whitman byl z New Yorku.“

„A podle Omnislovníku tam Woody Guthrie taky dlouho žil,“ dodal Ben.

Pokýval jsem hlavou. „Umím si ji v New Yorku představit. Ale musíme přijít na další stopu. Tou knihou to určitě nekončí. V těch podtrhaných řádkách musí být nějaký kód nebo něco.“

„Jo, můžu se na ni přes oběd kouknout?“

„Jo,“ kývl jsem. „Nebo ti to v knihovně můžu okopírovat.“

„Ne, můžu si to jenom přečíst. Já o poezii nic nevím. No ale mám tam sestřenici, studuje na NYU, a poslala jsem jí takový plakátek, co může vytisknout. Napíšu jí, ať je vyvěsí do obchodů s vinyly. Já vím, že je jich spousta, ale stejně.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil jsem. Vykročili k jídelně a já jsem šel za nimi.

„Poslyš,“ zeptal se Ben Lacey, „v jaké barvě máš šaty?“

„Ehm, takové safírové, proč?“

„No aby se mi k nim hodil smokas,“ vysvětlil Ben. Ještě nikdy jsem ho neviděl se takhle pitomě nadšeně usmívat, a to je co říct, protože on je dost pitomě nadšená osoba.

Lacey přikývla. „Jo, ale zas bych to moc nepřeháněla. Nechceš to vzít radši tradičně? Černý smokas a černou vestu?“

„Takže frakový pás ne, co myslíš?“

„No, já proti nim nic nemám, ale prosím tě, ne takový ten s těmi hodně širokými sklady, jo?“

Mluvili dál – ideální šířka skladů je zřejmě námět, o kterém se dá hovořit celé hodiny , ale přestal jsem je poslouchat a postavil se do fronty na pizzu. Ben našel svou partnerku na ples, Lacey našla kluka, který s ní byl ochoten o plese hodiny klábosit. Teď už měli partnera nebo partnerku všichni, až na mě, a já tam nejdu. Jediná holka, kterou bych tam rád vzal, je pryč, někam se bere ustavičnou poutí nebo co.

Když jsme si sedli, Lacey začala číst „Píseň o mně“ a souhlasila s námi, že nic z toho jí nic nepřipomíná a rozhodně nic z toho nepřipomíná Margo. Ještě pořád jsme neměli tušení, co – a jestli vůbec něco – se tím snažila říct. Lacey mi vrátila knihu a znova si začali povídat o plese.

Celé odpoledne jsem si pořád říkal, že to není k ničemu dobré, koukat na ty podtržené citáty, ale pak jsem se vždycky začal nudit, sáhl jsem do batohu, položil si knihu na klín a pustil se do toho znova. Poslední hodinu jsme měli anglinu a zrovna jsme začínali probírat Bílou velrybu, takže doktorka Holdenová dlouze vykládala o rybářství v devatenáctém století. Nechal jsem Bílou velrybu na stole a Whitmana na klíně, ale dokonce ani to, že byla angličtina, nepomohlo. Výjimečně jsem se pár minut nekoukal na hodiny, takže mě překvapilo, když zazvonilo, a trvalo mi déle než ostatním sbalit si batoh. Když jsem si ho přehodil přes jedno rameno a chystal se odejít, doktorka Holdenová se na mě usmála a řekla: „Walt Whitman, co?“

Provinile jsem přikývl.

„Dobré čtení,“ prohlásila. „Tak dobré, že mi skoro nevadí, že si čteš při vyučování. Ale jenom skoro.“ Zamumlal jsem Promiňte a šel jsem na parkoviště.

Ben a Radar měli zkoušku orchestru a já jsem seděl v POMO s otevřenými dveřmi, takže dovnitř foukal slabý dusný vítr. Četl jsem Hovory o ústavě, protože druhý den jsme měli psát test ze státní správy, ale mozek mi stejně pořád běhal dokolečka: Guthrie a Whitman a New York a Margo. Odjela do New Yorku, aby se věnovala folkové muzice? Existuje nějaká tajná Margo – milovnice folku, kterou jsem neznal? Bydlí třeba v bytě, kde kdysi bydlel někdo z nich? A proč to chtěla říct mně?

V postranním zrcátku jsem viděl k POMO přicházet Bena a Radara. Radar pohupoval pouzdrem se saxofonem. Naskákali otevřenými dveřmi dovnitř, Ben otočil klíčem a POMO zaprskalo, tak jsme doufali, znova zaprskalo, ještě jsme doufali a nakonec naskočilo. Ben vyjel z parkoviště a ven z areálu a pak prohlásil: „NO VĚŘIL BYS TOMU, DO PRDELE?“ Skoro se neznal radostí.

Začal tlouct do klaksonu, ten ale samozřejmě taky nefungoval, takže kdykoli do něj praštil, prostě zařval: „TÚT, TÚT! TÚT! ZATRUB, JESTLI JDEŠ NA PLES S PR VOU ČISTOKREVNOU

A

KOČIČKOU LACEY PEMBERTONOVOU! TÚT, BEJBY, TÚT!“

Celou cestu domů Ben skoro nebyl schopen zavřít pusu. „A víš, čím to je? Krom toho, že byla zoufalá? Já myslím, že se s Beccou Arlingtonovou pohádaly, protože Becca je, no, prostě protože podváděla, a myslím, že má teď výčitky svědomí kvůli té věci s Krvavým Benem. Sice to neřekla, ale vpodstatě se tak chovala. Takže nakonec mi Krvavý Ben ještě pro-spě-jeeeee!“ Měl jsem radost s ním, to zas jo, ale chtěl jsem se vrátit k té hře na hledání Margo.

„Napadá někoho něco?

Chvilku bylo ticho, pak se na mě Radar podíval přes zpětné zrcátko a řekl: „Ta věc s dveřmi je jediná označená jinak než ostatní a taky je taková dost mimo. Podle mě je ta stopa v ní. Jak to bylo?“

„Odšroubujte zámky ze dveří! / Odšroubujte dveře z veřejí!“ odpověděl jsem.

„Je fakt, že Jefferson Park není zrovna to nejlepší místo na odšroubovávání dveří omezenosti z veřejí,“ připustil Radar. „Možná to tím chtěla říct. Něco jako to, že Orlando je papírové město. Možná tím naznačuje, proč odešla.“

Ben zabrzdil na semaforu a otočil se na Radara. „Brácho,“ řekl, „podle mě vy dva kočičku Margo zbytečně přeceňujete.“

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Odšroubujte zámky ze dveří.“ zopakoval. „Odšroubujte dveře z veřejí.“

„Jo,“ přikývl jsem. Naskočila zelená a Ben šlápl na plyn. POMO sebou zatřáslo, jako by se chtělo rozpadnout, ale pak se dalo do pohybu.

„To není poezie. To není metafora. To jsou instrukce. Máme jít k Margo do pokoje a odšroubovat dveře z veřejí.“

Radar se na mě podíval přes zpětné zrcátko a já jsem se podíval na něj. „Občas,“ řekl Radar, „je tak retardovaný, že je skoro geniální.“

6.

Zaparkovali jsme u nás před domem a přešli jsme přes trávník k domu Spiegelmanových stejně jako v sobotu. Ruthie přišla otevřít a řekla, že rodiče se vrátí nejdřív v šest. Myrna Mountweazelová kolem nás rozčileně běhala dokola. Šli jsme nahoru. Ruthie nám donesla z garáže nářadí a potom jsme všichni chvíli koukali u Margo na dveře. Nejsme žádní kutilové.

„Jak se to, k čertu, dělá?“ zeptal se Ben.

„Neklej před Ruthií,“ napomenul jsem ho.

„Ruthie, vadí ti, když mluvím o čertech?“

„My na čerty nevěříme,“ řekla místo odpovědi.

Radar nás přerušil. „Lidi,“ řekl. „Lidi. Ty dveře.“ Vylovil z neuspořádaného nářadí křížový šroubovák, klekl si a odšrouboval kliku se zámkem. Já jsem vzal větší šroubovák a pokusil se odšroubovat panty, vypadalo to ale, že tam žádné šrouby nejsou. Podíval jsem se na dveře ještě jednou. Ruthii to nakonec přestalo bavit a šla se dolů koukat na televizi.

Radar odmontoval kliku a jeden po druhém jsme všichni nakoukli pod ni, na nenalakované, neupravené dřevo. Žádný vzkaz. Žádný lístek. Nic. Naštvaně jsem se přesunul k pantům a přemýšlel, jak je dostat ven. Zahýbal jsem dveřmi tam a zpátky ve snaze pochopit mechanismus. „Ta básnička je tak děsně dlouhá,“ řekl jsem. „Člověk by myslel, že starouš Walt by byl klidně mohl přidat ještě jednu dvě řádky a říct nám, jak se ty dveře odšroubují.“

Teprve když Radar odpověděl, uvědomil jsem si, že sedí u počítače. „Podle Omnislovníku,“ hlásil, „před sebou máme tyčový závěs. Stačí použít šroubovák jako páku a vytáhnout čep. Nějaký vandal sem ještě připsal, že vytaženému čepu se říká výčep. Ach Omnislovníku, budeš někdy přesný?“

Když nám Omnislovník poradil, co dělat, bylo to snadné. Vyšťoural jsem čep z každého ze tří závěsů a Ben dveře odtáhl. Prozkoumal jsem panty i neupravené dřevo pod nimi. Nic.

„Na dveřích nic,“ konstatoval Ben. Pak jsme spolu dveře vrátili na místo a Radar natloukl čepy zpátky rukojetí šroubováku.

Pak jsme šli s Radarem k Benovi. Jejich dům byl architektonické dvojče toho našeho. Pustili jsme hru jménem Zuřivá Arktida. Zrovna jsme hráli takovou hru ve hře, kde jsme se stříleli na ledovci paintballovými náboji. Body navíc byly, když člověk trefil protivníka do koulí. Prostě hra náročná na inteligenci. „Brácho, ta je určitě v New Yorku,“ řekl Ben. Zahlédl jsem za rohem hlaveň jeho pušky, ale než jsem se stačil pohnout, trefil mě mezi nohy. „Do prdele,“ ulevil jsem si.

Radar řekl: „V minulosti ty její stopy ukazovaly na nějaké místo. Řekla to Jasovi, nechala nám stopy, které se týkají dvou lidí, co většinu života žili v New Yorku. To dává smysl.“

Ben kývl. „Chlape, to ona určitě chce.“ Zrovna v momentě, kdy jsem se k Benovi už skoro připlížil, zapauzoval hru. „Chce, abys letěl do New Yorku. Co když to zařídila tak, že jediný způsob, jak ji najít, je prostě tam jet?“

„Co blázníš. Bydlí tam asi dvanáct milionů lidí.“

„Mohla by tady mít zvěda,“ řekl Radar, „který ji upozorní, když to uděláš.“

„Lacey,“ napadlo Bena „Rozhodně je to Lacey. Q! Musíš sednout do letadla a hned letět do New Yorku. A až se to Lacey dozví, tak tě Margo vyzvedne na letišti. Jasně. Brácho, teď tě hodím domů, ty si sbalíš, pak tě odvezu na letiště, kreditkou pro naléhavé případy zaplatíš letenku, a až Margo zjistí, jaký jsi frajer, protože něco takového by Jase Worthingtona ve snu nenapadlo, tak půjdeme všichni tři na ples se sexy kočkou.“

Nepochyboval jsem o tom, že z Orlanda v nejbližší době něco do New Yorku letí, protože

z Orlanda v nejbližší době letí něco kamkoli. Ale o všem ostatním jsem pochyboval. „Kdybys zavolal Lacey…,“ začal jsem.

„Ta se nepřizná,“ zavrtěl hlavou Ben. „Jen si představ, jak dobře to maskovaly – nejspíš jenom hrály, že se pohádaly, abys neměl podezření, že ona je ten zvěd.“

Radar pokrčil rameny. „Mně se to nezdá.“ Mluvil dál, ale já poslouchal jenom napůl. Hleděl jsem na nehybnou obrazovku a přemýšlel si o tom. Jestli se Margo a Lacey pohádaly naoko, rozešla se Lacey se svým klukem taky pouze naoko? Předstírala, že má obavy? Lacey chodily desítky e-mailů – a v žádném z nich skutečné informace – z plakátů, co její sestřenice vylepila po newyorských obchodech s deskami. Ne, nebyla zvěd a ten Benův plán byl pitomost. Ale už pouhá představa plánu se mi líbila. Jenže zbývaly jen dva a půl týdne školy, a kdybych letěl do New Yorku, přišel bych aspoň o dva dny – nemluvě už o tom, že by mě rodiče zabili, kdybych si kreditkou koupil letenku. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím hloupější se mi to zdálo. Ale zase, kdybych ji mohl zítra vidět… Ale ne. „Nemůžu nejít do školy,“ řekl jsem konečně. Odpauzoval jsem hru. „Zítra mám písemku z frániny.“

„Víš,“ prohlásil Ben, „tvoje romantická gesta jsou inspirující.“

Hrál jsem ještě pár minut a pak se pěšky přes Jeffersonův park vrátil domů.

Máma mi jednou vypravovala o takovém cvoklém klukovi, se kterým pracovala. Byl úplně normální až do devíti let, kdy mu umřel táta. A i když hodně devítiletým klukům umřelo hodně tátů a ti kluci se většinou z toho nezbláznili, tenhle kluk byl nejspíš výjimka.

Takže vzal tužku a takové to kovové kružítko a začal na kus papíru kreslit kruhy. Všechny ty kruhy měly průměr přesně pět centimetrů. A kreslil je, dokud celý papír nebyl úplně černý, a pak si vzal další papír a zase kreslil, a tak to dělal každý den, celý den, ve škole nedával pozor a kreslil kruhy i po písemkách. Máma říkala, že si prostě vytvořil rutinu, aby se vyrovnal se svou ztrátou, a v tom byl ten problém, protože ho ta rutina ničila. Máma ho pak přiměla, aby pro toho tátu brečel nebo něco takového, a on ty kruhy kreslit přestal a nejspíš žil šťastně, dokud neumřel. Ale občas na toho kluka s kruhy myslím, protože ho do jisté míry chápu. Já jsem měl rutinu vždycky rád. Nuda mi nejspíš nikdy nepřipadala moc nudná. Pochybuju, že bych to dokázal vysvětlit někomu jako Margo, ale kreslit celý život kruhy mi připadá jako celkem snesitelné šílenství.

Takže by mi vlastně nemělo vadit, že nepoletím do New Yorku – stejně to byl pitomý nápad. Ale jak jsem ten večer a následující den ve škole vykonával všechny ty běžné činnosti, hryzlo mě to, jako by mi sama ta rutina bránila zase ji vidět.

7.

V úterý večer, to už byla pryč šest dní, jsem o tom promluvil s rodiči. Nebylo to žádné velké rozhodnutí nebo tak něco, prostě jsem to udělal. Seděl jsem v kuchyni, táta krájel zeleninu a máma opékala na pánvi nějaké hovězí. Táta si ze mě utahoval, kolik času potřebuju na přečtení tak tenké knížky, a já jsem řekl: „To není do školy; vypadá to, že ji tady Margo možná nechala a chtěla, abych ji našel.“ Zmlkli a já jsem jim vyložil to o Woodym Guthriem a o Whitmanovi.

„Zřejmě ráda hraje tyhle hry s neúplnými informacemi,“ řekl táta.

„Nevyčítám jí, že stojí o pozornost,“ prohlásila máma, a ke mně pak dodala: „ale to ještě neznamená, že ty jsi za ni zodpovědný.“

Táta shrábl do pánve mrkev a cibuli. „To je pravda. Ne že bychom já nebo máma mohli určit její diagnózu bez vyšetření, ale řekl bych, že bude brzo zpátky.“

„Spekulace bychom měli nechat stranou,“ napomenula ho máma tiše, jako bych to mohl neslyšet. Táta chtěl něco odpovědět, ale skočil jsem mu do řeči.

„Co mám dělat já?“

„Dokončit školu,“ řekla máma. „A věřit Margo, že se o sebe dokáže postarat sama, protože v tomhle ohledu už v minulosti prokázala značný talent.“

„Souhlas,“ řekl táta. Ale po večeři, když jsem se vrátil do svého pokoje a hrál Vzkříšení bez zvuku, slyšel jsem, jak spolu tiše mluví. Slova jsem nerozeznal, ale obavy v nich ano.

Večer mi Ben zavolal na mobil.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Čau brácho,“ odpověděl.

„No?“

„Jdu s Lacey kupovat boty.“

„Boty?“

„Jo. Od deseti do půlnoci je na všechno sleva třicet procent. Chce, abych jí pomohl vybrat boty na ples. Ona tedy jedny má, ale včera jsem byl u ní doma a shodli jsme se, že to nejsou… no, prostě boty na závěrečný ples by měly být perfektní. Takže ty ona vrátí a dneska půjdeme do Burdines a budeme spolu vy –“

„Bene,“ skočil jsem mu do řeči.

„No?“

„Koukni, mně jsou Laceyiny boty úplně ukradené. A řeknu ti proč: mám jednu věc, kvůli které mě plesové boty absolutně nezajímají. Říká se tomu penis.“

„Já jsem hrozně nervózní a pořád musím myslet na to, že se mi fakt líbí, jako nejenom že je to sexy kočička na ples, ale taky že je fakt docela cool a je mi s ní fajn a tak. A když spolu půjdeme na ples, tak se třeba, já nevím, třeba se začneme líbat uprostřed parketu a všechno bude, no, prostě jako, všechno, co si o mně všichni celou dobu mysleli, vyletí komínem –“

„Bene,“ řekl jsem. „přestaň tak blbě kecat a bude to dobrý.“ Ještě chvíli žvanil, ale konečně jsem se ho zbavil.

Lehl jsem si a tak trochu mě dohnala deprese z toho plesu. Odmítal jsem být smutný z toho, že na ples nejdu, ale napadlo mě – hloupě, trapně , že kdybych našel Margo a přiměl ji, aby se vrátila se mnou na ples, třeba v sobotu pozdě v noci, mohli bychom vejít do tanečního sálu v Hiltonu v džínách a odrbaných tričkách, právě včas na poslední tanec, a tancovali bychom a všichni ostatní by si na nás ukazovali a šeptali by si, že se Margo vrátila, a pak bychom odtamtud odtancovali a dali

si zmrzlinu ve Friendly. Takže přiznávám, stejně jako Ben jsem měl bláznivé sny o plese. Ale aspoň jsem o nich nemluvil nahlas.

Ben byl občas sebestředný idiot a já jsem si musel připomínat, proč ho i tak mám rád. Když nic jiného, měl občas překvapivě dobré nápady. Ta věc se dveřmi byl dobrý nápad. Nevyšlo to, ale nápad to byl dobrý. Ale Margo mi zjevně chtěla naznačit něco jiného.

Mně.

Ta stopa byla moje. Ty dveře byly moje!

Do garáže jsem musel jít přes obývák, kde máma s tátou koukali na televizi. „Chceš se dívat?“ zeptala se máma. „Za chvilku budou mít řešení.“ Byla to taková ta detektivka, kde nechávají diváky řešit případ s sebou.

„Ne, dík,“ odmítl jsem a prosvištěl jsem kolem nich do kuchyně a do garáže. Našel jsem nejširší plochý šroubovák, zastrčil jsem si ho za pás khaki šortek a co nejvíc utáhl pásek. V kuchyni jsem si vzal sušenku, a když jsem procházel zpátky přes obývák, jen trochu jsem kulhal. Zatímco dole se odhalovala záhada, rozebral jsem tři panty dveří své ložnice. Když jsem uvolnil poslední, dveře se začaly kácet, tak jsem je jednou rukou honem otočil až ke zdi. Jak jsem jimi pohnul, viděl jsem, že z horního pantu vypadl na zem malý papírek, velký asi jako nehet na palci. Typická Margo. Proč by něco schovávala ve svém pokoji, když to může schovat v mém? Přemýšlel jsem, kdy to asi udělala a jak se dostala dovnitř. Musel jsem se usmát.

Byl to růžek z novin Orlando Sentinel, měl dvě strany rovné a zbytek utržený. Že to bylo ze Sentinelu, to jsem poznal, protože na jedné té utržené straně zůstal nápis Sentinel 6. května 2. Ten den, co odešla. Vzkaz byl zjevně od ní. Poznal jsem její písmo:

Bartlesville Avenue 8328

Nemohl jsem nasadit dveře zpátky, aniž bych tloukl do čepů šroubovákem, a toho by si naši určitě všimli, tak jsem jen opřel panty o sebe a nechal otevřeno dokořán. Čepy jsem strčil do kapsy. Pak jsem šel k počítači a našel jsem si na mapě Bartlesville Avenue 8328. Nikdy jsem o té ulici neslyšel.

Bylo to 55,7 kilometru daleko, slušný kus za Colonial Drive, skoro u městečka Christmas. Když jsem se podíval na satelitní snímek té budovy, vypadala jako černý obdélník, který měl zepředu něco matně stříbrného a vzadu trávník. Nějaký trajler? Všude kolem bylo tolik zeleně, že člověk ztrácel pojem o velikosti.

Zavolal jsem Benovi a řekl jsem mu to. „Takže jsem měl pravdu!“ zvolal. „Nemůžu se dočkat, až to řeknu Lacey, ona si taky myslela, že to je dobrý nápad!“

Tu poznámku o Lacey jsem ignoroval. „Myslím, že tam pojedu,“ řekl jsem.

„No jasně že tam musíš jet. Jedu taky. Co v neděli ráno? Sice budu po plese utahaný, ale to je fuk.“

„Ne, myslel jsem to tak, že pojedu dnes,“ vysvětlil jsem mu.

„Brácho, je tma. Nemůžeš jet do neznámého domu na záhadné adrese potmě. Neviděl jsi nikdy žádný horor?“

„Mohla by tam být,“ namítl jsem.

„Jo, a taky by tam mohl být démon, co se živí jenom slinivkami mladých kluků,“ odsekl. „Proboha, aspoň počkej do zítřka, i když po zkoušce jí musím objednat korsáž, to je taková kytka na šaty, víš, a pak chci být doma, kdyby se Lacey ozvala, my si teď hodně píšeme –“

Nenechal jsem ho domluvit. „Ne, dneska. Chci ji vidět.“ Cítil jsem, jak se kruh uzavírá. Když si pospíším, můžu ji vidět už za hodinu.

„Hele, brácho, já ti nedovolím jet na nějakou podezřelou adresu uprostřed noci. Prásknu tě do

zadku taserem, když to jinak nepůjde.“

„Tak zítra ráno,“ řekl jsem víceméně pro sebe. „Pojedu tam zítra ráno.“ Ta bezvadná docházka mě už stejně nebavila. Ben mlčel. Slyšel jsem, jak hvízdavě nasává vzduch přes zuby.

„Člověče, na mě asi něco leze,“ řekl. „Teplota. Kašel. Všechno mě bolí.“ Usmál jsem se. Když jsem zavěsil, zavolal jsem Radarovi.

„Mám na druhém telefonu Bena,“ řekl. „Ozvu se za chvilku.“

Zavolal asi za minutu. Než jsem stačil říct ahoj, prohlásil: „Q, já mám strašnou migrénu. Zítra rozhodně nemůžu jít do školy.“ Zasmál jsem se.

Když jsme domluvili, svlékl jsem se do trička a boxerek, vyklopil jsem obsah koše do zásuvky a koš jsem si postavil k posteli. Nastavil jsem budíka na nekřesťanskou šestou ranní a příštích několik hodin jsem se bez úspěchu pokoušel usnout.

8.

Druhý den ráno přišla ke mně do pokoje máma a řekla: „Včera sis ani nezavřel dveře, ty ospalče.“ Otevřel jsem oči a řekl jsem: „Asi jsem něco chytil,“ a ukázal jsem ke koši, ve kterém byly zvratky.

„Quentine! No nazdar. Kdy se to stalo?“

„Kolem šesté,“ odpověděl jsem popravdě.

„Proč jsi nás nevzbudil?“

„Byl jsem moc unavený.“ To byla taky pravda.

„Vzbudil ses a bylo ti špatně?“ chtěla vědět.

„Jo,“ kývl jsem. To ale pravda nebyla. Vzbudil jsem se, protože mi zvonil budík, odplížil jsem se do kuchyně, snědl jsem cereální tyčinku a vypil trochu pomerančového džusu. Deset minut nato jsem si strčil dva prsty do krku. Nechtěl jsem to udělat už večer, aby mi to celou noc nesmrdělo v pokoji. Zvracení bylo odporné, ale netrvalo to dlouho. Máma odnesla koš a já jsem slyšel, jak ho v kuchyni čistí. Vrátila se s vyčištěným kbelíkem a rty měla ustaraně našpulené. „No, asi bych si měla vzít na dnešek –“

Nenechal jsem ji domluvit.

„Neboj, tak zlé to není,“ řekl jsem. „Nejspíš jsem něco snědl nebo tak.“

„Určitě?“

„Zavolám ti, kdyby mi bylo hůř,“ slíbil jsem. Dala mi pusu na čelo. Cítil jsem na kůži lepkavou rtěnku. Ve skutečnosti mi nic nebylo, ale i tak jsem se cítil líp.

„Mám ti zavřít dveře?“ zeptala se s rukou na klice. Dveře sice na pantech držely, ale jen taktak.

„Ne ne ne,“ zarazil jsem ji, možná zbytečně nervózně.

„Dobře,“ řekla. „Cestou do práce zavolám k vám do školy. A ty se ozvi, kdybys něco potřeboval. Cokoli. Nebo kdybys chtěl, abych přijela domů. Nebo můžeš zavolat tátovi. A odpoledne tě přijedu zkontrolovat, ano?“

Kývl jsem a pak jsem si zase přitáhl deku k bradě. I když koš byl vyčištěný, cítil jsem i přes čisticí prostředek pach zvratků, a to mi připomnělo, jak jsem zvracel, a z toho se mi chtělo zvracet znova, ale pomalu a pravidelně jsem dýchal pusou, dokud jsem neuslyšel, jak chrysler couvá na ulici. Bylo 7.32. Napadlo mě, že výjimečně přijdu včas. Pravda, ne do školy. Ale i tak.

Osprchoval jsem se, vyčistil jsem si zuby, oblékl jsem si tmavé džíny a černé tričko bez nápisů. Útržek, který mi Margo napsala, jsem strčil do kapsy. Natloukl jsem čepy zpátky do pantů a sbalil. Moc jsem nevěděl, co mám do batohu dát, přidal jsem tam ale ten šroubovák, kterým jsem rozebíral panty, vytištěnou satelitní mapu, popis trasy, láhev vody a pro případ, že tam Margo opravdu bude, i toho Whitmana. Chtěl jsem se jí na něj zeptat.

Ben a Radar dorazili přesně v osm. Nasedl jsem dozadu. Ti dva hulákali nějakou písničku od Mountain Goats.

Ben se otočil a napřáhl ke mně pěst. Zlehka jsem do ní klepl svou vlastní, i když tenhle druh pozdravu nesnáším. „Q!“ vykřikl, aby přeřval hudbu. „Dobrý pocit, ne?“

A já věděl přesně, co tím Ben myslí: myslel tím pocit z toho, že poslouchám Mountain Goats s kamarády v autě, který jednu květnovou středu ráno míří k Margo a k nějaké margotastické ceně vypsané za její nalezení. „O dost lepší než matika,“ odpověděl jsem. Muzika hrála tak nahlas, že mluvit se nedalo. Když jsme opustili Jefferson Park, stáhli jsme to jediné okénko, které fungovalo; to aby celý svět věděl, jak dobrý hudební vkus máme.

Projeli jsme celý Colonial Drive – kolem kin a knihkupectví, do kterých a kolem kterých jsem jezdil celý život. Ale tentokrát to bylo jiné a lepší, protože to bylo v době, kdy jsem měl být na

matice, protože to bylo s Benem a Radarem, protože to bylo cestou na místo, kde ji snad najdeme. Po třiceti kilometrech Orlando zmizelo a vystřídaly ho poslední zbylé pomerančové háje a ranče, na kterých se ještě nestavělo – nekonečná rovina zarostlá křovím. Z větví dubů visely provazce tilandsií a ani se v dusném, žhavém vzduchu nehnuly. Tohle byla Florida, kde jsem strávil tolik nocí jako skaut pokousaný od komárů a nadšený z nalezených pásovců. Na silnici teď jezdily hlavně dodávky a každých pár kilometrů byla u silnice nějaká malá čtvrť – uličky proplétající se bezdůvodně mezi domy, které vyrostly ze země jako malé sopky s plastovým obložením.

Ještě o kus dál jsme minuli trouchnivějící dřevěný ukazatel s nápisem GROVEPOINT ACRES. Popraskaná asfaltka vedla jen sto nebo dvě stě metrů a končila rozlehlou plochou šedé hlíny. Grovepoint Acres bylo zřejmě to, čemu máma říkala pseudočtvrť – místo, kde někdo naplánoval výstavbu, ale opustil ji, dřív než byla dokončena. Rodiče mi občas nějakou takovou pseudočtvrť ukázali z auta, ale ještě nikdy jsem neviděl žádnou takhle opuštěnou.

Asi sedm kilometrů za odbočkou na Grovepoint Acres Radar ztlumil hudbu a řekl: „Už je to jen asi kilometr.“

Zhluboka jsem se nadechl. Nadšení z toho, že jsme někde jinde než ve škole, se začalo vytrácet. Nevypadalo to tady jako místo, kde by se Margo schovala nebo které by aspoň navštívila. New Yorku se to nepodobalo ani trochu. Tohle byla Florida, jakou člověk vídá z letadla, a přemýšlí přitom, proč lidi kdy napadlo začít na tomhle poloostrově žít. Hleděl jsem na asfalt, který se mi před očima chvěl vedrem. V dálce jsem uviděl malé nákupní centrum.

„Je to ono?“ naklonil jsem se dopředu a ukázal jsem.

„Musí být,“ kývl Radar.

Ben vypnul stereo a všichni jsme nápadně ztichli. Ben zajel na parkoviště, které už dávno zavál šedivý prach. Byly tu čtyři obchody a kdysi dávno i ukazatel k nim. U silnice stála asi dvoumetrová zrezlá tyč. Tabule z ní ale byla dávno tatam, buď ji utrhl hurikán, nebo prostě upadla. Samotné obchody na tom nebyly o moc líp: byla to přízemní budova s plochou střechou, občas bylo vidět holé tvárnice. Ze zdí se v pruzích olupovala popraskaná barva. Mezi výlohami vytvořila voda hnědé abstraktní obrazy. Okna byla zatlučená zkroucenou překližkou. Napadla mě příšerná myšlenka, taková, jaká se už nedá zahnat, když jednou unikne na čerstvý vzduch vědomí: napadlo mě, že na takovéhle místo člověk nejde žít. Na takové místo jde člověk umřít.

Jakmile auto zastavilo, ústa i nos mi zaplavil odporný pach smrti. Musel jsem polknout, abych nezačal zvracet; hrdlo se mi bolestivě stahovalo. Teprve teď, po tak dlouhém ztraceném čase, jsem si uvědomil, jak špatně jsem pochopil jak její hru, tak cenu pro vítěze.

Vystoupím z auta, Ben stojí vedle mě a Radar vedle něj. A já okamžitě vím, že tohle není legrace, že tohle není „dokaž mi, že jsi dost dobrý, abych s tebou kamarádila“. Slyším Margo tu noc, kdy jsme jezdili po Orlandu. Slyším, jak mi říká: „Nestojím o to, aby mě našly v sobotu ráno nějaké děti plnou much v Jeffersonově parku.“ Jenže nechtít, aby mě našly v sobotu ráno nějaké děti plnou much v Jeffersonově parku, ještě neznamená nechtít umřít.

Nejsou tu žádné známky toho, že by tu v poslední době někdo byl, až na ten pach, ten nechutný nasládlý smrad, který má oddělovat živé od mrtvých. Říkám si, že ji přece nemůže být takhle cítit, ale samozřejmě že může. Nás všechny může. Zvednu si předloktí k nosu, abych cítil pot a kůži a vůbec cokoli jiného než smrt.

„MARGO?“ zavolá Radar. Drozd sedící na rezavém okapu budovy odpoví dvěma slabikami. „MARGO!“ křikne znova. Nic. Nakreslí do písku nohou parabolu a řekne: „Do prdele.“

Jak tu před tou budovou stojím, naučím se něco o strachu. Dozvím se, že to není ledabylá fantazie někoho, kdo chce, aby se mu stalo něco důležitého, i když to něco bude hrozné. Není to znechucení

z pohledu na mrtvého cizího člověka, ani zatajený dech, když zaslechnete před domem, kde bydlí Becca Arringtonová, natahování kohoutku brokovnice. Tohle nevyřeší dýchací cvičení. Tenhle strach se vůbec nepodobá žádnému strachu, který jsem cítil dřív. Tohle je ta nejzákladnější ze všech možných emocí, pocit, který tu už byl, i když my jsme ještě neexistovali, i když neexistovala tahle budova, neexistovala země. Je to strach, který donutil ryby vylézt na souš a vytvořit si plíce, strach, který nás učí prchat, strach, který nás nutí pohřbívat své mrtvé.

Z pachu se mě zmocňuje zoufalá panika – ne jako bych neměl v plicích dost vzduchu, ale jako by samotná atmosféra neměla dost vzduchu. Napadne mě, že jsem se možná celý život něčeho bál proto, abych se připravil, abych si vytrénoval tělo na chvíli, kdy přijde skutečný strach. Ale nejsem připravený.

„Brácho, pojď odsud,“ řekne Ben. „Zavoláme poldy nebo tak něco.“ Ještě jsme se na sebe nepodívali. Všichni pořád hledíme na tu budovu, na tu dávno opuštěnou budovu, kde nemůže být nic než mrtvoly.

„Ne,“ zavrtí hlavou Radar. „Ne ne ne ne ne. Zavoláme je, jestli bude důvod je volat. Tu adresu nechala Q. Ne policajtům. Musíme se nějak dostat dovnitř.“

„Dovnitř?“ opakuje Ben pochybovačně.

Plácnu Bena po zádech a za celý den poprvé se všichni tři díváme na sebe, ne před sebe. Takhle je to snesitelnější. Když je vidím, začnu mít zase pocit, že není mrtvá, dokud ji nenajdeme. „Jo, dovnitř,“ řeknu.

Už ani nevím, kdo je, nebo kdo byla, ale potřebuju ji najít.

9.

Obejdeme budovu zezadu a najdeme čtvery zamčené železné dveře. Jinak kolem není nic než zemědělská půda, zlatozelená tráva a občas pár nízkých palem. Páchne to tu ještě hůř a já mám strach jít dál. Ben a Radar jsou hned za mnou, nalevo a napravo ode mě. Spolu tvoříme trojúhelník, jdeme pomalu, rozhlížíme se kolem.

„Je to mýval!“ vykřikne Ben. „Zaplaťpánbůh, je to mýval. Ježíši.“ Radar a já jdeme od domu k němu, k mělkému příkopu. Leží tam velký nafouklý mrtvý mýval se zacuchanou srstí. Není na něm vidět žádné zranění, ale kožich se mu rozpadá a jedno žebro mu leze ven. Radar se otočí a zvrací naprázdno. Nakloním se k němu a položím mu ruku mezi lopatky, a když zase popadne dech, řekne: „Do prdele, to jsem rád, že vidím toho zasranýho chcíplýho mývala.“

Ale i tak si ji neumím představit živou. Napadne mě, že ten Whitman mohl být dopis na rozloučenou. Myslím na to, co podtrhla: „Umírání je něco jiného, než si kdo myslil, a něco blaženějšího.“ – „Odkazuji sám sebe blátu, abych rostl z milované trávy, až mě zas budeš potřebovat, hledej mě pod svými podešvemi.“ Na okamžik pocítím záchvěv naděje, když si vzpomenu na poslední verš básně: „Někde budu, čekaje na tebe.“ Jenže pak mi dojde, že na mě nemusí čekat osoba. Může to být i tělo.

Radar nechal mývala mývalem a lomcuje klikou jedněch zamčených dveří. Mám chuť modlit se za mrtvé – pronést kadiš za toho mývala , ale ani bych to neuměl. Je mi ho strašně líto, a je mi líto, že jsem šťastný, když ho takhle vidím.

„Trochu to povoluje,“ křikne Radar. „Pojďte mi pomoct.“

Ben i já popadneme Radara kolem pasu a zatáhneme. On se opře o zeď nohou, aby měl lepší páku, a pak se oba dva svalí na mě, na obličej se mi přitiskne Radarovo propocené tričko. Chviličku jsem nadšený, protože myslím, že jsme vevnitř. Pak si ale všimnu, že Radar drží v ruce jen kliku. Zvednu se a prohlédnu dveře. Stále zamčené.

„Kurva zasraná čtyřicet let stará klika,“ uleví si Radar. Ještě nikdy jsem ho neslyšel takhle mluvit.

„To nevadí,“ řeknu. Nějak se tam dostaneme. Musí to někudy jít.

Obejdeme budovu dokola, až jsme zase vepředu. Žádné dveře, žádné díry, žádné viditelné tunely. Ben a Radar se pokoušejí odtrhnout překližku z oken, ale jsou pevně zatlučená. Radar do jedné z nich kopne, ale deska nepovolí. Ben se ke mně otočí. „Za jednou tou deskou není sklo,“ řekne a rozběhne se od budovy pryč, až mu od tenisek odletuje písek.

Nechápavě se po něm podívám. „Prorazím ji,“ vysvětluje.

„To nedokážeš.“ Všichni jsme lehké váhy, ale on je z nás nejdrobnější. Jestli se někdo má pokusit probourat do zatlučených oken, měl bych to být já.

Zatne pěsti a pak natáhne prsty. Zamířím k němu a on začne vypravovat: „Když mě ve třetí třídě mlátili, máma se proti tomu pokusila něco udělat, tak mě zapsala na taekwondo. Byl jsem tam jen asi třikrát a naučil jsem se jenom jednu věc, ale ta se čas od času hodí: viděli jsme, jak jeden mistr taekwondo přerazil tlusté prkno. Všichni jsme chtěli vědět, jak to dokázal, a on nám řekl, že když se pohybuješ, jako by ruka měla to prkno prorazit, a když věříš, že ho prorazí, tak ho taky prorazí.“

Zrovna mu chci tu pitomou logiku začít vyvracet, když se rozběhne, až z něj málem vidím jen šmouhu. Zrychluje až k samotné desce a pak úplně beze strachu v poslední vteřině vyskočí, natočí se bokem – tak, aby hlavní náraz schytalo rameno – a vletí do dřeva. Napůl čekám, že proskočí dovnitř a zůstane po něm díra, jako v komiksu. On se ale od prkna odrazí a dopadne na zadek, na flíček trávy v moři hlíny a písku. Převalí se na bok a zamne si rameno. „Ruplo to,“ oznámí.

Předpokládám, že má na mysli rameno, a ženu se k němu, ale on vstane a já vidím, že překližka je opravdu prasklá ve výši Benova ramene. Začnu do ní kopat, prasklina se zvětšuje do šířky, pak do ní

s Radarem dostaneme prsty a začneme jí lomcovat. Mžourám, protože mi do očí stéká pot, a škubu vší silou za překližku tam a zpátky, dokud se z praskliny nezačne stávat nerovná díra. Mlčky jí s Radarem pomáháme, až si on později musí odpočinout a vystřídá ho Ben. Nakonec vyrazíme velký kus překližky dovnitř do obchodu. Vlezu dovnitř po nohách a přistanu na něčem, co pohmatu vypadá jako hromada papírů.

