VÍTĚZSLAV HÁLEK:

NA STATKU A V CHALOUPCE.

POD PUSTÝM KOPCEM.

NA STATKU A V CHALOUPCE.

(»Květy« VI. 1871.)

** I. **

Na pravém břehu Vltavy, v těch místech vysokém a příkrém, stála osamělá, pustá chatrč. Z plavců, kteří dole pluli s vory, nevěděl nikdo, proč tam stojí, a z osadníků, kteří žili od ní opodál ve vesnicích, nevěděl to také nikdo.

Stála tam jako kříž v poli, o samotě, jako bouda. Jenže kříž mívá svůj význam, chatrč jej neměla; bouda mívá účel, chatrč jej neměla.

Kdybychom se kohokoliv z vesničanů ptali, kdože tam tu chatrč postavil, usmál by se; kdož by to mohl býti! Celá ta chatrč byla k smíchu – a vesničan by řekl: »Šlaka, jak se tam jen dostala!« A kdybychom se ptali,

5$

nač tam stojí, rovněž by se každý usmál; nač tam může státi! »Ani za peníze bych tam nechtěl býti přes noc, neřku-li abych tam chtěl bydlet,« řekl by.

O jejím původu tedy nevěděli; věděli pouze, že tam stála. Účel také neznali; věděli, že byla vždycky prázdná. Takové osamělé stavení, které mění obydleno a k ničemu není, je k smíchu; ale bývá i děsné. Lidé se té chatrči vskutku smáli a děsili se jí.

K smíchu byla. Stará, vetchá, shrbená a skoro kolíbavá. Kdyby obživla a vstala, mohla by býti hadrnicí. Ani jeden šindel nebyl na pravém místě, ani jeden snopek dobře připevněn. Všecko na ní jako by se potácelo opilé: zdi se potácely, střecha vejskala. V oknech nebylo skla, jen něco střepů. Samá díra byla a samá záplata; a samá díra a samá záplata budí jen posměch.

Živlové si chatrč podávali jako nezbedové sešlého člověka.

Ani jediný vítr neběžel okolo, aby se na ni neutrhl a neseškubl s ní šindel anebo snopek, nebo nezkřivil jí komín, aneb dveře nenačechral – něco jí musil udělat. Každý liják, každá bouřka, která tudy táhla, zasadila jí nějakou do hlavy, do boku, do zad, zrovna jako nezbedové otrhancům. Živlové ji měli za terč; nechtěli ji ale zničit, za to jim nestála. Škádlit ji chtěli, činit ji směšnou.

Chatrč ta nesla na sobě stopy všech surovostí přírody. Byla potlučena, oškubána, sem a tam nahnuta, rozviklána a cokoliv ještě toho druhu chcete.

Lidé z okolních vesnic ji brali někdy za měřítko síly živlů, ale ne právem. Sílu větru měřili podle toho, kolik „chaloupce” uškubl, bouři, kolik s ní smetla. Smáli se jí, když to vyměřili, neboť vítr i bouře, ač neměly téměř,

6$

co by s ní smetly, neušetřily jí přece nikdy; dostala, jak říkáme, od nich všecko z první ruky. A když býval vítr tak prudký, že lidé doma se křižovali a zapalovali hromničné svíčky, vzpomínali si též na „chaloupku” ta říkali: »Copak asi z chaloupky do rána zbude?« Ale zbylo z ní vždycky a proto byla k smíchu.

Také bývala okolním lidem pořekadlem. Když uviděli „pořádného” chuďasa, říkali: »Ten pochází z chaloupky.« Když se ve statku hlásil ženich, který neměl jmění, říkali: »Je z chaloupky a chce, abych mu dal dceru.« Když synové ze statku utráceli u muzik, říkali otcové: »Přivede to na chaloupku.« A když někdo prohospodařil, říkali: »Líbila se mu vyhlídka z chaloupky; projel k vůli ní statek.«

Byla tedy k smíchu a byla také děsná. Lidé se jí vyhýbali, jako by byla pomníkem neštěstí. Již když matky dětem vypravovaly pohádky a dovedly nit až k pusté chaloupce v lese, vždy ji připodobňovaly chatrči na břehu a tak již od maličkosti děti se jí bály, že i když se jí smály, vždy přitom cosi v duši pocítily, že se nemohly smáti od srdce.

Chaloupka nevábila nikoho a děsila každého. Však také neměla, co by vábilo. Nebylo u ní keříčku, ani mechu, ani trávy. V oknech pavučina, uvnitř prázdno. Vše vypadalo jako mrtvola, jako kostlivec. Vlaštovka v ní nehnízdila, ale večer lítal kolem ní netopýr.

Člověk by myslil: Kdybych vedle ní kýchl, sesula by se. Ale zatím, jak víme, ani při nejprudším větru nesesula se, a to bylo též jaksi děsné, aspoň velmi podivné, a žádná obec by se byla neodhodlala k tomu, aby ji dala zbořit.

7$

Chaloupka ta vlastně nepřináležela do žádné obce; byla všem obcím na očích, ale žádná se k ní nehlásila. K čemu by se také hlásily o prázdnou boudu, o cosi, čím matky strašily děti, takže děti hned umlkaly? Byla z nich jako vyděděna; pořádné domy nechtěly by ji mít vedle sebe, proto musila státi tam bez ochrany, bez společnosti, ve větru, dešti a vedru. Otrhanci také nikdo neřekne »Pojď dál!« a stavení jsou jako lidé.

Také úřady nechaly chatrč na pokoji. Ani za skrýš nemohla býti dobrá, tuláka by v ní jistě nehledaly. Úřední dráb anebo později žandarm sotva se někdy rozbitým oknem podívali dovnitř; vidouce pusté šero, odešli dále. Kdyby je byl přepadl na cestě dešť, do chaloupky by jistě nevešli; raději by promokli a šli dále, až by došli do nejbližší vesnice. Ani na jejím prahu by si neodpočinuli, neřku-li uvnitř.

A tak chaloupka byla a nebyla.

Ale výhled od ní byl velmi krásný. Stála na samém pokraji vysokého břehu, jako by se byla rozběhla a chtěla řeku přeskočit; v tom chtění ale zůstala vězet. Pod ní bylo viděti hladinu Vltavy: lidé pluli na vorech, na lodích a křičeli a zpívali. Vltava se zatáčela vpravo i vlevo jako maďarské kníry. Přes řeku lítaly vlaštovky na druhý břeh a ten byl stromovím přímo ošacen; byl zelený jako myslivec.

Kdo by si vzal práci a usedl na prahu, byl by se výhledem potěšil. Bylo viděti daleko, na mnoho vesnic, na silnice a cesty; bylo vidět odtud množství polí, lesů, zahrad, luk. Ale nevzal si nikdo tu práci: kdožpak s sedne s otrhancem k vůli výhledu.

Zdola, z řeky bylo „chaloupku” vidět dobře, a nepřeplul kolem plavec, aby se jí nezasmál aneb aspoň na ni

8$

se neušklíbl. Každý plavecký výrostek brousil si o ni vtip a škubal ji slovem tak, jako živlové skutkem.

I ze všech okolních vesnic ji bylo vidět a přece byla jako na poušti. Všem byla na očích a přece jako ztracená. Nemusíme tedy zabíhati pro samotu do dalekých pustin; často ji máme vedle sebe, ani se jí nenadějeme a to snad proto, že je nám tak na očích.

Pojednou měla „chaloupka” obyvatele.

To bylo podivné, neslýchané. Ani nejstarší lidé cos podobného nepamatovali, ani žádná pověst o tom nekolovala. Pojednou se v ní objevil a byl tam. Vystoupil z ní jako hlídač z boudy, když se ho nikdo nenadál. Nikdo se ho nezeptal, odkud je a co tam chce. Byl tu a báli se ho. Snad že chtěl trestati úsměšky chaloupce činěné, proto se báli ještě víc.

Byl to muž asi čtyřicátník, černých vlasů i vousů, černých očí a snad i černé duše. Byl zamračený, a když se podíval, jako by udeřil. Kdo ho jednou potkal, chránil se, aby ho potkal po druhé.

Také by se byl nikdo neopovážil ho stopovat. Když přicházel k chaloupce, vždy se podíval, než vešel, na vše strany, a již tím pohledem by každého zapudil. Pak odvázal psa, řekl mu něco, a tu by se měl, kdo by se přiblížil! Jestliže se někdo odvážil ho stopovat, zůstal hezky na vzdálenost stát jako vrána, když ucítí prach. Někdy se za ním rozběhly děti; ale když se poohlédl, rozplašily se jako vrabci, když mezi ně padne kámen.

Hrůza z té chaloupky snad se vtělila v tohoto člověka, jenž v ní bydlel. Chaloupka se svými vlastnostmi oživla: mohla se bránit i činit útok. Lidé tedy přenesli hrůzu z chaloupky na jejího obyvatele a shodlo se to. Báli se jí mnohem víc a vyhýbali se jí ještě víc.

9$

Sousedé z okolních vesnic brali pak na poradu, musejí-li toho obyvatele tam trpět. Ale z porady vyšlo najevo, že nikomu neubližuje, aniž komu čeho zkřivil; odporem že snad by ho teprve podráždili a že je lépe nepodrážditi ho. Tedy ho trpět musili.

Pak bylo lidem patrno, tu že na střeše přibyl nový došek, tu že komín se narovnal, tu nějaká díra že se zaplácla. Chaloupka nabývala strakatiny všech barev, dostávala záplaty na záplaty a přece tím byla zase jaksi směšná. Nutila se do něčeho, co jí dobře nešlo ani neslušelo; stará nutila se do mladých písniček a to bylo směšné.

Tu se také zdálo lidem, že ten nenadálý obyvatel je snad přece starostlivým člověkem. Vždyť spravuje a opevňuje tu drchotinu a to leckdos nedělá ani ve vesnici, kde ještě vidět do střech díry od posledního větru. Tu by si byli vesničané chvílemi skoro přáli, aby se jim trochu přiblížil a povídal; zvědavost jejich téměř na něho kývala.

Neznali, čím se zaměstnává, a byli by to rádi věděli, neboť že od kapitálu není živ, toť bylo jasno. O jméno jeho nestáli, neboť vidouce ho zasmušilým a jako nějakým plotem ohrazeným, pojmenovali ho sami, a tak i my ho budeme jmenovati, ač to není jeho pravé jméno, a snad také docela nevyjadřuje to, co si vesničané při tom myslili. Říkali mu Sejc.

Sejc měl hocha asi desítiletého a ten s ním někdy vycházel. Když přišli po prvé do vesnice a hodí tam uviděl děti, přimísil se na odskok k nim a měřil se s nimi okem; k slovu však nedošlo. Otec, zpozorovav, kam hoch se přimísil, zvolal »Jíro!« a Jíra byl hned zase za ním, jako by byl zavolal na ohaře. Když přišli po druhé do

10$

vesnice, volaly děti samy jednohlasně »Jíro!«, a Jíra k nim přiskočil na slovo.

»Máte to u vás hezké?« ptaly se děti.

»My se nikoho nebojíme,« řekl Jíra, ale vtom zavolal již otec a hoch musil za ním.

Mládeží se dostalo domů: že se Sejc a jeho Jíra nikoho nebojí.

Když šli po třetí vesnicí, Jíra k hochům přiskočiv, pravil: »Chcete se mnou do křížku?« Nechtěl nikdo, byli přesvědčeni, že se nikoho nebojí, neboť jim ukázal pěsti. A tu na něho opět zavolal otec tak zprudka, že až sebou trhl.

Jednou z večera šel Sejc s puškou a hoch šel s ním. Ve vesnici se ptali Jíry, kam jdou. »Na toho, kdo se bojí,« odpověděl a tím řekl velmi mnoho. Báli se všickni, mohl si tedy vybrati každého z nich. Zatím ale šli na zajíce, a to bylo to, jak řekl Jíra: že jdou na toho, kdo se bojí.