Díra, kterou jsme prorazili, propouští dovnitř trochu světla, ale nedokážu dokonce ani odhadnout, jak je místnost velká nebo jestli má strop. Vzduch je tak zatuchlý a horký, že pocity při vdechu a výdechu jsou stejné. Otočím se a narazím bradou do Benova čela. Uvědomím si, že šeptám, i když k tomu není důvod. „Máš u sebe –“

„Ne,“ odpoví také šeptem, než stačím doříct. „Radare, vzal jsi s sebou baterku?“

Dírou se ozve Radarův hlas. „Jednu mám na klíčích. Ale není nic moc.“

Světlo se rozsvítí a pořád ještě moc dobře nevidím, ale aspoň poznám, že jsme ve velké místnosti s labyrintem kovových regálků. Papíry na podlaze jsou ze starého denního kalendáře, dny jsou poházené po místnosti, zažloutlé a okousané od myší. Napadne mě, že to možná bylo malé knihkupectví, ačkoli to už musejí být desítky let, co na těch policích naposledy bylo něco jiného než prach.

Jdeme v zástupu za Radarem. Zaslechnu, jak nad námi něco zaskřípe, a všichni se zastavíme. Snažím se zahnat paniku. Slyším Bena i Radara dýchat, slyším jejich šouravé přešlapování. Chci odsud pryč, ale co když to skřípání nahoře je Margo? Taky to ale můžou být feťáci.

„To si jenom sedá ten barák,“ zašeptá Radar, ale nezní to tak jistě jako obvykle. Stojím a nedokážu se pohnout. Po chvilce uslyším Benův hlas. „Když jsem se naposled takhle bál, počural jsem se.“

„Když jsem se naposled takhle bál,“ přidá se Radar, „musel jsem se postavit Pánovi zla, aby byl svět bezpečný pro čaroděje.“

Učiním také chabý pokus. „Když jsem se naposled takhle bál, musel jsem spát u mámy v ložnici.“

Ben se zasměje. „Q, já být tebou, tak se takhle vyděsím úplně každý den.“

Nemám chuť se smát, ale při jejich smíchu se místnost zdá bezpečnější, a tak se pustíme do průzkumu. Projdeme všechny řady polic, ale nenajdeme nic než na podlaze pár čísel Reader’s Digestu ze sedmdesátých let. Po nějaké době si moje oči zvyknou na tmu a v tom šedém příšeří se rozejdeme různými směry různou rychlostí.

„Nikdo neodejde z místnosti, dokud z ní neodejdeme všichni,“ zašeptám a oni mi šeptem odpovědí Oukej. Dojdu k jedné boční stěně a najdu první známku toho, že tu od té chvíle, co všichni odešli, někdo byl. Ve zdi je vyražený nerovný půlkruhový tunel. Nad otvorem je na zdi oranžovým sprejem nastříkáno TROLLÍ DÍRA a šipka ukazující na otvor, kdyby to náhodou někdo nepoznal „Kluci,“ řekne Radar tak nahlas, že na chvíli zlomí kouzlo. Podívám se po hlase a najdu ho stát u protější zdi, jak svítí baterkou na další Trollí díru. To graffiti nevypadá nějak typicky pro Margo, ale těžko říct. Viděl jsem ji zatím sprejovat jediné písmeno.

Radar do díry posvítí, já se skrčím a první do ní vlezu. Tahle místnost je úplně prázdná až na srolovaný koberec v rohu. Jak baterka přejede po podlaze, vidím na betonu skvrny od lepidla, kde byl koberec připevněný. Na protější straně rozeznám ve zdi další díru, tentokrát bez nápisu.

Prolezu jí do místnosti plné stojanů na šaty. Nerezové tyče jsou ještě přišroubované do zdí, na kterých voda vytvořila tmavé skvrny jako od vína. V téhle místnosti je mnohem víc světla a chvilku mi trvá, než mi dojde, že to je proto, že ve střeše je řada děr – dehtový papír z ní visí a zahlédnu několik míst, kde se střecha propadla a opřela se o odhalené ocelové nosníky.

„Suvenýry,“ poznamená Ben a já okamžitě vidím, že má pravdu.

Uprostřed místností stojí pět vitrín uspořádaných do pětiúhelníku. Sklo, které kdysi oddělovalo turisty od turistických šuntů, je většinou rozbité a jeho střepy se válejí kolem vitrín. Ze zdi se loupe

šedá barva ve zvláštních, krásných obrazcích, každý rozpraskaný mnohoúhelník barvy je jednou vločkou rozkladu.

Zvláštní ale je, že tu zůstalo i nějaké to zboží: telefon s Mickey Mousem, který si pamatuji z dávného dětství. Ve vitríně jsou vystavená složená trička s nápisem Slunečné Orlando, prožraná od molů a zasypaná střepy. Pod vitrínami najde Radar starou bedničku s mapami a turistickými brožurkami s reklamou na Svět aligátorů a Křišťálové zahrady a na zábavní podniky, které už dávno neexistují. Ben mě gestem přivolá a mlčky ukáže na kýčovitého zeleného skleněného aligátora, který leží sám v krabici, skoro zasypaný prachem. Taková je hodnota našich suvenýrů, pomyslím si: nedají se ani rozdat.

Vrátíme se potom přes tu prázdnou místnost a místnost s policemi a vlezeme do poslední Trollí díry. Tahle místnost byla asi kancelář, ale bez počítačů, a vypadá to, že ji někdo opustil ve velkém spěchu, jako by zdejší zaměstnance unesli mimozemšťani. Dvacet stolů je uspořádáno ve čtyřech řadách. Na některých ještě leží tužky a na všech zůstaly veliké papírové kalendáře. Na každém z nich je navěky únor 1986. Ben strčí do polstrované židle, ta se roztočí a začne vydávat rytmické skřípání. Vedle jednoho stolu je navršená nestabilní pyramida poznámkových papírků s reklamou na Hypoteční společnost Martin-Gale. V krabicích zůstaly stohy papíru do starých jehličkových tiskáren s údaji o příjmech a výdajích Hypoteční společnosti Martin-Gale. Na jednom stole někdo vystavěl domeček z karet, vlastně z letáků na novou obytnou výstavbu. Rozložím je v naději, že obsahují nějakou stopu, ale nic.

Radar se přehrabuje v papírech a zašeptá: „Poslední jsou z roku 1986.“ Začnu prohledávat zásuvky stolu. Najdu vatové tyčinky a jehlici do kravaty. Pera a tužky balené po dvanácti kusech v chatrných kartonových krabičkách v retro designu. Ubrousky. Jedny golfové rukavice.

„Vidíte něco, co by naznačovalo, že tu někdo byl řekněme v posledních dvaceti letech?“ zeptám se.

„Nic než ty Trollí díry,“ odpoví Ben. Je to hrobka, všechno je zaváté prachem.

„Tak proč nás sem poslala?“ zeptá se Radar. Teď už mluvíme nahlas.

„Nevím,“ řeknu. Je celkem zjevné, že Margo tady není.

„Na některých místech je prachu míň,“ ukáže Radar. „Taky v té prázdné místnosti je obdélník bez prachu, jako by tam někdo něco odstěhoval. Ale nevím.“

„A taky tamhle ten natřený kus,“ řekne Ben a ukáže. Ve světle Radarovy baterky si všimnu, že jedna zeď téhle kanceláře je přetřená bílou základní barvou, jako by někoho napadlo opravit to tu, ale po půlhodině toho nechal. Dojdu ke zdi a zblízka je vidět, že pod bílou barvou je nějaké červené graffiti. Červenou ale vidím jen tu a tam prosvítat, nedá se z toho nic poznat. U zdi stojí otevřená plechovka té barvy. Kleknu si a šťouchnu do ní. Povrch je tvrdý, ale snadno se prolomí, a když vytáhnu prst, je celý bílý. Barva mi odkapává z prstu, ale neřeknu nic, protože jsme všichni došli ke stejnému závěru, že tu přece jen někdo nedávno byl, a pak budova znovu zavrže, Radar upustí baterku a zakleje.

„To je strašidelný,“ prohlásí.

„Kluci,“ řekne Ben. Baterka leží na zemi a já o krok couvnu a chci ji sebrat, ale pak uvidím, kam Ben ukazuje. V tomhle nepřímém světle se slova na zdi proderou vrstvou bílé barvy, přízračně šedé písmo, v kterém okamžitě poznám rukopis Margo.

PŮJDEŠ DO PAPÍROVÝCH MĚST

A NIKDY SE UŽ NEVRÁTÍŠ

Seberu baterku a posvítím si přímo na zeď, a vzkaz zmizí. Když ale posvítím na jinou část zdi, můžu ho číst znova. „Kruci,“ řekne Radar potichu.

A pak se ozve Ben. „Brácho, můžeme už jít? Protože naposled jsem se takhle bál… To je fuk. Prostě mám strach. Tohle fakt není sranda.“

Tohle fakt není sranda je nejspíš pro Bena způsob, jak vyjádřit hrůzu podobnou té mojí. A mně to docela stačí. Rychlou chůzí zamířím k Trollí díře. Cítím, jak na nás stěny padají.

10.

Ben a Radar mě vyložili u mě doma – ze školy se sice ulili, ale ulít se ze zkoušky orchestru si netroufli. Seděl jsem dlouho sám s „Písní o mně“ a už snad podesáté jsem se pokusil přečíst celou báseň od začátku, problém ale byl, že měla asi osmdesát stránek a byla divná a opakovala se, a ačkoliv jsem rozuměl každému slovu, celku jsem nerozuměl vůbec. I když jsem věděl, že důležité jsou nejspíš jen ty podtržené části, chtěl jsem vědět, jestli celá ta báseň může být dopis na rozloučenou. Ale vůbec mi to nedávalo smysl.

Přečetl jsem deset matoucích stránek a pak jsem zpanikařil tak, že jsem se rozhodl zavolat tomu detektivovi. Vylovil jsem jeho vizitku ze šortek, co jsem hodil do špinavého prádla. Vzal to při druhém zazvonění.

„Warren.“

„Dobrý den, ehm, tady Quentin Jacobsen. Jsem kamarád Margo Rothové Spiegelmanové.“

„Jasně, pamatuju se na tebe. Co se děje?“

Řekl jsem mu o těch stopách a tom nákupním středisku a o papírových městech, a o tom, jak v budově Sun Trust říkala i Orlandu papírové město, ale že to nepoužila v množném čísle. O tom, jak nechtěla, aby ji našli, a o tom hledání pod podešvemi. Ani mi neřekl, že se nemám vloupávat do opuštěných domů, ani se nezeptal, jak to, že jsem byl v opuštěném domě ve všední den v deset dopoledne. Počkal, až zmlknu, a řekl: „Poslyš, člověče, ty jsi skoro detektiv. Už potřebuješ jenom pistoli, kuráž a tři bývalé manželky. Tak jakou máš teorii?“

„Mám strach, jestli se, ehm, no, jestli se nezabila.“

„Nikdy mě ani nenapadlo, že by ta holka provedla něco jiného, než že utekla, chlapče. Chápu, proč si to myslíš, ale nezapomínej, že to neudělala poprvé. Myslím s těmi stopami. Ono to celou tu věc pěkně zdramatizuje. Upřímně, chlapče, kdyby chtěla, abys ji našel – mrtvou nebo živou , tak už se to stalo.“

„Ale nemyslíte –“

„Chlapče, smůla je v tom, že je plnoletá a může si dělat, co chce, víš? Já ti něco poradím: Počkej, až se vrátí. Jednou prostě musíš přestat hledět k nebi, nebo se nakonec ohlédneš a zjistíš, že i ty jsi někam odletěl.“

Zavěsil jsem a v puse jsem měl pachuť – uvědomil jsem si, že Warrenova poezie mě k Margo nedovede. Myslel jsem pořád na ty verše na konci, které Margo podtrhla: „Odkazuji sám sebe blátu, abych rostl z milované trávy / až mě zas budeš potřebovat, hledej mě pod svými podešvemi.“ Ta tráva, píše Whitman na prvních pár stránkách, jsou „krásné nestříhané vlasy hrobů“. Ale kde jsou ty hroby? Kde jsou ta papírová města? Přihlásil jsem se na Omnislovník, jestli ví o výrazu „papírová města“ víc než já. Měli tam hrozně promyšlený a obsažný zápis vytvořený uživatelem jménem skuncizadek: „Papírové město je město, kde je papírna.“ Tohle byl nedostatek Omnislovníku: to, co psal Radar, bylo důkladné a užitečné; neupravené dílo skuncizadka mělo k dokonalosti daleko. Ale když jsem prohledal celý web, našel jsem něco zajímavého, schovaného v debatě o nemovitostech v Kansasu.

Vypadá to, že Madison Estates se nebudou stavět; koupili jsme si tam s manželem dům, ale tenhle týden nám volali, že nám vracejí zálohu, protože se neprodalo předem tolik domů, aby ten projekt mohli financovat. Další papírové město! – Marge, Cawker, KS

Pseudočtvrť! Půjdeš do pseudočtvrtí a už nikdy se nevrátíš. Zhluboka jsem se nadechl a chvíli

jsem koukal na obrazovku.

Zdálo se, že jiný závěr ani není možný. I když se v ní všechno zpřetrhalo a i když byla rozhodnutá, nechtěla zmizet tak úplně beze stopy. A rozhodla se nechat svoje tělo – nechat ho pro mě – ve stínové verzi naší vlastní čtvrti, kde se zpřetrhaly první její provázky. Říkala, že nechce, aby její tělo našly nějaké cizí děti – a celkem dávalo smysl, že ze všech lidí, které znala, si jako nálezce vybrala mě. Pro mě to nebude žádná nová rána. Už jsem to zažil. Měl jsem v tom ohledu zkušenosti.

Všiml jsem si, že je Radar online, a zrovna jsem mu psal zprávu, když mi od něj naskočil vzkaz.

OMNISLOVNIKAR96: Ahoj.

QZEVZKRISENI: papírová města = pseudočtvrti. Myslím, že chce, abych našel její tělo. Protože si myslí, že to zvládnu. Protože jsme našli toho mrtvého chlapa, když jsme byli malí.

Poslal jsem mu odkaz.

OMNISLOVNIKAR96: Brzdi. Nech mě mrknout na ten odkaz.

QZEVZKRISENI: OK

OMNISLOVNIKAR96: Hele, nebuď tak morbidní. Nic nevíš jistě. Já myslím, že je nejspíš v pořádku.

QZEVZKRISENI: Ale nemyslíš.

OMNISLOVNIKAR96: No dobře, nemyslím. Ale jestli je někdo přes všechny tyhle důkazy živý, tak…

QZEVZKRISENI: No, asi jo. Hele, já si půjdu lehnout. Naši budou za chvíli doma.

Nedokázal jsem se ale uklidnit, a tak jsem z postele zavolal Benovi a vyložil mu svou teorii.

„Hele, ty jsi pěkně morbidní, brácho. Ale jí nic není. Je to všechno nějaká její hra.“

„Ty se tváříš jakoby nic.“

Povzdechl. „No a co? Není to od ní trochu trapas, takhle se předvádět poslední tři týdny školy? Ty jsi z toho celý bez sebe, a Lacey je z toho celá bez sebe, a za tři dni je ples, no ne? Nemůžeme se prostě dobře bavit?“

„To myslíš vážně? Může být mrtvá, Bene.“

„Není mrtvá. Říkám, že se předvádí. Vynucuje si pozornost. Hele, já vím, že její rodiče jsou idioti, jenže ji znají líp než my, nemyslíš? A oni si to myslí taky.“

„Ty se necháš pěkně zblbnout.“

„Hm, když myslíš. Hele, oba máme za sebou dlouhý den. Trochu moc velké drámo. Já se ti ozvu ASAP, jo?“ Chtěl jsem se mu vysmát za to, že do telefonu používá chatové zkratky, ale neměl jsem na to dost energie.

Když jsem domluvil s Benem, začal jsem na internetu hledat seznam pseudočtvrtí na Floridě. Žádný seznam jsem nikde nenašel, ale když jsem dal vyhledat „opuštěné výstavby“ a „Grovepoint Acres“ a tak podobně, povedlo se mi dát dohromady seznam pěti míst do tří hodin cesty od Jefferson Park. Vytiskl jsem si mapu centrální Floridy. Připíchl jsem ji na zeď nad stolem a ke každému z těch pěti míst jsem zapíchl další napínáček. Když jsem se na mapu zahleděl, nenašel jsem v tom žádnou zákonitost. Byly náhodně rozmístěné mezi vzdálenými kouty města a potrvá mi aspoň týden je všechny objet. Proč mi nenechala jméno konkrétního místa? Všechny ty děsivé stopy. Všechny ty náznaky tragédie. Ale žádnémísto. Nic, čeho bych se mohl chytit. Jako bych šplhal po štěrkové hoře.

Ben mi dovolil půjčit si druhý den POMO, protože on měl v plánu předplesové nákupy s Lacey v jejím SU. Projednou jsem tedy nemusel čekat před zkušebnou – jakmile po sedmé hodině

V

zazvonilo, vyběhl jsem k autu. Neuměl jsem ovšem POMO tak dobře nastartovat jako Ben, a tak jsem, i když jsem na parkoviště dorazil skoro první, odjížděl mezi posledními. Nakonec ale motor přece jen naskočil a já jsem vyjel ke Grovepoint Acres.

Mířil jsem z města po Colonial, jel jsem pomalu a rozhlížel se po dalších pseudočtvrtích, které jsem možná online přehlédl. Za sebou jsem měl dlouhou šňůru aut, a tak jsem měl špatné svědomí, že je zdržuju. Žasl jsem, že mi pořád ještě zbývá kapacita na to, abych si dělal starosti s malichernými směšnými zbytečnostmi, třeba jako jestli si ten chlap v SUV za mnou myslí, že jsem zbytečně opatrný řidič. Chtěl jsem, aby mě zmizení Margo změnilo, ale nestalo se to. Byl jsem pořád stejný.

Řada aut za mnou se táhla jako nějaký nedobrovolný pohřební průvod a já jsem si uvědomil, že na ni mluvím nahlas. Navážu ten provázek. Nezradím tvou důvěru. Najdu tě.

Když jsem s ní takhle mluvil, uklidňovalo mě to. Nemohl jsem si aspoň představovat všechny ty možnosti. Znova jsem dorazil k nachýlenému dřevěnému ukazateli na Grovepoint Acres. Skoro jsem slyšel, jak si ti za mnou oddechli, když jsem odbočil vlevo, na asfaltku, která nikam nevedla. Vypadalo to jako příjezdová cesta bez domu.

Nechal jsem POMO běžet a vystoupil jsem. Zblízka jsem viděl, že Grovepoint Acres je dokončenější, než to původně vypadalo. Prašnou půdu protínaly dvě slepé cesty, ačkoli už byly tak omleté, že bylo těžko rozpoznat, kde končily. Prošel jsem oběma ulicemi a cítil jsem s každým nadechnutím v nose žár. Slunce pražilo tak, že to ztěžovalo pohyb, ale já jsem znal tu krásnou, i když morbidní pravdu, že totiž v žáru smrt páchne, a v Grovepoint Acres nebylo cítit nic než rozpálený vzduch a výfukové plyny. Všechno, co jsme ze sebe vydávali – auto i já , se ve vlhkém vzduchu drželo při zemi.

Hledal jsem nějaký náznak, že tady byla: stopy nebo nějaký nápis v prachu nebo upomínku. Zdálo se ale, že jsem první, kdo po těch bezejmenných ulicích za celé roky šel. Půda byla vyrovnaná a zatím ještě nestačilo dorůst mnoho křoví, takže jsem viděl všemi směry. Nikde stan. Nikde táborák. Nikde Margo.

Vrátil jsem se do POMO, vyjel jsem na I-4 a pak na severovýchod města, na místo zvané Holly Meadows. Projel jsem kolem třikrát, než jsem to konečně našel – všude kolem byly samé duby a zemědělská půda a Holly Meadows – které neměly ani ukazatel – nebylo moc vidět, ale když jsem sjel kousek po prašné cestě mezi duby a borovicemi, našel jsem Holly Meadows úplně stejně opuštěné jako Grovepoint Acres. Hlavní prašná cesta se prostě postupně rozpustila v ještě prašnější pláni. Žádné jiné silnice jsem nerozpoznal, ale jak jsem tam kolem chodil, našel jsem na zemi ležet pár sprejem nabarvených dřevěných kůlů. Předpokládal jsem, že kdysi vytyčovaly hranice pozemků. Necítil ani neviděl jsem nic podezřelého, ale i tak jsem vnímal, jak mi na hruď šlape strach, a nejdřív jsem nemohl přijít na to, proč. Pak jsem to uviděl – když to tady mýtili, nechali stát osamělý dub. A ten pokroucený strom s tlustou kůrou na větvích se tak moc podobal tomu, u kterého jsme tenkrát v Jeffersonově parku našli Roberta Joynera, až jsem si byl jistý, že tam Margo je, na druhé straně stromu.

A poprvé jsem si to musel představit: Margo Rothová Spiegelmanová, zhrouceně opřená o kmen stromu, zamlklé oči, černá krev z úst, všechno oteklé a zkřivené, protože mi trvalo příliš dlouho ji najít. Věřila, že ji najdu dřív. A já jsem ji zklamal. A ačkoli ve vzduchu nebylo cítit nic než „možná bude za chvíli pršet“, já jsem si byl jistý, že jsem u cíle.

Ale ne. Byl to jen strom, osamělý strom ve stříbřitém prachu. Sedl jsem si, opřel jsem se o něj

a dech se mi pomalu vracel. Strašně mi vadilo, že tohle musím dělat sám. Strašně. Jestli si myslela, že mě na to Robert Joyner připravil, mýlila se. Roberta Joynera jsem neznal. Roberta Joynera jsem nemiloval.

Uhodil jsem do prachu pěstmi a bušil jsem do něj znova a znova, hlína odletovala, až jsem nakonec tloukl do odhalených kořenů stromu, ale pořád jsem pokračoval, i když mi bolest vystřelovala do zápěstí. Do téhle chvíle jsem pro Margo neplakal, ale teď konečně ano, bušil jsem do země a křičel, protože mě nikdo nemohl slyšet: chyběla mi chyběla mi chyběla mi chybí mi.

Zůstal jsem tam sedět, i když se moje paže unavily a oči vyschly, seděl jsem tam a myslel na ni, dokud světlo nezešedlo.

11.

Druhý den ráno ve škole jsem našel Bena, jak stojí před zkušebnou ve stínu stromu s převislými větvemi a mluví s Lacey, Radarem a Angelou. Těžko se mi poslouchaly jejich řeči o plese a o tom, jak Lacey válčí s Beccou a o podobných věcech. Čekal jsem na šanci říct jim, co jsem viděl, ale když ta chvíle přišla, řekl jsem jen: „Pořádně jsem prohlédl dvě ty pseudočtvrti, ale nic moc jsem nenašel.“ Uvědomil jsem si, že pro ně vlastně žádné novinky nemám.

Nikoho to zřejmě moc nevyvádělo z míry, až na Lacey. Když jsem mluvil o pseudočtvrtích, zavrtěla hlavou a řekla: „Včera večer jsem četla na internetu, že lidi, co uvažují o sebevraždě, končí vztahy s lidmi, na které mají vztek. A rozdávají své věci. Margo mi minulý týden dala patery svoje džíny, že na mně budou vypadat líp než na ní, což ani nebyla pravda, protože ona má, víš, no, ženské tvary.“ Lacey mi přišla fajn, chápal jsem ale, jak to Margo myslela s tím podkopáváním sebedůvěry.

Jak nám to říkala, rozplakala se. Ben ji objal kolem ramen a ona mu položila hlavu na rameno, což se dělalo dost těžko, protože v podpatcích byla vyšší než on.

„Lacey, musíme najít nějaké místo. Zeptej se svých kamarádů, ano? Zmínila se někdy o papírových městech? Mluvila o nějakém konkrétním místě? Existuje nějaká čtvrť, která pro ni něco zvláštního znamenala?“ Pokrčila rameny a nezvedla hlavu.

„Brácho, netlač na ni,“ řekl Ben. Povzdechl jsem, ale dál jsem se neptal.

„Porozhlédl jsem se na internetu,“ podotkl Radar, „ale do Omnislovníku se nepřihlásila od té doby, co odešla.“

A pak se všichni zas vrátili k tématu plesu. Lacey se zvedla Benovi z ramene a pořád vypadala smutně a nepřítomně, ale když si Ben s Radarem vypravovali historky o nákupu korsáží, pokusila se usmát.

Den uběhl jako vždycky – zpomaleně, s tisícem toužebných pohledů na hodiny. Teď byl ale ještě nesnesitelnější, protože každá minuta, kterou jsem promrhal ve škole, byla další minuta, kdy jsem ji nenašel.

Ten den byla jediná aspoň trochu zajímavá hodina angličtiny, kdy mi doktorka Holdenová kompletně zkazila Bílou velrybu, protože mylně předpokládala, že jsme to všichni četli, a tak mluvila o kapitánu Achabovi a o jeho posedlosti nalezením a zabitím Moby Dicka. Byla to docela zábava, sledovat ji, jak se při řeči pořád víc rozohňuje. „Achab je šílenec, který bojuje proti osudu. Za celou knihu nevidíte, že by Achab stál o něco jiného, je to tak? Je posedlý tou jedinou věcí. A protože je kapitánem lodi, nikdo ho nemůže zastavit. Můžete tvrdit – opravdu to můžete tvrdit, pokud si ho vyberete za téma své závěrečné práce , že je Achab hlupák, když je tak posedlý. Můžete ho ale také vidět jako tragického hrdinu, protože v jeho předem prohrané bitvě opravdu je jakési tragické hrdinství. Je Achabova naděje svého druhu šílenství, nebo je to sama esence lidství?“ Zapsal jsem si co nejvíc z toho, co říkala, protože mi došlo, že závěrečnou práci bych nejspíš dokázal splácat, aniž bych knížku musel opravdu číst. Jak doktorka Holdenová mluvila, došlo mi, že na literaturu je vážně dobrá. A Whitman se jí líbil. Když zazvonilo, vytáhl jsem z batohu Stébla trávy a pak jsem ho zase pomalu zapnul. Všichni ostatní se hnali buď domů, nebo na kroužky. Počkal jsem, až odejde někdo, kdo žádal o prodloužení termínu k odevzdání už tak zpožděné práce.

„Á, můj oblíbený čtenář Whitmana,“ řekla.

Donutil jsem se k úsměvu. „Znáte Margo Rothovou Spiegelmanovou?“ zeptal jsem se.

Usedla za katedru a pokynula mi, ať se posadím také. „Nikdy jsem ji neučila,“ řekla, „ale slyšela jsem o ní. Vím, že utekla.“

„Nechala mi tuhle knížku básní, než, ehm, zmizela.“ Podal jsem jí knihu a doktorka Holdenová jí začala pomalu listovat. Přitom jsem jí řekl: „Hodně jsem přemýšlel o tom, co podtrhala. Na konci ‚Písně o mně‘ označila něco o umírání. Třeba: ‚až mě zas budeš potřebovat, hledej mě pod svými podešvemi.‘“

„A nechala ti tu knížku,“ řekla tiše doktorka Holdenová.

„Jo,“ kývl jsem.

Zalistovala zpátky a poklepala na zeleně podtržený citát nehtem. „Co tady to o veřejích? To jsou jedny z nejsilnějších veršů té básně, kde Whitman… – člověk ho doslova cítí, jak na něj křičí: ‚Otevři dveře! Ne, ještě lépe, odstraň dveře!‘“

„Ona mi opravdu nechala ještě něco v pantu.“

Doktorka Holdenová se zasmála. „Chytré. Ale tohle je úžasná báseň – nerada vidím, když se omezuje na tak doslovné čtení. A zdá se, že zareagovala hodně pochmurně na báseň, která je ve své podstatě optimistická. Ta báseň je o spojení – o tom, že všichni máme stejné kořeny jako stébla trávy.“

„No, ale to, co podtrhala, mi přijde spíš jako dopis na rozloučenou,“ řekl jsem. Doktorka Holdenová přečetla znova poslední sloky a pohlédla na mě.

„Je to chyba, vypreparovat z téhle básně jen beznaděj. Doufám, že to tak není, Quentine. Když si přečteš celou báseň, snad ani nemůžeš dojít k jinému závěru, než že život je posvátný a cenný. Ale – kdoví. Třeba v ní jen hledala to, co chtěla najít. Často čteme básně takhle. Ale pokud ano, tak úplně špatně pochopila, co od ní Whitman žádá.“

„A to je co?“

Zavřela knihu a podívala se přímo na mě tak, že jsem jí nedokázal ten pohled oplatit. „Co ty si o tom myslíš?“

„Já nevím,“ odpověděl jsem a zahleděl se na hromadu oznámkovaných prací na katedře. „Několikrát jsem se pokusil přečíst to celé, ale moc daleko jsem se nedostal. Většinou jsem četl hlavně ty věci, co podtrhla. Čtu to, protože se pokouším pochopit Margo, ne že chci pochopit Whitmana.“

Vzala tužku a napsala si něco na zadní stranu obálky. „Moment. To si poznamenám.“

„Co?“

„To, co jsi zrovna řekl,“ vysvětlila.

„Proč?“

„Protože si myslím, že je to přesně to, co by Whitman byl chtěl. Abys v ‚Písni o mně‘ viděl nejen báseň, ale i způsob, jak pochopit někoho jiného. Ale nevím, jestli to nebudeš muset prostě přečíst jako báseň, nejen tyhle zlomky, ve kterých hledáš citáty a stopy. Myslím, si, že mezi autorem ‚Písně o mně‘ a Margo Rothovou Spiegelmanovou existují některé zajímavé paralely – třeba to divoké charisma a neklidný duch. Ale báseň nemůže fungovat, když z ní přečteš jen útržky.“

„Dobře, díky,“ řekl jsem. Vzal jsem si knihu a vstal. O moc lépe mi nebylo.

To odpoledne jsem jel domů s Benem a zůstal jsem u něj, dokud nemusel vyzvednout Radara, s kterým jel na nějaký předplesový mejdan pořádaný naším kamarádem Jakem, který měl zrovna rodiče mimo město. Ben mě zval, abych šel taky, ale nechtělo se mi.

Vyrazil jsem domů pěšky přes park, kde jsme tenkrát s Margo našli toho mrtvého chlápka. Vzpomněl jsem si na to ráno a sevřel se mi přitom žaludek – ne kvůli tomu mrtvému, ale protože jsem si vzpomněl, že ona ho našla první. Dokonce ani na nejbližším hřišti jsem nedokázal najít mrtvolu sám – jak to mám udělat teď?

Když jsem došel domů, rozhodl jsem se poslechnout doktorku Holdenovou a ještě jednou jsem se pokusil přečíst celou ‚Píseň o mně‘, pořád mi to ale připadalo jako snůška nesmyslů.

Druhý den ráno jsem se vzbudil brzo, krátce po osmé, a sedl k počítači. Ben byl online, tak jsem mu napsal.

QZEVZKRISENI: Jaký byl mejdan?

BYLTOZANETLEDVIN: Pitomý, jak jinak. Všechny mejdany, na které jdu, jsou pitomé.

QZEVZKRISENI: To mě mrzí, že jsem o to přišel. Jsi brzo vzhůru. Nechceš si ke mně přijít zahrát Vzkříšení?

BYLTOZANETLEDVIN: To si děláš srandu?

QZEVZKRISENI: Cože? Ne.

BYLTOZANETLEDVIN: Ty nevíš, co je za den?

QZEVZKRISENI: Sobota 15. května?

BYLTOZANETLEDVIN: Brácho, ples začíná za jedenáct hodin a čtrnáct minut. Ani ne za devět hodin musím vyzvednout Lacey. Ještě jsem ani neumyl a nenavoskoval POMO, které jsi mimochodem moc pěkně zaprasil. Pak se musím osprchovat a oholit a přistřihnout si chloupky v nose a depilovat se a umýt si hlavu a vůbec. Panebože, snad to ani nechtěj vědět všechno. Mám prostě moc práce. Hele, já se ti pak ozvu, když budu mít chvilku.

Taky Radar byl na síti, tak jsem napsal i jemu.

QZEVZKRISENI: Co ten Ben blbne?

OMNISLOVNIKAR96: Hele, brzdi, kovboji.

QZEVZKRISENI: Promiň, mě jen štve, jak děsně nadělá s tím plesem.

OMNISLOVNIKAR96: A určitě tě taky naštve, když ti řeknu, že jediný důvod, proč jsem takhle brzo vzhůru, je, že si musím dojet vyzvednout smokas, co?

QZEVZKRISENI: Ježišmarjá. To myslíš vážně?

OMNISLOVNIKAR96: Q, zítra a pozítří a popozítří a vůbec kdykoli až do konce života se budu rád účastnit tvého pátrání. Ale mám holku. Chce si užít ples. Já si chci užít ples. Není moje chyba, že Margo Rothová Spiegelmanová nechtěla, abychom si užili ples.

Nevěděl jsem, co mám říct. Možná má pravdu. Možná si Margo zaslouží, abychom na ni zapomněli. Ale já jsem na ni prostě zapomenout nemohl.

Naši byli ještě v posteli a koukali v televizi na starý film. „Můžu si vzít chryslera?“ zeptal jsem se.

„Jasně, proč?“

„Rozhodl jsem se přece jenom na ten ples jít,“ odpověděl jsem spěšně. Lež mě napadla přímo na místě. „Musím si vyzvednout smokas a pak pojedu k Benovi. Půjdeme oba single.“

Máma se posadila a usmála se. „To je skvělé, miláčku. Určitě se budeš bavit. Zastavíš se tu ještě, abychom si tě vyfotili?“

„Mami, fakt mě potřebuješ fotit, jak jdu na ples bez holky? Nepřipadá ti, že té ostudy mám už tak dost?“

Zasmála se.

„Zavolej před večerkou,“ zavelel táta. To znamenalo před půlnocí.

„Jasně,“ kývl jsem. Bylo tak snadné jim lhát, že jsem nechápal, proč jsem to před tou nocí s Margo nikdy moc nedělal.

Jel jsem na západ po I-4 až do Kissimmee a k zábavním parkům, minul jsem I-Drive, kde jsme se

s Margo vloupali do Mořského světa, a po dálnici 27 jsem zamířil k Haines City. Tímhle směrem je spousta jezer, a kde je na Floridě jezero, tam se kolem shromáždí bohatí lidé, takže mi to připadalo jako dost nepravděpodobné místo pro pseudočtvrť. Ale webová stránka, kde jsem to našel, tvrdila s jistotou, že tam je veliký pozemek, na kterém se už několikrát mělo stavět, ale nikdy z toho nic nebylo. Okamžitě jsem to místo poznal, protože každý jiný obytný areál, který jsem tu minul, byl ohraničený zdí, ale Quail Hollow mělo jen plastový ukazatel zatlučený do země. Když jsem tam zahnul, viděl jsem několik plastových tabulek s nápisy: NA PRODEJ, ZAJÍM VÉ MÍSTO

A a SKVĚLÁ INVESTIČNÍ PŘÍLEŽITOST.

Na rozdíl od těch minulých pseudočtvrtí to tady v Quail Hollow někdo udržoval. Domy se stavět nezačaly, pozemky ale byly vytyčené kolíky a tráva čerstvě posekaná. Všechny ulice byly asfaltové a označené tabulkami s názvy. Uprostřed areálu někdo vyhloubil dokonale kruhové jezero, ale pak ho z nějakého důvodu zase vypustil. Když jsem k němu dojel, všiml jsem si, že je asi tři metry hluboké a v průměru může mít nějakých sto metrů. Po dně se táhla hadice doprostřed, kde se ze dna až k úrovni břehu tyčila fontána z oceli a hliníku. Uvědomil jsem si, jak jsem vděčný za to, že je jezero prázdné, takže nemusím hledět do vody a přemýšlet, jestli Margo není někde na dně a nečeká, že si opatřím potápěčské vybavení a půjdu ji hledat.

Byl jsem si jistý, že v Quail Hollow Margo být nemůže. Kolem bylo příliš mnoho obytných čtvrtí, než aby se tam dalo něco schovat – ať už živý člověk, nebo tělo. Přesto jsem pomalu projížděl ulicemi a rozhlížel se. Cítil jsem beznaděj. Přál jsem si být šťastný, že tu Margo není. Ale jestli není v Quail Hollow, bude v té další pseudočtvrti, nebo v další nebo ještě v další. Nebo ji možná nenajdu nikdy. Bylo by to tak lepší?

Dokončil jsem objížďku, nic jsem nenašel a vrátil se na dálnici. Opatřil jsem si oběd v drive-thru a zamířil na západ, k tomu obchodnímu středisku.

12.

Když jsem vjížděl na parkoviště, všiml jsem si, že místo, kde jsme prorazili lepenku, někdo opravil modrou maskovací páskou, jakou používají malíři pokojů. Uvažoval jsem, kdo tady asi mohl po nás být.

Zajel jsem dozadu a zaparkoval minivan vedle zrezivělého kontejneru, k němuž už desítky let nezajeli popeláři. Usoudil jsem, že pásku snadno sundám, když bude třeba, a chtěl jsem dům obejít, když jsem si všiml, že ocelové zadní dveře obchodů nemají žádné viditelné panty.

Díky Margo jsem se o pantech něco naučil, a tak jsem si uvědomil, proč jsme za dveře předtím marně tahali: otvíraly se dovnitř. Došel jsem ke dveřím do kanceláře hypoteční společnosti a opřel se o ně. Povolily úplně snadno. Panebože, my jsme idioti. Ten, kdo se o budovu staral, musel o nezamčených dveřích vědět, takže ta páska vpředu mi připadala ještě divnější.

Shodil jsem ze zad batoh, který jsem si ráno sbalil, vytáhl jsem tátovu silnou baterku a přejel světlem po místnosti. Někde v trámech přeběhlo něco ne úplně malého. Otřásl jsem se. Kruhem světla přecupitaly malé ještěrky.

Do předního rohu místnosti padalo trochu světla dírou ve střeše a taky štěrbinou kolem překližky sem proniklo pár paprsků, hlavně jsem se ale spoléhal na baterku. Chodil jsem tam a zpátky mezi stoly a prohlížel si věci, které jsme našli v zásuvkách a nechali na místě. Bylo to až strašidelné, vidět řady a řady psacích stolů a na všech stejný nepopsaný kalendář: Únor 1986. Únor 1986. Únor 1986. Červen 1986. Únor 1986. Otočil jsem se a posvítil si na stůl v samém středu místnosti. Kalendář byl otočený na červen. Naklonil jsem se k němu blíž a dobře jsem si ho prohlédl. Doufal jsem, že uvidím nerovné okraje v místech, kde byly odtrženy minulé listy, nebo nějaké místo, kde pero protlačilo papír, ale nebylo tam nic odlišného od ostatních kalendářů, až na to datum.

Přidržel jsem si baterku mezi bradou a ramenem a začal znova prohledávat zásuvky, zvlášť u toho červnového stolu: pár ubrousků, pár dosud ořezaných tužek, poznámky k hypotékám, adresované jistému Dennisi McMahonovi, prázdná krabička marlborek light a skoro plná lahvička červeného laku na nehty.

Vzal jsem baterku do jedné a lak na nehty do druhé ruky a pořádně se na něj podíval. Tak červený, že byl skoro černý. Tuhle barvu už jsem viděl. Tu noc stála na palubní desce minivanu. Najednou mi nevadilo ani cupitání mezi trámy, ani podivné skřípění domu – cítil jsem zvrácené nadšení. Nemohl jsem vědět, jestli je to stejná lahvička, ale určitě to byla stejná barva.

Otočil jsem lahvičku a spatřil jsem něco nezaměnitelného: malou modrou šmouhu. Od prstu modrého barvou ze spreje. Teď jsem si už mohl být jistý. Byla tady, poté co jsme se to ráno rozloučili. Možná tu ještě bydlí. Možná sem chodí jenom pozdě v noci. Možná to ona zalepila překližku, aby si uchovala soukromí.

Rozhodl jsem se, že tu zůstanu do rána. Jestli tady spí Margo, můžu to udělat i já. A tak jsem se pustil do rozhovoru sám se sebou.

Já: Ale ty krysy.

Já: Jo, ale vypadá to, že ty se drží u stropu.