Nyní věděli, že Sejc ve svém zaměstnání je také pytlákem a byl také výhradně pytlákem. Nedělal z toho tajnost, ale, jak víme, nepovídal to také nikomu. Trochu toho pytláctví mu ostatně nebrali za zlé; i kdyby byli věděli, že je jen pytlákem, nebyli by mu to vytýkali. »Což je zajíc pánů?« říkali. »Žije z našich polí,« dokládali jiní, »pánům zbude dost.« Možná, že tato slova nebyla po zákonu, ale mluvili je.

Kdo by byl Sejce stopoval, byl by uviděl, kterak za svítání v jistý čas a na jisté místo na loďku odnáší zvěř, s loďkařem že se umlouvá, od něho že přijímá peníze a loďkař že odváží kořist. Někdy kořist se dostala také jen do chaloupky; kdo by byl stopoval až sem, byl by

11$

ucítil vůni zvěřiny a byl by řekl: »Pane, však se jim nevede tak zle.«

Krajinu a „příčiny” Sejc nad pomyšlení brzy seznal. Chodíval s puškou jen najisto, jako by si byl na jistém místě zajíce objednal. Když potřeboval vysokou, přišla mu také. Stopy kterékoli zvěře znal, jako by to byla stopa jeho vlastní. Tudy to šlo, tam bude pelech, tam vyskočí – a vše jako když si to vypočítá. Co neviděl, cítil a čich mu byl druhým zrakem.

Když lidé již tolik o něm věděli, kolik jsme tuto pověděli, bylo jim, jako by jméno Sejc mu přináleželo větším právem.

Jinak nevěděli nic určitého. Nikdy ještě s nikým nepromluvil, do žádné schůze nedošel. Ani do kostela nechodil a věru že se nezdál pro to býti větším rouhačem. Kdyby ho byli uviděli v kostele, byl by jim zajisté na pohoršení, neboť v jeho tváři bylo jen rouhání. Ani modlitbám jeho by nebyli věřili; snad by ho i byli od modlení odehnali jako člověka, který znesvěcuje každým slovem. A tu se jim chvílemi zase zdálo, že ten člověk musí míti strašné věci na svědomí. »Nechtěl bych v jeho kůži vězet,« říkali, »a po smrti za něho odpovídat.«

Že Jíru neposílal do kostela, rozumí se samo sebou. Do školy ho však také neposílal. Snad by s ním ani ve škole nechtěli sedět; a nač se toho dožebrávat! Učil hocha sám, aby uměl číst i psát, ale hlavně aby uměl dostačiti sobě, neboť říkal, to že je nejlepší písmo i čtení.

Zaběhl-li však Jíra přece sám do vesnice mezi děti, neplísnil ho, když se vrátil; stavěl se, jako by o tom nevěděl. Kdož by mohl utlumiti v dítěti pud aspoň dívati se na děti stejného věku, třeba s nimi obcovati nesměl?

12$

Jíra si někdy odběhl, jako by se mu zastesklo, a když se vrátil, býval čipernější. To snad měl starý v úmyslu. Viděl, že hoch po odběhnutí býval, jako by vyšel z lázně; neplísnil ho tedy, snad mu to i přál.

Pravili jsme, že hocha neposílal do školy, ale zato bral ho do školy k sobě a s sebou. Říkával mu: »Oči a sluch jsou věci nejvzácnější. Uměj vždy vidět a slyšet a dost umíš! Lidé s očima bývají slepí a s ušima hluší. Co tu věcí, na něž se neumějí dívat, co tu zvuků, jež neumějí slyšet! Vše, co je kolem tebe, rozpráví k tobě buď tím, že to vidíš, nebo tím, že to slyšíš. Viděním roste tvůj duch, slyšením se stává sličným. Velkost bez sličnosti je nestvůra, jen sličná velkost je skutečná velkost. Pohleď a pamatuj si, jak co vzniká, jak to roste a jak dozrává, a poznáš, k čemu to jest. Nauč se slyšeti, jak tvorové mluví, a porozumíš, co na tobě chtějí. A co chtějí, dej jim! Tráva, která kloní se vadnouc, praví ti: „Zalej mne!” Když tohoto vyzvání poslechneš, vzchopí se, zazelená a to znamená: „Děkuji ti”, a ty se těš z její barvy a z jejího růstu. Vidíš-li ptáka úzkostlivě poletovati kolem jednoho místa, praví ti: „Nepřibližuj se, mám tam hnízdo, mám v něm mladé; mladí jsou (hladoví, já jim nesu potravu, kdybys tu stál, já bych k nim nemohl.” Ty tedy poodejdi a až pták vyletí s mláďaty a počne prozpěvovat, pak poslouchej; to děkují tobě. Nemysli, že zvíře nemá pamět pro to, co mu učiníš. Ubliž mu, bude se ti vyhýbati, buď k němu upřímným, sblíží se s tebou. U zvířat a u rostlin není klamu, žijí věčným zákonem; jen člověk má zvůli a ta ho smete někdy i pod zvíře. Věčný zákon nese každý tvor v sobě; v jádru je strom, v stromu květ, list, ovoce. Rozšlápneš-li svévolně jádro, zašlápl jsi květ, ovoce, listí, a byl bys hoden, abys na stromě visel. Prosí-li

13$

tě člověk, pomoz mu; prosí-li tě bylina nebo zvíře, a ty nepomůže!, jsi lotr! Jen člověk uzavírá svůj nadbytek. Strom, má-li dostatek, sám ti kyne: „Pojď a pochutnej si, pojď a odpočiň si!” Jen člověk plaší, strom neplaší. Až tě lidé budou honit, jdi do lesů, lesy tě přijmou. Ulomíš-li stromu zbytečně větve, zbude tam rána a ta krvácí také. Vše na světě má účel; maříš-li jej, lotr jsi, napomáháš-li mu, jsi víc než svatý. Kniha boží jest všude rozevřena; blázni myslí, že ji mohou nositi pod paždím. Uměj viděti a slyšeti a srdce ti hned poví, zdali jsi porozuměl. Vše jest pro naši radost; kazíš-li ji, jsi lotr, zvětšuješ-li ji, jsi více než svatý, neboť to je pravé a jediné podobenství boží.«

Na tyto řeči obyčejně mluvil Jíra: »Tolik, co já, neví žádný hoch ve vsi.« A tu se otec usmál; býval to jediný jeho úsměv.

A pak vypravoval syn, co dnes viděl. »Křepelky ,pod mezí’ už se počaly klovat, křepelky ,u mezníku’ (názvy ty dával Jíra sám) budou se klovat za týden. Stehlíci ,v trnkách’ mají dnes čtvrté vajíčko; vím o trojích stehlících; v trnkách a o dvojích ,v hlohu’. Na pastvě nedaleko ,bodláčí’ v zemi má hnízdo střízlík, vajíčka malinká, hnízdo velké. Střízlíci platí, bude jich tam pět, za dvě neděle je přinesu. V ,starém dubě’ u lesa jsou dvě hnízda.

V jednom vyhnilém suku jsou krutihlavi, již opeření, brzy vylítnou; v díře na jiné straně o něco výše jsou datlíci ještě ve vejcích.«

»Ty tam necháš!« vskočil mu otec přísně do řeči.

»Nechám. Mohl bych dostat od hochů ve vsi stříbrný pětník za každé hnízdo, o kterém bych pověděl, a za datlí hnízdo dva pětníky. Ale nikdo to neví a já nic

14$

nepovím; ale vím ještě o trojích datlích, o dvojích slavících, o dvojích drozdech.«

Pak se Jíra na chvilku zamlčel a řekl se zvláštní živostí: »Tatínku, pod naší římsou jsou vlaštovky.«

Otec se usmál a s jakýmsi úšklebkem opakoval: »Pod naší!«

»Já vím, jak dělá vlaštovka hnízdo! Já zdělal zrovna takové ždibce hlíny a lepil jeden k druhému – dobře vím, odkud vzít hlínu a jak a čím ji zadělat. Ždibec po ždibci a já jim vystavěl hnízdo celé i s otvorem. Jeden párek tu poletoval a já dával pozor, půjde-li do mého hnízda. Ale nešel. Vystavěl si jiné zrovna vedle, abych mohl viděti, čím jedno od druhého se liší. Však uvidíš, že nyní vystavím ještě jedno, a to žádná vlaštovka nerozezná. A rozezná-li letos, napřesrok se mi v něm jistě usadí.«

»Jen ji pozvi!« ušklíbl se otec.

»Dnes jsem seděl na staré hrušce a stíhal zajíce; vím o třech peleších – mají mladé pány.«

Otec totiž říkal zaječím mláďatům „mladí páni”.

»Teď ať je neplašíš!« prohodil otec.

»Neplaším, vím, že bych je zahnal.« –

Tak bychom byli dnes poněkud nahlédli do chaloupky, vlastně spíše do jejich obyvatelů. Otec vybízel hochův mladý zrak a sluch, aby uměl vidět a slyšet; hoch právě skládal účty za jeden den. Zítřejší rozpravu můžeme si doplniti sami. Co změn se může přihoditi při všech těch jmenovaných tvorech za jediný den, o tom povídal Jíra dne příštího. Každý den musil každou změnu pozorovat; musil růsti s rostoucími těmi malými tvory: opravdu pozoroval je a rostl s nimi.

15$

Podle všeho vidíme, že uvnitř, v nich, nebylo to tak hrozné, jak se na první pohled zdálo. Snad, že se tou hrůzou jen hradili; snad jim byla nutnou co přístřeší i co zbraň; kdo to ví. Anebo že snad sami sobě ještě nepověděli to pravé.

Avšak dosti o tom, neboť tito dva obyvatelé, jak znenadání byli do chaloupky přišli, tak z ní opět náhle zmizeli, jako když v ní zhasnou.

Jednoho večera totiž vzal Sejc pušku na ramena a zastavil se v přemýšlení. Jíra dával pozor jako ohař, zdali mu pokyne, aby šel s ním. Sejc stál jako socha a za hodnou chvíli řekl, jako by hochovu rozjímání rozuměl: »Na to ještě nestačíš, je to těžká práce. Zůstaneš na noc doma. Aby ti nebylo smutno, vezmi si kudlu a dřevo – ráno se podívám, cos dovedl.«

Pak vyšel z chaloupky, odvázal psa a Jíra v šeru viděl, že jde k lesům.

Jíra byl sám; zapálil si louč, vzal kudlu a dřevo a počal přemýšleti, co z dřeva bude. Nejprve myslil, že pták, ale pak ho napadlo, ptáků že se nařezal již dosti, že by tedy mohlo z dřeva býti něco jiného. Ale co? Nepokusil se ještě o nic jiného, leč o ptáky; co má tedy vyřezat jiného? Tu se mu začaly rozličné tvary míhati v mysli. Zajíc, pes, ovce, strom i člověk – vše se mu pletlo, měnilo se jedno v druhé a Jíra nemohl nic určitě zachytit. Byl to celý svět, jenž ho vyzýval, a že toho bylo tolik, Jíra se cítil jakoby slaboch. Pak se podíval na dřevo, na kudlu, vše bylo jako dřív a Jíra se cítil unaven. Zdálo se mu, že nic nesvede, ač jinak měl zase dojem, že dnes pracoval příliš mnoho. Na dřevě sice tu práci nebylo vidět, ale mysl jeho pracovala; v mysli

16$

měl mnohé hotové. Pak se opět podíval na dřevo a na kudlu, zabodl kudlu do dřeva a odložil je.