Já: Ale ty ještěrky.

Já: Prosím tě. Když jsi byl malý, tahal jsi je za ocásky. Ještěrek se nebojíš.

Já: Ale ty krysy.

Já: Krysy ti stejně nemůžou nic moc udělat. Ony se víc bojí tebe než ty jich.

Já: No jo, ale co ty krysy?

Já: Zmlkni.

Nakonec na krysách vlastně nezáleželo, protože jsem byl na místě, kde byla Margo, a byla živá. Byl jsem na místě, které ji vidělo až po mně, a to byla tak hřejivá myšlenka, že mi v nákupním centru bylo skoro příjemně. Ne že bych se cítil jako nemluvně v mámině náručí, to zas ne, ale přestal jsem tajit dech, kdykoli jsem zaslechl nějaký zvuk. A protože jsem se cítil líp, bylo pro mě taky snazší to tady prozkoumat. Věděl jsem, že se tu dá najít ještě něco, a připadal jsem si teď na ten nález připravený.

Prolezl jsem z kanceláře Trollí dírou do místnosti s labyrintem polic. Chvíli jsem chodil uličkami tam a zpátky. Nakonec jsem prolezl další Trollí dírou do té prázdné místnosti. Sedl jsem si na koberec stočený u zdi. Popraskaná bílá barva se mi pod zády drolila. Chvíli jsem tak zůstal – tak dlouho, že pruh světla pronikající dírou ve stropě stačil popolézt o dva tři centimetry – a zvykal jsem si na ty zvuky.

Po chvíli jsem se začal nudit, a tak jsem prolezl poslední dírou do obchodu se suvenýry. Prohrabal jsem trička. Vytáhl jsem zpod vitríny krabici s turistickými brožurkami a prohlédl je, hledal jsem nějaký vzkaz od Margo, ale nenašel jsem nic.

Vrátil jsem se do místnosti, které jsem teď říkal knihovna. Prolistoval jsem Reader’s Digest a našel jsem i hromadu National Geographic ze šedesátých let, ale krabice byla tak zaprášená, že mi bylo jasné, že do ní Margo nikdy ani nenakoukla.

Známky lidské přítomnosti jsem objevil, teprve když jsem se vrátil do prázdné místnosti. Na zdi se stočeným kobercem jsem našel v oloupané a popraskané zdi devět dírek po napínáčcích. Čtyři z nich tvořily víceméně čtverec a uvnitř něj bylo dalších pět dírek. Napadlo mě, že tu možná Margo bydlela tak dlouho, že si pověsila nějaké plakáty, ačkoli z jejího pokoje zřejmě žádné nechyběly, když jsme ho prohledávali.

Zčásti jsem rozbalil koberec a hned jsem našel něco dalšího: splácnutou krabičku, kde kdysi bylo čtyřiadvacet energetických tyčinek. Uvědomil jsem si, že si Margo dokážu představit, jak sedí na tom zatuchlém srolovaném koberci a jí tyčinku. Je úplně sama a nemá nic jiného k jídlu. Možná si jednou za den zajede do obchodu koupit sendvič nebo Mountain Dew, ale většinu dne tráví tady, na tom koberci nebo někde poblíž. Ten obrázek se mi zdál příliš smutný, než aby byl pravdivý – přišlo mi to strašně osamělé a k Margo se to vůbec nehodilo. Všechny důkazy nashromážděné za posledních deset dní ale vedly k překvapivému závěru: Margo v poslední době dělala – aspoň zčásti – věci, které se k ní nehodily.

Rozbalil jsem koberec ještě víc a našel modrou pletenou deku, tenkou skoro jako noviny. Popadl jsem ji a přitiskl jsem si ji na tvář, a tam, panebože, ano, její vůně. Šeříkový šampon a mandlová vůně tělového mléka a pod tím vším slabá sladkost samotné kůže.

A znova jsem si ji představil: Každou noc koberec rozbalí do poloviny, aby neležela bokem přímo na tvrdém betonu. Přikryje se dekou, zbytek koberce použije jako polštář a spí. Ale proč tady? V čem je to lepší než doma? A jestli není, proč utíkala? To jsou věci, které si představit neumím, a uvědomím si, že si je neumím představit proto, že Margo neznám. Vím, jak voněla, vím, jak se přede mnou chovala. Vím, jak se chovala před ostatními, vím, že má ráda Mountain Dew a dobrodružství a dramatická gesta, a vím, že je vtipná a chytrá a vůbec větší než my ostatní… Nevím ale, co ji sem přivedlo, ani co ji přimělo odejít. Nevím, proč vlastnila tisíce nahrávek, ale nikdy nikomu ani neřekla, že má ráda hudbu. Nevím, co dělala v noci, za zataženými roletami, za zamčenými dveřmi, v uzavřeném soukromí svého pokoje.

A možná že právě tohle potřebuju ze všeho nejvíc. Potřebuju se dozvědět, jaká Margo byla, když se nechovala jako Margo.

Chvilku jsem tam ležel s tou dekou, která voněla po ní, a hleděl jsem na strop. Viděl jsem štěrbinou proužek odpoledního nebe jako nepravidelný kousek nebesky modrého plátna. Tohle by

bylo perfektní místo na spaní – člověk by viděl hvězdy, ale přitom by na něj nepršelo.

Zavolal jsem našim, abych se ohlásil. Vzal to táta a já jsem řekl, že jsme v autě a jedeme k Radarovi a Angele a že u Bena přespím. Varoval mě, ať nepiju, já jsem mu slíbil, že nebudu, on prohlásil, že je na mě pyšný, že přece jen jdu na ples, a já jsem uvažoval o tom, jestli by byl pyšný, i kdyby věděl, co dělám doopravdy.

Byla tam nuda. Jak se jednou člověk vyrovnal s hlodavci a s těmi záhadnými steny rozpadajícího se domu, nebylo tam co dělat. Žádný internet, televize, hudba. Nudil jsem se a zase jsem se podivil, že by si Margo vybrala zrovna tohle místo, protože mi vždycky přišla jako osoba s omezenou snášenlivostí nudy. Možná že si chtěla vyzkoušet život v chudobě? To sotva. Když jsme se vloupávali do Mořského světa, měla na sobě značkové džíny.

Pro nedostatek jiných podnětů jsem se vrátil k „Písni o mně“, jedinému dárku, který jsem určitě měl od ní. Přesunul jsem se na flekatou betonovou podlahu přímo pod dírou ve stropě, sedl jsem si tam se zkříženýma nohama a natočil se tak, aby mi na knihu svítilo slunce. A z nějakého důvodu jsem ji konečně dokázal číst.

Totiž ona se ta báseň rozbíhá hrozně pomalu – má něco jako dlouhatánský úvod, ale tak kolem devadesátého verše začne autor konečně něco vypravovat, a tam jsem se chytil. Takže: Whitman posedává (on sám říká, že si lebedí) v trávě a pak:

Ptalo se dítě, Co je tráva? a škubalo mi ji plnými hrstmi;

jak mohl jsem odpovědět tomu děcku? nevím to o nic líp než to dítě.

Myslím, že je to vlajka mé bytosti, utkaná z doufanlivé zelené látky.

To je ta naděje, o které mluvila doktorka Holdenová – tráva je metafora pro naději. Ale to není všechno. Test pokračuje:

Anebo, myslím, je to kapesník Páně,

vonný dárek a památka naschvál upuštěná na zem,

takže tráva jako metafora Boží velikosti nebo tak něco…

Nebo, myslím, tráva sama je dítě, děťátko zrozené vegetací…

A krátce nato:

Anebo, řekl bych, je to jediný veliký hieroglyf,

a znamená, Rozpuk je stejný v širých pásmech a v úzkých pásmech,

růst u černých národů stejný jak u bílých.

Takže tráva je možná metafora pro naši rovnocennost a pro vzájemné propojení, jak mi vysvětlovala doktorka Holdenová. A nakonec o té trávě říká:

A teď mi připadá jako krásné nestříhané vlasy hrobů.

Takže tráva je taky smrt – roste z našich pochovaných těl. Tráva byla tolik věcí najednou, že mi

z toho šla hlava kolem. Tráva je metafora pro život a pro smrt a pro rovnoprávnost a pro spojení a pro děti a pro Boha a pro naději.

Nedokázal jsem přijít na to, která z těch myšlenek, pokud vůbec nějaká, je jádrem básně. Ale když jsem přemýšlel o trávě a o různých způsobech, kterými se na ni dá dívat, přimělo mě to myslet na mnoho různých způsobů, jimiž jsem správně viděl a chybně viděl Margo. Byla celá velká spousta možností, jak se na ni dívat. Doteď jsem se soustřeďoval na to, co se s ní stalo, ale když jsem se pokoušel pochopit mnohonásobnou trávu a přitom jsem ještě cítil její vůni z té deky, uvědomil jsem si, že nejdůležitější otázka je, koho vlastně hledám. Jestliže „Co je tráva?“ má tak složitou odpověď, musí ji mít i otázka „Kdo je Margo Rothová Spiegelmanová?“ Jako metafora, která je nepochopitelná svou mnohoznačností, i to, co mi po sobě nechala, poskytuje prostor pro nové a nové představy, pro nekonečně mnoho podob Margo.

Musel jsem to pole zúžit a došel jsem k názoru, že určitě jsou věci, které vidím špatně, nebo nevidím vůbec. Měl jsem chuť strhnout střechu a pustit všude světlo, abych celé to místo viděl najednou, a ne jen po kouskách vykrajovaných baterkou. Odložil jsem deku a křikl tak nahlas, že to určitě slyšely všechny krysy: „Já tady něco najdu!“

Znovu jsem prohlédl všechny stoly v kanceláři, ale zdálo se stále zřejmější, že Margo používala jen ten s lakem na nehty v zásuvce a s kalendářem nastaveným na červen.

Prolezl jsem Trollí dírou a vrátil se do knihovny. Ještě jednou jsem prošel mezi opuštěnými kovovými policemi a na každé polici jsem hledal kousky bez prachu, které by mi napověděly, že Margo tohle místo použila, ale nic jsem nenašel. Pak ale pátravé světlo baterky dopadlo na něco na polici v rohu pokoje, hned vedle zatlučené výlohy. Byl to hřbet knihy.

Kniha se jmenovala Putování Amerikou: Váš průvodce na cestách a byla vydaná v roce 1998, takže až poté, co to tady bylo dávno opuštěné. Listoval jsem v ní, baterku jsem si přidržoval mezi bradou a ramenem. V knize se vypočítávaly stovky zajímavostí, které se dají navštívit, od největšího klubka provázku na světě v minnesotském Darwinu až po největší světovou kouli ze známek v Nebrasce. Někdo založil rohy zdánlivě náhodných stránek. Kniha nebyla moc zaprášená. Možná že Mořský svět byla jen první zastávka v nějakém divokém dobrodružství. Ano. To dávalo smysl. To byla Margo. Nějak našla tohle místo, přišla sem dát si dohromady zásoby, jednu dvě noci tu přespala a pak vyrazila. Uměl jsem si ji představit, jak cestuje od jedné turistické pasti ke druhé. Zatímco ve skulinách střechy mizelo poslední světlo, našel jsem na dalších poličkách i jiné knihy. Základní průvodce Nepálem; Kanadské pozoruhodnosti; Autem Amerikou; Fodorův průvodce po Bahamách; Pojeďte do Bhútánu. Zdálo se, že ty knížky spolu nemají nic společného, až na to, že byly všechny o cestování a vyšly až poté, co tohle nákupní středisko zavřeli. Chytil jsem baterku pod bradou, naskládal knížky do hraničky, která mi sahala od pasu k hrudi, a odnesl je do prázdné místnosti, ve které jsem teď viděl ložnici.

Nakonec jsem tedy opravdu strávil plesovou noc s Margo, jen ne docela tak, jak jsem o tom snil. Místo abychom vtrhli společně do plesového sálu, seděl jsem na jejím smotaném koberci, její odrbanou deku přehozenou přes kolena, a střídavě jsem při baterce četl cestovní průvodce a potmě poslouchal cikády, které bzučely všude kolem.

Možná v té hlučné samotě seděla také a cítila, jak se jí zmocňuje zoufalství, a možná nedokázala zahnat myšlenku na smrt. To jsem si samozřejmě uměl představit.

Ale uměl jsem si představit tohle: Margo, jak ty knížky sbírá na různých blešákách, jak kupuje všechny turistické průvodce, které jí přijdou pod ruku, za čtvrťák nebo míň. Pak přijde sem – ještě před svým zmizením , aby si je mohla přečíst stranou od zvědavých očí. Čte je a snaží se rozhodnout se, kam vyrazit. Ano. Zůstane na cestách, bude se skrývat, balon plující oblohou, který hltá stovky kilometrů denně za pomoci vytrvalého větru v zádech. A v těchhle představách byla

živá. Přivedla mě sem proto, aby mi dala dost informací k sestavení itineráře? Možná. Samozřejmě, žádný itinerář jsem zdaleka neměl. Podle těch knížek soudě by mohla být na Jamajce nebo v Namibii, v Topece nebo Pekingu. Ale teprve jsem začal hledat.

13.

V tom snu měla hlavu na mém rameni. Já jsem ležel na zádech a jen roh koberce nás odděloval od betonové podlahy. Paží mě objímala kolem hrudníku. Jen jsme tam leželi a spali. Panebože. Jsem jediný teenager v Americe, kterému se zdá o tom, že spí s holkou, ale fakt jenom spí. A pak mi zazvonil telefon. Musel zazvonit ještě dvakrát, než jsem ho na rozbaleném koberci nahmatal. Bylo 3.18 ráno. Volal Ben.

„Dobré ráno, Bene,“ řekl jsem.

„JOOO!!!“ zaječel do telefonu a mně bylo okamžitě jasné, že teď není vhodná chvíle snažit se mu vysvětlit, co všechno jsem se dozvěděl o Margo a co jsem si představoval. Málem až sem jsem cítil v jeho dechu pití. To jedno slovo, jak ho zahulákal, obsahovalo víc vykřičníků než cokoli, co mi Ben za celý život řekl.

„Koukám, že ples se vyvedl.“

„JOOOOOO! Quentin Jacobsen! Náš Q! Největší americký Quentin! Jo!“ Jeho hlas byl teď vzdálenější, ale pořád jsem ho slyšel. „Hej, všichni, sklapněte, vydržte, mlčte – MÁM QUENTINA JACOBSENA NA TELEFONU!“ Ozval se jásot a Benův hlas se vrátil. „Jo, Quentine! Jo! Brácho, musíš sem přijet.“

„Kam sem?“ zeptal jsem se.

„K Becce. Víš, kde to je?“

Shodou okolností jsem přesně věděl, kde to je. Byl jsem u nich v suterénu. „Vím, kde to je, ale jsou tři ráno, Bene. A já jsem –“

„JOOO!!! Musíš přijet hned teď. Hned teď!“

„Bene, jsou i důležitější věci,“ odpověděl jsem.

„JMENUJU TĚ ŘIDIČEM!“

„Cože?“

„Jmenuju tě svým řidičem. Jo! Jsi úplně jmenovanej! To je nádhera, žes to vzal! To je skvělý! Musím být do šesti doma! A ty mě tam dostaneš, protože tě jmenuju! JOOOO!“

„A nemůžeš prostě přespat, kde jsi?“ zeptal jsem se.

„NEEEE! Bú. Bú na Quentina. Hej, slyšíte? Bú na Quentina!“ Všichni začali bučet. „Všichni opilí. Ben opilý. Lacey opilá. Radar opilý. Nikdo neřídí. Doma do šesti. Slíbil mámě. Bú, ospalej Quentin! Jo, jmenovanej řidič! JOOO!“

Dlouze jsem se nadechl. Kdyby měla Margo v plánu se tady ukázat, ve tři ráno by tu už byla. „Budu tam za půl hodiny.“

„JO JO JO JO JO JO JO JO JO JO JO JOOOOO!!! JO! JO!!“

Ben ještě pořád radostně hulákal, když jsem zavěsil. Chvíli jsem tam ležel a přemlouval se, abych vstal, a pak jsem to udělal. Ještě v polospánku jsem prolezl Trollími dírami přes knihovnu do kanceláře, otevřel zadní dveře a nasedl do dodávky.

Do čtvrti, kde bydlela Becca Arringtonová, jsem dojel těsně před čtvrtou. Po obou stranách její ulice parkovaly desítky aut a já jsem věděl, že uvnitř bude ještě víc lidí, protože spoustu jich přivezly limuzíny. Našel jsem místo kousek od POMO.

Nikdy jsem Bena neviděl opilého. Ve druháku jsem jednou při mejdanu orchestru vypil láhev růžového „vína“. Chutnalo stejně hnusně, když šlo dolů, jako když se vracelo zpátky nahoru. Ben se mnou tehdy seděl v koupelně Cassie Zadellové, vyzdobené postavičkami z medvídka Pú, a já jsem křečovitě zvracel na obrázek Ijáčka. Tohle nás oba od alkoholu odradilo. No, aspoň dodneška.

Teď jsem věděl, že Ben bude opilý. Slyšel jsem ho v telefonu. Žádný střízlivý člověk nedokáže

tolikrát za minutu říct „jo“. Ale když jsem otevřel dveře, nečekal jsem, že uvidím Jase Worthingtona a dva další hráče baseballu, jak drží osmokingovaného Bena hlavou dolů nad sudem piva. Pípu toho sudu měl Ben v puse a celá místnost ho fascinovaně sledovala. Všichni sborem odpočítávali: „Osmnáct, devatenáct, dvacet,“ a já jsem si chvilku myslel, že je to nějaká šikana nebo tak něco. Ale ne, cucal z té pípy, jako by to bylo mateřské mléko, a z koutků úst mu stékaly potůčky piva, protože se usmíval. „Dvacet tři, dvacet čtyři, dvacet pět,“ hulákali všichni a bylo slyšet, jak jsou nadšení. Zřejmě se dělo něco pozoruhodného.

Všechno mi to připadalo tak triviální, tak trapné. Papírové děti se papírově bavily. Propletl jsem se davem k Benovi a překvapilo mě, když jsem narazil na Radara a Angelu.

„Co to sakra je?“ zeptal jsem se.

Radar přestal počítat a podíval se po mně. „Jo!“ zařval. „Jmenovanej řidič je tady! Jo!“

„Proč dneska všichni pořád říkají ‚jo‘?“

„Dobrá otázka,“ křikla na mě Angela. Nadmula tváře a povzdechla. Vypadala skoro stejně naštvaná, jak já jsem se cítil.

„No jo, dobrá otázka!“ přidal se Radar a v každé ruce držel jeden plastový kelímek s pivem.

„Oba jsou jeho,“ vysvětlila mi klidně Angela.

„Proč neřídíš ty?“ zeptal jsem se jí.

„Chtěli tebe,“ odpověděla. „Mysleli si, že tě sem takhle dostanou.“ Obrátil jsem oči v sloup. Chápavě udělala totéž.

„Ty ho musíš mít fakt ráda,“ pokývl jsem směrem k Radarovi, který držel obě piva nad hlavou a odpočítával s ostatními. Všichni vypadali, že jsou strašně pyšní, jak jen umějí.

„Dokonce i teď je celkem milý,“ odpověděla.

„Fuj,“ řekl jsem.

Radar do mě šťouchl jedním z kelímků. „Koukej se na toho našeho Bena! Vypadá to, že je to nějaký autistický génius na pivní stojku nebo co. Teď zrovna nejspíš udělá světový rekord.“

„Co je to pivní stojka?“ zeptal jsem se.

Angela ukázala na Bena. „Tohle,“ řekla.

„Aha,“ přikývl jsem. „No, to – snad to není tak těžké viset hlavou dolů, ne?“

„Nejdelší pivní stojka v historii Winter Park prý je šedesát dva vteřin,“ vysvětlila. „Rekord drží Tony Yorrick.“ To byl takový obr, který maturoval, když jsme byli v prváku, a teď hrál americký fotbal za tým Floridské univerzity.

Neměl jsem nic proti Benovým rekordům, ale nějak jsem se nedokázal přinutit přidat se k tomu všeobecnému hulákání: „Padesát osm, padesát devět, šedesát, šedesát jedna, šedesát dva, šedesát tři!!“ Pak Ben pustil pípu a zařval: „JO! JSEM NEJLEPŠÍ! OTŘÁSL JSEM SVĚTEM!“ Jase a jiný baseballista ho otočili správným směrem a pak si ho zvedli na ramena. Když mě Ben zahlédl, ukázal na mě a příšerně hlasitě zařval „JOOOOO!!!!!“ Nikdy v životě jsem neslyšel takové nadšení. Snad ani fotbalisti se tolik neradují, když vyhrají mistrovství světa.

Ben seskočil z ramenou basketbalistů, dopadl v nešikovném podřepu, zapotácel se a vstal. Popadl mě kolem ramen. „JO!“ zařval znova. „Quentin je tady! Veliký muž osobně! Přivítejte Quentina, nejlepšího kamaráda světovýho rekordmana v pivní stojce!“ Jase mi rozcuchal vlasy a řekl: „Ty jseš náš, Quentine!“ a pak jsem slyšel v uchu Radarův hlas: „Mimochodem, pro tyhle lidi jsme něco jako lidoví hrdinové. Angela a já jsme odjeli z naší afterparty a přijeli jsme sem, protože Ben tvrdil, že mě tady budou vítat jako krále. Oni fakt skandovali moje jméno. Zřejmě si všichni myslí, že je Ben zábavný, nebo co, a tak mají rádi i nás.“

„No ne,“ řekl jsem k Radarovi a vlastně i ke všem ostatním. Ben se od nás odvrátil a já jsem viděl, jak popadl Cassii Zadellovou. Dal jí ruce na ramena a ona dala ruce na ramena jemu, a on prohlásil: „Moje dnešní holka byla málem královna plesu,“ a Cassie přikývla: „Já vím. To je

skvělý,“ a Ben pak řekl: „Každý den za poslední tři roky jsem tě chtěl líbat,“ a Cassie odpověděla: „Já myslím, že bys to měl udělat,“ a Ben na to: „JO! To je senzace!“ Ale nepolíbil Cassii. Jen se ke mně otočil a řekl: „Cassie mě chce líbat!“ a já jsem řekl: „Jo,“ a on dodal: „To je taková senzace.“ A pak zřejmě zapomněl na Cassii i na mě, jako by ta představa líbání s Cassií Zadellovou byla lepší, než kdyby to opravdu někdy uskutečnil.

Cassie se obrátila ke mně a řekla: „Dobrej mejdan, ne?“ a já jsem řekl: „Jo, skvělej.“ A ona řekla: „Úplně jinej než mejdany s orchestrem, co?“ a já jsem řekl: „Jo,“ a ona řekla: „Ben je cvok, ale já ho miluju,“ a já jsem řekl: „Jo.“ – „A má úplně zelený oči,“ dodala, a já jsem řekl: „Mhm,“ a ona pak řekla: „Všichni tvrdí, že ty jsi hezčí, ale já mám radši Bena,“ a já jsem řekl: „Oukej,“ a ona řekla: „Fakt dobrej mejdan, co?“ a já jsem řekl „Jo.“ Mluvit s opilcem je jako mluvit s hrozně šťastným tříletým dítětem, co má těžce poškozený mozek.

Zrovna když Cassie odcházela, přišel Chuck Parson.

„Jacobsene,“ řekl věcně.

„Parsone,“ odpověděl jsem.

„Ty jsi mi oholil obočí, co?“

„Neoholil,“ řekl jsem. „Použil jsem depilační krém.“

Dost tvrdě mě šťouchl do hrudní kosti „Jseš idiot,“ řekl, ale smál se. „To teda fakt chtělo koule, brácho. A koukám, že všichni skáčou, jak pískáš, co? Teda, možná jsem jenom ožralej, ale já tě fakt mám skoro rád, ty sráči.“

„Dík,“ odpověděl jsem. Všechno mi to bylo tak strašně vzdálené – takové ty kecy jako „škola končí, tak je načase odhalit, že v hloubi duše všechny milujeme“. Představil jsem si ji na tomhle mejdanu nebo na tisíci jiných podobných. Představoval jsem si ji, jak bez jiskry života v očích poslouchá podobné kecy Chucka Parsona a uvažuje o únikových cestách, o živých únikových cestách a o mrtvých únikových cestách. Uměl jsem si stejně jasně představit obě dvě.

„Chceš pivo, vole?“ zeptal se Chuck. Málem jsem zapomněl, že tam vůbec je, ale táhlo z něj tak, že se jeho přítomnost dala těžko přehlédnout. Jen jsem zavrtěl hlavou a on se odloudal pryč.

Chtěl jsem jet domů, ale věděl jsem, že Bena nesmím honit. Tohle byl nejspíš nejlepší den jeho života. Měl na to právo.

Místo toho jsem tedy našel schody a zamířil do suterénu. Byl jsem potmě tak dlouho, že mi to chybělo, a chtěl jsem se jenom natáhnout někde, kde bude aspoň trochu klid a trochu šero, a zase si představovat Margo. Ale když jsem procházel kolem ložnice, zaslechl jsem nějaké zdušené zvuky – konkrétně sténání; a tak jsem se zastavil za jejími dveřmi, které byly pootevřené.

Viděl jsem horní dvě třetiny Jase, bez košile. Pod ním ležela Becca a měla nohy omotané kolem něj. Nikdo nebyl nahý, ale bylo jasné, že to je jen otázka času. Možná že ctnostnější člověk by se odvrátil. Ale lidi jako já nemají moc příležitostí vidět lidi jako Becca Arlingtonová nahé, a tak jsem zůstal stát u dveří a nakukoval dovnitř. Pak se převalili, takže Becca byla nahoře, a když ho líbala, vzdychala. Pak sáhla dolů, po kraji trička. „Myslíš, že jsem sexy?“ zeptala se.

„Panebože, jasně že jo, jseš skvělá, Margo,“ prohlásil Jase.

„Cože?“ vyjekla vztekle Becca a mně začalo být rychle jasné, že ji nahou neuvidím. Becca začala křičet; já jsem couval ode dveří; Jase si mě všiml a zařval: „Co čumíš?“ a Becca hulákala: „Na něj seru! On ať jde do prdele! Co já? Proč myslíš na ni, a ne na mě?“

Přišlo mi, že to je vhodná příležitost k odchodu, a tak jsem zavřel dveře a šel do koupelny. Opravdu jsem potřeboval na záchod, ale hlavně jsem nechtěl slyšet žádný lidský hlas.

Vždycky mi trvá pár vteřin, než začnu čurat, když si připravím nádobíčko, tak jsem tam chvilku stál a čekal, a pak jsem začal čurat, a zrovna to šlo plným proudem, takovým, kdy se člověk otřese úlevou, když se odněkud od vany ozvalo: „Kdo je tam?“

A já jsem odpověděl: „Ehm, Lacey?“

„Quentine? Co tady sakra děláš?“ Chtěl jsem přestat čurat, ale samozřejmě to nešlo. Čurání se podobá dobré knížce v tom ohledu, že jak člověk jednou začne, už je hodně, hodně těžké skončit.

„Ehm, čurám,“ řekl jsem.

„A jak to jde?“ zeptala se přes závěs.

„Ehm, fajn.“ Otřepal jsem poslední kapky, zapnul jsem si šortky a spláchl.

„Chceš ke mně do vany?“ vybídla mě. „Ale nic v tom nehledej.“

Po chvilce jsem řekl: „Jasně.“ Odtáhl jsem závěs. Lacey se na mě usmála a pak přitáhla kolena k hrudi. Sedl jsem si proti ní a opřel se o chladnou šikmou stěnu vany. Nohy jsme měli propletené. Ona na sobě měla šortky a tričko bez rukávů a na nohou hezké žabky. Mejkap měla kolem očí malinko rozmazaný. Vlasy měl napůl vyčesané, tak, jak je měla na plese, a nohy opálené. Musím říct, že Lacey Pembertonová je vážně moc krásná. Není to holka, kvůli které by člověk zapomněl na Margo Rothovou Spiegelmanovou, ale na hodně jiných věcí ano.

„Jaký byl ples?“ zeptal jsem se.

„Ben je moc fajn,“ odpověděla. „Bavila jsem se. Ale pak jsme se s Beccou strašně pohádaly a ona prohlásila, že jsem děvka, a pak nahoře vylezla na kanape a všechny umlčela a pak jim řekla, že mám pohlavní nemoc.“

To bolelo. „Proboha,“ řekl jsem.

„No jo. Dá se říct, že jsem zničená. Jenže… Panebože. Je to děsný, fakt, protože… je to strašně trapný, a ona to věděla, no… je to děsný. Tak jsem šla sem do vany a Ben za mnou přišel a já jsem mu řekla, ať mě nechá být. Nic proti Benovi, ale on zrovna nebyl moc schopný, já nevím, poslouchat a tak. Je kapku opilý. A ani ji nemám. Měla jsem ji. Ale jsem vyléčená. A nejsem děvka. Byl to jeden kluk. Jeden debil. Panebože, vůbec nechápu, proč jsem jí to kdy říkala. Měla jsem to říct jenom Margo, když u toho Becca nebyla.“

„To je mi líto,“ řekl jsem. „Ona Becca jenom žárlí.“

„Proč by žárlila? Je královna plesu. Chodí s Jasem. Je to nová Margo.“

Zadek mě hrozně tlačil, a tak jsem se pokusil poposednout si. Moje kolena se dotýkala jejích. „Nikdo nikdy nebude nová Margo,“ řekl jsem. „A krom toho, ty máš to, co ona vážně chce. Lidi tě mají rádi. Jsi jim sympatičtější.“

Lacey pokrčila rameny. „Myslíš, že jsem povrchní?“

„No, jo.“ Vzpomněl jsem si, jak jsem stál před pootevřenými dveřmi a doufal, že si Becca sundá tričko. „Ale já taky,“ dodal jsem. „A všichni ostatní.“ Mockrát jsem si pomyslel: Kdybych tak měl tělo Jase Worthingtona, kdybych chodil, jako bych uměl chodit. Kdybych líbal, jako bych uměl líbat.

„Ale jinak. Ben a já jsme povrchní stejným způsobem. Tobě je úplně ukradené, jestli tě lidi mají rádi.“

To pravda byla a nebyla. „Záleží mi na tom víc, než bych chtěl,“ přiznal jsem.

„Bez Margo to tu nestojí za nic,“ prohlásila. I ona byla opilá, ale tenhle druh opilosti mi nevadil.

„No jo,“ řekl jsem.

„Chci, abys mě tam vzal,“ prohlásila. „Do toho nákupního střediska. Ben mi o tom říkal.“

„Jo, můžeme tam jet, kdy budeš chtít,“ slíbil jsem. Řekl jsem jí, že jsem tam byl celou noc a že jsem našel lak na nehty a deku, které tam Margo nechala.

Lacey chvíli mlčela a dýchala otevřenými ústy. Když to konečně vyslovila, skoro šeptala. Formulovala to jako otázku, ale vyslovila to jako tvrzení. „Ona je mrtvá, viď.“

„Já nevím, Lacey. Až do dneška jsem si to myslel, ale teď nevím.“

„Ona je mrtvá a my… děláme tohle.“

Myslel jsem na toho podtrhaného Whitmana: „Nevidí-li mě nikdo jiný na světě, sedím si spokojen, / a vidí-li mě každý a všichni, sedím si spokojen.“ Řekl jsem: „Třeba to tak chtěla. Aby

život šel dál.“

„To se mi k mojí Margo nehodí,“ řekla, a já jsem myslel na svou Margo, na Laceyinu Margo, na Margo paní Spiegelmanové, a jak se všichni díváme na její obraz v jinak křivém zrcadle. Chtěl jsem něco říct, ale Lacey si opřela hlavu o chladné šedé dlaždice, čelist jí ochable poklesla a ona usnula.

Teprve když se do koupelny přišli vyčurat dva další lidé, rozhodl jsem se ji probudit. Bylo skoro pět ráno a já jsem potřeboval dostat Bena domů.

„Lace, vzbuď se,“ řekl jsem a dotkl jsem se její žabky botou.

Zavrtěla hlavou. „Tohle jméno se mi líbí,“ řekla. „Víš, že jsi teď vlastně můj nejlepší kamarád?“

„To jsem rád,“ řekl jsem, i když byla opilá, unavená a lhala. „Tak poslouchej, půjdeme spolu nahoru, a když o tobě někdo něco řekne, budu bránit tvou čest.“

„Tak jo,“ přikývla a šli jsme spolu nahoru. Mejdan už prořídl, ale u sudu pořád bylo pár baseballistů, včetně Jase. Spousta lidí spala na podlaze ve spacáku; pár se jich namačkalo na rozkládací pohovku. Angela a Radar leželi na malém gauči, Radarovi visely nohy přes okraj. Přespávali tam.

Zrovna když jsem se těch kluků u sudu chtěl zeptat, jestli viděli Bena, přiběhl do obýváku. Na hlavě měl modrou dětskou čepičku a oháněl se mečem vyrobeným z osmi prázdných plechovek od piva, které byly, jak jsem předpokládal, slepené.

„JÁ TĚ VIDÍM!“ křikl a ukázal na mě tím mečem. „VIDÍM QUENTINA JACOBSENA! JOOO! Pojď sem! Poklekni!“ hulákal.

„Cože? Bene, uklidni se.“

„NA KOLENA!“

Poslušně jsem si klekl a podíval se na něj nahoru.

Sklonil ten pivní meč a klepl mě na obě ramena „Při moci superslepeného pivního meče tě tímto jmenuji svým řidičem!“

„Díky,“ řekl jsem. „Nepozvracej mi auto.“

„JO!“ křikl. A když jsem se pokusil vstát, přimáčkl mě druhou rukou zase k zemi, pak znovu poklepal mečem a řekl: „Při moci superslepeného pivního meče tímto vyhlašuji, že při závěrečném ceremoniálu budeš pod talárem nahý.“

„Cože?“ Vstal jsem.

„JÓ! Já a ty a Radar. Talár a nic pod ním! Při ceremoniálu! To bude senzace!“

„No,“ podotkl jsem, „zajímavé by to rozhodně bylo.“

„JO!“ prohlásil. „Přísahej, že to uděláš! Radar už taky přísahal. RADARE, ŽE JSI PŘÍSAHAL?“

Radar pootočil hlavu a trochu otevřel oči. „Přísahal,“ zamumlal.

„Tak jo, tak taky přísahám,“ řekl jsem.

„JO!“ Pak se Ben otočil k Lacey. „Já tě miluju.“

„Já tě taky miluju, Bene.“

„Ne, miluju tě. Ne jako sestra miluje bratra nebo jako kamarád miluje kamaráda. Miluju tě, jak děsně ožralej kluk miluje tu nejlepší holku na světě.“ Usmála se.

Udělal jsem krok dopředu a pokusil jsem se ho zachránit před dalším ztrapňováním. Položil jsem mu ruku na rameno. „Jestli máš být doma do šesti, budeme muset jet,“ řekl jsem.

„Oukej,“ řekl. „Jenom musím Becce poděkovat za tenhle skvěĺej mejdan.“

Šli jsme tedy s Lacey za Benem dolů, tam otevřel dveře do jejího pokoje a řekl: „Ten tvůj mejdan byl skvělej! I když ty jsi tak děsná. Je to, jako by ti srdce pumpovalo místo krve děs! Ale dík za to pivo!“ Becca byla sama, ležela na posteli a koukala do stropu. Ani se na něj nepodívala. Jen zamumlala: „Jdi do prdele, sráči. Doufám, že od tý svý kurvy chytneš muňky.“

Ben bez stopy ironie v hlase řekl: „Rád jsem s tebou mluvil!“ a zavřel dveře. Neměl myslím

nejmenší tušení, že ho právě urazila.

Pak jsme byli zase nahoře a chystali se odejít. „Bene,“ řekl jsem, „ten pivní meč tu budeš muset nechat.“

„Jasně,“ prohlásil, a tak jsem popadl konec meče a zatáhl, ale Ben ho odmítal pustit. Už jsem chtěl na toho ožralu začít řvát, když jsem si uvědomil, že on ten meč pustit nemůže.

Lacey se nevěřícně zasmála. „Bene, ty ses k tomu meči přilepil lepidlem?“

„Ne,“ odpověděl Ben. „Superlepidlem. Aby mi ho nikdo neukradl.“

„Dobrý nápad,“ prohlásila vážně Lacey.

Mně a Lacey se povedlo ulámat všechny plechovky až na tu jednu, která byla přilepená vteřinovým lepidlem k ruce. Ať jsem tahal, jak jsem chtěl, Benova ruka šla ochable za mnou, jako by pivo bylo provázek a jeho ruka loutka. Nakonec Lacey prostě řekla: „Musíme jet.“ Tak jsme to udělali. Nacpali jsme Bena na zadní sedadlo a zapnuli mu pás. Lacey si sedla k němu, protože „radši dohlídnu, aby ti nepoblil auto nebo se neumlátil tou plechovkou nebo něco“.

Ale byl tak mimo, že Lacey nevadilo o něm mluvit. Když jsem jel po dálnici, řekla: „Není to tak špatné, když se někdo fakt snaží, nemyslíš? Jako, já vím, že on se snaží až trochu moc, ale co je na tom tak hrozného? A je milý, nemyslíš?“

„Asi jo,“ řekl jsem. Benovi se hlava kymácela ze strany na stranu, jako by vůbec nebyla připojená na páteř. Nějak moc milý mi nepřipadal, ale co.

Nejdřív jsem vyložil Lacey na druhém konci Jefferson Park. Když se naklonila k Benovi a dala mu krátkou pusu na rty, vzpamatoval se natolik, že zamumlal: „Jo.“

Zamířila ke svému domu a zastavila se u mých dveří. „Díky,“ řekla. Jen jsem přikývl.

Jel jsem naší čtvrtí. Nebyla noc a nebylo ráno. Ben vzadu tiše chrápal. Zastavil jsem před jeho domem, vystoupil, otevřel jsem posuvné dveře minivanu a rozepnul jsem mu pás.

„Je čas jít domů, Beníku.“

Popotáhl, zavrtěl hlavou a pak se probral. Chtěl si promnout oči a s překvapením zjistil, že má na pravé ruce přilepenou prázdnou plechovku od Milwaukee’s Best Light. Pokusil se sevřít pěst a plechovku trochu zmáčkl, ale zbavit se jí nedokázal. Asi minutu na ni koukal a pak řekl: „Ta mrcha drží.“

Vylezl z auta a potácel se po chodníku k domu, a když došel ke dveřím, otočil se a usmál. Zamával jsem na něj. Pivo mi zamávalo zpátky.

14.

Pár hodin jsem spal a pak jsem celé dopoledne probíral ty turistické průvodce, které jsem včera našel. Počkal jsem až do poledne, než jsem zavolal Benovi a Radarovi. Začal jsem Benem. „Dobré ráno!“ řekl jsem.

„Panebože,“ zakvílel Ben a z jeho hlasu odkapávalo utrpení. „Ježíšku na křížku, přijď utěšit malého brášku Bena. Pane, spusť na mě déšť své milosti.“

„Je spousta novinek kolem Margo,“ prohlásil jsem rozčileně, „takže sem musíš přijít. Budu volat taky Radarovi.“

Vypadalo to, že mě Ben neslyšel. „Hele, když dneska v devět ráno přišla máma ke mně do pokoje a já jsem se protáhl, proč jsme si oba všimli, že mám na ruce plechovku od piva?“

„Slepil jsi vteřinovým lepidlem několik plechovek a udělal sis z nich pivní meč a pak sis k němu přilepil ruku.“

„No jo. Pivní meč. To mi něco říká.“

„Bene, přijď ke mně.“

„Brácho. Mně je děsně.“

„Tak já přijdu k tobě. Kdy?“

„Brácho, sem nemůžeš přijít. Musím spát nejmíň deset tisíc hodin a vypít deset tisíc litrů vody a vzít si deset tisíc advilů. Uvidíme se zítra ve škole.“

Zhluboka jsem se nadechl a snažil se nemluvit naštvaně. „Já jsem jel přes celou střední Floridu uprostřed noci, pak jsem byl střízlivý na nejožralejším mejdanu na světě a pak jsem tě vezl úplně nacucaného domů, a tohle je –“

Byl bych mluvil dál, ale všiml jsem si, že Ben zavěsil. On mi zavěsil. Idiot.

Jak běžel čas, byl jsem pořád naštvanější. Jedna věc byla kašlat na Margo. Ale Ben kašlal i na mě. Možná jsme se spolu kamarádili jen proto, že se mu to hodilo – neměl nikoho lepšího, s kým by hrál videohry. A teď už se ke mně nemusel chovat slušně, ani se starat o věci, o které se starám já, protože měl Jase Worthingtona. Měl školní rekord v pivní stojce. Byl na plese s krásnou holkou. Chytil se první příležitosti přidat se k bratrstvu nezajímavých troubů.

Pět minut po tom, co mi zavěsil, jsem mu zavolal znova. Nevzal to, tak jsem mu tam nechal vzkaz. „Chceš být cool jako Chuck, Krvavý Bene? O to jsi vždycky stál? No tak gratuluju. Teď to máš. A Chucka si zasloužíš, protože jsi stejný pytel sraček jako on. Už mi nevolej.“

Pak jsem brnknul Radarovi. „Ahoj,“ řekl jsem.

„Ahoj,“ odpověděl. „Zrovna jsem zvracel ve sprše. Můžu ti zavolat za chvíli?“

„Jasně,“ odpověděl jsem a snažil se, aby to neznělo vztekle. Potřeboval jsem, aby mi někdo pomohl utřídit ten svět podle Margo. Ale Radar nebyl Ben; opravdu mi za pár minut zavolal.

„To bylo nechutný, blil jsem, když jsem uklízel to předtím, a když jsem uklízel tohle, blil jsem znova. To je jako perpetuum mobile. Kdybys mě krmil, tak bych asi zvracel věčně.“

„Můžeš sem přijet? Nebo můžu já přijet k tobě?“

„Jo, jasně. Co se děje?“

„Margo byla živá a tam v tom nákupním středisku aspoň jednu noc po tom, co zmizela.“

„Jdu k tobě. Čtyři minuty.“

Radar se objevil pod mým oknem přesně čtyři minuty nato. „Měl bys vědět, že jsem se dost pohádal s Benem,“ řekl jsem, když vlezl dovnitř.

„Já mám moc velkou kocovinu, než abych vás smiřoval,“ odpověděl tiše Radar. Lehl si na postel,

přivřel oči a podrbal se v rozcuchaných vlasech. „Je mi, jako kdyby do mě uhodil blesk.“ Popotáhl. „No, tak povídej.“ Sedl jsem si a vyprávěl jsem mu o té noci, co jsem strávil na jejím letním bytě, a snažil jsem se nevynechat žádný detail, který mohl být užitečný. Věděl jsem, že Radar je na hádanky lepší než já, a doufal jsem, že tuhle dá dohromady taky.

„Máš tu knížku, tu se založenými rohy?“ zeptal se. Vstal jsem a šmátral pod postelí, až se mi ji povedlo vytáhnout. Radar si ji přidržel nad hlavou, zamžoural, aby zahnal bolest hlavy, a zalistoval v ní. „Zapiš si to,“ vyzval mě. „Omaha, Nebraska. Sac City, Iowa. Alexandria, Indiana. Darwin, Minnesota. Alliance, Nebraska. Hollywood, Kalifornie. Tak. V těchhle místech mají ty věci, které Margo – nebo tomu, kdo tu knihu četl – připadaly zajímavé.“ Vstal, gestem mě vyhnal ze židle a otočil se k počítači. Radar měl neuvěřitelnou schopnost vést rozhovor a přitom ťukat do klávesnice. „Existuje takový mapový program, kam můžeš zadat několik destinací a aplikace ti pak nabídne různé itineráře. Nemyslím si, že by ten program znala. Ale i tak se na to chci podívat.“

„Jak, prosím tě, tohle všechno víš?“ zeptal jsem se.

„Něco ti připomenu. Já trávím. Celý. Život. Na. Omnislovníku. Za tu hodinu mezi chvílí, co jsem se vrátil domů, a tím zvracením ve sprše jsem kompletně přepsal stránku o mořském ďasovi. Já jsem tím postižený. Hele, koukni na tohle,“ vyzval mě. Naklonil jsem se k němu a uviděl mapu Spojených států a na ní několik klikatých tras. Všechny začínaly v Orlandu a končily v Hollywoodu.

„Možná hodlá bydlet v L. A.?“ napadlo Radara.

„Možná,“ souhlasil jsem. „Ale jakou zvolila trasu, to se určit nedá.“

„To je fakt. A taky tu není nic dalšího, co by ukazovalo na L. A. To, co řekla Jasovi, vypadá na New York. To ‚půjdeš do papírových měst a nikdy se už nevrátíš‘ ukazuje zřejmě na nejbližší pseudočtvrti. Taky ten lak na nehty spíš naznačuje, že Margo je ještě někde poblíž. Já jenom říkám, že teď do seznamu míst, kde Margo může být, můžeme taky přidat to místo, kde mají největší kouli popcornu na světě.“

Cestování by sedělo k jednomu citátu z Whitmana: „Beru se ustavičnou poutí.“

Radar se dál hrbil nad počítačem. Já jsem si šel sednout na postel. „Hele, vytiskl bys mi mapu Spojených států, abych tam mohl zakreslit ta místa?“ požádal jsem ho.

„To můžu udělat online,“ namítl. „Jo, ale chci mít možnost se na to koukat.“ Za chvilku se rozběhla tiskárna a já jsem mapu USA pověsil vedle té s pseudočtvrtěmi. Zapíchl jsem připínáček do každého ze šesti míst, která Margo (nebo někdo) v knize označil. Snažil jsem se dívat se na ně jako na souhvězdí, zjistit, jestli tvoří nějaký tvar nebo písmeno – ale neviděl jsem nic. Jejich rozložení bylo úplně náhodné, jako by si zavázala oči a trefovala se do mapy šipkami.

Povzdechl jsem. „Víš, co by bylo fajn?“ zeptal se Radar. „Kdybychom našli nějaký důkaz, že třeba četla e-maily nebo se někdy připojila na internet. Každý den hledám její jméno. Mám bota, který mě upozorní, kdyby se někdy připojila na Omnislovník pod svým uživatelským jménem. Sleduju IP adresy lidí, kteří hledají výraz ‚papírová města‘. Je to k vzteku.“

„Nevěděl jsem, že tohle všechno děláš.“

„No jo. Dělám jenom to, co bych chtěl, aby někdo jiný udělal pro mě. Já vím, že jsem nebyl její kamarád, ale zasloužila by si, aby ji někdo našel, víš?“

„Ledaže se nechce nechat najít,“ připomněl jsem.

„Jo, to by bylo možné. Všechno je to pořád možné.“ Kývl jsem. „No, takže – oukej. Můžeme přemýšlet při videohře?“

„Nemám zrovna náladu.“

„Tak zavoláme Benovi?“

„Ben je idiot.“

Radar se na mě podíval úkosem. „Jasně že je. Víš, v čem je tvůj problém, Quentine? Pořád od lidí čekáš, že budou jiní, než jsou. Koukni, já bych tě mohl nenávidět, protože jsi hrozně nedochvilný

a nezajímá tě nic jiného než Margo Rothová Spiegelmanová, a že se třeba nikdy nezeptáš, jak to mám se svou holkou – ale mně je to fuk, člověče, protože ty jsi ty. Moji rodiče mají tuny čených santů, ale to je oukej. Jsou takoví. Já jsem občas moc posedlý webovou encyklopedií, takže ani neberu mobil, když mi volají kamarádi. Nebo holka. Ale to je taky oukej. To jsem já. Stejně mě máš rád. A já mám rád tebe. Je s tebou legrace, jsi chytrý, a sice chodíš všude pozdě, ale nakonec vždycky přijdeš.“

„Díky.“

„Ale to nebyl kompliment. Jen ti chci říct tohle: Ty si musíš přestat myslet, že Ben může být ty, a on si musí přestat myslet, že ty můžeš být on, a pěkně se oba uklidněte.“

„No dobře,“ ustoupil jsem konečně a zavolal jsem Benovi. Zpráva o tom, že je u mě Radar a chce hrát videohry, vedla k zázračnému uzdravení z kocoviny.

„Tak,“ řekl jsem, když jsem zavěsil. „Co Angela?“

Radar se zasmál. „Jo, dobrý. Fakt dobrý. Díky za optání.“

„Jsi ještě panic?“ chtěl jsem vědět.

„Já jsem diskrétní, víš? Ale jo. A taky jsme se dneska ráno prvně pohádali. Snídali jsme ve waflárně a ona pořád mluvila o tom, jak jsou ti černí santové skvělí a že moji rodiče jsou úžasní, když je sbírají, protože je důležité nepředpokládat, že všechny důležité postavy v naší kultuře, třeba Bůh nebo santa, jsou bílé, a že černý santa posiluje celou afroamerickou komunitu.“

„Já bych s ní docela souhlasil,“ podotkl jsem.

„Jo, myšlenka je to hezká, až na to, že je to nesmysl. Oni se nesnaží šířit evangelium černého santy. Místo toho se pokoušejí vykoupit celé světové zásoby. V Pittsburghu je jeden stařík, co má druhou největší sbírku na světě, a oni se ji pořád pokoušejí od něj koupit.“

Ode dveří se ozval Ben. Už tam zjevně nějakou dobu byl. „Radare, to, že jsi nesložil tu krásnou kočičku, to je ta největší humanitární tragédie naší doby.“

„Jak je, Bene?“ řekl jsem.

„Dík za to svezení včera, brácho.“

15.

I když do závěrečných zkoušek už zbýval jen týden, pondělní odpoledne jsem strávil čtením „Písně o mně“. Chtěl jsem jet do posledních dvou pseudočtvrtí, ale Ben potřeboval auto. Už jsem v básni ani tak nehledal stopy, spíš Margo samotnou. Dostal jsem se asi do poloviny „Písně o mně“, když jsem narazil na další část a tu jsem četl pořád dokola.

„Nyní chci jen naslouchat,“ píše Whitman. A pak dvě stránky poslouchá: slyší parní píšťalu, slyší lidské hlasy, slyší operu. Sedí na trávě a nechá sebou protékat zvuky. A něco podobného jsem se snažil dělat i já: poslouchat všechny ty její zvuky, protože kterýkoli z nich mohl dávat smysl, kterýkoli z nich potřeboval, aby ho bylo slyšet. Tak dlouho jsem Margo neslyšel – viděl jsem ji křičet a myslel jsem, že se směje , že jsem to teď považoval za svůj úkol. Snažit se i takhle na dálku slyšet její operu.

A když jsem nemohl slyšet Margo, mohl jsem aspoň poslouchat to, co poslouchala ona, a tak jsem si stáhl album cover verzí Woodyho Guthrieho, seděl jsem u počítače se zavřenýma očima a poslouchal ten hlas, jak zpívá v moll. Snažil jsem se v písni, kterou jsem nikdy dřív neslyšel, zaslechnout hlas, který jsem si těch dvanáct dní jen s potížemi vybavoval.

Pořád jsem poslouchal – ale teď jiného jejího oblíbence, Boba Dylana , když domů přišla máma. „Táta se zdrží,“ hlásila přes zavřené dveře. „Co kdybych udělala krůtí burgery?“

„To zní dobře,“ odpověděl jsem, pak jsem znova zavřel oči a poslouchal hudbu. Nezvedl jsem se dřív, než mě o jedno a půl alba později táta zavolal k večeři.

Při večeři naši mluvili o politice na Středním východě. I když spolu naprosto souhlasili, dokázali kvůli tomu ječet, pořád říkali, že ten a ten je lhář a ten a ten je zloděj a lhář navrch a že by všichni měli odstoupit. Soustředil jsem se na krůtí burger, který byl vynikající, kapal z něj kečup a byla v něm hromada grilované cibule.

„Tak dost,“ řekla máma po chvíli. „Quentine, jak ty ses měl?“

„Fajn,“ odpověděl jsem. „Učím se na zkoušky.“

„Tomu ani nemůžu uvěřit, že máš poslední týden školy,“ řekl táta. „Připadá mi to jako včera…“

„Je to tak,“ kývla máma. V hlavě se mi rozblikalo POZOR POZOR NOSTALGICKÝ POPLACH POZOR POZOR. Moji rodiče jsou skvělí, ale mají sklon k záchvatům ochromující sentimentality.

„Jsme na tebe hrozně pyšní,“ řekla. „Ale panebože, na podzim nám budeš hrozně chybět.“

„No počkej, ještě nic neříkej. Co když neudělám anglinu?“

Máma se zasmála a pak řekla: Jo, víš, koho jsem potkala včera v YWCE? Betty Parsonovou. Říkala, že Chuck jde na podzim na Georgijskou univerzitu. Měla jsem z toho radost, vždycky měl potíže.“

„Je to blbec,“ prohlásil jsem.

„No,“ řekl táta, „byl to násilník. A jeho chování bylo trestuhodné.“ Tohle bylo pro moje rodiče typické: pro ně nikdo není prostě blbec. Na lidech je vždycky chyba někde jinde než v tom, že jsou děsní: mají poruchu socializace nebo jsou emočně nestabilní nebo tak něco.

Máma navázala: „Chuck měl potíže s učením. Měl všechny možné problémy – jako každý. Já vím, že ty svoje vrstevníky takhle vidět nemůžeš, ale až budeš starší, tak je začneš vnímat – ty špatné, ty dobré a vlastně všechny – jako lidi. Jsou to prostě lidi a zaslouží si, aby se o ně někdo staral. Jsou více či méně nemocní, více či méně neurotičtí, více či méně sebeaktualizovaní. Ale Betty jsem vždycky měla ráda a vždycky jsem doufala, že se Chuck vzpamatuje. Takže je dobře, že jde na vysokou, nemyslíš?“

„Upřímně řečeno, mami, mně je úplně ukradené, co bude dělat.“ Myslel jsem si ale – když je tedy

každý tak moc člověk, jak to, že naši přesto nenávidí všechny izraelské a palestinské politiky? O těch jako o lidech nemluvili.

Táta něco rozkousal a spolkl, pak odložil vidličku a podíval se na mě. „Čím déle tuhle práci dělám,“ řekl, „tím víc si uvědomuju, že lidem chybí dobrá zrcadla. Pro všechny je strašně těžké ukázat někomu, jak vypadá, a pro každého je hrozně těžké někomu ukázat, co cítí.“

„To je moc hezké,“ řekla máma. Líbilo se mi, že se mají rádi. „Ale není to taky tak, že na nějaké fundamentální úrovni je pro nás těžké chápat, že ostatní jsou lidské bytosti právě jako my? Idealizujeme si je jako bohy nebo je zavrhujeme jako zvířata.“

„To je pravda, vědomí je taky mizerné okno. Myslím, že mě o tom ještě nikdy nenapadlo přemýšlet takhle.“

Seděl jsem. Poslouchal jsem. A slyšel jsem něco o ní a o oknech a o zrcadlech. Chuck Parson byl člověk. Jako já. Margo Rothová Spiegelmanová byla taky člověk. A taky jsem o ní takhle ještě nikdy nepřemýšlel; taky jsem ve všech předchozích představách selhal. Celý ten čas – nejen od té doby, co odešla, ale deset let předtím – jsem si ji představoval a neposlouchal a nevěděl jsem, že i ona je stejně špatné okno jako já. Proto jsem si ji neuměl představit jako člověka, který může cítit strach, který si může připadat izolovaný v plné místnosti, který nemluví o své sbírce desek, protože to je příliš osobní věc, o kterou se nechce podělit. Jako někoho, kdo čte turistické průvodce, aby unikl z města, do kterého uniká tolik jiných lidí. Někoho, kdo – protože ho nikdo nebere jako člověka – nemá nikoho, s kým by si doopravdy promluvil.

A zničehonic jsem věděl, jak se cítila Margo Rothová Spiegelmanová, když nedělala Margo Rothovou Spiegelmanovou: cítila se sama. Cítila, jak ji obklopuje neproniknutelná zeď. Myslel jsem na ni, jak spí na koberci, jen s tím nepravidelným střípkem nebe nad sebou. Možná se tam Margo cítila dobře, protože Margo-osoba takhle žila pořád: v opuštěném pokoji se zakrytými okny, kam jediné světlo proudí dírami ve střeše. Ano. Zásadní chyba, kterou jsem vždycky dělal – a upřímně řečeno, ke které mě ona sama naváděla , bylo tohle: Neviděl jsem, že Margo není zázrak. Není dobrodružství. Není křehká a drahocenná věc. Že je to holka.

16.

Hodiny se vlekly vždycky, ale v úterý, když jsem měl pocit, že ten uzel každou chvíli rozmotám, jako by se zastavily úplně. Všichni jsme se rozhodli, že hned po škole pojedeme do toho nákupního střediska, a čekání bylo nesnesitelné. Když konečně zazvonilo na konec angličtiny, letěl jsem dolů ze schodů a byl jsem skoro ze dveří, když jsem si uvědomil, že stejně nemůžeme odjet, než Benovi a Radarovi skončí zkouška s orchestrem. Sedl jsem si před zkušebnu a vytáhl jsem z batohu svou osobní pizzu zabalenou v ubrouskách, kterou jsem tam měl od oběda. Dostal jsem se asi do čtvrtiny, když si ke mně přisedla Lacey Pembertonová. Nabídl jsem jí kousek. Odmítla.

Mluvili jsme samozřejmě o Margo. O té prázdnotě, kterou jsme měli společnou. „Potřebuju přijít na jednu věc,“ prohlásil jsem a otřel jsem si mastnou ruku o džíny, „a to je místo… Ale ani nevím, jestli jsem s těmi pseudočtvrtěmi na správné cestě. Občas si myslím, že jsem úplně vedle.“

„Hm, já nevím. Upřímně řečeno, když nic, tak se mi líbí dozvídat se něco o ní. Myslím, co jsem předtím nevěděla. Neměla jsem ponětí, jaká doopravdy je. Nikdy jsem o ní neuvažovala jinak než jako o své krásné a bláznivé kamarádce, co dělá krásné a bláznivé věci.“

„Jo, ale ty věci si nevymýšlela za pochodu,“ připomněl jsem. „Totiž všechny ty její nápady měly v sobě něco… Já nevím.“

„Eleganci,“ doplnila mě Lacey. „Ona je jediný člověk, co znám, který není dospělý a přitom je totálně elegantní.“

„Jo.“

„Takže mi přijde dost těžké představit si ji v nějaké hnusné neosvětlené díře.“

„Hm,“ přikývl jsem. „Mezi krysami.“

Lacey si přitáhla kolena k bradě. „Fuj,“ řekla. „To se k Margo vůbec nehodí.“

Nevím, jak se to stalo, ale Lacey nakonec jela vepředu, i když z nás byla nejmenší. Ben řídil. Hlasitě jsem si povzdechl, když Radar, který seděl vedle mě, vytáhl pédéáčko a začal pracovat na Omnislovníku.

„Jenom likviduju nesmysly na stránce o Chucku Norrisovi,“ vysvětlil. „Tak třeba – souhlasím s tím, že Chuck Norris se specializuje na kop z otočky, ale nemyslím si, že je přesné tvrzení: ‚Slzy Chucka Norrise léčí rakovinu. Jen škoda, že nikdy neplakal.‘ Ale to je jedno, likvidace vandalismu mi zabírá jen asi čtyři procenta mozkové kapacity.“

Chápal jsem, že se mě Radar snaží rozesmát, ale já jsem chtěl mluvit jenom o jedné věci. „Já nejsem přesvědčený, že je v nějaké pseudočtvrti. Možná ta papírová města ani takhle nemyslela. Možná že je teď spíš v Nebrasce a kouká na největší světovou kouli známek, nebo je v Minnesotě kvůli největšímu klubku na světě.“

Ben se na mě podíval přes zpětné zrcátko. „Takže ty myslíš, že Margo se vydala na cestu za největšími koulemi světa?“ Radar přikývl.

„No,“ pokračoval Ben, „tak to by jí měl někdo říct, ať se vrátí domů, protože největší koule na světě najde přímo tady v Orlandu. Jsou ve speciální výstavní vitríně s názvem ‚můj šourek‘.“

Radar se zasmál a Ben pokračoval: „Ale fakt, vážně. Moje koule jsou tak velké, že když si u McDonalda objednáváš hranolky, tak si můžeš vybrat ze čtyř velikostí: malé, střední, velké a jako moje koule.“

Lacey střelila po Benovi pohledem a prohlásila: „Už. To. Přeháníš.“

„Promiň,“ zamumlal Ben. „Podle mě je v Orlandu,“ dodal. „Kouká se, jak ji hledáme. A kouká se, jak ji rodiče hledají.“

„Já stejně hlasuju pro New York,“ řekla Lacey.

„To je všechno pořád možné,“ řekl jsem. Jedna Margo pro každého z nás – a každá z nich spíš zrcadlo než okno.

Nákupní středisko vypadalo stejně jako před pár dny. Ben zaparkoval a já jsem je odvedl otevřenými dveřmi do kanceláře. Když byli všichni uvnitř, řekl jsem tiše: „Nerozsvěcejte ještě baterku. Ať si oči zvyknou.“ Cítil jsem, jak se mi do předloktí zaryly nehty. Zašeptal jsem: „Neboj, Lace.“

„Vedle,“ řekla, „špatná ruka.“ Došlo mi, že hledala Bena.

Místnost se pomalu rozsvětlila do šedých neurčitých obrysů. Viděl jsem psací stoly, které ještě čekaly na zaměstnance. Rozsvítil jsem baterku a všichni ostatní to udělali také. Ben a Lacey zůstali spolu a zamířili k Trollí díře, prozkoumat ostatní místnosti. Radar šel se mnou k tomu stolu, který užívala Margo. Klekl si, aby si mohl podrobně prohlédnout červnový list na kalendáři.

Nakláněl jsem se s ním, když jsem uslyšel, jak se k nám blíží rychlé kroky.

„Lidi,“ šeptal naléhavě Ben. Přikrčil se za stůl a Lacey stáhl s sebou.

„Cože? Kde?“

„Vedle!“ hlásil. „Mají masky. A vypadají úředně. Musíme zmizet.“

Radar posvítil baterkou směrem k Trollí díře, ale Ben ji srazil dolů. „Musíme. Odsud. Vypadnout. Hned.“ Lacey se koukala po mně, oči měla vykulené a nejspíš byla naštvaná, že jsem jí lživě sliboval bezpečí.

„Dobře,“ zašeptal jsem. „Dobře, všichni ven, dveřmi. Klidně a rychle.“

Zrovna jsem vykročil, když nějaký burácivý hlas zařval: „KDO JE TAM?“

Do prdele. „Ehm,“ řekl jsem, „jen se rozhlížíme.“ Za téhle situace to byla hodně pitomá odpověď. Z Trollí díry na mě bliklo bílé světlo. Klidně to mohl být Bůh osobně.

„S jakým záměrem?“ V tom hlase bylo trochu slyšet falešný britský přízvuk.

Podíval jsem se po Benovi, který stál vedle mě. Byl to příjemný pocit, nebýt sám. „Vyšetřujeme jedno zmizení,“ prohlásil jsem sebejistě. „Nic jsme tu nechtěli rozbíjet.“ Světlo zhaslo a já jsem chvíli mrkal, než jsem rozeznal tři postavy, v džínách, tričkách a maskách se dvěma kruhovými filtry. Jeden chlap si zvedl masku na čelo a podíval se na nás. Poznal jsem tu bradku a široká plochá ústa.

„Gusi?“ řekla Lacey. Vstala. Strážný ze SunTrust.

„Lacey Pembertonová. Ježíši. Co ty tady děláš? A bez masky? Tady je asi tuna azbestu.“

„Co ty tady děláš?“

„Zkoumám,“ řekl. Ben najednou získal tolik sebedůvěry, že si šel s těmi druhými dvěma potřást rukou. Představili se jako Eso a Tesař. Troufám si hádat, že to byly pseudonymy.

Přitáhli jsme si kancelářské židle na kolečkách a usadili se přibližně do kruhu. „To vy jste vylomili tu překližku?“ zeptal se Gus.

„Jo, to já,“ připustil Ben.

„Zalepili jsme ji, protože nechceme, aby sem lezl ještě někdo. Když lidi ze silnice vidí cestu dovnitř, tak se sem natáhne spousta týpků, kterým jsou nějaké výzkumy ukradené. Bezďáci, feťáci a tak.“

Zeptal jsem se: „Takže jste, ehm, předpokládali, že sem Margo přišla?“

Než Gus odpověděl, ozval se Eso. Hlas mu trochu zkreslovala maska, ale nebylo těžké mu rozumět: „Člověče, Margo tady byla furt. My sem chodíme jen párkrát do roka; je tu azbest, a krom toho to tu stejně za moc nestojí. Ale nejspíš tak, já nevím, v polovině případů, co jsme sem v posledních dvou letech přišli, jsme tady na ni narazili. Byla to kočka, co?“

„Byla?“ zopakovala významně Lacey.

„No, utekla, ne?“

„A co o tom víte?“ chtěla vědět Lacey.

„Nic, proboha. Viděl jsem Margo s ním,“ ukázal Gus hlavou na mě, „asi před čtrnácti dny. A pak jsem slyšel, že utekla. Tak mě napadlo, jestli třeba není tady, a šli jsme se sem podívat.“

„Nikdy jsem nechápal, proč se jí to tady tak líbilo. Za nic to nestojí,“ dodal Tesař. „Na zkoumání tu toho moc není.“

„A jak to myslíte s tím zkoumáním?“ zeptala se Lacey Guse.

„Zkoumáme město. Lezeme do opuštěných budov, zkoumáme je, fotografujeme. Nic nebereme, nic tam nenecháváme. Jsme jen pozorovatelé.“

„Je to koníček,“ vysvětloval Eso. „Když jsme ještě byli ve škole, Gus občas dovolil Margo jít s námi.“

„Měla skvělé oko, i když jí bylo řekněme třináct,“ přidal se Gus. „Dokázala vždycky vymyslet způsob, jak se dostat kamkoliv. Tenkrát jsme to dělali jen tu a tam, ale teď chodíme tak dvakrát třikrát týdně. Je tady spousta míst. Třeba v Clearwateru je opuštěný blázinec. Je neuvěřitelný. Je tam vidět i to, kam ty cvoky připoutali a dávali jim elektrošoky. A západně odsud je staré vězení. Ale ona nebyla žádný nadšenec. Ráda se vloupala dovnitř, ale pak tam prostě chtěla jenom být.“

„No jo, panebože, to byla otrava,“ dodal Eso.

Tesař vysvětloval: „Ona ani, co já vím, nefotila nebo tak. Nebavilo ji to tam prolézat a nacházet věci. Chtěla jenom vlézt dovnitř a, já nevím, prostě sedět. Pamatujete na ten její černý sešitek? Prostě si sedla do kouta a něco si psala, jako by byla doma a dělala úkoly nebo co.“

„Vážně,“ potvrdil Gus. „Ona nikdy nepochopila, o co jde především. O to dobrodružství. Připadala mi vlastně dost v depresi.“

Chtěl jsem, aby mluvili dál, protože jsem usoudil, že všechno, co řeknou, mi pomůže lépe si představit Margo. Ale Lacey zničehonic vstala a kopla do své židle. „A nikdy vás nenapadlo se jí zeptat, proč je vlastně dost v depresi? Nebo proč leze na taková nemožná místa? Nikdy vám to nepřišlo divné?“ Stála teď nad ním a křičela.

Vstal také – byl o dobrých patnáct cenťáků vyšší než ona, a Tesař se pak ušklíbl: „Proboha, uklidněte někdo tu píču.“

„Cos to řekl?“ zařval Ben, a než jsem si stačil uvědomit, co se děje, Ben se po Tesařovi vrhl, až Tesař spadl nešikovně ze židle a uhodil se do ramene. Ben si na něj klekl a začal ho mlátit, vztekle, neobratně ho tloukl do masky a křičel: „ONA NENÍ PÍČA, ALE TY JO!“ Zvedl jsem se a popadl ho za jednu paži a Radar ve stejné chvíli za druhou. Odtáhli jsme ho, ale ještě pořád křičel: „Já mám vztek! Mně se líbilo ho mlátit! Já ho chci ještě mlátit!“

„Bene,“ řekl jsem a snažil se, aby to znělo pokud možno klidně, abych mluvil jako moje máma. „Bene, to je dobrý. On už to pochopil.“

Gus a Eso zvedli Tesaře a Gus prohlásil: „Kristepane, my už jdem, oukej? Je to vaše.“

Eso posbíral foťáky a vypadli zadními dveřmi. Lacey mi začala vysvětlovat, jak Guse zná: „Byl ve čtvrťáku, když my jsme byli –“ Ale já jsem jen mávl rukou. Stejně to nebylo důležité.

Radar věděl, co je důležité. Okamžitě se vrátil ke kalendáři a zkoumal ho ze vzdálenosti pár centimetrů. „Myslím, že na té květnové straně nebylo nic napsáno,“ prohlásil. „Ten papír je dost tenký a žádné otisky nevidím. Ale jistě se to říct nedá.“ Šel hledat další stopy. Lacey s Benem prolezli Trollí dírou – viděl jsem to podle pohybu jejich baterek, ale já jsem zůstal stát v kanceláři a představoval jsem si ji, představoval jsem si ji, jak chodí za těmi kluky, o čtyři roky staršími než ona, do opuštěných budov. To byla Margo, jak jsem ji viděl já. Ale pak uvnitř v těch budovách, to už nebyla Margo, jakou jsem si vždycky představoval. Všichni zkoumají místnost a fotí a div nelezou po zdech a Margo sedí na podlaze a něco píše.

Z vedlejší místnosti křikl Ben: „Q! Něco jsme našli!“

Otřel jsem si z obličeje pot oběma rukávy, prolezl jsem Trollí dírou a zamířil ke třem baterkám

namířeným na zeď nad srolovaným kobercem.

„Koukni,“ řekl Ben a vykreslil baterkou čtverec. „Pamatuješ na ty dírky, jak jsi o nich mluvil?“

„Jo?“

„Určitě to byly nějaké upomínky nebo tak, co si sem připíchla. Podle rozestupů těch dírek nejspíš pohlednice nebo obrázky. A možná si je vzala s sebou,“ řekl Ben.

„Hm, možná,“ přikývl jsem. „Kdybychom tak našli ten notýsek, o kterém mluvil Gus.“

„Jo, když to řekl, taky jsem si na něj vzpomněla,“ řekla Lacey. Světlo mojí baterky jí ozařovalo jen nohy. „Pořád s sebou takový nosila. Nikdy jsem ji do něj neviděla nic psát, tak jsem myslela, že to je prostě jen diář nebo tak něco. Panebože, nikdy jsem se na to nezeptala. Mám vztek na Guse, který ani nebyl její kamarád. Ale já jsem se nezeptala taky.“

„Stejně by ti to neřekla,“ odpověděl jsem. Nebylo to fér, dělat, že Margo sama nikdy schválně nemlžila.

Chodili jsme tam ještě hodinu, a zrovna když jsem si už byl jistý, že to byla zbytečná cesta, narazila moje baterka na ty brožurky k nové výstavbě, ze kterých byl postavený domeček, když jsme sem prvně přišli. Jedna z nich byla na Grovepoint Acres. Zatajil jsem dech, když jsem rozložil ostatní. Doběhl jsem ke dveřím, kde jsem nechal batoh, a vrátil jsem se s propiskou a blokem. Zapsal jsem si jména všech těch nabízených areálů. Jedno jsem poznal okamžitě: Collier Farms – to byla jedna ze dvou pseudočtvrtí na mém seznamu, kde jsem ještě nebyl. Dopsal jsem zbytek názvů a vrátil jsem notes do batohu. Možná jsem sobec, ale jestli ji najdu, chci být sám.

17.

Jakmile máma dorazila v pátek domů, řekl jsem jí, že jdu s Radarem na koncert, a vyrazil jsem z města, do venkovského Seminole County, podívat se na Collier Farms. Všechny ostatní areály, o kterých se v brožurách psalo, se skutečně realizovaly – většina z nich byla na severní straně města, která už je dlouhou dobu úplně zastavěná.

Odbočku na Collier Farms jsem poznal jen proto, že už se ze mě stával odborník na těžko rozpoznatelné polní cesty. Collier Farms se ale vůbec nepodobaly ostatním pseudočtvrtím, které jsem viděl, protože byly úplně zarostlé, jako by sem nikdo nevkročil už padesát let. Nevěděl jsem, jestli je starší než ostatní pseudočtvrti, nebo jestli ve zdejším nízko položeném, močálovitém kraji roste všechno rychleji, ale cesta ke Collier Farms začala být neprůjezdná, hned jak jsem na ni zajel, protože se přes ni táhla hustá trnitá houština.

Vystoupil jsem a šel dál pěšky. Přerostlá tráva mě chytala za lýtka a boty se mi s každým krokem bořily do bláta. Proti své vůli jsem doufal, že tady má někde postavený stan, někde na kopečku vysokém půl metru, aby se jí do něj nedostala voda. Šel jsem pomalu, protože tady toho bylo k vidění víc než na ostatních místech, bylo tu víc skrýší, a taky proto, že jsem věděl, že tahle pseudočtvrť má přímé spojení s nákupním střediskem. Bylo to tady tak zarostlé, že jsem musel jít pomalu, a propátrával jsem očima každý další kousek, každé místo dost velké na to, aby se tam vešel člověk. Na konci ulice jsem uviděl v blátě modrobílou kartonovou krabici a na vteřinku to vypadalo jako stejné energetické tyčinky, které jsem našel v nákupním středisku. Ale ne. Rozpadající se krabice od dvanácti plechovek piva. Vrátil jsem se k minivanu a zamířil na místo jménem Logan Pines, které leželo dál na severu.

Trvalo mi hodinu, než jsem tam dojel, protože to místo bylo u národního parku Ocala, dokonce mimo území Orlanda. Byl jsem pár kilometrů od cíle, když zavolal Ben.

„Co se děje?“

„Objíždíš papírová města?“ zeptal se.

„Jo, už jsem skoro u toho posledního, o kterém vím. Zatím jsem nic nenašel.“

„Tak poslouchej, brácho, Radarovi rodiče museli narychlo odjet.“

„Stalo se něco?“ Věděl jsem, že Radarovi prarodiče jsou hodně staří a bydlí v pečovatelském domě v Miami.

„Jo, představ si: pamatuješ na toho chlapa v Pittsburghu, co má druhou největší sbírku černých santů na světě?“

„No?“

„Zrovna natáhl bačkory.“

„Kecáš.“

„Brácho, z úmrtí sběratelů černých santů já si legraci nedělám. Ten chlap měl aneurysma, takže Radarovi rodiče letí do Pensylvánie a chtějí se pokusit celou tu jeho sbírku koupit. A my pozveme pár lidí.“

„Kdo my?“

„Ty a já a Radar. My jsme hostitelé.“

„Já nevím,“ řekl jsem.

Chvilku bylo ticho a pak Ben použil moje celé jméno. „Quentine,“ řekl. „Já vím, že ji chceš najít. Já vím, že je to pro tebe to nejdůležitější. Nic proti. Ale za týden nám končí škola. Já po tobě nechci, abys to hledání vzdal. Chci, abys přišel na mejdan s dvěma svými nejlepšími kamarády, které znáš půlku života. Chci po tobě, abys strávil dvě nebo tři hodiny pitím sladkých ovocných vín jako hodná holčička, což ostatně jsi, a pak další dvě nebo tři hodiny tím, že ta výše zmíněná sladká vína

budeš zvracet. A pak můžeš znova začít prošťourávat nedokončené obytné projekty.“

Štvalo mě, že Ben se chtěl o Margo bavit, jen když šlo o nějaké dobrodružství, které se mu zamlouvalo, a že jsem pro něj divný, když se soustřeďuju víc na Margo než na své kamarády, i když ona se ztratila a oni ne. Ale Ben byl Ben, jak správně říkal Radar. A po Logan Pines už mi stejně nic k prohledávání nezbylo. „Tak já omrknu to poslední místo a pak přijedu.“

Logan Pines byla poslední pseudočtvrť v oblasti střední Floridy – aspoň poslední, o které jsem věděl , a tak jsem do ní vkládal veliké naděje. Ale když jsem šel s baterkou po její jediné slepé ulici, neviděl jsem žádný stan. Žádný táborák. Žádné obaly od jídla. Žádné stopy po lidech. Žádnou Margo. Na konci ulice jsem našel jedny jediné vybetonované základy. Nic na nich ale nestálo, jen ten jediný otvor v zemi jako otevřená ústa, a všude kolem houští vřesovců a tráva vysoká až do pasu. Jestli chtěla, abych si tahle místa prohlédl, nechápal jsem proč. A jestli Margo odešla do pseudočtvrti s úmyslem nikdy se nevrátit, věděla o nějaké, na kterou jsem já ani při celém svém výzkumu nenarazil.

Trvalo mi hodinu a půl, než jsem dojel zpátky do Jefferson Park. Zaparkoval jsem minivan doma, převlékl se do trička s límečkem a do svých jediných pěkných džínsů a vyrazil po Jefferson Way na Jefferson Court a pak na Jefferson Road. Po obou stranách Jefferson Place, což byla Radarova adresa, už stálo několik aut. A to bylo teprve tři čtvrtě na devět. Otevřel jsem dveře a přivítal mě Radar s plnou náručí sádrových černých santů. „Ty pěkné musím všechny uklidit,“ vysvětloval. „Kdyby se některý z nich rozbil, byl by to strašný průšvih.“

„Potřebuješ pomoct?“ zeptal jsem se. Radar kývl směrem k obýváku, kde na stolcích vedle pohovky stály tři sady rozkládacích panenek – černých santů. Začal jsem je skládat zpátky do sebe a nemohl jsem si nevšimnout, že jsou opravdu moc krásné – ručně malované a výjimečně detailní. Radarovi jsem to ale neřekl, protože by mě ubil k smrti tou lampou s černým santou, co stojí v obýváku.

Odnesl jsem matrjošky do ložnice pro hosty, kde Radar opatrně skládal santy do prádelníku. „Víš, když je člověk vidí všechny dohromady, tak začne přemýšlet nad způsobem, jakým si představujeme mýty.“

Radar obrátil oči v sloup. „Jo, taky vždycky přemýšlím nad způsobem, jak si představuju mýty, když jím každé ráno cereálie lžící s černým santou.“

Někdo mi položil ruku na rameno a otočil mě. Byl to Ben a přešlapoval, jako kdyby potřeboval čurat nebo něco. „Líbali jsme se. Nebo ona políbila mě. Asi před deseti minutama. Na posteli Radarových rodičů.“

„To je nechutný,“ prohlásil Radar. „Neoblizujte se na posteli mých rodičů.“

„No ne, já myslel, že už jsi mnohem dál,“ ušklíbl jsem se. „Když jsi takový donchuán a vůbec.“

„Sklapni, brácho. Já mám strach,“ řekl a podíval se na mě tak, že div nešilhal. „Já asi nejsem moc dobrý.“

„V čem?“

„V líbání. Ona se určitě už líbala mnohem víc než já. Já nechci být tak mizerný, aby mi dala kopačky. Holky tě žerou,“ řekl mi, a to byla pravda tak nejvýš v případě, že se „holky“ upřesnily na „holky z orchestru“. „Brácho, já od tebe potřebuju poradit.“

Měl jsem v úmyslu zmínit se o Benových nekonečných řečech o tom, co by udělal s nejrůznějšími těly, ale řekl jsem jen: „Pokud já vím, existují dvě základní pravidla: za 1. Do ničeho nekousej bez dovolení a za 2. Lidský jazyk je jako wasabi: je velice pronikavý a má se užívat střídmě.“

Ben najednou zděšeně vytřeštil oči. Protáhl jsem obličej a řekl: „Stojí za mnou, co?“

„Lidský jazyk je jako wasabi,“ zopakovala Lacey hlubokým komickým hlasem, který se, jak jsem doufal, tomu mému moc nepodobal. Zprudka jsem se otočil. „Já si náhodou myslím, že Benův jazyk je jako opalovací krém. Je dobrý pro zdraví a má se používat ve štědrých dávkách.“

„Tak teď jsem se málem pozvracel,“ prohlásil Radar.