Louče nějak pomalu plály a jaksi divně praskaly. Někdy bylo Jírovi, jako by cosi prasklo mimo louč, takže se ohlížel. Zář ve světnici byla rudá; těžký dým z louče zvolna se nesl k stropu, a když za tím dýmem patřil, bylo mu, jako by v něm viděl ty postavy, o nichž přemýšlel, když měl v ruce dřevo a kudlu. Viděl v dýmu zajíce, psa, ovci, strom, člověka. Najednou louč prskla, světnice jako by zamhouřila své oči! Jíra opět se ohlédl, a tu mu bylo, jako by v okně uviděl zajiskřit se oči. Hoch nebyl bázlivý, neboť nejmenší známku bázně byl by mu starý Sejc na dlouho vytloukl z těla; ale když uviděl ty oči se zajiskřit, zachvěl se. Bylo mu v síni teskno a byl by nejraději vyběhl ven, do lesů, za otcem.

Poopravil louč, že hořela zase pravidelně, podíval se k oknu a nic již neviděl.

Ale byl jakoby vyplašen. Počal se báti, aby mu nevyšly louče, a když viděl, že jich není valná zásoba, vytáhl kudlu z nabodnutého dřeva a počal řezati louče. Pak opět zabodl kudlu na dřívější místo.

Čas se mu zdál nesmírně dlouhý; jako by již celá noc měla býti za ním a mělo býti ráno. Co otec odešel, zdálo se mu již býti dávno, a počal si přáti, aby tu již byl. To ho zase přivedlo na otcův rozkaz, aby si kudlou a dřevem čas krátil, vzal tedy kudlu a dřevo, ale zase nevěděl, co s tím. Zdálo se mu, že z toho dřeva může být vše, co si myslil, ba mnohem více. Konečně bylo mu, jako by mel z něho vyřezati psa, a to jejich psa, který býval uvázán u chaloupky. Představoval si ho živě, jak by stál u něho, a počal řezati.

17$

Dobře si představoval, ale špatně řezal; nemohl se zbaviti jakési tíže na očích, na prsou, na rukou – celá chaloupka počala ho tížiti. Podíval se opět k oknu – ty oči opět tam. Vyskočil jako uštknutý, skočil k oknu – jejich pes škrábal se na ně, škrábal po okně a počal štěkati; šla ze všeho hrůza. Jíra vyběhl ven – pes byl sám…

To bylo zlé znamení; pes nikdy nepřišel sám. A Jíra viděl v něm cosi, čeho se zděsil, slyšel z jeho štěkotu cosi, čemu tušením vyrozuměl navlas. Vždyť ho byl otec učil s takovou péčí, aby uměl vidět a slyšet!

Nebylo pochyby: pes ho zval za sebou, běžel před ním k lesu a Jíra šel za ním. Běžel spíše, co mu nohy stačily, a pes běžel tím rychleji před Jírou, čím více se Jíra namáhal k spěchu.

Noc byla jasná, měsíc stál v úplňku, běželi jako za dne.

V lese křoví nebylo jim křovím, kámen nebyl kamenem, houština nebyla houštinou – přes vše a vším běželi jakoby rovnou cestou.

Byli uprostřed lesa a přišli k mýtině, která byla mezi vysokými buky; tam se pes zastavil u hromady listí a počal v něm hrabat. Jíra pln předtuchy hrábl do listí oběma rukama a nahmatal tuhé tělo. Dál nehrabal; poklekl vedle hromady a počal usedavě štkáti, nemluvě jinak ani slova. Pes lehl si u jeho nohou a sotva dýchal. Pak byl Jírovi, jako by se mu mělo srdce utrhnout, a tu počal tak vzlykati, že až by byl pohnul kamenem. Pak se jal rychle odhrabávati listí, a v měsíční záři se objevila mrtvá tvář jeho otce, brzy pak ostatní tělo.

Jíra v největším štkaní volal: »Tatínku, můj tatínku! a vrhl se na otcovu tvář, zulíbal ji a pak opět nahlas plakal. Pes ho v tom doprovázel jako Meluzina.

Pak jeho bolest dostala také zrak; viděl, že otec vy—

18$

krvácel z prsou, že nemá pušku. Pochopil, co se stalo. Myslivci dopadli pytláka, zastřelili ho, zahrabali listím, odešli s puškou, bez svědků – a bylo po všem. Snad ho dopadli náhodou, snad si na něho počíhali.

Jíra seděl u mrtvoly otcovy až do rána; chvílemi nahlas plakal, chvílemi byl tichý a pes díval se na něho, aby věděl, co má sám dělat. Ráno se porozhlédl a uviděl nablízku vlastní jejich motyku, kterou asi otec vzal s sebou, aby si vykopal jámu na pohodlné číhání. Však počátek té jámy uviděl u motyky. Vzal motyku, kopal a kopáním prodloužil jámu, kterou otec sám si byl vykopal; syn ji nyní měnil v hrob a pes, hrabaje nohama, mu pomáhal. Pak vzal mrtvolu otce, jak dalece byl s to, a zatáhl ji do tohoto hrobu, bez svědků, bez kněze, a posvětil hrob i mrtvolu svými slzami. Hoch i pes naříkali opět, pak Jíra zahrabal jámu. Nato si sedl u hrobu, pes k němu a byli tiši. Vtom Jíra uviděl, že v kvapu vzal s sebou i kudlu i dřevo; v noci nevěděl, co s tím, nyní to věděl. Ani zajíce, ani psa, ani ovci, ani strom, ani člověka; vyřezal ze dřeva kříž, do večera byl s tím hotov a pak jej zasadil na otcův hrob.

Večer ještě nasbíral na hrob všelijakou lesní zeleň a květ, pokropil vše z blízké stružky, poklekl, zaplakal a pak řekl psovi: »Pojďme!«

Šli k chaloupce, ale nevešli do ní. Spali před ní, neboť Jírovi bylo, že by v chaloupce v noci viděl samé oči. Ráno vešel do chaloupky, vzal si některé drobnosti do kapsy a do malého vaku a řekl psovi: »Vořechu, musíme do světa.«

Pes porozuměl, šli do světa.

A od té chvíle zůstala chaloupka zase načisto prázdná, zůstala k smíchu a hrozná jako bývala dříve.

19$

** II. **

Svět, do něhož Jíra se pustil, nebyl veliký. Do blízkých vesnic, jejichž mladým obyvatelům druhdy pohrozil, že se nikoho z nich nebojí, nešel; zdálo se mu, že nyní se sám bojí každého a že by se před každým měl dáti na útěk aneb aspoň každému se vyhnout. Bál se, aby se s někým nesetkal, by nebyl nucen povídati, co se stalo; a jakž by se byli lidé mohli ptáti na cosi jiného, leč na to, co celé srdce jeho zchvátilo – na smrt otcovu? Bál se lidí, jako by sám byl smrt tu zavinil.

Šel tedy do světa a šel zrovna zase k hrobu otcovu, do lesa. Tam již neplakal, ale hleděl kolem sebe; viděl tu státi dokola buky jako velkou živou hradbu; v ní padl otec. Pak rozhlížel se, v kterou stranu má se dáti, bezpochyby proto, aby našel cestu zpět, kdyby se mu zachtělo zase k tomuto hrobu. Bylo mu, jako by odtud byl východ na všecky strany, a duch otcův měl mu poraditi, v kterou Stranu by se měl dáti. »I měj vždy vidět a slyšet,« rozprávěl ten duch v jeho paměti a Jíra se rozhlížel a naslouchal, jako by se mu musilo něco zjeviti. Ale nezjevilo se; Jíra se vzchopil a šel rovnou cestou dál, jako by od chaloupky přes otcův hrob táhl rovnou čáru.

Nyní si vyměnili s Vořechem úlohu; až sem ho vedl Vořech, včera v noci i dnes ráno – nyní musil Jíra napřed a Vořech kráčel v pozadí se sklopenou hlavou, očichávaje cestu, jako by si ji zapisoval ve svou pamět. Šli pomalu lesem, někdy krokem nejistým a někdy bylo Jírovi, jako by se měl vrátit. Někdy si usedl a přemýšlel. Bylo mu, jako by se měl někoho ptát, ale nebylo tu člověka, jehož by se optal. Jediným člověkem byl tu on sám, musil

20$

by se ptáti sebe, ale nic by nezvěděl. Bylo mu těžko a smutno; i les počínal ho děsit, byl mu úzkým, jako za oné noci chaloupka.

Co dnes v lese se dělo, pro to neměl oka ani sluchu. Dnes by byl nedovedl vypravovati o datlích a krutihlavech, ač jich mnoho lítalo kolem něho a klepali do dřev jako posedlí. A přece se mu cosi podobného vynořilo v mysli, jako by o tom měl vypravovati. Všecka ta malá hnízdečka „pod mezí”, „u mezníku”, „v trnkách“, „u bodláčí” a jiná a jiná jako by náhle hnala útokem na jeho srdce, že tak znenadání je opouští: volala ho nazpět. Chvílemi nevěděl, co počíti. Bylo mu, jako by šel do jisté nemoci; tak si vše to zamiloval a tak byl o vše oloupen. Kdyby měl otce, vše by si zase našel; s otcem vše to ztratil.

Šli dál, až vyšli z lesa; a když byli na pokraji, bylo již pozdě odpoledne, schylovalo se k večeru. Jíra uviděl asi čtvrt hodiny od lesa vesnici, a že byla nejblíž, zaměřil k ní. Z některých komínů vystupoval kouř a tu teprve hoch pocítil, že má hlad. Od onoho večera nic nepojedl a nevzpomněl si dosud na to; nyní se vědomí to na něho hrnulo, se jakoby slovy, ale jako nadávkami.

Pospíšil si, Vořech spěchal za ním.

Ve vesnici uprostřed byl rybník jako náves; kolem rybníku, asi třicet kroků opodál něho, stály statky; odtud mohl vraty nahlédnouti do každého statku. Skoro před každým byla kamenná lávka, takže by si mohl i pohodlně usednouti.

Tu před statkem, jenž stál právě uprostřed vesnice, Jíra se zarazil. Na lávce sedělo děvčátko a jedlo krajíc chleba, namazaný máslem. Jírovi bylo, jako by nesměl odtud dále. Vše ho zarazilo, vše ho drželo, jako by

21$

zkameněl. Chléb mu připomenul nyní hlad tou měrou, že ho až zabolel.

Děvčátko si Jíry zprvu hrubě nevšímalo; bylo to as cosi obyčejného, že šel okolo lávky některý kluk se psem. Ani toho valně si nevšímala, že hoch zůstal stát.

Pojednou dal se Jíra do hlasitého pláče a tu holčička pohlédla na něho.

Holčičce na Jíru hledící vyhrkly také slzy, ale že neměla příčinu, plakala méně, kdežto Jíra štkal a vzlykal.

»Proč pláčeš?« ptalo se děvčátko za chvíli.

Jíra místo odpovědi zaplakal ještě hlasitěji.

»Proč pláčeš? Máš proč?« ptala se opět holčička a slzy její byly již také pláčem.

»Mám hlad,« řekl Jíra a v tom mu bylo, jako by měl na sobě kámen.

»Když máš hlad, tu máš, jez!« řekla holčička, dala mu ostatní svůj chléb a nyní jako by čekala, má-li sama ještě plakat anebo se dáti do smíchu. Byla na rozhraní i mezi smíchem i mezi pláčem.

Kdyby tato nepatrná scéna byla měla svědka, svědek ten byl by se musil dáti do smíchu. Rozumný člověk se nakazí smíchem, dítě i bez příčiny se nakazí pláčem. A holčička plakala ne z nutnosti pohnuté dušičky, nýbrž proto, že pláč Jírův uhodil jí znenadání o sluch a o zrak a v ní nevědomky se ozvalo totéž. Nyní, když dala mu krajíc chleba a odstranila příčinu pláče, čekala; nevěděla, bude-li spokojen aneb opět plakat, a tím také nevěděla, co bude dělat sama.

Jíra přestal plakat; chleba více hltal než jedl a když se hlásil také Vořech povyskakuje a až ku chlebu hubu nastavuje, ulomil mu Jíra kus, ale nerad. Holčička se dívala, jak chléb mizí, a když viděla poslední sousto za—

22$

kmitnout se mu v prstech, vzala ho za ruku a pravila: »Chceš ještě?«

»Chci,« řekl Jíra; ale i kdyby to nebyl řekl, mluvila za něho celá tvář.