„Lacey, ty jsi mi nějak sebrala vůli k životu,“ dodal jsem.

„Kdybych si to tak aspoň uměl přestat představovat,“ pokračoval Radar.

„Samotná ta myšlenka je tak urážlivá, že říct v televizi slova ‚jazyk Bena Starlinga‘ je ilegální.“

„A trest za porušení tohohle zákona je buď deset let ve vězení, nebo olízání od Bena Starlinga,“ pokračoval Radar.

„Všichni,“ řekl jsem jí.

„Si vyberou,“ řekl Radar.

„Vězení,“ dokončili jsme to oba dva.

A pak Lacey políbila Bena před námi. „Panebože,“ zamával Radar rukama před obličejem. „Panebože. Jsem slepý. Jsem slepý.“

„Prosím tě, nech toho,“ dodal jsem já. „Černí santové z toho budou mít šok.“

Mejdan se nakonec odehrával v obýváku v prvním patře Radarova domu – nacpalo se nás tam všech dvacet. Opíral jsem se o zeď, hlavu jen pár centimetrů od portrétu černého santy na sametu. Radar měl takovou tu rohovou velkou pohovku a všichni se na ni namačkali. V chladicím boxu u televize bylo pivo, nikdo ale nepil. Místo toho se vyprávěly historky. Většinu z nich jsem znal – o soustředěních orchestru a o Benu Starlingovi a o prvních polibcích – ale Lace neznala nic z toho, a krom toho byly zábavné i tak. Já jsem většinou mlčel, dokud Ben neřekl: „Q, jak půjdeme na závěrečný ceremoniál?“

Usmál jsem se. „Nazí, jen v taláru.“

„Jo,“ kývl Radar a upil Dr. Peppera.

„Já si s sebou oblečení ani neberu, tak ne abyste se na poslední chvíli podělali.“

„Já taky ne! Q, přísahej, že si šaty nevezmeš ani s sebou.“

Usmál jsem se. „Přísahám.“

„Já do toho jdu taky,“ prohlásil náš kamarád Frank. A pak se přidávalo víc a víc kluků. Holkám se do toho z nějakého důvodu nechtělo.

Radar řekl Angele: „To, že to odmítáš udělat, mě nutí uvažovat o tom, na jakých základech vůbec stojí naše láska.“

„Vy to nechápete,“ vložila se do toho Lacey. „My se nebojíme. Ale už máme vybrané šaty.“

Angela ukázala na Lacey. „Přesně,“ řekla. „A vy doufejte, že nebude foukat vítr.“

„Já doufám, že bude,“ prohlásil Ben. „Největším koulím světa svědčí čerstvý vzduch.“

Lacey si zakryla tvář rukou, protože se za něj styděla. „S tebou chodit není jednoduché,“ řekla. „Je to fajn, ale jednoduché ne.“ Zasmáli jsme se.

Tohle mám na svých kamarádech nejradši: když spolu prostě jen tak sedíme a vypravujeme si historky. Historky okna a historky zrcadla. Já jsem jen poslouchal – příběhy, na které jsem myslel já, tak zábavné nebyly.

Musel jsem myslet na to, že končí škola i spousta jiných věcí. Líbilo se mi postávat trochu stranou od těch pohovek a pozorovat je – takovýhle smutek mi nevadil, a tak jsem jen poslouchal a nechal kolem sebe vířit všechno to štěstí a smutek toho, co končí, a jedno posilovalo druhé. Dlouho, dlouho jsem měl pocit, jako by mi měla prasknout hruď, ale nemůžu říct, že ten pocit byl nepříjemný.

Odešel jsem krátce před půlnocí. Dost lidí tam ještě zůstávalo, ale u nás bylo pravidlo, že mám

být do půlnoci doma, a navíc se mi tam už nechtělo zůstat. Máma klimbala na pohovce, ale když mě uviděla, probrala se. „Bavil ses?“

„Jo,“ kývl jsem. „Bylo to dost dobrý.“

„Jako ty,“ usmála se. Přišlo mi to k smíchu, ale neřekl jsem nic. Vstala, objala mě a dala mi pusu na tvář. „Jsem moc ráda, že jsem tvoje máma,“ řekla.

„Díky,“ odpověděl jsem.

Šel jsem do postele s Whitmanem. Nalistoval jsem tu část, která se mi líbila předtím, kde tráví spoustu času posloucháním opery a lidí.

A když to všechno vyslechne, tak píše: „Jsem odhalen… Bijí do mě kruté a zlostné kroupy, až ztrácím dech.“ Pomyslel jsem si, že tohle je dokonalé: člověk naslouchá lidem, aby si je uměl představit, a slyší všechny ty úžasné a hrozné věci, které lidé dělají sobě samým i jeden druhému, ale nakonec to naslouchání odhalí jeho samého víc než ty, kterým se snaží naslouchat. Když jsem chodil po pseudočtvrtích a snažil se je poslouchat, nedozvěděl jsem se toho zdaleka tolik o Margo Rothové Spiegelmanové jako o sobě. O několik stran později – slyšící a odhalený – Whitman začíná psát o všech cestách, které může podniknout ve svých představách, a vypočítává všechna místa, která může navštívit, zatímco si lebedí v trávě. „Mé dlaně pokrývají kontinenty,“ píše.

Myslel jsem pořád na mapy, na to, jak kdysi, když jsem byl malý a díval se do atlasů, už to samo stačilo, abych si připadal, že jsem někde jinde. Ano, takhle to musím udělat. Musím slyšet a představit si cestu do její mapy.

Ale nesnažil jsem se o to už. Podíval jsem se na mapy zavěšené nad svým počítačem. Už jsem se pokusil přijít na to, kudy mohla cestovat, ale stejně jako tráva znamená příliš mnoho věcí, také Margo znamená příliš mnoho věcí. Zdálo se mi nemožné ohraničit ji mapami. To byla jen ztráta času – mapy byly jen fyzickým dokladem naprosté marnosti toho všeho, mé absolutní neschopnosti pokrývat dlaněmi kontinenty, mít ten typ mozku, který si umí správně představovat.

Vstal jsem a strhl mapy ze zdi, špendlíky a napínáčky odlétaly spolu s papírem a dopadaly na zem. Zmačkal jsem mapy a hodil je do koše. Cestou zpátky do postele jsem jako úplný idiot šlápl na připínáček, a i když jsem byl podrážděný a vyčerpaný a došly mi pseudočtvrti i nápady, musel jsem posbírat všechny připínáčky rozházené po koberci, abych na ně potom nešlápl znova. Měl jsem chuť mlátit do zdi, ale místo toho jsem musel sbírat ty zatracené připínáčky. Když jsem skončil, zalezl jsem do postele a se zaťatými zuby jsem praštil do polštáře.

Zkusil jsem znova číst Whitmana, ale s ním a s myšlenkami na Margo jsem si na jednu noc připadal odhalený až dost. Neměl jsem ani sílu vstát a zhasnout. Hleděl jsem na zeď a stále na delší dobu jsem zavíral oči. A kdykoli jsem je otevřel, uviděl jsem místo, kde ty mapy byly – čtyři dírky vyznačující obdélník a další dírky, zdánlivě náhodně rozložené uvnitř. Něco takového jsem už viděl. V prázdné místnosti nad stočeným kobercem.

Mapa. S vyznačenými body.

18.

V sobotu ráno jsem se vzbudil se svítáním, těsně před sedmou. Radar byl kupodivu online.

QZEVZKRISENI: Jak to, že nespíš?

OMNISLOVNIKAR96: Prosím tě, já jsem vzhůru od šesti a rozšiřuju článek o jednom malajském popzpěvákovi. Ale Angela je ještě v posteli.

QZEVZKRISENI: Aha, takže tam přespala?

OMNISLOVNIKAR96: Jo, ale moje čistota je pořád nedotčená. Ale po závěrečném ceremoniálu… to už možná!

QZEVZKRISENI: Hele, včera večer mě něco napadlo. Ty dírky ve zdi v tom nákupním středisku – nemohla to být mapa a na ní místa označená napínáčky?

OMNISLOVNIKAR96: Nějaká trasa, myslíš?

QZEVZKRISENI: Přesně.

OMNISLOVNIKAR96: Chceš tam jet? Ale budu muset počkat, než Ange vstane.

QZEVZKRISENI: To mi vyhovuje.

Zavolal v deset. Vyzvedl jsem ho v minivanu a pak jsme jeli k Benovi domů. Usoudili jsme, že moment překvapení je jediný způsob, jak ho vzbudit. Ale když jsme zpívali pod jeho oknem „Ty jsi mé slunce“, mělo to jen ten výsledek, že to okno otevřel a plivl po nás. „Dřív než v poledne nehnu ani prstem,“ prohlásil rozhodně.

Jeli jsme tedy s Radarem sami. Mluvil trochu o Angele, a jak moc ji má rád a jak je to divné, zamilovat se jenom pár měsíců předtím, než každý odejdou na jinou univerzitu, ale já jsem nějak nebyl schopen ho moc poslouchat. Chtěl jsem tu mapu. Chtěl jsem vidět místa, která si označila. Chtěl jsem ty napínáčky napíchat zpátky do zdi.

Vešli jsme přes kancelář, proběhli knihovnou, krátce jsme se zastavili a prohlédli si dírky ve stěně ložnice a pak jsme vlezli do obchodu se suvenýry. Už jsem tady neměl strach. Jakmile jsme jednou prošli všechny místnosti a ujistili se, že jsme sami, připadal jsem si stejně v bezpečí jako doma. Pod vitrínou jsem našel tu krabici s mapami a brožurkami, kterými jsem listoval tu noc, co se konal ples. Zvedl jsem ji a vybalancoval ji na zbytcích rozbité skleněné vitríny. Radar materiály třídil a hledal všechno, kde byla nějaká mapa, a já jsem je rozkládal a zkoumal dírky po napínáčcích.

Už jsme byli skoro u dna krabice, když Radar vytáhl černobílou brožurku nazvanou PĚT TISÍC AMERICKÝCH MĚST. Vydala ji v roce 1972 společnost Esso. Opatrně jsem rozložil mapu, a když jsem se pokoušel ji uhladit, uviděl jsem v rohu dírku. „To je ona,“ řekl jsem rozčileně. Kolem dírky byla mapa natržená, jako by ji někdo serval ze zdi. Byla to velká, zažloutlá, zkřehlá mapa USA, plná potenciálních destinací. Trhliny v mapě mi řekly, že ji nemyslela jako stopu – Margo byla příliš pečlivá a jistá, pokud šlo o stopy, než aby je znejasňovala. Tak či tak jsme narazili na něco, c o neplánovala, a když jsem viděl, co neplánovala, musel jsem zase myslet na to, co plánovala. A možná to dělala právě tady, v tom tichu a tmě. Cestovala, zatímco si lebedila, stejně jako Whitman, a připravovala se na chvíli, až to spustí doopravdy.

Utíkal jsem zpátky až do kanceláře a ve stole vedle toho, který užívala Margo, jsem našel krabičku napínáčků. Pak jsme s Radarem opatrně odnesli rozloženou mapu do ložnice. Držel jsem ji na zdi a Radar se pokoušel dostat napínáčky do rohů, ale tři ze čtyř rohů byly utržené a stejně tak i tři z pěti míst, pravděpodobně když sundavala mapu ze zdi. „Výš a doleva,“ radil. „Ne, dolů. Jo. Nehýbej tím.“ Konečně jsme dostali mapu na zeď a pak jsme začali vyrovnávat dírky v mapě

s dírkami ve zdi. Všech pět připínáčků jsme umístili poměrně snadno. Ale i některé z těch dírek byly utržené, a tak se dalo těžko říct, co přesně původně označovaly. A na mapě, která byla skoro černá pěti tisíci nápisy, na přesnosti dost záleželo. Nápisy byly tak malé a jemné, že jsem musel vylézt na koberec a podívat se ze vzdálenosti pár centimetrů, abych aspoň uhodl, co tak které místo mohlo být. Já jsem tipoval jména, Radar vytáhl pédéáčko a vyhledával je v Omnislovníku.

Byly tu dvě neroztržené tečky: jedna vypadala jako Los Angeles, i když v jižní Kalifornii byl celý shluk míst tak těsně u sebe, že se nápisy překrývaly. Další neroztržená dírka byla v Chicagu. V New Yorku byla jedna roztržená a podle umístění dírky ve zdi označovala jednu z pěti částí New York City.

„To dává smysl, když si vezmeš, co ještě víme.“

„Jo,“ kývl jsem. „Ale kde v New Yorku? To je otázka.“

„Něco nám uniklo,“ prohlásil Radar. „Nějaká bližší nápověď. Co jsou ty další tečky?“

„Je tu ještě jedna ve státě New York, ale ta není poblíž města. Podívej se sám, jak jsou ta města mrňavá. Může to být Poughkeepsie nebo Woodstock nebo Catskill Park.“

„Woodstock,“ opakoval Radar. „To by mohlo být zajímavé. Ona sice není moc hipík, ale volnost ducha, to by k ní sedlo.“

„Já nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Ta poslední je buď Washington, D. C., nebo možná Annapolis nebo Chesapeake Bay. Anebo něco úplně jiného.“

„Dost by pomohlo, kdyby na té mapě byla jen jedna dírka,“ podotkl Radar otráveně.

„Ale ona nejspíš cestuje z místa na místo.“ Bere se ustavičnou poutí.

Chvíli jsem seděl na koberci a Radar mi předčítal víc informací o New Yorku, o pohoří Catskill Mountains, o hlavním městě, o koncertu ve Woodstocku v roce 1969. Nic z toho nám moc nepomohlo. Měl jsem dojem, jako bychom došli na konec provázku a nenašli nic.

Když jsem to odpoledne vyložil doma Radara, seděl jsem u sebe a četl „Píseň o mně“ a taky se trochu učil k závěrečným zkouškám. V pondělí jsem měl základy analýzy a latinu, což pro mě byly dva nejtěžší předměty, a nemohl jsem si dovolit úplně se na ně vykašlat. Studoval jsem většinu sobotního večera a celou neděli, ale pak po večeři mě napadlo něco v souvislosti s Margo, a tak jsem si dal pauzu v cvičném překládání Ovidia a přihlásil se na chat. Viděl jsem, že Lace je online. Její přezdívku jsem se teprve teď dozvěděl od Bena, ale usoudil jsem, že ji znám dost dobře, abych jí mohl napsat.

QZEVZKRISENI: Ahoj, tady Q.

POPELNAHLAVU: Ahoj!

QZEVZKRISENI: Uvažovala jsi někdy o tom, kolik času musela Margo trávit plánováním toho všeho?

POPELNAHLAVU: Myslíš třeba, jak nechala písmenka v talíři od polévky před Mississippi a jak tě navedla do toho nákupního střediska?

QZEVZKRISENI: Jo, to nejsou věci, které vymyslíš za deset minut.

POPELNAHLAVU: Možná ten zápisník.

QZEVZKRISENI: Přesně.

POPELNAHLAVU: Jo. Zrovna dneska jsem na to myslela, protože jsem si vzpomněla, jak jsme byly jednou nakupovat, a když se jí líbila nějaká kabelka, vždycky do ní nejdřív strčila ten notes, jestli se vejde.

QZEVZKRISENI: Škoda že ten zápisník nemáme.

POPELNAHLAVU: Nejspíš ho má u sebe.

QZEVZKRISENI: Hm. Ve skříňce nebyl?

POPELNAHLAVU: Ne, jen učebnice, úhledně urovnané jako vždycky.

Studoval jsem u stolu a čekal, až se další lidé objeví online. Ben to za chvíli udělal, a tak jsem ho přizval do chatu k sobě a Lacey. Většinou si psali oni dva – já jsem ještě tak trochu překládal , dokud se nepřihlásil i Radar. Potom jsem pro ten den tužku odložil.

OMNISLOVNIKAR96: Někdo z New York City dneska hledal na Omnislovníku Margo Rothovou Spiegelmanovou.

BYLTOZANETLEDVIN: Poznáš, z které části New Yorku?

OMNISLOVNIKAR96: Bohužel ne.

POPELNAHLAVU: Nezapomínejte, že tam ještě visí ty plakáty. Nejspíš se jen někdo snažil zjistit, kdo to je.

OMNISLOVNIKAR96: Hm, to máš pravdu. Na to jsem zapomněl. Kruci.

QZEVZKRISENI: Hele, když tady občas nejsem, tak proto, že koukám na tu stránku, na kterou mě upozornil Radar, a hledám trasy mezi těmi místy, co označila.

BYLTOZANETLEDVIN: Odkaz?

QZEVZKRISENI: thelongwayround.com

OMNISLOVNIKAR96: Mám novou teorii. Přijede na závěrečný ceremoniál a bude sedět v publiku.

BYLTOZANETLEDVIN: Mám starou teorii, že se schovává někde v Orlandu, baví se na náš účet a stará se, aby pro nás byla střed vesmíru.

POPELNAHLAVU: Bene!

BYLTOZANETLEDVIN: Promiň, ale já mám prostě pravdu.

Pokračovali takhle dál, každý o své Margo, a já jsem se zatím snažil zmapovat její trasu. Jestli tu mapu nemyslela jako stopu – a ty trhliny po napínáčkách mi řekly, že nemyslela , tak jsme teď nejspíš získali všechny stopy, které nám chtěla nechat, a mnohem víc. V tom případě jsem tedy měl, co jsem potřeboval. Pořád jsem jí ale ještě byl hrozně vzdálený.

19.

Po třech dlouhých hodinách, které jsem v pondělí ráno strávil o samotě s osmi sty slovy z Ovidia, jsem šel po chodbě a měl jsem pocit, že mi už brzo začne mozek vytékat ušima. Ale celkem jsem to zvládl. Měli jsme teď hodinu a půl na oběd, aby nám mozek stačil znova ztuhnout, než začne druhá dnešní zkouška. Radar na mě čekal u skříňky.

„Tak jsem zrovna totálně zvoral špáninu,“ postěžoval si.

„Ale nekecej, tak zlé to nebude.“ Vzali ho na Dartmouth a dostal velké stipendium. Radar byl hodně chytrý.

„Člověče, já nevím. Během ústní části jsem pořád usínal. Ale hele, byl jsem půlku noci vzhůru a psal jsem program. Je skvělý. Člověk tam může zadat kategorii – třeba nějakou geografickou oblast nebo čeleď zvířat – a můžeš si pak na jediné stránce přečíst první věty až stovky článků z Omnislovníku o svém tématu. Takže řekněme, že třeba chceš najít jeden konkrétní druh králíka, ale nepamatuješ si, jak se jmenuje. Tady si přečteš úvod ke všem jednadvaceti druhům králíků na stejné stránce řekněme za tři minuty.“

„A to jsi dělal noc před závěrečnou zkouškou?“

„No jo. Já vím. Ale pošlu ti to e-mailem, jo? Je to hustě ujetý.“

V té chvíli dorazil Ben. „Přisámbohu, Q, byli jsme s Lacey do dvou do rána na chatu a hráli jsme si s tou stránkou, cos mi dával odkaz. Vymysleli jsme všechny možné trasy, které mohla Margo použít mezi Orlandem a těmi pěti místy. Taky jsem si uvědomil, že jsem se celou tu dobu pletl. Ona není v Orlandu. Radar má pravdu. Vrátí se na závěrečný ceremoniál.“

„Proč?“

„To načasování perfektně vychází. Cesta autem z Orlanda do New Yorku, přes hory do Chicaga, pak do Los Angeles a zpátky do Orlanda je vpodstatě přesně výlet na třiadvacet dní. Navíc je to úplně uhozený fór, ale k Margo se to hodí. Všichni si myslí, že se odpravila. Ona se obklopí záhadou, aby jí všichni věnovali pozornost. A zrovna když ta pozornost zase utichne, objeví se na ceremoniálu.“

„Ne,“ řekl jsem. „To rozhodně ne.“ Na tohle už jsem Margo příliš dobře znal. Ona nestojí o pozornost. Taky jsem tomu věřil. Ale Margo nebere život jako hru. Laciné triky jí nestačí.

„Dej na mě, brácho. Rozhlídni se tam po ní. Ona tam bude.“ Jen jsem zavrtěl hlavou. Všichni měli oběd ve stejnou dobu, takže v jídelně bylo příšerně natřískáno, použili jsme tedy právo maturantů a jeli k Wendy’s. Snažil jsem se soustředit na nadcházející zkoušku z analýzy, ale začínal jsem mít pocit, že těch provázků je možná přece jen víc. Jestli měl Ben pravdu s tou třiadvacetidenní cestou, je to samozřejmě zajímavé. Možná právě tohle plánovala v tom černém notýsku, dlouhou, osamělou cestu. Nevysvětlovalo to všechno, ale hodilo by se to k Margo – plánovačce. Ale nijak mě to k ní nepřiblížilo. Určit přesně polohu bodu na roztržené mapě je těžké. Ale když se ten bod pohybuje, je to ještě těžší.

Po dlouhém zkouškovém dni byla skoro úleva vrátit se k známé neproniknutelnosti „Písně o mně“. Došel jsem k takové divné části té básně – po všem tom naslouchání lidem a pak i po cestování s nimi Whitman přestane poslouchat a přestane navštěvovat, a začne se stávat jinými lidmi. Nebo spíš se do nich nastěhuje. Vypráví o kapitánovi, který zachránil všechny, kdo jeli na lodi, kromě sebe. Básník tvrdí, že jeho příběh může vyprávět, protože se tím kapitánem stal. Jak píše: „Já jsem ten muž, já to protrpěl, já tam byl.“ O pár řádek později je ještě jasnější, že Whitman už nepotřebuje naslouchat, aby se stal něčím jiným: „Neptám se raněného, jak zkouší, sám stávám se raněným.“

Odložil jsem knihu, lehl jsem si na bok a díval se z okna, které mezi námi vždycky bylo: nestačí jen ji vidět nebo slyšet. Abych našel Margo Rothovou Spiegelmanovou, musím se stát Margo Rothovou Spiegelmanovou.

Udělal jsem mnoho věcí, které by byla mohla udělat ona: Dal jsem dohromady nepravděpodobnou plesovou dvojici. Utišil jsem vyjící smečku kastovní války. Začal jsem se cítit dobře ve strašidelném domě plném krys, kam ona chodila přemýšlet. Viděl jsem. Naslouchal jsem. Ale ještě jsem se nestal raněným.

Druhý den jsem jakžtakž zvládl zkoušky z fyziky a státní správy a pak jsem zůstal vzhůru do dvou do rána, abych dopsal závěrečnou práci o Bílé velrybě. Došel jsem k názoru, že Achab byl hrdina. Neměl jsem pro to rozhodnutí žádný konkrétní důvod – zvlášť vzhledem k tomu, že jsem tu knihu nečetl , ale rozhodl jsem se tak a podle toho jsem se zařídil.

Zkrácený zkouškový týden znamenal, že středa pro nás byla poslední den školy. A celý den bylo těžké chodit a nemyslet na to „naposled“. Naposled stojím v kruhu před zkušebnou orchestru ve stínu dubu, který chránil celé generace potrhlých muzikantů. Naposledy jím v jídelně pizzu s Benem. Naposled sedím v téhle škole a rukou, do které mě chytá křeč, škrábu esej do modrého sešitu. Naposledy se podívám na hodiny. Naposled vidím Chucka Parsona obcházet po chodbách a poťouchle se šklebit. Panebože, já už propadám nostalgii i kvůli Chucku Parsonovi. Ve mně se děje něco nezdravého.

Margo na tom musela být podobně. Všechno si naplánovala, takže určitě věděla, že odchází, a ani ona nemohla být proti tomuhle pocitu úplně imunní. Zažila tady pěkné dny. A poslední den se ty špatné chvíle hrozně těžko vybavují, protože tak či tak, vybudovala si tady vlastní život, stejně jako já. Město je z papíru, ale vzpomínky ne. Všechny ty věci, které jsem tu zažil, láska a lítost a soucit a násilí a zlost, teď ve mně vyplouvaly na povrch. Ty nabílené stěny z tvárnic. Mé bílé zdi. Její bílé zdi. Tak dlouho jsme byli jejich zajatci, uvízli jsme v jejich břiše jako Jonáš.

Celý den jsem myslel na to, že možná právě kvůli tomuhle pocitu všechno naplánovala tak složitě a přesně; i když člověk chce odejít, je to hrozně těžké. Chce to přípravu, a možná, když seděla v tom nákupním centru a psala si plány, byl to pro ni intelektuální i emocionální trénink – její způsob, jak v představách vstoupit do svého osudu.

Ben a Radar měli oba prodlouženou zkoušku, aby si byli jistí, že Elgarův slavnostní pochod zvládnou při závěrečném ceremoniálu bez chyby. Lacey mi nabídla svezení, ale já jsem se rozhodl, že si vyklidím skříňku, protože jsem se sem už nechtěl vracet a znovu cítit, jako bych se topil v té zvrácené nostalgii.

Moje skříňka byla doslova smetiště – napůl popelnice, napůl skladiště knih. Když Lacey otevřela její skříňku, našla tam pečlivě poskládané učebnice, jako by Margo měla v úmyslu přijít další den do školy. Přitáhl jsem ke skříňkám koš a otevřel tu svou. Začal jsem tím, že jsem strhl obrázek sebe, Bena a Radara, jak šaškujeme. Strčil jsem ho do batohu a pak jsem se pustil do toho nechutného úkolu roztřídit smetí nashromážděné za celý rok – žvýkačky zabalené do útržků ze sešitů, vypsané propisky, mastné ubrousky – a všechno jsem to vyhazoval do koše. Celou dobu jsem si myslel: Tohle už nikdy dělat nebudu, už sem nikdy nepřijdu, tohle už nikdy nebude moje skříňka, už si s Radarem nebudeme při matice posílat psaníčka, už nikdy neuvidím Margo na druhém konci chodby. Bylo to poprvé v mém životě, co se tolik věcí najednou už nikdy nestane.

A nakonec toho na mě bylo příliš. Nedokázal jsem si ten pocit rozmluvit, a tak začal být nesnesitelný. Shrábl jsem všechno – fotky a poznámky a knihy – do koše. Skříňku jsem nechal otevřenou a šel jsem pryč. Když jsem procházel kolem zkušebny, slyšel jsem za zdí tlumeně hrát slavnostní pochod. Šel jsem dál. Venku bylo horko, ale ne tak horko jako obvykle. Bylo to snesitelné. Většinu cesty domů jsou chodníky, pomyslel jsem si a šel jsem dál.

A i když to „už nikdy“ bylo nesnesitelné a znepokojivé, konečný odchod byl skvělý pocit. Čistý. Nejdestilovanější forma osvobození. Všechno, na čem záleželo, až na jeden hloupý obrázek, bylo v koši, ale byl to skvělý pocit. Rozběhl jsem se, protože jsem chtěl být od školy co nejdál.

Je hrozně těžké odejít – dokud neodejdete. A pak je to ta nejsnadnější věc na světě.

Utíkal jsem a poprvé jsem měl pocit, že se stávám Margo. Věděl jsem: Ona není v Orlandu. Není na Floridě. Odcházení je příliš krásný pocit, když člověk jednou odejde. Kdybych byl v autě a nešel pěšky, možná bych taky jel pořád dál. Margo je pryč a nevrátí se ani na závěrečný ceremoniál, ani nikdy jindy. Tím jsem si teď byl jistý.

Odcházím, a je to tak opojné, že vím, že se už nemůžu vrátit. Ale co dál? Budu pořád opouštět další a další místa, brát se ustavičnou poutí?

Ben a Radar kolem mě projeli asi půl kilometru od Jefferson Park. Ben dupl na brzdu a se skřípěním zastavil POMO přímo na Lakemont, i přes ten provoz kolem. Doběhl jsem k autu a nastoupil. Chtěli jít ke mně hrát Vzkříšení, ale já jsem to odmítl, protože jsem byl blíž než kdy dřív.

20.

Celou středeční noc a celý čtvrteční den jsem se pokusil pomocí svého nově nabytého pochopení najít nějaký smysl ve stopách, které jsem měl – nějaký vztah mezi tou mapou a turistickými průvodci, nebo mezi Whitmanem a tou mapou, který by mi pomohl pochopit její itinerář. Ale měl jsem stále silnější pocit, že ji možná tak ovládla slast z odcházení, až za sebou zapomněla nechat stopu. A jestli to tak je, může mapa, kterou jsme nikdy neměli vidět, být nejlepší šance ji najít. Žádné místo na ní ale nebylo dostatečně konkrétní. Dokonce i ta tečka v Catskill Park, která mě zajímala, protože byla jediná, která nebyla ve velkém městě nebo aspoň poblíž, byla příliš velká a lidnatá, než aby se tam dal najít jeden člověk. „Píseň o mně“ mluvila o různých místech v New Yorku, ale bylo jich příliš, než aby se všechna dala obejít. Jak člověk objeví tečku na mapě, když se ta tečka stěhuje z jednoho velkoměsta do druhého?

Byl jsem už vzhůru a listoval jsem turistickými průvodci, když v pátek ráno přišli rodiče do mého pokoje. Málokdy tam chodili oba najednou, a tak se mi sevřel žaludek – možná mají špatné zprávy o Margo , než mi došlo, že máme dnes svůj závěrečný ceremoniál.

„Tak co, připravený?“

„Jo. Ono celkem o nic nejde, ale bude to zábava.“

„Střední školu končíš jen jednou,“ řekla máma.

„Hm,“ kývl jsem. Sedli si na postel proti mně. Všiml jsem si, že se po sobě podívali a zachichtali se. „Co je?“ zeptal jsem se.

„Chceme ti dát něco k maturitě,“ řekla máma. „Jsme na tebe moc pyšní, Quentine. Jsi největší úspěch našeho života a dnešek je tvůj velký den a my – prostě jsi báječný mladý muž.“

Usmál jsem se a sklopil oči. A táta pak vytáhl malinký dárek zabalený v modrém papíře.

„Ne,“ řekl jsem a popadl jsem krabičku.

„Otevři to.“

„To ne,“ opakoval jsem a zíral jsem na to. Bylo to velké jako klíč. Bylo to těžké jako klíč. Když se tím zatřáslo, chrastilo to jako klíč.

„No otevři to, miláčku,“ pobízela máma. Strhl jsem balicí papír. KLÍČ! Prohlédl jsem si ho zblízka. Byl od fordu. A žádné z našich aut ford nebyl „Vy jste mi koupili auto?“

„Ano,“ potvrdil táta. „Není úplně nové – ale je staré pouhé dva roky a má najeto jen asi třicet tisíc.“ Vyskočil jsem a oba jsem je objal.

„Je moje?“

„Jo!“ skoro vykřikla máma. Mám auto! Auto! Svoje vlastní!

Pustil jsem naše a hulákal: „Děkuju děkuju děkuju děkuju děkuju!“ Přitom jsem se hnal přes obývák a jen v starém tričku a boxerkách jsem otevřel dveře ven. Před domem parkoval minivan ford s velkou modrou mašlí.

Dali mi minivan. Mohli vybrat jakékoliv auto, a oni vyberou dodávku. Minivan. Bože pojízdné spravedlnosti, proč se mi tak krutě vysmíváš? Minivane, mlýnský kameni na krku! Kainovo znamení! Strašlivá obludo s vysokým stropem a malým výkonem!

Když jsem se otáčel, nasadil jsem statečný výraz. „Děkuju děkuju děkuju,“ řekl jsem, i když teď to určitě neznělo tak nadšeně, jako když jsem to nepředstíral.

„Viděli jsme, jak moc rád jezdíš v tom mém,“ vysvětlovala máma. Ona i táta se zářivě usmívali – zřejmě byli přesvědčení, že mi darovali dopravní prostředek mých snů. „Bude to skvělé na ježdění s kamarády,“ dodal táta. Když si představím, že tihle lidé se specializují na analýzu a pochopení lidské psychiky!

„Poslyš,“ řekl táta, „měli bychom už brzo vyrazit, jestli chceme dostat dobrá místa.“

Ještě jsem se neosprchoval, neoblékl a nic. Tedy ne že bych se vlastně hodlal oblékat, ale i tak. „Nemusím tam být dřív než v půl jedné,“ namítl jsem. „Ještě se potřebuju připravit.“

Táta se zamračil: „No, já bych rád měl dobrý výhled, abych udělal nějaké fot –“

Přerušil jsem ho. „Já můžu jet SVÝM AUTEM,“ řekl jsem. „Můžu tam dojet SÁM ve SVÉM AUTĚ!“ Zeširoka jsem se usmál.

„Já vím,“ prohlásila máma nadšeně. A co vlastně – auto je auto. Řídit vlastní minivan je rozhodně lepší než řídit cizí.

Vrátil jsem se k počítači a informoval jsem Radara a Lacey (Ben online nebyl) o minivanu.

OMNISLOVNIKAR96: Náhodou, to je dobrá zpráva. Můžu se u tebe zastavit a strčit ti do kufru chladicí box? Musím odvézt rodiče na ceremoniál a nechci, aby to viděli.

QZEVZKRISENI: Jasně, není zamčený. Na co chladicí box?

OMNISLOVNIKAR96: No, protože u mě nikdo nepil, zbylo nám 212 piv, a tak je vezeme k Lacey na ten dnešní mejdan.

QZEVZKRISENI: 212 piv?

OMNISLOVNIKAR96: Je to velký box.

Pak se přihlásil Ben a KŘIČEL na nás, že on už je osprchovaný a nahý a už si musí jen vzít talár a čapku. Pak jsme o tom chvilku klábosili. Když se všichni odpojili a šli se chystat, vlezl jsem do sprchy a postavil se tak, že mi voda stříkala přímo do obličeje. Jak do mě ta voda bušila, přemýšlel jsem. New York nebo Kalifornie? Chicago nebo Washington? Už i já bych mohl jet, uvědomil jsem si. Mám auto stejně jako ona. Mohl bych jet na všech těch pět míst na mapě, a i kdybych ji nenašel, byla by to rozhodně lepší zábava než další parné léto v Orlandu. Ale ne. To je jako vloupání do Mořského světa. Je na to potřeba dokonalý plán, pak ho skvěle provedete, a pak – nic. Pak je to jen Mořský svět, jen temnější. Sama mi to říkala: Potěšení není to provést. Potěšení je to plánovat.

A na to jsem myslel, když jsem stál pod sprchou: na plánování. Sedí v nákupním centru se svým notýskem a plánuje. Možná plánuje cestu a pomocí map dává dohromady trasu. Čte Whitmana a podtrhne „beru se ustavičnou poutí“, protože tak si sama sebe ráda představuje, tak to ráda plánuje.

Ale je to také něco, co ráda skutečně dělá? Ne. Margo totiž zná tajemství odcházení, tajemství, které jsem já odhalil teprve teď: Odcházení je příjemný, čistý pocit, pouze když člověk opouští něco důležitého, něco, na čem mu záleželo. Když vyrve život i s kořeny. Ale nemůže to udělat, než jeho život někde kořeny zapustí.

Když tedy odjela, odjela navždycky. Nedokázal jsem ale věřit tomu, že se vydala na ustavičnou pouť. Byl jsem si jistý, že odjela na nějaké místo – místo, kde může zůstat dost dlouho na to, aby jí na něm začalo záležet, aby příští odcházení byl stejně skvělý pocit jako to předchozí. Někde ve světě, daleko odsud, je kout, kde nikdo neví, co znamená „Margo Rothová Spiegelmanová“. A Margo sedí v tom koutě a něco škrábe do černého notýsku.

oda začala vychládat. Mýdla jsem se ani nedotkl, vylezl jsem ale ven, omotal si ručník kolem

V

pasu a sedl si k počítači.

Vykutal jsem Radarův e-mail o jeho omnislovníkovém programu a instaloval jsem si tu aplikaci. Vážně byla dobrá. Nejdřív jsem zadal směrovací číslo do Chicaga, cvakl na „místo“ a zadal poloměr třicet kilometrů. Vyjela na mě asi stovka reakcí od Navy Pier po Deerfield. Na obrazovce se objevila první věta každé položky a já jsem je všechny přečetl asi za pět minut. Nic mi nepřišlo nápadné. Potom jsem zkusil směrovací číslo poblíž Catskill Park ve státě New York. Tentokrát

méně výsledků, osmdesát dva, seřazených podle data, kdy byla příslušná stránka Omnislovníku přidána. Začal jsem číst.

Woodstock, New York je městečko v okrese Ulster, stát New York, patrně nejproslulejší stejnojmenným koncertem [viz Woodstock, koncert] v roce 1969, třídenní událostí, které se zúčastnily takové osobnosti jako Jimi Hendrix a Janis Joplin a který se ve skutečnosti konal v sousedním městečku.

Jezero Katrine je malé jezero v okrese Ulster, New York, které často navštěvoval Henry David Thoreau.

Catskill Park je oblast o rozloze přibližně třicet hektarů v pohoří Catskill Mountains ve společném vlastnictví státu a místních správ, včetně pětiprocentního podílu v držení města New York, které získává velkou část své vody z nádrže ležící v této oblasti.

Roscoe, New York je osada ve státě New York, kde podle posledního sčítání lidu žije 261 domácností.

Agloe, New York je fiktivní vesnice vytvořená společností Esso na počátku třicátých let a vkládaná do turistických map jako copyrightová past neboli papírové město.

Rozklikl jsem ten odkaz a dostal se na celý článek. Ten pokračoval:

Agloe, umístěné na křižovatce dvou cest severně od Roscoe, N , bylo výtvorem kartografů Otty

Y

G. Lindberga a Ernesta Alperse, kteří dali městečku jméno složené ze svých iniciál. Copyrightové pasti se v mapách objevovaly po staletí. Kartografové vytvářejí fiktivní body v krajině, ulice nebo osady a vkládají je tajně do svých map. Pokud se takový fiktivní bod objeví v mapě jiného kartografa, je jasné, že jde o plagiát. Copyrightovým pastem se také někdy říká legendové pasti, papírové ulice nebo papírová města [viz též fiktivní položky]. I když málo kartografických společností jejich existenci přiznává, copyrightové pasti se běžně vyskytují i v současných mapách.

Ve čtyřicátých letech se městečko Agloe ve státě New York začalo objevovat i na mapách vydaných jinými společnostmi. Esso mělo podezření na porušení copyrightu a chystalo několik žalob, ale ve skutečnosti neznámý obyvatel vystavěl na křižovatce, která se objevila na mapě společnosti Esso, obchod zvaný „Koloniál Agloe“.

Budova, která dosud stojí [zdroj?], je jedinou stavbou v Agloe, které se i nadále objevuje na mnoha mapách a tradičně se uvádí počet obyvatel nula.

Každé heslo Omnislovníku obsahuje podstránky, kde se můžete podívat na všechny úpravy a na případnou diskusi členů Omnislovníku. Stránku o Agloe nikdo neupravoval víc než rok, ale nějaký anonymní uživatel nedávno na diskusní stránku připsal:

informace pro Ty, co to Editují – až do 29. Května, 12.00 hodin, bude v Agloe Počet obyvatel Jeden.

Ta náhodně umístěná velká písmena jsem poznal okamžitě. Pravidla psaní velkých písmen jsou hrozně nespravedlivá ke slovům uprostřed věty. Hrdlo se mi stáhlo, ale přinutil jsem se uklidnit. Ten komentář tam nechala před patnácti dny. Celou dobu tam visel a čekal na mě. Podíval jsem se na

časomíru na počítači. Měl jsem na to něco málo pod dvacet hodin.