Holčička vběhla vraty do statku a za chvilku tu byla udychtěná.

»Tu máš, jez!« řekla a podávala mu krajíc mnohem větší, než měla dříve, takže se mohl již nasytiti i hoch i jeho němý průvodce.

Jírovi chléb chutnal, až se mu jen zaprášilo od úst, a holčička patrně byla s tím spokojena. Její pláč byl docela ten tam a byla by mu nyní raději pomáhala jíst.

Když opět viděla zablesknout se mu poslední sousto v prstech, řekla: »Chceš? Tatínek mi dá ještě.«

Na to slovo se dal Jíra do takového pláče, do vzlykání a sténání, že bylo teskno na něho se podívat. Klesl vedle lávky, složil na ni ruce, hlavu na ruce a naříkal srdcelomně.

Holčička počala opět plakati s ním, ale ne tolik jako prve, neboť se jí zdálo, že to spraví nový krajíc.

A plačíc nevědomými těmi slzami, ptala se ho opět: »Proč pláčeš? Máš proč?«

»Nemám tatínka,« řekl hoch v samých slabikách, jakoby urvaných a jako by slova ta právě slabikoval; máť pláč dětí takovou mluvu. Nyní spustila s ním holčička, ale také doopravdy; a kdyby tu byl býval svědek, byl by se již nesmál.

Ale holčička vzpamatovala se nejdříve: »Když nemáš tatínka, já mám tatínka, dám ti ho také.«

Chudák mluvila, jak tomu rozuměla; myslila v té chvíli, že může dát tatínka jako krajíc chleba. A přec tomu bylo tak, dala mu tatínka.

23$

Na usedavý pláč dvou dětí vyšel totiž hospodář ze statku, aby se podíval, co se děje, zdali se nepřihodilo neštěstí.

A tu viděl, co se děje: jeho holčička dávala Jírovi tatínka. Byl tak pohnut, že nemohl ani promluvit. Tu dceruška opět zaplakala hlasitěji než Jíra a řekla: »Už neplač; když ty nemáš tatínka, já nemám maminku,« a přece notovala mu v pláči ze vší síly.

Pravili jsme, kdyby tu byl nyní svědek, nesmál by se. Svědkem tím byl hospodář a byl celý ztrnulý nad touto dětskou bolestí. Tak jako nejvíce cítil slova svého dítěte, že nemá maminku, tak pojal mžikem i Jíru do tohoto citu, jako by dvě děti zaobalil do jedné peřinky. A vtom si usmyslil, že Jíru vezme pod střechu.

»Odkudpak jsi?« tázal se za chvíli hospodář Jíry, když se tnu zdálo býti toho pláče dost.

Jíra se na něho podíval, ztišil se, ale neodpovídal. Hospodář si asi pomyslil, že na tuto otázku ještě bude dost času, a řekl: »Nu, kdybys chtěl být za pasáka, můžeš zůstat u nás.«

Jírovi se teď celá tvář roztáhla smíchem, až se mu bílé zuby zaleskly v dásních; i holčičce se všecko zajiskřilo v smíchu. Jíra vstal a v jakési rozpačitosti vzal Vořecha u obojku a řekl: »Jsme dva.«

»Tak tedy oba dva,« vyhrkl sedlák, až sám se dal do smíchu. Pak dodal: »Dnes můžeš si u nás vše prohlédnout, aby sis odpočinul; zítra ukážeme ti pastvy a pozítří poženeš na ně.«

Nato odešel někam do vesnice.

Pane Bože, byla to radost! Dívenka vzala Jíru za ruku a jako úprkem se hnala s ním do dvora, aby mu všecko, všecko najednou ukázala ve statku. Jako by si tam vedla

24$

nejvzácnějšího hosta, na něhož už čekala dávno a dávno. Vodila si ho všude za ruku, jako by se s ním už dávno zkamarádila, a vykládala a ukazovala mu vše tak horlivě, že se časem až zajíkala.

Hned jak vešli do statku, vpravo bylo malé stavení, jak bývají ve větších statcích pro vejminkáře. »Tady zůstává dědeček,« řekla holčička a vedla Jíru k oknu, Okno bylo otevřeno, bylo viděti dovnitř; dědeček tam spal v lenošce.

Když si Jíra prohlédl šedivého dědečka, rozhlíželi se dále. Odtud naproti, tedy vlevo, vešlo-li se do statku, byla zahrada, ohrazená jakousi zdí; zeď záležela v kamení na sebe narovnaném a vápnem nespojeném – hračkou ji mohl člověk rozbourat a hračkou postavit. Do zdi vedla dvířka sbitá z několika prken a těmi vešli do zahrady. Strouha dělila zahradu na dvě části; jinak byla rozdělena v záhony, ale cesty a chodníky byly travou porostlé. Vůbec bylo v zahradě více trávy než čehokoliv jiného, a jenom několik slunečnic vynikalo ze vší té divoké zeleni, pak v koutech něco vysokých kopřiv. Pak tam bylo několik ovocných stromů, při jedné straně zelené sedátko a podle něho několik bezů, jako by měly tvořiti loubí.

»Ta zahrada je také dědeček?« ptal se Jíra, neboť se mu v tom okamžiku zdála ta spousta starobou, opuštěnou, zanedbanou starobou; odpočívala jako tam ten stařeček v lenošce.

»Dědeček?« smála se holčička, neboť nepochopila, co při tom pojmenování Jírovi proběhlo hlavou. »Dědeček je tamhle naproti, tohle je zahrada,« poučovala Jíru.

Když vyšli ze zahrady, měli vlevo velké stavení, špejchar to a stáje, vpravo bylo jiné velké stavení, hospodářovo obydlí. Ve stájích ukazovala holčička, kolik mají

25$

volů, krav a telat, kolik ovcí, kolik koní, ukazovala mu řezárnu, drůbež a holubník. Přitom Jíra uviděl svoje budoucí stádo.