Poprvé za celé týdny mi připadala úplně a nepopíratelně živá. Přinejmenším ještě den byla živá. Tak dlouho jsem posedle uvažoval o tom, kde asi je, abych nemusel myslet na to, jestli je vůbec živá, že jsem si vůbec neuvědomoval, jak příšerný strach jsem měl, až teď, ale panebože, je živá je živá je živá.

Vyskočil jsem, pustil ručník na podlahu a zavolal Radarovi. Přidržel jsem si telefon ramenem, natáhl si boxerky, pak šortky. „Už vím, co znamenají papírová města! Máš u sebe pédéáčko?“

„Jo. Hele, už bys tu měl být, člověče. Už nás budou řadit.“

Slyšel jsem, jak Ben do telefonu křičí: „Řekni mu, ať kouká být nahý!“

„Radare,“ řekl jsem a snažil se, aby pochopil, jak je to důležité. „Najdi si stránku o Agloe, New York. Máš to?“

„Jo. Čtu to. Moment. Moment. Týjo. To by mohlo být to místo na mapě, co, to v Catskills?“

„Jo, myslím. Je to dost blízko. Podívej se do diskuse.“

„…“

„Radare?“

„Kristepane.“

„Já vím, já vím,“ hulákal jsem. Jeho odpověď jsem neslyšel, protože jsem si navlékal tričko, ale když jsem zase přiložil telefon k uchu, slyšel jsem, jak mluví s Benem. Zavěsil jsem.

Na počítači jsem zkusil najít trasu z Orlanda do Agloe, ale mapový systém o žádném Agloe nikdy neslyšel, a tak jsem si místo něj vyhledal Roscoe. Když budu počítat s průměrnou rychlostí sto kilometrů, bude to podle počítače trvat devatenáct hodin a čtyři minuty. Bylo čtvrt na tři. Měl jsem dvacet jedna hodin a čtyřicet pět minut na to, abych tam dojel. Vytiskl jsem si trasu, popadl klíče od minivanu a zamkl za sebou.

„Je to devatenáct hodin a čtyři minuty odsud,“ řekl jsem do telefonu. Byl to Radarův telefon, ale vzal ho Ben.

„Tak co budeš dělat?“ zeptal se. „Poletíš tam?“

„Ne, na to nemám dost peněz, a stejně je to nějakých osm hodin od New Yorku. Pojedu autem.“

Najednou si Radar vzal telefon zpátky. „Jak dlouho ta cesta trvá?“

„Devatenáct hodin a čtyři minuty.“

„Podle koho?“

„Google Maps.“

„Blbost,“ prohlásil Radar. „Žádný z těch internetových programů nepočítá s provozem. Zavolám ti zpátky. A hoď sebou, už nás fakt budou řadit.“

„Já tam nejdu. Nemůžu riskovat to zdržení,“ řekl jsem, ale to už jsem mluvil do prázdna. Radar se ozval asi za minutu. „Když pojedeš průměrnou rychlostí sto kilometrů za hodinu, nebudeš stavět a vezmeš v úvahu běžný stupeň dopravy, tak ti to potrvá dvacet tři hodin a dvacet minut. Což znamená, že tam dorazíš krátce po jedné odpoledne, takže budeš muset trochu nahnat čas, jak to půjde.“

„Cože? Ale –“

Radar mi skočil do řeči. „Já tě nechci kritizovat, ale možná v téhle konkrétní otázce by si člověk, který chodí soustavně pozdě, mohl nechat poradit od člověka, který je vždycky přesný. Ale budeš se tady muset zastavit aspoň na vteřinu, protože jinak se tvoji rodiče vyděsí, když se neobjevíš, až tě vyvolají, a krom toho, tedy ne že by to bylo tak důležité, jen se o tom zmiňuju – máš u sebe všechno naše pivo.“

„Snad vidíš, že nemám čas,“ odsekl jsem.

Ben se nahnul k telefonu. „Nechovej se jako idiot. Bude tě to stát jenom pět minut.“

„No dobře.“ Prudce jsem zabočil doprava na červenou a dupl jsem na plyn – tenhle minivan měl o něco lepší akceleraci než ten mámin, ale ne o moc. Na parkovišti u tělocvičny jsem byl za tři minuty. Neparkoval jsem, prostě jsem zastavil uprostřed parkoviště a vyskočil ven. Hnal jsem se k tělocvičně a uviděl jsem, jak směrem ke mně sprintují tři postavy v talárech. Poznal jsem tmavé hubené Radarovy nohy, kolem kterých létal talár, a to vedle byl Ben, v teniskách bez ponožek. A hned za nimi utíkala Lacey.

„Vemte si to pivo,“ křikl jsem na ně. „Já to řeknu našim.“

Rodiny absolventů byly rozsazené na tribunách a já jsem párkrát přeběhl tam a zpátky po hřišti, než jsem konečně našel mámu s tátou asi v prostřední řadě. Mávali na mě. Vyběhl jsem schody po dvou, takže jsem byl trochu udýchaný, když jsem si k nim klekl a řekl: „Hele, já na to [nádech] defilé nejdu, protože [nádech] jsem asi našel Margo a [nádech] musím za ní, nechám si mobil zapnutý [nádech] a prosím vás, nezlobte se na mě, a ještě jednou díky za to auto.“

Máma mě popadla kolem pasu a řekla: „Cože? Quentine, o čem to mluvíš? Brzdi.“

Řekl jsem: „Jedu do Agloe, stát New York, a musím odjet okamžitě. To je celé. Hele, já už musím. Nemám čas. Mám mobil. Tak ahoj.“

Nepustila mě, tak jsem se musel vykroutit. Než stačili něco říct, už jsem zase utíkal ze schodů a sprintoval k minivanu. Naskočil jsem a zařadil rychlost a už jsem vyjížděl, když jsem si uvědomil, že na sedadle vedle mě sedí Ben.

„Vem to pivo a zmiz z auta!“ křikl jsem.

„Jedeme s tebou,“ prohlásil. „Kdybys to zkoušel odřídit celé sám, stejně bys nejspíš usnul.“

Otočil jsem se a uviděl, že Radar i Lacey mají v ruce telefony. „Musím to říct rodičům,“ vysvětlovala Lacey a ťukala do telefonu. „No tak. Jeď jeď jeď jeď.“

ČÁST TŘETÍ

PLAVIDLO

Hodina první

Chvíli trvá, než všichni stačí vysvětlit rodičům, že za 1. nepůjdou na vyřazovací ceremoniál a za 2. jedeme do New Yorku, za 3. navštívit místo, které technicky vzato neexistuje, a snad i za 4. zastihneme toho, kdo publikoval na Omnislovníku, což podle důkazů Náhodnými velkými Písmeny je za 5. Margo Rothová Spiegelmanová.

Radar je poslední, kdo hovor ukončí, a když to konečně udělá, řekne: „Rád bych učinil prohlášení. Naši zuří, že prošvihnu závěrečný ceremoniál. Taky moje holka má vztek, protože jsme asi tak za osm hodin měli naplánováno něco hodně výjimečného. Víc to rozvádět nebudu, ale doufám, že tenhle výlet bude stát za to.“

„Tvoje schopnost nepřijít o panictví je inspirace pro nás pro všechny,“ prohlásí Ben vedle mě.

Podívám se přes zpětné zrcátko na Radara. „HURÁ, JEDEME N VÝLET!“ zahulákám. Proti své

A

vůli se usměje. Radost z opouštění.

Tou dobou už jsme na I-4 a provoz je celkem slabý, což hraničí se zázrakem. Jedu v levém krajním pruhu asi o třináct kilometrů v hodině rychleji, než je povolená devadesátka, protože jsem jednou slyšel, že když člověk nepřekročí rychlost o víc než patnáct kilometrů v hodině, policie ho nezastaví.

Velice rychle si rozdáme role.

Lacey sedí vzadu a dělá zásobovače. Nahlas vyjmenováváme všechno, co na svůj výlet momentálně máme: půlku Snickersky, kterou Ben jedl, když jsem mu volal to o Margo; 212 piv v kufru; trasu, kterou jsem si vytiskl; a tyto předměty z její kabelky: osm peprmintových žvýkaček, tužku, papírové kapesníky, tři tampony, jedny tmavé brýle, balzám na rty, klíče k jejímu domu, členskou legitimaci YWCA, průkazku do knihovny, pár účtenek, třicet pět dolarů a kartu BP.

Pak prohlásí: „To je vzrůšo! Jsme jako osadníci na Divokém západě, ti taky měli málo zásob. Jen by to chtělo víc peněz.“

„Aspoň že máme tu BP kartu,“ připomenu. „Můžeme si opatřit benzin a jídlo.“

Podívám se přes zrcátko a uvidím Radara v taláru, jak nahlíží Lacey do kabelky. Talár má dost hluboký výstřih, a tak zahlédnu i pár kudrnatých chlupů na hrudi. „Boxerky tam nemáš?“ zeptá se.

„Fakt, budeme se muset stavit v Gapu,“ přidá se Ben.

Radarova práce je průzkum a výpočty, a taky se do ní za pomoci svého přístroje ihned vrhne. Sedí v prostřední řadě sedadel sám a vedle sebe má rozložené cestovní pokyny a uživatelský manuál k autu. Počítá, jak rychle musíme jet, abychom to do zítřejšího poledne stihli, kolikrát budeme muset zastavit, aby autu nedošel benzin, hledá pumpy BP na naší trase a odhaduje, kolik času ztratíme, když budeme muset vyjet z dálnice.

„Benzin budeme muset brát čtyřikrát. A ty zastávky budou muset být hodně krátké. Nejvýš šest minut mimo dálnici. Máme před sebou tři dlouhé úseky, kde se na silnici pracuje, plus zácpy v Jacksonville, Washingtonu a Filadelfii, i když Washingtonem budeme projíždět kolem třetí ráno, takže to nebude tak zlé. Podle mých výpočtů by naše průměrná rychlost měla být kolem sto patnácti. Jak rychle jedeš?“

„Sto, sto pět,“ řeknu. „Rychlostní limit je devadesát.“

„Jeď sto patnáct.“

„Nemůžu, je to nebezpečné a budu platit pokutu.“

„Jeď sto patnáct,“ zopakuje. Dupnu na plyn. Problém je zčásti v tom, že mně se nechce jet sto patnáct, a zčásti v tom, že minivanu se nechce jet sto patnáct. Začne se třást tak, jako by se měl rozpadnout. Zůstanu v levém pruhu, i když pořád ještě nejsme nejrychlejší auto na silnici a mám výčitky svědomí, že mě lidé předjíždějí zprava, ale potřebuju před sebou volnou cestu, protože na

rozdíl od všech ostatních na téhle silnici já nemůžu zpomalit.

A to je moje role: řídit a být nervózní. Přijde mi, že tu roli nehraju poprvé. A Ben? Benova role je, že potřebuje čurat. Nejdřív se zdálo, že jeho hlavní role bude stěžovat si, že tu nemám žádná cédéčka a všechny rádiové stanice v Orlandu jsou příšerné, až na tu univerzitní, a tu už nenaladíme. Ale brzo tuhle roli zamění za své pravé poslání: potřebuje čurat.

„Potřebuju čurat,“ řekne v 15.06. Jsme na cestě čtyřicet tři minut. Zbývá nám přibližně den cesty.

„Myslím, že to vydržím,“ konstatuje. V 15.10 oznámí: „Hele, já fakt potřebuju čurat. Vážně.“

Sbor odpoví: „Vydrž to.“ On řekne: „Ale já –“ A sbor zopakuje: „Vydrž to!“ Zatím je to legrace, že Ben potřebuje čurat a my potřebujeme, aby to vydržel. Směje se a stěžuje si, že jak se směje, potřebuje čurat ještě víc. Lacey přeleze o řadu blíž, nakloní se nad ním a začne ho lechtat. Ben se směje a kvičí a já se směju taky a ručička na tachometru ukazuje sto patnáct. Uvažuju o tom, jestli nám Margo připravila tuhle cestu schválně, nebo náhodou – tak či tak, takhle jsem se naposled bavil tehdy, když jsem posledně strávil několik hodin za volantem minivanu.

Hodina druhá

Pořád řídím. Zahneme na sever, na I-95, projíždíme Floridou, skoro po pobřeží, ale ne úplně. Tady jsou všude borovice, příliš tenké na svou výšku, stavěné asi jako já. Hlavně je tu ale silnice, na které předjíždíme auta, a občas některé předjíždí nás, pořád musím dávat pozor, kdo je přede mnou a kdo za mnou, kdo se blíží a kdo se vzdaluje.

Lacey a Ben teď sedí spolu uprostřed a Radar sedí vzadu, a hrají „Hádej, co vidím“, ale takovou pitomou verzi, kdy se můžou použít jenom věci, které ve skutečnosti vidět není.

„Vidím něco tragicky hustýho,“ prohlásí Radar.

„Je to, jak se Ben usmívá většinou jenom pravou stranou pusy?“ zeptá se Lacey.

„Ne,“ odpoví Radar. „A přestaň se nad Benem tak sladce rozplývat. Je to hnus.“

„Je to to, když si pod talár nevezmeš vůbec nic a pak musíš jet do New Yorku a všichni lidi v ostatních autech kolem si myslí, že jsi oblečený?“

„Ne,“ odpoví Radar. „To je jenom tragický.“

Lacey se usměje. „Ono se ti ještě začne líbit nosit šaty. Začneš si užívat tu vzdušnost.“

„Já už vím!“ přidá se Ben. „Je to čtyřiadvacetihodinová cesta v minivanu. Hustý to je jako každý výlet, a tragický proto, že spotřebujeme strašnou spoustu benzinu a ničíme planetu.“

Radar zase řekne, že ne, a ostatní hádají dál. Já řídím a jedu sto patnáct a modlím se, abych nedostal pokutu, a hraju metafyzické hádanky. Ukáže se, že ta tragicky hustá věc je, že nevrátíme vypůjčené taláry včas. Prosvištím kolem policisty, který parkuje na travnatém dělícím pásu. Zatrne ve mně a pevně sevřu volant oběma rukama, protože jsem si jistý, že za námi vyrazí a zastaví nás. Neudělá to. Možná ví, že takhle rychle jedu jen proto, že musím.

Hodina třetí

Ben zase sedí vedle mě. Já ještě řídím. Všichni máme hlad. Lacey každému z nás dá jednu žvýkačku, ale moc to nepomůže. Píše sáhodlouhý seznam všeho, co koupíme u BP, až budeme prvně stavět. Doufám, že to bude hodně dobře zásobená pumpa, protože jim to tam vybílíme.

Ben pořád pohupuje koleny nahoru dolů.

„Mohl bys toho nechat?“

„Už tři hodiny potřebuju čurat.“

„To jsi říkal.“

„Cítím čuránky až pod žebry,“ řekne. „Fakt jsem úplně plný čuránek. Momentálně sedmdesát procent mojí tělesné váhy jsou čuránky.“

„Mhm,“ řeknu a skoro se ani neusměju. Vtipné to je, ale já jsem unavený.

„Možná se rozbrečím a budu brečet čuránky.“

Tím mě dostane. Trochu se zasměju. Když se na něj za několik minut podívám, Ben má vykasaný talár a pevně si tiskne rozkrok.

„Co je?“ zeptám se.

„Člověče, já fakt už musím. Už to sotva držím zamáčknutý.“ Otočí se. „Radare, jak je to ještě daleko do zastávky?“

„Musíme jet ještě aspoň dvě stě třicet kilometrů, abychom zůstali u čtyř zastávek, což znamená hodinu a padesát osm a půl minuty, když bude Q držet tempo.“

„Držím ho!“ křiknu. Jsme severně od Jacksonville a blížíme se ke Georgii.

„To nezvládnu. Radare. Dej mi něco, do čeho můžu čurat.“

Sbor se okamžitě ozve: NE! Absolutně ne. Vydrž to jako chlap. Drž, jako se viktoriánská slečna drží svého panenství. Vydrž to důstojně a velkoryse, jako prezident Spojených států má držet v rukou osud svobodného světa.

„DEJ MI NĚCO, NEBO SE VYČURÁM NA SEDADLO, A DĚLEJ!“

„Kristepane,“ uleví si Radar a odepne si pás. Přeleze dozadu, nakloní se do kufru a otevře ledničku. Vrátí se na své místo, natáhne se dopředu a podá Benovi pivo.

„Zaplaťpánbůh, že je v láhvi,“ prohlásí Ben, obalí si ruku talárem a odšroubuje uzávěr. Stáhne okénko a já vidím v zrcátku, jak pivo letí vzduchem kolem okénka a cáká na dálnici. Benovi se povede dostat láhev pod talár, aniž nám předvede ty údajně největší koule na světě, a pak všichni sedíme a čekáme, příliš znechucení, než abychom se dívali.

Lacey řekne: „A fakt to nemůžeš vydržet?“, když vtom to všichni uslyšíme. Nikdy předtím jsem ten zvuk neslyšel, ale i tak ho poznám: zvuk moči dopadající na dno láhve od piva. Zní to skoro jako hudba. Nechutná hudba s hodně rychlým rytmem. Podívám se po Benovi a vidím v jeho očích úlevu. Usmívá se a kouká do prázdna.

„Čím dýl čekáš, tím lepší je to pocit,“ prohlásí. Zvuk se brzo změní z cinkotu čuránek o láhev na zurčení čuránek o čuránky. A pak Bena pomalu přejde úsměv.

„Brácho, potřebuju ještě jednu flašku,“ řekne najednou.

„Další flašku, honem!“ křiknu.

„Už tam jede!“ Vidím, jak se Radar bleskově nahne přes zadní sedadlo, strčí hlavu do chladničky a vytáhne z ledu láhev. Otevře ji holýma rukama, pootevře jedno zadní okýnko a štěrbinou vylije pivo ven. Pak skočí dopředu, strčí hlavu mezi Bena a mě a nabídne Benovi láhev. Ten má v očích paniku.

„Ta výměna, ehm, bude trochu, ehm, složitá,“ řekne Ben. Pod talárem nastanou komplikované manévry a já se snažím nepředstavovat si, co se tam děje, když se zpod taláru vynoří láhev od Miller Lite plná čuránek (které se až neuvěřitelně podobají Miller Lite). Ben postaví plnou láhev do stojanu, popadne od Radara tu novou a pak si oddechne úlevou.

My ostatní mezitím hypnotizujeme tu ve stojanu. Silnice je celkem hladká, ale minivan není zrovna nejlíp pérovaný, a tak čuránky šplouchají kolem hrdla láhve.

„Bene, jestli mi počuráš moje úplně nový auto, tak ti uříznu koule.“

Ben ještě pořád čurá, ale poťouchle se na mě zašklebí. „Tak to budeš potřebovat sakra velký nůž, brácho.“ Pak konečně uslyšíme, jak se proud moči zpomaluje. Za chvilku je hotový a jedním pohybem vyhodí láhev z okna. Za ní následuje ta plná.

Lacey hraje, že se jí chce zvracet – nebo to možná ani nehraje. Radar prohlásí: „Proboha, to ses

dneska ráno vzbudil a vypil jsi osmnáct litrů vody?“

Ben se ale zářivě usmívá. Triumfálně mává pěstí ve vzduchu a volá: „Ani kapka na sedadle! Jsem Ben Starling, první klarinet v kapele SŠWP. Držitel rekordu v pivní stojce. Šampion v čurání v autě. Otřásl jsem světem! Určitě jsem nejlepší!“

Pětatřicet minut nato, kdy se uzavírá třetí hodina, zeptá se s obavami: „Kdyže budeme stavět?“

„Za hodinu a tři minuty,“ odpoví Radar. „Když bude Q držet rychlost.“

„Fajn,“ řekne Ben. „Fajn. Dobře. Protože potřebuju čurat.“

Hodina čtvrtá

Lacey se poprvé zeptá: „Už tam budem?“ Zasmějeme se. Už jsme ale v Georgii, což je stát, který zbožňuju, protože tu mají rychlostní limit sto deset, což znamená, že můžu přidat na sto dvacet pět. Jinak mi Georgia připomíná Floridu.

Tu hodinu jsme strávili přípravou na první zastávku. Je to důležitá zastávka, protože mám hodně, hodně, hodně velký hlad a žízeň. Z nějakého důvodu už mluvit o jídle, které si u pumpy koupíme, situaci ulehčuje. Lacey každému z nás připraví nákupní seznam, napíše ho drobným písmem na zadní stranu některé té účtenky, co měla v kabelce. Přiměje Bena vyklonit se z okénka a zjistit, na které straně máme tankovací otvor. Přinutí nás naučit se ty seznamy zpaměti a potom nás z nich zkouší. Návštěvu u benzinky si několikrát probereme; musí fungovat jako zastávka v boxech při automobilových závodech.

„Ještě jednou,“ řekne Lacey.

„Já mám na starosti benzin,“ řekne Radar. „Pustím ho, doběhnu dovnitř, i když správně se člověk od stojanu nemá hnout, a dám ti kartu. Pak se vrátím k tankování.“

„Já donesu kartu tomu chlápkovi u pultu,“ pokračuje Lacey.

„Nebo ženské.“

„To je přece fuk,“ odpoví ona.

„Jen ti to říkám. Nebuď tak sexistická.“

„Ale trhni si nohou, Q. Já odnesu kartu osobě za pultem. Řeknu mu nebo jí, ať na ni zaúčtuje všechno, co doneseme. Pak půjdu čurat.“

Já dodám: „Mezitím já sbírám všechno, co mám na seznamu, a nosím to k pultu.“

Ben naváže: „A já čurám. Až dočurám, vezmu ty věci, co mám na seznamu já.“

„Hlavně trička,“ připomíná Radar. „Lidi na mě dost divně koukají.“

Lacey řekne: „Já podepíšu účtenku, až přijdu ze záchodu.“

„A jak bude nádrž plná, tak nasednu do auta a jedu pryč, takže tam koukejte všichni být. Já vás tady fakticky nechám. Máte na to šest minut.“

„Šest minut,“ řeknu a přikývnu. A taky Lacey a Ben to zopakují: „Šest minut.“ – „Šest minut.“ V 17.35, když před sebou máme ještě 1450 kilometrů, nás Radar informuje, že podle jeho pédéáčka na příštím výjezdu je BP.

Když zajíždím k pumpě, Lacey a Radar jsou u zadních dveří připravení ke startu. Ben má rozepnutý pás, jednu ruku na klice a druhou opřenou o palubní desku. Snažím se co nejdéle jet tak rychle, jak jen to jde, a dupnu na brzdu až těsně před stojanem. Minivan se škubnutím zastaví a my vyletíme ze dveří. Radar a já se potkáme před autem, já mu hodím klíčky a sprintuju do potravin. Lacey a Ben to stihli o něco dřív, ale jen těsně. Zatímco Ben utíká na záchod, Lacey vysvětluje té šedovlasé ženě (tak přece je to žena), že toho budeme nakupovat hodně, že strašně spěcháme a ať účtuje věci průběžně, jak jí je budeme nosit, a všechno že to půjde z její BP karty. Žena se zatváří

trochu zmateně, ale souhlasí. Radar vběhne dovnitř, až za ním vlaje talár, a podá Lacey kartu.

Mezitím já pobíhám uličkami a sbírám věci, co mám na seznamu. Lacey je přes tekutiny, Ben přes trvanlivé věci a já přes jídlo. Řítím se uličkami, jako bych byl panter a tortillové lupínky zraněné gazely. S náručí chipsů, hovězího jerky a burákového másla doběhnu k pultu a vrhnu se mezi sladkosti. Hrst mentosek, hrst snickers a Ale co, na seznamu to není, jenže já miluju nerds, a tak vezmu troje. Běžím zpátky a pak namířím k pultu „lahůdek“, který obsahuje převážně prastaré krůtí sendviče, a ta krůta v nich podezřele připomíná šunku. Vezmu dva. Cestou k pultu přiberu ovocné karamely, čokopiškoty a přesně neurčené množství energetických tyčinek GoFast. Ben stojí u pultu v taláru a podává té ženě trička a tmavé brýle za čtyři dolary. Přiběhne Lacey s litry limonády, energetickými nápoji a láhvemi s vodou. Velkými láhvemi, takovými, jaké nenaplní ani Benovo čurání.

„MINUTA!“ vykřikne Lacey a já zpanikařím. Otáčím se dokola, létám očima po pultech a snažím se vzpomenout si, co jsem ještě měl vzít. Podívám se na seznam. Vypadá to, že mám všechno, ale mám dojem, že jsem zapomněl na něco důležitého. Na něco. No tak, Jacobsene. Chipsy, bonbony, krůta, co vypadá jako šunka, burákové máslo a, a, a, a sýr. „KREKRY!“ vykřiknu zbytečně moc nahlas a pak se vrhnu ke krekrům – vezmu sýrové a s burákovým máslem a pro jistotu ještě babiččiny burákové koláčky, a pak utíkám zpátky a hodím je na pult. Ta paní už naplnila našimi nákupy čtyři tašky. Celkem skoro sto dolarů. Když nepočítám benzin. To budu Laceyiným rodičům splácet celé léto.

Nastane jen jediná pauza, a to po tom, co ta žena za kasou zastrčí do přístroje Laceyinu kartu. Podívám se na hodinky. Za dvacet vteřin máme odjíždět. Konečně uslyším, jak se tiskne účtenka. Žena ji utrhne, Lacey ji spěšně podepíše a pak my s Benem popadneme tašky a ženeme se k autu. Radar túruje motor, jako by chtěl říct Hoďte sebou, a my utíkáme po parkovišti a za Benem vlaje talár, takže vypadá kapku jako temný čaroděj, až na to, že je mu vidět bledé hubené nohy a v náručí svírá igelitky. Vidím Laceyiny nohy zezadu, lýtka, která se při běhu napínají. Nevím, jak vypadám, vím ale, jak se cítím. Mladý. Pitomý. Nekonečný. Koukám se, jak Lacey a Ben lezou do otevřených posuvných dveří. Následuju je a skončím na igelitkách a Laceyině hrudníku. Radar dupne na plyn, zrovna když zabouchnu dveře. Vyřítí se z parkoviště, čímž začne psát dlouhou a bohatou historii případů, kdy se tomuhle minivanu pálily pneumatiky… Radar zahne doleva na silnici trošku nebezpečnou rychlostí a za chvilku už jsme zase na dálnici. Máme náskok čtyři vteřiny oproti plánu. A úplně stejně, jak to dělají mechanici NASCAR, si navzájem plácáme a poklepáváme se po zádech. Máme slušné zásoby. Ben má spoustu nádob, do kterých může čurat. Já mám dostatečnou zásobu jerky. Lacey má své mentosky. Radar a Ben mají trička, která si můžou obléknout přes talár. Minivan se stal biosférou – dejte nám benzin a můžeme jet věčně.

Hodina pátá

No dobře, možná ty zásoby nejsou tak skvělé. Ukáže se, že v tom spěchu jsme Ben i já udělali jisté (i když ne osudné) chyby. Radar je vpředu sám, Ben a já sedíme uprostřed, vybalujeme tašky a podáváme je Lacey do třetí řady. Lacey je třídí na hromádky podle nějakého schématu, kterému rozumí jen ona sama.

„Proč není nyQuil na stejné hromádce jako noDoz?“ zeptám se. „Neměly by léky být pohromadě?“

„Q. Miláčku. Ty jsi kluk. Ty těmhle věcem nerozumíš; noDoz je u čokolády a Mountain Dew, protože to všechno obsahuje kofein a pomáhá člověku zůstat vzhůru. nyQuil je u jerky, protože jsou to prášky na spaní, a jak každý ví, když jíš maso, tak jsi unavený.“

„Fascinující,“ ušklíbnu se. Když podám Lacey poslední věci ze svých tašek, zeptá se: „Q, kde je to jídlo, co je – no – prostě dobré?“

„Cože?“

Lacey vytáhne nákupní seznam, co mi napsala, a přečte z něj: „Banány. Jablka. Sušené brusinky. Rozinky.

„Aha,“ řeknu. „Aha, no jo. Ta čtvrtá skupina potravin nebyly krekry.“

„Q!“ rozčílí se. „Nic z tohohle nemůžu jíst!“

Ben jí položí ruku na loket. „Ale babiččiny koláčky jíst můžeš. Ty ti neuškodí. Jsou babiččiny. Babička by ti nic neudělala.“

Lacey si odfoukne z tváře pramínek vlasů. Vypadá to, že je vážně naštvaná. „A navíc,“ připomenu jí, „jsou tam ty energetické tyčinky. V těch jsou vitaminy!“

„Jo, vitaminy a asi třicet gramů tuku,“ odsekne.

Radar se ozve zepředu: „Neopovažuj se mluvit špatně o GoFast. Chceš, abych zastavil?“

„Vždycky, když jím GoFast,“ prohlásí Ben, „říkám si: Tak takhle asi chutná krev komárům.“

Napůl rozbalím čokoládovou tyčinku GoFast a přidržím ji Lacey před ústy. „Jen si čichni,“ pobídnu ji. „Čichni si k té vitaminové dobrotě.“

„Budu kvůli tobě tlustá.“

„A taky budeš mít beďary,“ dodá Ben. „Na beďary nezapomínej.“

Lacey si ode mě tyčinku vezme a neochotně do ní kousne. Musí zavřít oči, aby skryla tu orgazmickou slast, která se nevyhnutelně dostaví při každém ochutnání GoFast. „Panebože. To chutná jako naděje.“

Konečně vybalíme i poslední tašku. Jsou v ní dvě velká trička, z kterých jsou Radar a Ben nadšení, protože to znamená, že z nich teď budou kluci, co nosí obří trička přes směšný talár, a ne jen kluci ve směšném taláru.

Ale když Ben ta trička rozbalí, nastanou dva drobné problémy. Zaprvé se ukáže, že tričko velikosti L u pumpy v Georgii není stejně velké jako tričko velikosti L řekněme v Old Navy. To tričko od pumpy je obří – spíš pytel na odpadky než tričko. Je menší než talár, ale ne o moc. Tenhle problém je ovšem zanedbatelný v porovnání s tím druhým, a to, že obě trička na sobě mají obrovskou vlajku Konfederace. Přes ni je nápis: HISTORIE, NE NENÁVIST.

„No to snad ne,“ prohlásí Radar, když mu ukážu, proč se smějeme. „Bene Starlingu, neříkej mi, že jsi koupil svému černému kamarádovi rasistické tričko.“

„Popadl jsem první, co jsem viděl, brácho.“

„Hele, toho bráchu si teď nech od cesty,“ odsekne Radar, ale vrtí hlavou a směje se. Podám mu tričko a on se do něj nasouká – řídí přitom koleny. „Doufám, že mě zastaví policajti,“ prohlásí. „Rád bych věděl, jak se bude tvářit polda, až uvidí černocha v konfederačním tričku přes černé šaty.“

Hodina šestá

Nevím proč, ale ten kus I-95 jižně od Florence v Jižní Karolíně je zjevně místo, kde v pátek večer jezdí každý. Několik kilometrů trčíme v koloně, a i když by Radar hrozně rád porušoval rychlostní limity, má kliku, když může jet padesátkou. Já sedím vedle něj a snažíme se uklidňovat hrou, kterou jsme zrovna vymysleli a která se jmenuje Ten chlápek je gigolo. V té hře si člověk představuje, jak žijí lidí v autech kolem něj.

Jedeme vedle nějaké hispánky v otlučené toyotě Corolla. Prohlížím si ji v nastupujícím šeru. „Nechala někde rodinu a přestěhovala se sem,“ řeknu. „Ilegálně. Třetí úterý v každém měsíci posílá

peníze domů. Má dvě malé děti – její manžel je migrant. Teď zrovna je v Ohiu – tráví doma jen tři nebo čtyři měsíce v roce, ale i tak spolu dobře vycházejí.“

Radar se nakloní přese mě a půl vteřiny si ji prohlíží. „Proboha, Q, nic tak dojemného. Je to sekretářka v právnické kanceláři – podívej, jak je oblečená. Trvalo jí to pět let, ale už brzo i ona bude mít vystudovaná práva. A nemá ani děti, ani manžela. Přítele ale ano. Je trochu nestálý. Bojí se závazků. Je bílý a trochu nervózní z toho, že chodí s tmavou holkou.“

„Má na ruce snubák,“ připomenu. Radara ovšem omlouvá, že já jsem na ni mohl dlouho koukat. Je po mé pravici, o něco níž než já. Vidím jí do ztmavených oken – zpívá si s nějakou písničkou, která jí v autě hraje, a nespouští oči ze silnice. Tolik lidí. Je snadné zapomenout, jak plný lidí je svět, a každý z nich představitelný a neustále chybně představovaný. Mám pocit, že to je důležitá myšlenka, taková, kterou do sebe mozek musí pomalu nasoukat, jako žerou krajty, ale než se dostanu dál, řekne Radar: „Ten nosí jen proto, aby jí úchylové jako ty dali pokoj.“

„Možná.“ Usměju se, vezmu do ruky nakousnutou GoFast tyčinku, kterou mám na klíně, a kousnu si. Znova je chvíli ticho a já myslím na to, jak člověk vidí a nevidí lidi, přemýšlím o ztmaveném okně, které je mezi mnou a tou ženou jedoucí stále ještě hned vedle nás, o tom, že oba sedíme v autě a plížíme se po přecpané silnici a všude je plno oken a zrcadel. Když Radar zase promluví, uvědomím si, že i on přemýšlel.

„Víš, při Ten chlápek je gigolo,“ začne Radar, „myslím jako při té hře, je zvláštní, že nakonec prozradí mnohem víc o tom člověku, který si představuje, než o tom, koho si představuje.“

„Jo,“ kývl jsem. „zrovna jsem si to myslel taky.“ A mám pocit, že Whitman byl s tou svou chvástavou krásou možná moc optimistický. Slyšíme jiné, můžeme k nim putovat a ani se nepohnout a můžeme si je představovat, a všichni jsme navzájem propojení jako nějaký bláznivý kořenový systém mnoha stébel trávy – ale při té hře jsem začal pochybovat, jestli je vůbec možné plně se stát někým druhým.

Hodina sedmá

Konečně mineme nabouraný náklaďák a znova se rozjedeme, ale Radar z hlavy vypočítá, že teď musíme mít průměrnou rychlost 125 odsud až do Agloe. Už uběhla celá hodina od chvíle, co Ben naposled oznámil, že potřebuje čurat, a důvod je prostý: spí. Přesně v šest hodin si vzal nyQuil. Lehl si na zadní sedadlo a Lacey a já jsme přes něj zapnuli oba pásy. Pak mu bylo ještě nepohodlněji, ale za 1. bylo to pro jeho dobro a za 2. věděli jsme, že za dvacet minut mu už žádné nepohodlí vadit nebude, protože bude spát. Což teď taky dělá. Vzbudíme ho o půlnoci. Zrovna jsem uložil Lacey ve stejné poloze na prostřední sedadla. Vzbudíme ji ve dvě ráno. Vymysleli jsme to tak, že se všichni na střídačku trochu prospíme, abychom si zítra dopoledne, až dorazíme do Agloe, nemuseli podpírat víčka sirkami.

Z minivanu se stalo něco jako malinkatý domek. Já sedím vedle řidiče, což je zašívárna. Je to podle mě nejlepší pokoj v domě – je tu spousta místa na pohodlné sezení.

Na koberečku pod sedadlem je rozházená pracovna – mapa Spojených států, kterou Ben opatřil u BP, trasa, kterou jsem vytiskl, a útržky papíru, na které Radar načmáral své výpočty rychlosti a vzdálenosti.

Radar sedí za volantem. Obývák. Je hodně podobný zašívárně, jen se tam člověk nemůže tak uvolnit. A taky je čistší.

Mezi obývákem a zašívárnou je prostřední přihrádka, čili kuchyně. Tam si udržujeme dostatečnou zásobu hovězího jerky a tyčinek GoFast a zázračného energetického nápoje jménem

Bluefin, který Lacey napsala na nákupní seznam. Bluefin se prodává ve skleněných lahvičkách zvláštního tvaru a chutná jako modrá cukrová vata. Taky člověka udrží vzhůru líp než cokoli jiného v lidské historii, i když jste pak trochu nervózní. S Radarem jsme se domluvili, že ho přestaneme pít dvě hodiny před odpočinkovou dobou. Ta moje začíná o půlnoci, až vstane Ben.

Prostřední sedadla jsou první ložnice. Je to ta horší z nich, protože je blíž u obýváku a kuchyně, kde jsou lidé vzhůru a mluví a někdy hraje z rádia hudba.

Vzadu je druhá ložnice, která je tmavší, tišší a vůbec lepší než první ložnice.

A ještě dál je lednička, čili chladicí box, která momentálně obsahuje 210 piv, do kterých Ben ještě nenačural, sendviče s krůtou, která vypadá jako šunka, a nějakou tu kolu.

Není to špatný dům. Má všude koberce. Má klimatizaci a ústřední topení. A slušný zvukový systém. Pravda, obytnou plochu má jen pět metrů čtverečních. Ale propojené prostory mají něco do sebe.

Hodina osmá

Krátce poté, co vjedeme do Jižní Karolíny, si všimnu, že Radar zívá, a trvám na výměně za volantem. Stejně rád řídím – tohle auto je sice minivan, ale je to můj minivan. Radar se zvedne ze sedadla a přeleze do první ložnice, zatímco já popadnu volant, pevně ho přidržím, překročím kuchyň a usednu na místo řidiče.

Zjišťuju, že při cestování se člověk dozví spoustu věcí sám o sobě. Například jsem si nikdy neuměl představit, že bych mohl čurat do skoro prázdné láhve energetického nápoje Bluefin za volantem auta, které jede Jižní Karolínou rychlostí 125 kilometrů za hodinu – ale udělal jsem to. Taky jsem nevěděl, že když smícháte hodně moči s trochou energetického nápoje Bluefin, výsledkem je neuvěřitelně zářivá tyrkysová barva. Je tak hezká, že má člověk chuť zašroubovat víčko a nechat láhev v držáku, aby ji viděli taky Ben a Lacey, až se vzbudí.

Radar ale na to má jiný názor. „Jestli ty sračky okamžitě nevyhodíš z okna, tak tím naše jedenáctileté přátelství skončilo,“ řekne.

„To nejsou sračky,“ opravím ho. „To jsou chcanky.“

„Ven!“ řekne. Vyhodím ji tedy. Ve zpětném zrcátku vidím, jak láhev narazila na asfalt a pukla jako balonek naplněný vodou. Radar to vidí taky.

„Proboha,“ řekne. „Doufám, že to je taková ta traumatická událost, co člověku tak moc poškodí psychiku, že na ni hned zapomene.“

Hodina devátá

Nikdy jsem netušil, že člověka můžou omrzet tyčinky GoFast. Ale možné to je. Dvakrát si ukousnu ze své dnešní čtvrté, když se mi zvedne žaludek. Otevřu přihrádku a strčím ji zpátky. Téhle části kuchyně říkáme špajz.

„Škoda že nemáme jablka,“ povzdechl Radar. „Panebože, jablko, to by byla dobrota.“

Povzdechl jsem si. Pitomá čtvrtá skupina potravin. A krom toho, i když Bluefin už jsem před pár hodinami přestal pít, pořád ještě jsem strašně rozklepaný.

„Pořád ještě jsem nějak rozklepaný.“

„Jo,“ kývne Radar. „Nedokážu přestat ťukat prsty.“ Podívám se dolů. Neslyšně bubnuje prsty o koleno. „Jako fakt,“ řekne, „já toho prostě nemůžu nechat.“

„No jo. Hele, já nejsem unavený, tak pojď zůstat vzhůru do čtyř a pak je vzbudíme a budeme spát

do osmi.“

„Tak jo,“ souhlasí. Chvíli je ticho. Silnice se vyprázdnila, jedu už jen já a náklaďáky, a já mám pocit, že můj mozek zpracovává informace jedenácttisíckrát rychleji než obvykle. Přijde mi, že to, co dělám, je hrozně snadné, že jet po dálnici je ta nejlehčí a nejpříjemnější věc na světě: stačí jen držet se mezi čarami a dávat pozor, aby nikdo nebyl moc blízko ke mně a já abych nebyl moc blízko k nikomu jinému, a jet dál a dál. Možná to ona takhle cítila taky, ale já bych to tak cítit nedokázal, kdybych byl sám.

Ticho přeruší Radar: „No, jestli nebudeme spát do čtyř…“

Dořeknu to za něj. „Jo, to bychom si asi měli otevřít další Bluefin.“

A tak to uděláme.

Hodina desátá

Je čas na druhou zastávku. Je přesně třináct minut po půlnoci. Moje prsty nejsou prsty, ale zhmotnělý pohyb. Při řízení šimrám volant.

Když Radar najde na tabletu nejbližší pumpu BP, rozhodneme se vzbudit Lacey a Bena.

Řeknu: „Hej, vy dva, budeme stavět.“ Žádná reakce.

Radar se otočí a položí Lacey ruku na rameno. „Lace, je čas vstávat.“ Nic.

Pustím rádio. Najdu stanici s oldies. Hrají Beatles a písnička se jmenuje „Dobré ráno“. Trochu to zesílím. Žádná reakce.

Radar ji tedy zesílí ještě trochu. A pak ještě.

Pak přijde refrén a Radar začne zpívat s ním. A pak se přidám i já, a myslím, že moje falešné ječení je konečně ta poslední kapka.

„VYPNĚTE TO!“ zařve Ben zezadu. Ztlumíme rádio.

„Bene, stavíme. Potřebuješ čurat?“

Chvíli je ticho, pak se v té tmě vzadu začne něco mlít a já přemýšlím, jestli snad má nějakou fyzickou metodu, jak zjistit plnost svého měchýře. „Ne, myslím, že je to dobrý,“ řekne.

„Fajn, tak tankuješ.“

„Jako jediný kluk, který ještě nečural v autě, jdu na záchod první,“ prohlásí Radar.

„Pšššt,“ mumlá Lacey. –“Buďte všichni zticha.“

„Lacey, musíš vstát a jít čurat,“ prohlásí Radar. „Stavíme.“

„Můžeš koupit jablka,“ lákám ji.

„Jablíčka,“ zažvatlá hlasem malé holčičky. „To Lacey ráda.“

„A potom budeš řídit,“ připomene Radar. „Takže se vážně musíš probrat.“

Sedne si a svým normálním hlasem řekne: „To Lacey tak moc nerada.“

Sjedeme z dálnice a k BP je to přes kilometr, což vypadá celkem nevinně, ale Radar tvrdí, že nás to nejspíš bude stát čtyři minuty, a ty zácpy v Jižní Karolíně nás už tak zdržely, a hodinu před sebou máme nějaké opravy na silnici, takže to může být problém. Ale nemám čas lámat si tím hlavu. Lacey a Ben se už probrali natolik, že jsou nachystaní u posuvných dveří jako předtím, a když zastavíme u pumpy, všichni vyskočí a já hodím klíčky Benovi a ten je ve vzduchu chytí.

Když Radar a já procházíme rázně kolem bělocha za pultem, Radar se zastaví, když si uvědomí, jak na něj ten člověk zírá. „Jo,“ prohlásí bez rozpaků. „Vážně mám na sobě tričko s nápisem HISTORIE, NE NENÁVIST, a pod ním talár,“ řekne. „Mimochodem, prodáváte tady kalhoty?“

Chlápek vypadá naprosto šokovaně. „Tamhle u těch motorových olejů jsou nějaké maskáče.“

„Výborně,“ kývne Radar. Pak se otočí ke mně a řekne: „Buď tak hodný a vezmi mi jedny. A taky nějaké lepší tričko, jo?“

„Máš je mít,“ odpovím. Ukáže se, že maskáče se neprodávají v normálních číslovaných velikostech. Mají tady buď M, nebo L. Vezmu jedny emka a k tomu velké růžové tričko s nápisem NEJLEPŠÍ BABIČKA NA SVĚTĚ. K tomu přidám tři láhve Bluefinu.

Podám to všechno Lacey, když se vrátí ze záchodu, a pak jdu na dámy, protože na pánském je pořád ještě Radar. Na dámském záchodě u benzinky jsem nejspíš ještě nebyl.

Rozdíly:

Žádný automat na kondomy

Méně nápisů

Žádný pisoár

Pach je přibližně stejný, což je trochu zklamání.

Když vyjdu ven, Lacey platí a Ben troubí a po chvilce zmatků se rozběhnu k autu. „Ztratili jsme minutu,“ hlásí Ben ze sedadla vedle řidiče. Lacey vyjíždí na silnici, která nás dovede zpátky na dálnici.

„Promiň,“ odpoví Radar zezadu, kde sedí vedle mě a pod talárem se souká do maskáčů. „Pozitivní věc ale je, že mám kalhoty. A nové tričko. Kde je to tričko, Q?“ Lacey mu ho podá. „No, velká sranda.“ Stáhne talár a nahradí ho babičkovským tričkem, a Ben si stěžuje, že koupit kalhoty jemu nikoho z nás nenapadlo. Tvrdí, že ho štípe zadek. A když o tom tak přemýšlí, vlastně trochu potřebuje čurat.

Hodina jedenáctá

Dojedeme ke stavbě. Dálnice se zúží na jeden pruh a my uvízneme za velkým tahačem, který jede přesně těch předepsaných padesát. Pro tuhle situaci je Lacey ta správná řidička; já bych vzteky mlátil do volantu, ale ona jen přátelsky klábosí s Benem, pak se otočí a řekne: „Q, já potřebuju na záchod a za tímhle náklaďákem stejně nic nenaženeme.“

Přikývnu. Nemám jí to za zlé. Já bych si taky vynutil zastávku, kdybych nemohl čurat do láhve. Bylo od ní hrdinství, že nám to nepřipomínala.

Zajede na pumpu s celonočním provozem. Já si můžu protáhnout zdřevěnělé nohy. Když se Lacey přižene zpátky k minivanu, sedím za volantem. Vlastně ani nevím, jak se stalo, že sedím za volantem, a proč jsem tam já a ne Lacey. Obejde auto a uvidí mě tam, okénko je otevřené a já jí řeknu: „Můžu řídit.“ Je to koneckonců moje auto a moje mise. A ona: „Fakt, určitě?“ a já: „Jo, klidně můžu jet,“ a ona jen otevře zadní dveře a plácne sebou na prostřední sedadla.

Hodina dvanáctá

Jsou dvě čtyřicet ráno. Lacey spí. Radar spí. Já řídím. Silnice je prázdná. Dokonce i většina kamioňáků už šla spát. Celé minuty nevidíme jediná světla v protisměru. Ben vedle mě klábosí a udržuje mě v bdělém stavu. Mluvíme o Margo.

„Přemýšlel jsi o tom, jak to Agloe vlastně nakonec najdeme?“ zeptá se.

„No, přibližně vím, kde ta křižovatka leží,“ řeknu. „A víc než křižovatka to není.“

„A ona tam bude prostě sedět v kufru auta, podpírat si bradu rukou a čekat na tebe?“

„No, to by dost pomohlo,“ odpovím.

„Brácho, musím říct, že mám trošku obavy – když to nevyjde, jak to plánuješ , jestli nebudeš dost

zklamaný.“

„Já ji prostě chci najít,“ řeknu, protože to vážně chci. Chci, aby byla v bezpečí, živá, nalezená. Chci dojít na konec provázku. Zbytek je druhotný.

„Jo, jenže – já nevím,“ pokračuje Ben. Cítím, jak se na mě dívá a dělá Seriózního Bena. „Jen – jen nezapomínej, že občas si o někom něco myslíš, ale ve skutečnosti takový není. Třeba jsem si vždycky myslel, že Lacey je strašně sexy a úžasná a cool, ale teď, když s ní vážně chodím…, není to úplně ono. Lidi jsou jiní, když je cítíš a když je vidíš zblízka.“

„Já vím,“ přikývnu. Opravdu vím, jak dlouho a jak špatně jsem si představoval Margo.

„Jen říkám, že dřív pro mě bylo snadné Lacey obdivovat, ale když přestala být ta úžasná a nedostupná a stala se z ní, já nevím, prostě normální holka s divným vztahem k jídlu, co má sklon komandovat a každou chvilku je naštvaná – tak se vlastně musím učit mít rád někoho úplně jiného.“

Cítil jsem ve tvářích horkost. „Chceš říct, že Margo vlastně ve skutečnosti nemám rád? Po tomhle všem – už jsme v tomhle autě dvanáct hodin, a ty si myslíš, že mi na ní nezáleží, protože –“ Zarazím se. „Myslíš, že protože máš holku, můžeš na mě koukat svrchu a dělat mi kázání? Ty jsi přece takový“

Odmlčím se, protože na samém konci kužele světla z reflektorů uvidím věc, která mě za chvilku zabije.

Krávy tupě stojí na silnici. Najednou jsou před námi, strakatá kráva v levém pruhu a v našem pruhu obrovité stvoření, velké přes celou šíři auta. Nehýbe se a prohlíží si nás prázdným pohledem. Kráva je čistě bílá veliká bílá stěna krávy, kterou nelze přelézt, podlézt ani objet. Dá se do ní jen narazit. Vím, že ji Ben vidí taky, protože slyším, jak přestal dýchat.

Říká se, že člověku proběhne před očima celý život, v mém případě to ale tak není. Mně před očima neproběhne nic než neuvěřitelně obrovská plocha bílé srsti, teď jen vteřinu před námi. Nevím, co dělat. Ne, v tom ten problém není. Problém je v tom, že se nedá dělat nic, jen narazit do téhle bílé stěny a zabít ji i sebe. Dupnu na brzdy, ale spíš ze zvyku, než že bych čekal nějaký výsledek: tomuhle se prostě vyhnout nedá. Zvednu ruce z volantu. Nevím, proč to dělám, ale zvednu ruce, jako bych se vzdával. Napadne mě ta nejbanálnější věc na světě: myslím na to, že nechci, aby se to stalo. Nechci umřít. Nechci, aby moji kamarádi umřeli. A upřímně řečeno, když se čas zpomalí a já mám ruce ve vzduchu, mám ještě tak právě čas na jednu myšlenku, a tak myslím na ni. Viním ji z téhle absurdní, osudové honičky – z toho, že nás uvedla do nebezpečí, že ze mě udělala idiota, který je celou noc vzhůru a jezdí příliš rychle. Neumřel bych tady, nebýt ní. Byl bych zůstal doma, protože jsem vždycky zůstával doma, a byl bych v bezpečí, a udělal bych tu jednu jedinou věc, kterou jsem vždycky udělat chtěl – dospěl bych.

Vzhledem k tomu, že jsem pustil kormidlo našeho škuneru, překvapí mě, když na volantu uvidím ruku. Zahýbáme, dřív než si uvědomím, proč zahýbáme, a pak mi dojde, že Ben strhává volant k sobě a otáčí auto v beznadějném pokusu vyhnout se krávě, a pak jsme na krajnici a potom na trávě. Slyším, jak se pneumatiky protáčejí, a Ben prudce škubne volantem opačným směrem. Přestanu se dívat. Nevím, jestli se mi zavřou oči, nebo jestli prostě nevidím. Můj žaludek a plíce se potkají uprostřed a navzájem se drtí. Něco ostrého mě uhodí do tváře. Zastavíme.

Nevím proč, ale sáhnu si na tvář. Když odtáhnu ruku, mám na ní šmouhu krve. Položím si dlaně na paže, přitáhnu si je k tělu, ale to se jen přesvědčuju, jestli tam jsou, a jsou. Podívám se na své nohy. Jsou tam. Taky je tam sklo. Rozhlédnu se. Láhve jsou rozbité. Ben se na mě dívá. Sahá si na tvář. Vypadá v pořádku. Obejme sám sebe, jako jsem to udělal já. Jeho tělo ještě funguje. Jen se na mě dívá. V zrcátku vidím tu krávu. A až teď, opožděně, Ben začne řvát. Zírá na mě a křičí, ústa úplně otevřená, je to hluboký, hrdelní, zděšený křik. Přestane křičet. Je na mně něco špatně. Je mi na omdlení. Na hrudi mě pálí. A pak zprudka naberu vzduch. Zapomněl jsem dýchat… Celou dobu jsem

zadržoval dech. Je mi mnohem líp, když zase začnu. Nádech nosem, výdech ústy.

„Kdo je zraněný?!“ křikne Lacey. Odpoutala pásy a naklání se dozadu. Když se otočím, uvidím, že dveře od kufru jsou otevřené, a chvilku se leknu, že to Radara vyhodilo z auta, ale ten se pak posadí, přejede si obličej rukama a řekne: „Mně nic není. Nic mi není. Je někomu něco?“

Lacey ani neodpoví; skočí dopředu, mezi Bena a mě. Naklání se před kuchyň a podívá se na Bena. Ptá se: „Miláčku, kde jsi zraněný?“ Oči jí přetékají jako bazén za deštivého dne. A Ben odpoví: „MněnicnenínicmineníQkrvácí.“

Otočí se ke mně, a neměl bych brečet, ale brečím, ne proto, že to bolí, ale protože mám strach, a zvedl jsem ruce, a Ben nás zachránil, a teď na mě kouká tahle holka, a kouká na mě trochu, jako to dělá máma, a nemělo by mě to dojmout, ale dojme. Vím, že to říznutí na tváři není nic hrozného, a pokouším se to říct, ale pořád brečím. Lacey mi tiskne ránu prsty, štíhlými a měkkými, a křičí na Bena, ať jí sežene něco, čím by se to dalo zavázat, a pak mi na tvář přitiskne smotaný útržek vlajky Konfederace, napravo od nosu. Řekne: „Podrž to a pevně přimáčkni; to bude dobrý, bolí tě ještě něco?“ a já odpovím, že ne. Teprve v tu chvíli si uvědomím, že auto ještě běží a pořád má zařazeno, že zastavilo jenom proto, že stojím na brzdě. Vyřadím a vypnu motor. Když ztichne, slyším, jak někde něco kape – co kape, přímo teče!

„Asi bychom z toho měli vylézt,“ řekne Radar. Já si přidržuji na obličeji vlajku Konfederace. Zvuk vytékající tekutiny pokračuje.

„To je benzin! Vybuchne to!“ vykřikne Ben. Rozrazí dveře a v panice prchá. Přeskočí dřevěný plůtek a žene se do pole. Vystoupím taky, i když ne stejně rychle. I Radar je venku, a zatímco Ben prchá, Radar se chechtá. „To je to pivo,“ volá.

„Cože?“

„Všechno pivo se rozbilo,“ vysvětluje a ukáže hlavou na roztříštěný chladicí box a na litry pěnivé tekutiny, které z něj proudí.

Pokoušíme se volat Bena, ale on nás neslyší, protože pořád ještě křičí: „VYBOUCHNE TO!“ a utíká přes pole. Talár se mu v šedém úsvitu vzdouvá a odhaluje bledý hubený zadek.

Otočím se a podívám se na silnici, protože slyším přijíždět auto. Bílé zvíře a jeho skvrnitá kamarádka se ale mezitím úspěšně dokolébaly do bezpečí na protější krajnici a tváří se pořád stejně nezúčastněně. Když se obrátím, uvědomím si, že minivan se opírá o plot.

Obhlížím škody, když se Ben konečně vrátí k autu. Jak jsme se točili, asi jsme škrtli o plot, protože na posuvných dveřích je hluboká rýha, tak hluboká, že když se člověk podívá pořádně, vidí trochu až dovnitř. Ale jinak autu zřejmě nic není. Žádné další šrámy. Ani jedno okno není rozbité. Pnumatiky nejsou proražené. Obejdu auto, abych zavřel kufr a obhlédl těch 210 láhví piva, které ještě bublají. Lacey mě najde a obejme mě, oba koukáme na potůček zpěněného piva, který stéká do škarpy pod námi. „Co se stalo?“ zeptá se.

Řeknu jí to: byli jsme mrtví a pak se Benovi povedlo strhnout auto právě tím správným způsobem, jako nějaká geniální autobalerína.

Ben a Radar se nasoukali pod minivan. Ani jeden z nich neví o autech vůbec nic, ale asi takhle mají lepší pocit. Ven vykukuje okraj Benova taláru a nahé kotníky.

„Dobrý,“ volá Radar. „Celkem nic mu není.“

„Radare,“ řeknu, „to auto se tak asi osmkrát otočilo. Takže mu sotva ‚nic není‘.“

„No, rozhodně nevypadá, že by mu něco bylo,“ odpoví Radar.

„Hej,“ řeknu a popadnu Bena za tenisky. „Hej, pojď sem.“ Vysouká se ven, já mu podám ruku a pomůžu mu vstát. Ruce má černé nějakým šmírem z auta. Popadnu ho a obejmu. Kdybych já ten volant nepustil a on se ho tak obratně nechopil, byl bych určitě mrtvý.

„Díky,“ řeknu a buším ho do zad, nejspíš moc tvrdě. „To bylo fakt to nejlepší řízení z vedlejšího sedadla, co jsem kdy viděl.“ Umaštěnou rukou mě popleská po nezraněné tváři. „Zachraňoval jsem

sebe, ne tebe,“ řekne. „Věř mi, že na tebe jsem nevzpomněl ani vteřinu.“

„Já na tebe taky ne,“ směju se.

Ben se na mě podívá a už jako by se chtěl usmát, a pak řekne: „Teda, ta kráva byla fakt obří. To snad nebyla ani kráva, spíš suchozemská velryba.“ Rozchechtám se.

Ven vyleze i Radar. „Chlape, fakt myslím, že mu nic není. A ztratili jsme jen asi pět minut. Ani nebudeme muset zvyšovat průměrnou rychlost.“

Lacey kouká na vryp ve dveřích a rty má stisknuté. „Co myslíš?“ zeptám se jí.

„Jedem,“ řekne.

„Jedem,“ hlasuje Radar.

Ben nadme tváře a vykoukne: „Především proto, že se nechám snadno ovlivnit: Jedem.“

„Jedem,“ kývnu. „Ale rozhodně už neřídím.“

Ben si ode mě vezme klíčky. Nasedneme do minivanu. Radar vyjede po mírném svahu zpátky na dálnici. Jsme osm set sedmdesát dva kilometrů od Agloe.

Hodina třináctá

Každých pár minut Radar řekne: „A pamatujete si, jak jsme všichni málem umřeli a Ben pak popadl volant a vyhnul se té příšerně veliké krávě a roztočil auto jako ty hrnečky na kolotoči v Disney Worldu a neumřeli jsme?“

Lacey se nakloní přes kuchyň, položí Benovi ruku na koleno a řekne: „Člověče, ty jsi hrdina, uvědomuješ si to vůbec? Za takovéhle věci se dávají medaile!“

„Už jsem to říkal a řeknu to zas: nemyslel jsem na nikoho z vás. Chtěl. Jsem. Zachránit. Sám. Sebe.“

„Lháři. Ty prolhaný báječný hrdino,“ řekne a dá mu pusu na tvář.

Radar řekne: „Hele, pamatujete se, jak jsem ležel vzadu na sedadlech a kufr se otevřel a pivo se rozbilo, a mně se vůbec nic nestalo? Jak je to vůbec možný?“

„Pojďte hrát metafyzické Co vidím,“ navrhne Lacey. „Já vidím srdce hrdiny, které tluče nejen pro sebe, ale pro celé lidstvo.“

„JÁ NEJSEM SKROMNÝ. JENOM JSEM NECHTĚL UMŘÍT,“ vykřikne Ben.

„Pamatujete se, jak jsme seděli v dodávce, asi před dvaceti minutami, a nevím, jak se to stalo, ale neumřeli jsme?“

Hodina čtrnáctá

Když pomine prvotní šok, uklízíme. Snažíme se co nejvíc skla z rozbitých láhví Bluefinu shrnout na kusy papíru a přesypat do jedné tašky, že ji potom vyhodíme. Kobereček minivanu je promáčený lepkavou Mountain Dew, Bluefinem a light kolou, a tak se ho pokoušíme vysušit těmi několika ubrousky, které jsme cestou nasbírali. Bude ale potřeba auto přinejmenším důkladně vyčistit a na to nebude čas dřív než v Agloe. Radar vyhledal cenu náhradního panelu dveří, který budu potřebovat: 300 dolarů plus lak. Tenhle výlet se pořád prodražuje, ale přes léto to splatím, když budu pracovat v tátově kanceláři, a krom toho, za Margo je to jen malé výkupné.

Napravo od nás vychází slunce. Tvář mi stále ještě krvácí. Vlajka Konfederace se přilepila na ránu, takže už ji nemusím přidržovat.

Hodina patnáctá

Řídký dubový hájek zakrývá obilná pole, která se táhnou až k obzoru. Krajina se mění, ostatní věci ale ne. Velké dálnice, jako je tahle, zemi sjednocují: McDonald, BP, Wendy’s. Asi by mi právě tohle mělo na dálnicích vadit a měl bych toužit po starých zlatých časech, kdy se člověk na každém kroku nořil do místních barev – ale mně je to fuk. Tohle mi vyhovuje. Vyhovuje mi ta neměnnost. Líbí se mi, že můžu jet patnáct hodin od domova a svět je pořád skoro stejný. Lacey mi zapne oba pásy na zadním sedadle. „Potřebuješ si odpočinout,“ řekne. „Užil sis až dost.“ Je až neuvěřitelné, že mi zatím nikdo nevyčetl, že jsem se v bitvě s krávou neprojevil aktivněji.

Když usínám, slyším, jak se navzájem rozesmávají – nevnímám konkrétní slova, ale jejich kadenci, stoupavé a klesavé vlny vtípků. Líbí se mi jen naslouchat, jen si lebedit v trávě. A dojdu k názoru, že jestli tam dojedeme včas, ale nenajdeme ji, uděláme přesně tohle; budeme jezdit po Catskills a najdeme si nějaké místo, kde si můžeme jen tak sednout a být spolu, lebedit si v trávě, povídat si, vtipkovat. Možná ta jistota, že je živá, tohle všechno znova umožní – i když nikdy nedostanu přímý důkaz. Umím si skoro představit štěstí bez ní, schopnost nechat ji jít a cítit, že naše kořeny jsou spojené, i když tohle stéblo trávy už nikdy neuvidím.

Hodina šestnáctá

Spím.

Hodina sedmnáctá

Spím.

Hodina osmnáctá

Spím.

Hodina devatenáctá

Když se vzbudím, Radar a Ben hlasitě diskutují o jméně auta. Ben mu chce říkat Muhammad Ali, protože stejně jako Muhammad Ali i to auto dostane ránu, ale jede dál. Radar tvrdí, že nejde pojmenovat auto po historické osobnosti. Myslí si, že auto by se mělo jmenovat Lurlene, protože to dobře zní.

„Ty ho chceš pojmenovat Lurlene?“ ptá se Ben zděšeně. „Jako by toho to chudák auto už nemělo za sebou dost!“

Odepnu jeden pás a sednu si. Lacey se ke mně otočí. „Dobrejtro,“ řekne. „Vítej ve skvělém státě New York.“

„Kolik je?“

„Devět čtyřicet dva.“ Vlasy má sčesané do ohonu, ale kratší pramínky se uvolnily. „Jak je?“ zeptá se.

„Mám strach,“ přiznám.

Lacey se na mě usměje a kývne. „Jo, já taky. Může se stát strašně moc věcí a člověk se nemůže připravit na všechny.“

„Jo,“ přikývnu.

„Doufám, že přes léto zůstaneme kamarádi,“ dodá. A to mi z nějakého důvodu pomůže. Člověk nikdy neví, co pomůže. Radar teď tvrdí, že by se auto mělo jmenovat Šedá husa. Nakloním se trochu dopředu, aby mě všichni slyšeli, a řeknu: „Káča. Čím víc ji roztočíš, tím líp funguje.“

Ben pokývá hlavou. Radar se otočí. „Myslím, že bys měl být oficiální pojmenovávač věcí.“

Hodina dvacátá

Sedím v přední ložnici s Lacey. Ben řídí, Radar naviguje. Spal jsem, když naposledy stavěli, ale koupili mapu státu New York. Agloe tam označené není, ale severně od Roscoe je jen pět nebo šest křižovatek.

Vždycky jsem si myslel, že celý New York je rozlehlá a nekonečná metropole. Ale teď jsou kolem nás mírné zelené kopce, do kterých minivan hrdinsky stoupá. Když hovor na chvilku utichne a Ben sáhne po knoflíku rádia, řeknu: „Metafyzické Co vidím?“

Ben začne: „Vidím něco, co mám vážně rád.“

„Já vím,“ řekne Radar. „Chuť koulí.“

„Ne.“

„Tak chuť penisů?“ zkusím to já.

„Ne, troubo,“ odsekne Ben.

„Hmmm,“ pokračuje Radar. „Tak pach koulí?“

„Struktura koulí?“ hádám já.

„Nechte toho, pitomci, s genitáliemi to nemá nic společného. Lace?“

„Ehm, je to ten pocit, že jsi zrovna zachránil tři životy?“

„Ne. A myslím, že už nevíte dál.“

„No dobře, tak co to je?“

„Lacey,“ řekne a já si všimnu, že na ni kouká přes zrcátko.

„Blbost,“ řeknu. „To má být metafyzické Co vidím. Musejí to být věci, co je není vidět.“

„No vždyť,“ odpoví Ben „To právě se mi doopravdy líbí – Lacey, ale ne ta viditelná Lacey.“

„Ach jo,“ odfrkne Radar, ale Lacey si odepne pás, nakloní se přes kuchyň a rychle zašeptá Benovi něco do ucha. Ben se začervená.

„No dobře, tak já to taky nezkazím,“ řekne Radar. „Vidím něco, co všichni cítíme.“

Zkusím hádat: „Příšernou únavu?“

„Ne, i když tip to byl skvělý.“

Lacey navrhne: „Ten divný pocit, když má v sobě člověk moc kofeinu a pak už mu vlastně netluče srdce, ale celé tělo?“

„Ne. Bene?“

„Ehm, chce se nám všem čurat, nebo jenom mně?“

„Jako obvykle, jen tobě. Ještě někdo?“ Mlčíme. „Správná odpověď je, že všichni cítíme, že budeme šťastnější, až si zazpíváme ‚Blister in the Sun‘.“

A tak to uděláme. Já mám sice hudební hluch, přesto ale hulákám stejně hlasitě jako všichni ostatní. Když dozpíváme, řeknu: „Já vidím skvělý příběh.“

Chvíli nikdo nic neřekne. Je slyšet jen to, jak Káča polyká kilometry cestou z kopce. A po chvíli Ben řekne: „Ty myslíš tohle, viď?“

Přikývnu.

„Jo,“ řekne Radar. „Jestli neumřem, tak tohle bude sakra dobrý příběh.“

A ještě lepší, jestli ji najdeme, myslím si, ale neřeknu nic. Ben konečně pustí rádio a najde rockovou stanici s baladami, které můžeme zpívat s sebou.

Hodina dvacátá první

Po skoro osmnácti stech kilometrech na dálnici je konečně čas z ní sjet. Na dvouproudové silnici, která nás vede dál na sever, do Catskills, se stopětadvacítkou jet nedá. Ale to nevadí. Radar, brilantní taktik jako vždy, nahnal třicetiminutovou rezervu, aniž nám něco řekl. Tady nahoře je krásně, dopolední slunce zalévá starý les. Dokonce i cihlové domy v ošuntělých městečkách, která míjíme, vypadají v tomhle světle úpravně.

Lacey a já vykládáme Benovi a Radarovi všechno, co o Margo víme, v naději, že ji snáz najdou. Připomínáme jim ji. Připomínáme si ji. Její stříbrnou hondu Civic. Její kaštanové, úplně rovné vlasy. Její fascinaci opuštěnými domy.

„Má s sebou černý zápisník,“ řeknu.

Ben se ke mně prudce otočí. „Fajn, Q. Jestli v Agloe, stát New York, uvidím holku, co vypadá přesně jako Margo, neudělám nic. Leda by měla černý zápisník. Ten by ji prozradil.“

Mávnu rukou. Jen si ji chci připomenout. Ještě naposled si ji chci připomenout, když můžu ještě doufat, že ji zase uvidím.

Agloe

Povolená rychlost klesne z devadesáti na sedmdesát a pak na padesát pět. Přejedeme několik železničních tratí a jsme v Roscoe. Projíždíme pomalu ospalým centrem, kde je kavárna, obchod s oblečením, koloniál a několik obchodů se zabedněnými výlohami.

„Tam někde uvnitř si ji umím představit,“ podotknu.

„Jo,“ připustí Ben. „Ale já se fakt nechci vloupávat do žádných domů. Myslím, že v newyorském vězení bych to moc dobře nezvládal.“

Představa, že ty domy prozkoumáváme, mě nijak zvlášť neděsí, protože celé město se zdá opuštěné. Nikde nemají otevřeno. Za centrem kříží silnici jediná ulice a kolem ní jediná obytná čtvrť v Roscoe a základní škola. Skromné dřevěné domky vypadají maličké vedle stromů, které tu jsou husté a vysoké.

Zahneme na další větší silnici a povolená rychlost zvolna roste, Radar ale stejně jede pomalu. Ujedeme jen asi kilometr, když vlevo uvidíme prašnou silnici, neoznačenou žádným ukazatelem.

„To může být ono,“ ukážu.

„Ta vede k nějakému domu,“ namítne Ben, ale Radar tam stejně odbočí. Opravdu to ale vypadá jako příjezdová cesta, vykrojená v udusané hlíně. Po levici nesekaná tráva vysoká jako naše pneumatiky; nevidím nic, i když mám obavy, že kdyby se na té louce chtěl někdo schovat, bylo by to docela snadné. Chvíli jedeme a nakonec cesta končí na viktoriánské farmě. Obrátíme se a vrátíme se na silnici. Ta se za chvíli změní na ještě menší silnici zvanou Cat Hollow Road. Po té jedeme, dokud neuvidíme prašnou cestu, stejnou, jako byla ta předtím, tentokrát napravo. Vede k nějaké rozpadající se stodole s úplně zašedlým dřevem. Na polích po obou stranách stojí vyrovnané řady balíků slámy, ale už tam zase začala vyrůstat tráva. Radar jede nejvýš tak patnáct kilometrů v hodině. Hledáme něco neobvyklého. Nějakou trhlinu v té idylické krajině.

„Myslíte, že to mohl být ten koloniál Agloe?“ zeptám se.

„Ta stodola?“

„Jo.“

„Nevím,“ řekne Radar. „Vypadají koloniály jako stodoly?“

Dlouze vydechnu stisknutými rty. „Nevím.“

„Je to – do prdele, to je její auto!“ zaječí Lacey vedle mě. „Jo jo jo jo její auto to je její auto!“

Radar zastaví a já se podívám tam, kam Lacey ukazuje – přes pole, za budovu. Stříbrný záblesk. Nakloním se tak, že mám obličej až u jejího, a uvidím oblouk střechy auta. Bůh sám ví, jak se tam dostalo, protože tím směrem nevede žádná cesta.

Radar zaparkuje, já vyskočím a ženu se k autu. Prázdné. Odemčené. Otevřu kufr. I ten je prázdný, až na otevřené zavazadlo. Rozhlédnu se a zamířím k tomu, co nejspíš jsou pozůstatky Koloniálu Agloe. Utíkám po posekaném poli, Radar a Ben mě předběhnou. Vlezeme do stodoly ne vraty, ale jednou z děr, které zejí v místech, na nichž se dřevěná stěna prostě zhroutila.

Ve střeše je několik děr, které propouštějí sluneční světlo na trouchnivějící dřevěnou podlahu. Všímám si detailů: Promáčená prkna na podlaze. Vůně po mandlích, její vůně. V rohu stará vana na drápkatých nožkách. Všude je tu tolik děr, že je člověk vlastně zároveň venku i uvnitř.

Cítím, že mě někdo rázně zatahal za tričko. Otočím se a uvidím Bena, jak přejíždí pohledem mezi mnou a koutem místnosti. V tom směru je sice mohutný bílý proud světla, který sem dopadá ze stropu, ale i přes něj do kouta vidím. Opírají se tam o sebe dvě špinavé, šedavě zbarvené desky plexiskla, vysoké přibližně tak metr a půl. Druhý konec je podepřený o dřevěnou stěnu. Je to skoro jako trojúhelníková kancelářská kóje, jestli něco takového může vůbec existovat.

A zatmavenými okny proniká světlo. A tak uvidím scénu, při které mě píchne u srdce, i když je šedá. Margo Rothová Spiegelmanová sedí v černém koženém kancelářském křesle u školní lavice a píše. Vlasy má mnohem kratší – nad obočím má ježatou ofinu a je celá rozcuchaná, jako by chtěla zdůraznit tu asymetrii , ale je to ona. Je živá. Přestěhovala svou kancelář z opuštěného nákupního centra na Floridě do opuštěné stodoly v New Yorku, a já jsem ji našel.

Jdeme směrem k ní, všichni čtyři, ale zřejmě nás nevidí. Píše dál. Nakonec někdo – snad Radar – řekne: „Margo. Margo?“

Postaví se na špičky a opře se rukama o vršek těch improvizovaných stěn. Jestli je překvapená, že nás vidí, její oči to neprozradí. Je tady – Margo Rothová Spiegelmanová, tři metry ode mě, rty vyschlé a rozpraskané, nenalíčená, špínu za nehty, oči zamlklé. Ještě nikdy jsem neviděl její oči takhle mrtvé, ale možná že jsem její oči ještě nikdy doopravdy neviděl. Zírá na mě. Takhle na mě naposled zíraly mrtvé oči Roberta Joynera tehdy v Jeffersonově parku.

Dlouho tam mlčky stojí a já mám z jejích očí takový strach, že se neodvážím k ní přistoupit. „Stojíme zde, já a toto mysterium,“ napsal Whitman.

Konečně řekne: „Dejte mi tak pět minut,“ pak si zase sedne a pokračuje v psaní.

Dívám se, jak píše. Je trochu špinavá, ale jinak vypadá stejně jako vždycky. Nevím proč, ale pořád jsem čekal, že bude vypadat jinak. Starší. Že ji sotva poznám, až ji konečně zase uvidím. Ale teď tu je a já se na ni dívám přes plexisklo a vypadá jako Margo Rothová Spiegelmanová, holka, kterou znám od svých dvou let, holka-představa, do které jsem byl zamilovaný. A teprve teď, když zavře zápisník, zastrčí ho do batohu, vstane a jde k nám, uvědomím si, že ta představa byla nejen nesprávná, ale nebezpečná. Jak ošemetná věc je věřit, že nějaký člověk je víc než člověk.

„Ahoj,“ řekne Margo s úsměvem. Nejdřív obejme Lacey, stiskne ruku Radarovi a pak Benovi. Pozvedne obočí a řekne: „Ahoj, Q,“ a pak mě obejme, krátce a zlehka. Chci ji přidržet. Chci velké shledání. Chci cítit, jak mi křečovitě vzlyká na prsou, jak jí slzy stékají po zaprášených tvářích na mou košili. Ale ona mě jenom krátce obejme a usedne na podlahu. Sednu si proti ní a Ben, Radar a Lacey si sednou vedle mě, takže jsme všichni čelem k Margo.

„Rádi tě vidíme,“ řeknu po chvíli a mám pocit, jako bych rušil tichou modlitbu.

Odsune ofinu stranou. Zřejmě se rozhoduje, co přesně má říct nahlas. „Já, ehm. Ehm. Málokdy nevím, co říct, co? V poslední době jsem moc s nikým nemluvila. Ehm. Možná bychom měli začít tímhle: Co tady sakra děláte?“

„Margo,“ řekne Lacey. „Kristepane, my jsme měli strašný strach.“

„To není třeba,“ odpoví Margo vesele. „Jsem v pořádku.“ Ukáže nám zdvižené palce. „Jsem oukej.“

„Mohla jsi zavolat a dát nám to vědět,“ podotkne Ben naštvaně. „Mohla jsi nám ušetřit dost příšernou cestu.“

„Podle mých zkušeností, Krvavý Bene, když odněkud odejdeš, je nejlepší odejít. Mimochodem, proč máš na sobě šaty?“

Ben se začervená. „Neříkej mu tak,“ vyjede Lacey.

Margo se po ní podívá. „Proboha, ty s ním chodíš?“ Lacey mlčí. „Nepovídej mi, že sis s ním fakt něco začala!“

„Fakt jo,“ odsekne Lacey. „A fakt je úžasný. A ty jsi fakt mrcha. A já fakt jdu pryč. Ráda jsem tě zas viděla, Margo. Dík, žes mě vyděsila a že jsem se kvůli tobě celý poslední měsíc střední školy cítila děsně, a když jsme tě našli, abychom se přesvědčili, že jsi v pořádku, tak se chováš jako kráva. Vážně jsem moc ráda, že jsem tě poznala.“

„Já tebe taky. Bez tebe bych ani nevěděla, jak jsem tlustá.“

Lacey vstane a rázuje pryč, až se rozbitá podlaha chvěje. Ben ji následuje. Když se podívám na Radara, už taky stojí.

„Neznal jsem tě, dokud jsem tě nepoznal prostřednictvím těch stop,“ řekne. „A ty stopy jsou mi milejší než ty.“

„O čem to sakra mluví?“ zeptá se mě Margo. Radar neodpoví. Prostě odejde.

Vím, že bych to měl udělat taky. Jsou to moji kamarádi – určitě víc než Margo. Ale mám otázky. Když Margo vstane a vykročí zpátky ke své kóji, položím tu, která se nejvíc nabízí: „Proč se chováš jako spratek?“

Prudce se otočí, popadne mě za tričko a rozkřikne se mi do tváře: „A proč ty ses sem přihnal úplně bez varování, co?“

„Jak jsem tě mohl varovat, když se po tobě slehla zem!“ Vidím dlouhé mrknutí a vím, že na tohle nemá odpověď, a tak pokračuji. Mám na ni strašný vztek. Protože… Vlastně nevím proč. Protože to není ta Margo, jakou jsem čekal. Protože to není ta Margo, kterou jsem si představoval a myslel, že konečně správně. „Byl jsem si jistý, že máš nějaký dobrý důvod, proč ses od té noci vůbec nikomu neozvala. A… tohle je ten tvůj dobrý důvod? Chtěla jsi prostě žít jako bezďák?“

Pustí moje tričko a odtáhne se. „A kdo se tady chová jako spratek, co? Odešla jsem jediným způsobem, jakým se odejít dá. Odtrhneš život najednou – jako náplast. Ty pak můžeš být ty a Lace může být Lace a každý může být každý a já konečně můžu být já.“

„Jenže já jsem nemohl být já, Margo, protože jsem myslel, že jsi mrtvá. Hrozně dlouho. Takže jsem musel dělat různé blbosti, které bych sám nikdy neudělal.“

Teď už na mě ječí a doslova mi visí na tričku, aby mi dosáhla do tváře. „Kecy. Ty ses nepřijel přesvědčit, že jsem v pořádku. Tys chtěl zachraňovat chudinku malou Margo před jejím nespokojeným já, abych pak byla svému rytíři na bílém koni straaaašně vděčná, strhala si šaty a prosila tě, aby sis se mnou dělal, co chceš.“

„Kravina!“ křiknu já a vpodstatě je to pravda. „Ty sis s námi jenom hrála, co? Chtěla sis být jistá, že i když ty si odjedeš bavit se někam jinam, pořád zůstaneš ta osa, kolem který se točíme.“

Ječí tak nahlas, že bych to nepovažoval za možné. „Ty dokonce nemáš ani vztek na mě, Q. Ty jsi naštvaný na tu svoji představu o mně, co jsi nosil v hlavě, už když jsme byli malí.“

Pokusí se ode mě odvrátit, ale já ji chytím za ramena, přidržím ji a řeknu: „Přemýšlela jsi vůbec

někdy o tom, co znamenal tvůj odchod? O Ruthii? O mně nebo o Lacey nebo vůbec o někom z těch ostatních lidí, kterým na tobě záleželo? Ne. Samozřejmě že ne. Protože to, co se neděje tobě, se neděje vůbec. Není to tak, Margo? Není?“

Teď se se mnou nerve. Jen nahrbí ramena, otočí se a vrátí se do své kanceláře, kopne do obou plexisklových desek a ty se s rachotem svalí na stůl a pak sklouznou na zem. „Drž hubu drž hubu ty debile.“

„No dobře,“ řeknu. Když vidím, jak se Margo úplně přestala ovládat, kupodivu mě to uklidní. Snažím se mluvit jako moje máma. „Už mlčím. Oba toho máme dost. A u mě je v tom hodně, ehm, nevyřešených záležitostí.“

Sedne si na židli ke stolu a opře si nohy o to, co bývalo stěnou její kanceláře. Dívá se do rohu stodoly. Mezi námi jsou nejméně tři metry. „Jak jsi mě sakra vůbec našel?“

„Myslel jsem, že to chceš,“ odpověděl jsem. Řeknu to tak tiše, že mě překvapuje, že mě vůbec slyší, ale otočí se i se židlí a zamračí se na mě.

„To jsem teda určitě nechtěla.“

„Píseň o mně,“ vysvětlím. „Guthrie mě dovedl k Whitmanovi. Whitman mě dovedl k těm dveřím. Dveře mě dovedly k nákupnímu středisku. Přišli jsme na to, jak přečíst ten zamalovaný nápis. Těm ‚papírovým městům‘ jsem nerozuměl, ono to taky může znamenat čtvrti, které se nikdy nepostavily, a tak jsem myslel, že jsi odjela do některé z nich s úmyslem už se nevrátit. Myslel jsem, že jsi tam někde mrtvá, že ses zabila a kdovíproč chceš, abych tě našel já. Tak jsem jich několik projel a hledal jsem tě tam. Ale pak jsem si dal dohromady tu mapu ze suvenýrového obchodu s dírkami ve zdi. Začal jsem tu báseň číst líp a došlo mi, že nejspíš neutíkáš, že jsi někde schovaná a plánuješ. Píšeš do toho notesu. Našel jsem tě podle mapy s Agloe, viděl jsem tvůj komentář na diskusní stránce Omnislovníku, vykašlal se na závěrečný ceremoniál a přijel jsem sem.“

Prohrábne si vlasy, nejsou už ale dost dlouhé na to, aby jí spadly do tváře jako dřív. „Tenhle účes nenávidím. Chtěla jsem vypadat jinak, ale – výsledek je směšný.“

„Mně se to líbí,“ řeknu. „Hezky ti to rámuje obličej.“

„Omlouvám se, že jsem byla tak protivná. Ale musíš pochopit – vrazíte sem zničehonic a k smrti mě vyděsíte –“

„Mohla jsi jen říct něco jako: Lidi, k smrti jste mě vyděsili,“ připomněl jsem.

Ušklíbne se. „No jasně, protože tak by to udělala Margo Rothová Spiegelmanová, kterou každý zná a miluje.“ Na chvilku se odmlčí a pak řekne: „Ten komentář na Omnislovníku jsem nechávat neměla. Jen mě napadlo, že by to byla legrace, kdyby to jednou někdo našel. Myslela jsem si, že by na to možná mohli přijít policajti, ale ne dost včas. V Omnislovníku je asi milion stránek. Nikdy mě nenapadlo…“

„Co?“

„Hodně jsem na tebe myslela, když se tak ptáš. A na Ruthii. A na své rodiče. Jasně že jo. Možná jsem ta nejpříšerněji sebestředná osoba na celém světě. Ale panebože, myslíš, že bych to udělala, kdybych to nepotřebovala udělat?“ Zavrtí hlavou. Konečně se ke mně nakloní, lokty na kolenou, a vedeme rozhovor. Na dálku, ale aspoň tak. „Nepřišla jsem na žádný jiný způsob, jak odejít, aby mě nepřivlekli zpátky.“

„Jsem rád, že nejsi mrtvá,“ řeknu jí.

„Hm. Já taky,“ odpoví. Usměje se a je to poprvé, co vidím ten úsměv, který mi tak dlouho chyběl. „Proto jsem musela odejít. Život sice může být občas příšerný, ale pořád je lepší než ta druhá možnost.“

Zazvoní mi telefon. Je to Ben. Vezmu to.

„Lacey chce mluvit s Margo,“ sdělí mi.

Dojdu k Margo, podám ji telefon a zůstanu tam nerozhodně stát, zatímco ona s nahrbenými rameny poslouchá. Slyším z telefonu nějaké zvuky a pak ji Margo přeruší a řekne: „Koukni, mě to fakt mrzí. Strašně jsem se vyděsila.“ Pak ticho. Konečně Lacey začne zase mluvit a Margo se zasměje a něco řekne. Mám pocit, že by si zasloužily trochu soukromí, a tak se jdu porozhlédnout.

U stejné zdi jako kancelář, ale na druhém konci, si Margo upravila něco jako postel – čtyři palety a na nich oranžová nafukovací matrace. Malá pečlivě poskládaná sbírka oblečení leží na další paletě vedle postele. Je tu kartáček na zuby a pasta ve velkém plastovém kelímku ze Subway. Ten stojí na dvou knihách: jedna je Pod skleněným zvonem od Sylvie Plathové a druhá Jatka č. 5 od Kurta

onneguta. Nechce se mi věřit, že Margo opravdu žije takhle, v téhle nesmyslné směsi úpravné V

předměstské banality a přízračného rozkladu. Na druhou stranu se mi zas nechce věřit, kolik času jsem si naprosto nesmyslně představoval, že žije nějak jinak.

„Ubytovali se v motelu v parku. Mám ti prý vyřídit, že ráno odjíždějí, s tebou nebo bez tebe,“ prohlásí za mnou Margo. Když řekne tebe a ne nás, poprvé mě napadne, co bude vlastně dál.

„Jsem vpodstatě soběstačná,“ prohlásí. Stojí teď vedle mě. „Je tady kadibudka, ale není v moc dobrém stavu, takže obvykle chodím na záchod v jednom motorestu pro kamioňáky východně od Roscoe. Taky tam jsou sprchy a dámská je celkem čistá, protože kamioňaček asi moc není. Navíc tam mají internet. Je to, jako by tohle byl můj dům a motorest moje chata.“ Zasměju se.

Projde kolem mě, klekne si a nakoukne mezi palety pod postelí. Vytáhne baterku a hranatý tenký kus plastu. „Tohle jsou jediné dvě věci, které jsem si za celý ten měsíc koupila, krom benzinu a jídla. Utratila jsem jen asi tři sta dolarů.“ Vezmu od ní tu hranatou věc a konečně pochopím, že to je gramofon na baterie. „Vzala jsem s sebou pár desek,“ vysvětlí. „Ale ve městě si koupím další.“

„Ve městě?“

„Jo. Dnes odjíždím do New Yorku. Proto ten zápis v Omnislovníku. Teď začnu pořádně cestovat. Původně to byl den, kdy jsem chtěla odjet z Orlanda – chtěla jsem jít na závěrečný ceremoniál, v noci pak s tebou provést spoustu složitých kanadských žertů a druhý den ráno odjet. Ale už jsem to prostě nesnesla. Fakt jsem to nedokázala snést už ani hodinu. A když jsem slyšela to o Jasovi, tak jsem si řekla: ‚Mám to všechno naplánované, jen změním datum.‘ Mrzí mě, že jsem tě vyděsila. Snažila jsem se tě nevyděsit, ale ten konec proběhl v hrozném spěchu. Nebylo to moje nejlepší dílo.“

Napadlo mě, že jako narychlo splácaný plán se spoustou stop to byl docela slušný výkon. Hlavně mě ale překvapilo, že mě chtěla zahrnout i do toho původního. „Možná bys mi to mohla vysvětlit,“ řeknu a povede se mi usmát. „Dost jsem o tom přemýšlel, víš. Co bylo naplánované a co ne. Co co znamenalo. Proč jsi ty stopy připravila pro mě, proč jsi odešla a tak.“

„No dobře. Dobře. Ale to musím začít odjinud.“ Vstane a já jdu v jejích stopách, protože se obratně vyhýbá ztrouchnivělým kusům podlahy. Vrátí se do kanceláře, zaryje v batohu a vytáhne ten černý zápisník. Sedne si na zem se zkříženýma nohama a poplácá na místo vedle sebe. Sednu si také. Poklepe na zavřený sešit. „Tohle,“ řekne, „tohle má hodně dlouhou historii. Někdy ve čtvrté třídě jsem začala do tohohle notesu psát příběh. Takový trochu detektivní.“

Napadne mě, že kdybych jí zápisník vytrhl, mohl bych ji vydírat. Mohl bych ji donutit vrátit se do Orlanda, najít si brigádu a pronajmout byt, než začne na vysoké školní rok, a měli bychom aspoň jedno léto pro sebe. Ale jen poslouchám.

„Já se nerada vytahuju, ale je to vážně geniální literární dílo. Ne, to byl vtip. Jenom pitomé kecy desetileté Margo ve stylu přání otcem myšlenky. Hrdinkou je holka jménem Margo Spiegelmanová, je jí deset, jako bylo mně, a vůbec je úplně stejná jako já, až na to, že její rodiče jsou fajn a bohatí a koupí jí všechno, co chce. Margo je zamilovaná do kluka jménem Quentin, který je stejný jako ty, jenom je odvážný a statečný a ochotný pro mě umřít a vůbec. Taky je tam Myrna Mountweazelová, která je úplně jako Myrna Mountweazelová, ale má kouzelné schopnosti.

Například každý, kdo si Myrnu Mountweazelovou pohladí, není deset minut schopen lhát. A taky umí mluvit. Jasně že umí mluvit. Napsalo někdy desetileté dítě knihu o psovi, který neumí mluvit?“

Zasměju se, ale pořád musím myslet na desetiletou Margo, zamilovanou do desetiletého mě.

„Takže v tom příběhu,“ pokračuje, „Quentin a Margo a Myrna Mountweazelová vyšetřují smrt Roberta Joynera, který zemřel přesně stejně jako ve skutečném životě, jenže místo aby celkem zjevně střelil sám sebe do obličeje, střelil ho někdo jiný. A ten příběh je o tom, jak jsme vypátrali, kdo to byl.“

„A kdo to byl?“

Zasměje se. „Mám ti zkazit pointu?“

„No,“ řeknu, „radši bych si to přečetl.“ Otevře knížečku a jednu stránku mi ukáže. Písmo je nerozluštitelné, ne proto, že by Margo moc škrábala, ale protože přes vodorovné řádky textu jsou ještě další kolmo. „Píšu křížem,“ vysvětluje. „To se dost těžko luští každému, kdo není já. No dobře, tak já ti tu pointu řeknu, ale nejdřív mi slib, že se nenaštveš.“

„Slibuju,“ řeknu.

„Ukáže se, že ten zločin spáchal bratr sestry jeho alkoholické exmanželky, který je šílený, protože ho posedl duch zlé staroegyptské kočky. Jak říkám, prostě geniální zápletka. Nakonec v tom příběhu ty a já a Myrna Mountweazelová toho vraha usvědčíme a on se mě pokusí zastřelit, ale ty skočíš do rány a hrdinsky zemřeš v mém náručí.“

Zasměju se. „No skvěle. Takový to mělo slibný začátek, krásná holka je do mě zamilovaná a do toho to napětí a záhada, a pak mě oddělají.“

„No jo.“ Usměje se. „Ale musela jsem tě zabít, protože jinak by to muselo skončit tím, jak to spolu děláme, a o tom jsem v deseti letech ještě nebyla citově připravená psát.“

„To chápu,“ kývnu. „Ale v přepracované verzi bych se taky rád k něčemu dostal.“

„Hmm, třeba po tom, co tě padouch zastřelí. Polibek umírajícímu.“

„No to je od tebe hezké.“ Mohl bych vstát, jít k ní a políbit ji. Mohl bych. Ale pořád ještě se toho dalo tolik zničit.

„No nic. Zkrátka, dopsala jsem to v páté třídě. Pár let nato jsem se rozhodla, že uteču do Mississippi. Všechny plány pro tuhle světobornou událost jsem si zapsala do notesu přes ten starý příběh a pak jsem to konečně provedla: vzala jsem mámino auto, najela jsem patnáct set kilometrů a nechala jsem stopy v té polévce. Ta cesta se mi ani nelíbila – byla jsem strašně osamělá , ale jsem ráda, že jsem to udělala. A tak jsem začala takhle křížem psát další nápady – kanadské žerty a plány, jak dát určitou holku dohromady s určitým klukem a jak obalit co nejvíc domů toaleťákem a další tajné výlety a tak. Začátkem třeťáku byl zápisník napůl plný a já se rozhodla, že udělám ještě jednu věc, fakt velkou, a pak odjedu.“

Chce pokračovat, ale já ji musím zarazit. „Víš, co by mě zajímalo? Jestli šlo o místo, nebo o lidi. Odjela bys, i kdybys kolem sebe měla jiné lidi?“

„A jak to mám od sebe oddělit? Lidi jsou místo a místo je lidi. A krom toho mi přišlo, že ani není s kým jiným se kamarádit. Všichni byli buď ustrašení jako ty, nebo nevšímaví jako Lacey. A kdy –“

„Já nejsem tak ustrašený, jak si myslíš,“ skočím jí do řeči. Což je pravda. Ale že to je pravda, to si uvědomím, teprve když to řeknu. Ale i tak.

„K tomu dojdu,“ prohlásí skoro fňukavě. „V prváku mě Gus vzal do Osprey –“ Nechápavě nakloním hlavu. „To je to nákupní středisko. A já tam začala jezdit každou chvíli sama, jen jsem tam tak seděla a plánovala. A v posledním roce se všechny ty plány točily kolem tohohle posledního útěku. A nevím, jestli to je proto, že jsem přitom četla ten svůj starý příběh, ale hodně brzo jsem tě do těch plánů zahrnula. Měla jsem představu, že ty všechny věci uděláme spolu – třeba to vloupání do Mořského světa, to tam bylo od začátku , a já tě postrčím k tomu, abys nebyl takový pitomý vzorňák. Ta jedna noc tě měla osvobodit nebo tak. A pak můžu zmizet a ty si mě kvůli tomu budeš

už vždycky pamatovat.

Původní plán měl asi sedmdesát stran, a pak už se to blížilo a všechno to do sebe pěkně zapadalo. Jenže pak jsem se dozvěděla to o Jasovi a rozhodla jsem se odjet. Okamžitě. Na závěrečný ceremoniál chodit nemusím. K čemu to je? Nejdřív jsem ale musela všechno uzavřít. Celý ten den ve škole jsem měla v ruce ten zápisník a jako šílenec jsem se snažila ten plán upravit tak, abych do něj dostala Jase a Beccu a Lacey a ostatní, co nebyli moji kamarádi, i když jsem myslela, že jsou, a vymýšlela nápady, jak jim všem dát najevo, že na ně mám vztek, než se na ně definitivně vykašlu.

Ale pořád jsem to chtěla provést s tebou; líbila se mi ta představa, že z tebe možná udělám aspoň stín hrdiny z té dětské povídky.

A pak jsi mě překvapil,“ pokračuje. „Celé ty roky jsi pro mě byl papírový kluk – dvojrozměrný jako postava v knížce a dva různé, ale pořád ploché rozměry člověka. Ale tu noc jsi byl skutečný. A všechno to bylo tak divné a zábavné a magické, že jsem se ráno vrátila do svého pokoje a chyběl jsi mi. Chtěla jsem jít k vám a jen tak si povídat a být s tebou, jenže už jsem se rozhodla odjet, a tak jsem musela odjet. A v poslední chvíli mě napadlo odkázat ti Osprey. Nechat ti ho, abys mohl udělat ještě větší pokrok a nebýt pořád takový ustrašenec.

A to je všechno. Musela jsem rychle na něco přijít. Přilepila jsem ten Woodyho plakát na zadní stranu rolety, zakroužkovala jsem tu píseň na desce a ty dvě řádky z ‚Písně o mně‘ jsem podtrhla jiným fixem, než který jsem používala, když jsem to četla. Když jsi odjel, vlezla jsem k tobě oknem a strčila jsem do dveří ten papírek. Pak jsem to dopoledne odjela do Osprey, jednak proto, že jsem si ještě nepřipadala připravená odjet, a taky abych to tam uklidila. Já jsem totižnechtěla, aby sis dělal starost. Proto jsem přemalovala ten nápis; nevěděla jsem, že ho přečteš i tak. Odtrhla jsem z kalendáře stránky, které jsem používala, a taky jsem sundala tu mapu, kterou jsme tam měla pověšenou od té chvíle, co jsem si všimla, že je na ní Agloe. A protože jsem byla unavená a neměla jsem kam jinam jít, přespala jsem tam. Nakonec jsem tam spala dvě noci a nejspíš jsem sbírala odvahu. A taky, já nevím, možná jsem doufala, že to najdeš hodně rychle. Pak jsem jela. Sem mi to trvalo dva dny. Od té doby jsem tu.“

Vypadalo to, že skončila, ale já jsem měl ještě jednu otázku: „A proč zrovna tady?“

„Papírová holka v papírovém městě,“ řekla. „O Agloe jsem četla v takové knížce ‚neuvěřitelných skutečností‘, když mi bylo asi deset nebo jedenáct. A nikdy jsem na něj nepřestala myslet. Pravda je ta, že vždycky, když jsem šla nahoru do té budovy SunTrust – i tehdy naposledy s tebou , nekoukala jsem dolů a nemyslela na to, že je všechno z papíru. Koukala jsem dolů a myslela jsem na to, že já jsem z papíru. Já jsem byla ta měkká skládací osoba, ne všichni ostatní. A víš, co je na tom zvláštní? Papírovou holku lidi milují. Vždycky to tak bylo. A nejhorší na tom je, že já jsem ji taky měla ráda. Pěstovala jsem si ji, víš?

Ono je to totiž vlastně skvělé, být představa, která se všem líbí. Jenže pro sebe jsem tou představou být nemohla, rozhodně ne docela. A Agloe je místo, kde se papírový výtvor stal skutečností. Z tečky na mapě se stalo opravdové místo, opravdovější, než si uměli představit ti, co tu tečku vytvořili. Říkala jsem si, že možná i holka vystřižená z papíru tady dokáže začít být skutečná. A vlastně to byl vzkaz té papírové holce, které záleží na popularitě a šatech a na takových věcech: ‚Půjdeš do papírových měst. A nikdy se už nevrátíš.‘“

„Ten nápis,“ řekl jsem. „Panebože, Margo, já jsem prošel takovou spoustu těch nevystavěných čtvrtí a hledal jsem tvoje tělo. Fakt jsem myslel – vážně jsem myslel, že jsi mrtvá.“

Vstane a chvilku něco hledá v batohu, pak se natáhne a vezme do ruky Pod skleněným zvonem a přečte mi: „Ale když mělo dojít k věci, kůže na mých zápěstích vypadala tak bílá a bezbranná, že jsem to nedokázala udělat. Jako by to, co jsem chtěla zabít, nebylo v té kůži ani ve slabém modrém tepu, který mi poskakoval pod palcem, ale někde jinde, hlouběji, na utajenějším místě, na které se nelze dostat zdaleka tak snadno.‘ Zase si sedne vedle mě, blízko, tváří ke mně,

takže látka našich džínů se dotýká, ale naše kolena ne. Margo řekne: „Já vím, o čem mluví. O tom hlubším a utajenějším. Je to, jako když má člověk v sobě trhliny. Jako by tam měl nějaké zlomy, kde věci k sobě tak docela nesedí.“

„To se mi líbí,“ řeknu. „Nebo jako trhliny v trupu lodi.“

„No právě.“

„Nakonec tě to potopí.“

„Přesně.“ Mluvíme teď hrozně rychle.

„Pořád nemůžu uvěřit, že jsi nechtěla, abych tě našel.“

„Promiň. Jestli tě to utěší, udělal jsi na mě dojem. A taky je fajn mít tě tady. Jsi dobrý společník na cesty.“

„Má to být návrh?“

„Možná.“ Usměje se.

Srdce mi poskakovalo v prsou už tak dlouho, že tohle opojení bylo skoro snesitelné – ale jen skoro. „Margo, co kdyby ses na léto vrátila domů – moji rodiče říkali, že můžeš bydlet u nás, nebo si můžeš najít brigádu a podnájem, a pak začne škola, ty odejdeš na kolej a už nikdy nebudeš muset bydlet s rodiči.“

„Nejde jen o ně. Ono by mě to okamžitě vtáhlo zase zpátky,“ řekne, „a už bych se z toho nikdy nedostala. Nejen drby a mejdany a všechny tyhle blbosti, ale o celé to lákadlo správně prožitého života – vysoká a zaměstnání a manžel a děti a všechny tyhle sračky.“

Problém je, že já chci jít na vysokou, mít zaměstnání a jednou možná i děti. Chci mít budoucnost. Možná je to charakterová vada, ale je vrozená. „Vysoká ti ale dá víc možností,“ namítnu konečně. „Ne míň.“

Ušklíbne se. „Díky, pane výchovný poradce,“ řekne a změní téma. „Pořád jsem si tě představovala v Osprey. Jestli si na to zvykneš. Přestaneš se bát krys.“

„Zvykl jsem si,“ odpovím. „Dokonce jsem tam strávil tu noc, co byl ples.“

Usměje se. „Skvěle. Já jsem si myslela, že se ti to bude nakonec líbit. V Osprey jsem se nikdy nenudila, nejspíš proto, že jsem pak zase vždycky musela domů. Když jsem dojela sem, začala jsem se nudit. Není tu co dělat; co jsem tady, hrozně moc čtu. Taky jsem tu byla čím dál nervóznější z toho, že nikoho neznám. A pořád jsem čekala, jestli ta osamělost a nervozita ve mně vzbudí chuť se vrátit. Ale nevzbudily. To je prostě věc, kterou nemůžu udělat, Q.“

Přikývnu. Tohle docela chápu. Asi je těžké vrátit se, když člověk jednou cítil v dlani kontinenty. Ale přesto to ještě jednou zkusím. „Ale co až léto skončí? Co vysoká? Co zbytek tvého života?“

Pokrčí rameny. „Co s tím?“

„Nemáš strach z toho, že to, já nevím, že to bude navždycky?“

„Navždycky se skládá z mnoha teď,“ řekne. Na tohle nemám co odpovědět; přebírám si to v hlavě, když Margo dodá: „Emily Dickinsonová. Říkala jsem ti, že hodně čtu.“

Já si myslím, že budoucnost si zaslouží naši víru. Ale s Emily Dickinsonovou se těžko polemizuje. Margo se zvedne, přehodí si batoh přes rameno a natáhne ke mně ruku. „Pojď se projít.“ Když vyjdeme ven, Margo mě požádá o můj telefon. Vyťuká číslo a já vykročím pryč, aby mohla v klidu mluvit, ale ona mě popadne za předloktí a přidrží mě na místě. Jdu tedy vedle ní do pole a poslouchám, jak mluví se svými rodiči.

„Ahoj, tady Margo… Jsem v Agloe, stát New York, s Quentinem… Ehm… no, ne, mami. Jen se snažím přijít na to, jak odpovědět popravdě… Prosím tě, mami… Nevím, mami… Rozhodla jsem se přestěhovat se na fiktivní místo. To se stalo… No, jo, myslím, že tím směrem stejně nemám namířeno… Můžu mluvit s Ruthií?… Ahoj, ségra… Náhodou, já tě měla ráda první… Jo, promiň. Byla to chyba. Myslela jsem – nevím, co jsem si vlastně myslela, Ruthie, ale prostě byla to chyba a teď už budu telefonovat. Třeba ne mámě, ale tobě jo… Každou středu?… Ve středu nemůžeš.

Hmm. Dobře. Který den by se ti hodil?… Tak dobře, v úterý… Jo, každé úterý… Jo, tohle úterý taky.“ Margo pevně zavře oči a zatne zuby. „Tak jo. Rutko, můžeš mi zas dát mámu?… Mám tě ráda, mami. Nic se mi nestane, přísahám… Jo, jasně, ty taky. Ahoj.“

Zastaví se, zaklapne telefon, ale ještě minutu ho drží v ruce. Vidím, jak jí konce prstů růžoví tím pevným stiskem; a pak ho pustí na zem. Její zaječení je krátké, ale ohlušující a po něm si prvně uvědomím, jak nápadné ticho v Agloe je. „Ona si snad myslí, že můj hlavní úkol je dělat jí radost a že by to mělo být moje nejvroucnější přání, a když jí tu radost nedělám – mám smůlu. Vyměnila zámky. To bylo první, co mi řekla. Ježíši.“

„To je mi líto,“ řeknu a odhrábnu vysokou zažloutlou trávu, abych sebral telefon. „Ale mluvit s Ruthií bylo fajn, ne?“

„To jo, ona je báječná. Trošku sama sebe nenávidím za to, že – no – že jsem se jí neozvala.“

„Správně,“ přikývnu. V žertu do mě strčí.

„Ty mi máš zlepšovat náladu, ne mi ji kazit. To je jediný tvůj úkol.“

„Netušil jsem, že můj úkol je dělat vám radost, paní Spiegelmanová.“

Zasměje se. „Aha. Jaká matka, taká Katka, co? To bolí. Ale asi si to zasloužím. Tak jak ses měl? Jestli Ben chodí s Lacey, tak ty nejspíš noc co noc trávíš orgiemi s deseti roztleskávačkami, ne?“

Jdeme pomalu po nerovném poli. Nevypadá velké, ale jak jdeme, uvědomuju si, že k tomu hájku v dálce jsme se ještě nepřiblížili ani trochu. Vyprávím jí o tom, jak jsme utekli ze závěrečného ceremoniálu, o zázračné záchraně Káči. Vyprávím jí o plese, o Laceyině hádce s Beccou a své noci v Osprey. „Tu noc jsem zjistil, že jsi tam určitě byla,“ řeknu jí. „Deka ještě voněla po tobě.“

A když to řeknu, její ruka se dotkne mojí a já ji prostě popadnu, protože se mi zdá, že teď už je méně co zničit. Podívá se na mě. „Musela jsem odejít. Nemusela jsem tě vyděsit, to byla hloupost, mohla jsem odejít nějak líp, ale odejít jsem musela. Chápeš to už?“

„Jo,“ řeknu, „ale myslím, že teď by ses mohla vrátit. Vážně si to myslím.“

„Ne, nemyslíš,“ odpoví, a má pravdu. Vidím jí to ve tváři – už chápu, že já nemůžu být ona a ona nemůže být já. Možná měl Whitman nějaký dar, který já nemám. Ale pokud jde o mne, já se musím ptát raněného, jak zkouší, protože se neumím stát raněným. Jediný raněný, kterým můžu být, jsem já.

Udusám kus trávy a sednu si. Lehne si vedle mě, batoh použije místo polštáře. Taky si lehnu. Vytáhne z batohu dvě knížky a podá mi je, abych i já měl polštář. Vybrané básně Emily Dickinsonové a Stébla trávy. „Měla jsem je dvakrát,“ usměje se.

„To je sakra dobrá báseň,“ řeknu jí. „Nemohla jsi vybrat lepší.“

„Bylo to takové náhlé rozhodnutí ten den ráno. Vzpomněla jsem si na ten kousek o dveřích a připadalo mi to perfektní. Ale když jsem přijela sem, znova jsem se k tomu vrátila. Naposled jsem to četla ve druháku na anglinu. A líbilo se mi to. Dost jsem četla poezii. Snažila jsem se přijít na to – no, co mě na tobě tu noc tak překvapilo. Dlouho jsem myslela, že to, jak jsi citoval T. S. Elliota.“

„Ale není to pravda,“ prohlásil jsem. „Překvapilo tě, jaké mám bicepsy a jak elegantně umím vyskakovat z oken.“

Ušklíbne se. „Sklapni a nech mě dokončit ten kompliment, troubo. Překvapilo mě, že i přes ten záchvat paniky a to všechno jsi byl jako ten Quentin z mojí povídky. Já přes ten příběh píšu napříč už roky a vždycky si tu stránku taky přečtu a vždycky se směju, jako – neuraz se, ale ‚No to snad není pravda, já jsem si tenkrát myslela, že Quentin Jacobsen je supersexy a superloajální obránce spravedlnosti.‘ Jenže pak, víš – pak jsi takový vlastně byl.“

Mohl bych se otočit na bok a ona by se mohla otočit na bok, a mohli bychom se políbit. Jenže k čemu by to bylo, líbat se teď? Nemůže to nikam vést. Oba koukáme na bezmračné nebe. „Nic nikdy nedopadne tak, jak si to člověk představuje,“ řekne.

Nebe je jako monochromatická moderní malba, vtahuje mě do sebe iluzí hloubky, zvedá mě nahoru. „Jo, to je pravda,“ kývnu. Pak o tom ale chvilku přemýšlím a dodám: „Jenže když si nic nepředstavuješ, tak se taky vůbec nic nestane.“ Představy nejsou dokonalé. Do někoho jiného nikdy nevstoupíš docela. Nikdy bych si nepředstavil, že Margo bude mít vztek, že jsme ji našli, ani ten příběh, přes který psala. Ale představovat si, že jsem někdo jiný, nebo že svět je jiný, je jediný způsob, jak se někam dostat. Je to stroj, který zabíjí fašisty.

Otočí se ke mně a položí si hlavu na moje rameno, a ležíme tam v trávě tak, jak jsem si to kdysi představoval v Mořském světě. Trvalo to tisíce kilometrů a mnoho dní, ale teď se to stalo: její hlava na mém rameni, její dech na mém krku, vyčerpání, které nás oba tíží. Jsme teď tam, kde jsem si přál, abychom byli tehdy.

Když se vzbudím, zmírající světlo dne dodává všemu závažnosti, od žloutnoucího nebe po stonky trav nad mou hlavou, které se zpomaleně vlní jako královna krásy. Překulím se na bok a uvidím Margo Rothovou Spiegelmanovou, jak klečí kousek ode mě a džíny se jí napínají přes stehna. Chvilku mi trvá, než si uvědomím, že hrabe. Přelezu k ní a začnu hrabat taky, hlína pod trávou je na prstech suchá jako prach. Usměje se na mě. Srdce mi buší rychlostí zvuku.

„Co to hrabeme?“ zeptám se jí.

„To není správná otázka,“ odpoví. „Správně je: Pro koho to hrabeme?“

„No dobře. Tak pro koho to hrabeme?“

„Hrabeme hrob pro malou Margo a malého Quentina a štěně Myrnu Mountweazelovou a chudáka mrtvého Roberta Joynera,“ řekne.

„Tyhle pohřby bych myslím klidně odložil,“ podotknu. Hlína je suchá, hrudkovitá, provrtaná hmyzími cestičkami jako opuštěné mraveniště. Zarýváme ruce do hlíny znova a znova a každou hrstičku hlíny doprovází obláček prachu. Vykopeme díru širokou a hlubokou. Musí to být pořádný hrob. Za chvilku už jsem v jámě po lokty. Když si otřu pot z tváře, na rukávu je špinavá šmouha. Margo rudnou tváře. Cítím ji a voní právě tak jako tu noc těsně předtím, než jsme skočili do vodního příkopu Mořského světa.

„Nikdy jsem o něm neuvažovala jako o skutečném člověku,“ řekne.

Když promluví, využiju příležitosti dát si pauzu, zhoupnu se dozadu a narovnám se. „O kom, o Robertu Joynerovi?“

Hrabe dál. „Jo. Byl jenom něco, co se stalo mně, chápeš? Jenže než byl tou figurkou v dramatu mého života, byl – no prostě byl ústřední postavou v dramatu svého vlastního života.“

Ani já jsem o něm nikdy nepřemýšlel jako o člověku. O člověku, který si hrál na písku jako já. O člověku, který se zamiloval jako já. O člověku, kterému popraskaly provázky, který neměl pocit, že jeho kořeny pevně vězí v poli, o člověku s prasklinou. Jako já. „Hm,“ řekl jsem a začal zase hrabat. „Pro mě taky byl vždycky jenom mrtvola.“

„Škoda že jsme nemohli nic udělat,“ řekne. „Škoda že jsme nemohli dokázat svoje hrdinství.“

„Jo,“ kývnu. „Bylo by fajn mu říct, že ať se mu stalo cokoliv, nemusí to být konec světa.“

„Hm, i když nakonec člověka stejně něco zabije.“

Pokrčím rameny. „Jo, já vím. Jenom chci říct, že všechno se dá přežít. Všechno kromě té poslední věci.“ Znovu naberu hrst hlíny, která je tady mnohem černější než doma. Hodím tu hrst na hromadu za námi a narovnám se. Mám pocit, že už jsem na samém krajíčku nějaké myšlenky, a snažím se do ní vemluvit. Za celou dobu našeho dlouhého a pestrého vztahu jsem Margo nikdy neřekl tolik slov pohromadě, ale teď to dělám. Moje poslední představení pro ni.

„Když jsem myslel na to, jak umřel – přiznávám, že to nebylo moc často , vždycky jsem o tom přemýšlel tak, jak jsi o tom mluvila – že se v něm zpřetrhaly provázky. Jenže ono je tisíc způsobů, jak se na to dívat: možná se zpřetrhají provázky, nebo možná se potopí naše loď, nebo jsme možná

tráva – naše kořeny jsou na sobě navzájem tak závislé, že nikdo není mrtvý, dokud vůbec ještě někdo žije. Chci říct, že nedostatkem metafor netrpíme. Ale člověk si musí dávat pozor, kterou z těch metafor zvolí, protože na tom záleží. Když si vybereš provázky, tak si představuješ svět, ve kterém se můžeš nenapravitelně rozbít. Když si vybereš trávu, tak říkáš, že jsme všichni nekonečně spojení a pomocí toho systému kořenů nejenže můžeme chápat jeden druhého, ale můžeme se jeden druhým stát. Metafory mají své důsledky. Chápeš, jak to myslím?“

Přikývne.

„Mně se líbí ty provázky. Vždycky se mi líbily. Protože takový je to pocit. Ale ta bolest pak vypadá osudovější, než je, myslím. Nejsme tak křehcí, jak by se podle těch provázků zdálo. A ta tráva se mi taky líbí. Tráva mě dovedla k tobě, pomohla mi představovat si tě jako skutečného člověka. Ale nejsme různé výhonky stejné rostliny. Já nemůžu být ty. Ty nemůžeš být já. Člověk si může druhého představovat docela dobře – ale nikdy ne dokonale, chápeš?

Možná je to spíš tak, jak jsi říkala předtím, že jsme všichni prasklí. Na začátku jsme všichni vodotěsná plavidla. A pak se stanou různé věci – lidi nás opouštějí, nebo nás nemilují, nebo nás nechápou, nebo my nechápeme je, a ztrácíme a zklamáváme a zraňujeme jeden druhého. A plavidlo začíná tu a tam praskat. A jak začne praskat, tak je konec nevyhnutelný. Jak začne do Osprey pršet, už nikdy ho neopraví. Ale je tu ta dlouhá doba mezi tou chvílí, kdy se začnou objevovat praskliny, a tou, kdy se konečně rozpadneme. A jenom v téhle době dokážeme jeden druhého vidět, protože svými trhlinami hledíme ven ze sebe a do ostatních zase těmi jejich. Kdy jsme jeden druhého opravdu viděli? Ne dřív, než ty jsi nakoukla do mých prasklin a já do tvých. Předtím jsme znali jen své představy o tom druhém, jako když jsem se díval na rolety ve tvém okně a nikdy neviděl dovnitř. Ale když to praskne, může dovnitř světlo. A může taky ven.“

Zvedne prsty ke rtům, jako by se soustředila, nebo jako by přede mnou skrývala ústa, nebo jako by chtěla cítit slova, která řekne. „Ty jsi fakt bomba,“ řekne konečně. Dívá se na mě, moje oči a její oči a nic mezi nimi. Nemám co získat, když ji políbím. Ale už ani nic získat nechci „Ještě musím něco udělat,“ řeknu, a ona přikývne, jako by věděla, co to něco je, a já ji políbím.

Polibek skončí až za hodně dlouhou chvíli, když Margo řekne: „Můžeš přijet do New Yorku. Bude to zábava. Bude to jako líbání.“

Odpovím: „Líbání je fakt bomba.“

A ona: „Říkáš ne.“

„Margo, mám tam celý život, a nejsem ty, a taky –“ Dál už nemůžu říct nic, protože mě políbí znova, a v té chvíli, kdy mě políbí, vím bez nejmenších pochyb, že máme každý namířeno jinam. Vstane a jde na místo, kde jsme spali, k svému batohu. Vytáhne svůj černý zápisník, vrátí se k hrobu a položí ho dolů.

„Budeš mi chybět,“ řekne a já nevím, jestli mluví ke mně, nebo k zápisníku. Ani já nevím, ke komu vlastně mluvím, když řeknu: „Mně taky.“

„Sbohem, Roberte Joynere,“ prohlásím a hodím na zápisník hrstičku hlíny.

„Sbohem, mladý hrdino Quentine Jacobsene,“ řekne Margo a přihodí další hrst.

S další hrstí pronesu: „Sbohem, nebojácná Orlanďanko Margo Rothová Spiegelmanová.“

A další, a při ní: „Sbohem, kouzelné štěně Myrno Mountweazelová.“ Zahrabeme knihu hlínou a udusáme ji. Za chvilku znova zaroste trávou. Pro nás to budou krásné nestříhané vlasy hrobů.

Držíme se za ruce zhrublé hlínou a vracíme se ke Koloniálu Agloe. Pomůžu Margo odnést její věci – náruč šatů, toaletní potřeby a židli od stolu – do auta. Je to výjimečný okamžik, takže hovořit by vlastně mělo být snadnější než jindy. Ale je to těžší.

Stojíme na parkovišti přízemního motelu a loučení už se nedá vyhnout. „Pořídím si mobil

a zavolám ti,“ řekne. „A budu ti mailovat. A uveřejňovat záhadné komentáře na diskusní stránce Omnislovníku, heslo papírová města.“

Usměju se. „Napíšu ti e-mail, až se vrátím domů,“ řeknu, „a očekávám odpověď.“

„Slibuju. A ještě se uvidíme. Nevidíme se naposled.“

„Co třeba na konci léta, mohli bychom se někde sejít, než začne škola,“ navrhnu.

„Jo,“ přikývne. „Jo, to je dobrý nápad.“ Usměju se a taky přikývnu. Odvrátí se a já uvažuju o tom, jestli něco z toho myslela vážně. Najednou se nahrbí. Pláče.

„Tak se pak uvidíme. A mezitím ti budu psát,“ zopakuju.

„Jo,“ odpoví, ale neobrátí se; zní to chraplavě „Určitě ti napíšu.“

Říkat tyhle věci nám brání se rozpadnout. A možná, když si tyhle budoucnosti představujeme, můžeme je i uskutečnit. Světlo proniká ven a proudí dovnitř.

Stojím na parkovišti, uvědomuju si, že jsem ještě nikdy nebyl takhle daleko od domova, a se mnou tady stojí holka, kterou miluju, ale kterou nemůžu následovat. Doufám, že tohle je hrdinský úkol, protože nenásledovat ji je to nejtěžší, co jsem kdy dělal.

Pořád si myslím, že nasedne do auta, ale neudělá to, a nakonec se otočí ke mně a já vidím její mokré oči. Fyzický prostor mezi námi se vypaří. Ještě naposledy taháme za přetrhané provázky svých loutek.

Cítím její ruce na svých zádech. A když ji líbám, je tma, ale nechám oči otevřené a Margo také. Je u mě dost blízko, abych ji viděl, protože i teď proudí ven to neviditelné světlo, dokonce i takhle v noci, na parkovišti poblíž Agloe. Po polibku se naše čela dotýkají a my se na sebe díváme. Ano, v téhle popraskané tmě ji vidím téměř dokonale.