Odtud, od špejcharu a domovního stavení, rozprostíral se vlastní dvůr, veliké prostranství, opět na několik částí rozdělené. Po jedné straně dvora šla strouha, kterou zčásti viděli jsme už v zahradě; strouha na dvoře byla osázena samými ovocnými stromy, takže zde mohli spíše říkat v „zahradě”. Po druhé straně naproti táhly se kůlny, vedle nich postaveny byly úly s včelami a za nimi v stohy narovnáno bylo dříví. Dvůr zavírala s jedné strany stodola, s druhé zeď, a mezi stodolou a zdí byla opět vrata, kudy se vcházelo „za humna”.

Podívali se i za humna; tu stál malý lesík stoletých lip, za ním byla luka, pole, opodál se černal les, týž les, z něhož Jíra dnes přišel.

Holčička mu vše jmenovala, kde co leží a jak se co jmenuje, i vesnice, i luka, i pole, tak jako mu pak ještě pojmenovala jména krav, volů, koní, ano i jak se jmenovala ta která slepice i holub.

»A jak tobě říkají?« ptal se Jíra, když mu vše byla pojmenovala a večer již v jedno smíchal světlo a stíny.

»Já se jmenuju Lenka, u nás říkají u Lísků a ves naše se jmenuje Kopeč,« poučovalo děvčátko svého soudruha. »A jak tobě říkají?« ptalo se navzájem.

»Jíra.«

»A jak ještě?«

»Nijak.«

»Vždyť každý člověk má dvě jména; ty také musíš mít dvě.«

»Nemám; jmenuju se jen Jíra.«

»A čí jsi?«

26$

»Ničí.«

Lenka vyvalila na něho oči a bylo jí, jako by tímto výrokem zase od ní utíkal. Ale rychle dodala: »Teď jsi náš a už zůstaneš náš, Jíro, viď?« Řekla to s velkou jistotou a doprovázela ho do čeledníku, aby ještě povečeřel a pak šel spát.

V čeledníku nebylo dnes mnoho živo; chasníci a děvečky sotva povečeřeli, šli spat. Jíra si ani nemohl všecky dobře prohlédnout a jména jejich pamatovat; ani se ho mnoho nevyptávali; »pasák – pasák,« myslili si, »zítra musíme vstávat,« a to bylo důležitější.

Když si Jíra ulehl, měl v hlavě jakoby motanici. Dnes byl po prvé mezi lidmi. Jak často si přál, aby aspoň na nějaký čas mohl žíti mezi nimi, a nikdy mu to otec nedovolil. Dnes je mezi nimi. Dosud vždy jen jako by mlsal to lidské na nich, dnes s nimi jí, bydlí, spí. Připadal si jako polozachycený zajíc; byl bedliv každého šustu a nevěděl. co to vše znamená.

Když si ulehl, bylo mu, jako by si byl na hodnou chvíli našel hnízdo, pelech a bylo v něm teplo. Jsou-li všichni lidé tak jako tu a jako Lenka, nejsou zlí a nevím, proč bych se stranil. Ba k vůli Lence dovedl bych i něco, rozumoval. Nevím, zda mu otec kdy vypravoval o andělích, ale tak nějak by si je byl představoval, kdyby nyní někdo o nich začal. Ona mu dala pokrm, chtěla mu dáti otce a byla příčinou, že otec mu dal střechu; zdaž to není anděl? Ona s ním plakala, ona s ním se smála; což by mohl udělati anděl?

Když si Jíra ulehl, nemyslil než na Lenku; na hospodáře jen tak že vzpomněl, ostatních lidí, čeládky, myšlenkami se sotva dotkl – u Lenky zůstal. Bylo mu, jako by

27$

mu ji nebožtík jeho otec sám byl odevzdal do myšlenek – jako by jí udělal místo.

Když si Jíra ulehl, ještě před spánkem bylo mu vše jako sen, jako by byl v kouzelném zámku. To děvčátko plakalo, když měl hlad, plakalo, že neměl otce. Jírovi bylo, jako by holčička byla nějaká sváteční. »Jen počkej,« doložil si, »však uvidíš, že já jsem také!«

A když usnul, dělalo to v něm kotrmelce, páté přes deváté. Brzy lítal po stromech, brzy byl jako holubem, pak byl pasákem, pak foukal vítr v chaloupce a Jíra se budil. Když se probudil, nemohl se vzpamatovat, a když se vzpamatoval, počal zase lítat jinde. To mu vždy bylo, jako by Lenka seděla při něm – po každé jinak, v jiné podobě, neboť pravou její podobu vlastně si ještě nezapamatoval.

A když se ráno vzbudil, seděla Lenka vskutku při něm; sama ho vzbudila a smála se, že zaspal, sluníčko a vlaštovky že už vstaly. Když ji prvním prohlédnutím uviděl, bylo mu, jako by ona byla tím sluníčkem, které vyšlo.

Když vstal, přišel sedlák a dával rozkazy, kam a co mají dělat. Chtěl již odcházet, když si také ještě povšiml Jíry: »A co ty?« ptal se; nevzpomněl si bezpochyby, k čemu ho včera určil.

»Už znám všecky pastviny a chcete-li, poženu na ně hned,« odpověděl Jíra, neboť včerejší rozhled mu dostačil.

»I podívejme se,« řekl hospodář, »toť jsi z bystrých. Nu, zastaneš-li věc pořádně, nebude ti u nás zle. Až povyrosteš, můžeš být volákem a odtud není daleko do oráče a čeledína. Můžeš dnes počít.«

Vyhlídky tedy byly a Jíra započal nový úřad již dnes a zastával jej, řekněme to napřed, výborně.

28$

Byla to radost, kdy si hnal své „kusy”, jejichž jména znal, aby jim vyhledal pastvu! Jíra zapráskal, až to musila uslyšet Lenka, zahvízdl si, až se stádo po něm ohlédlo, skákal, až Vořech sám nevěděl, co dělat, když Jíra skotačí. A když přišli na louky, až mu oči navlhly, když uviděl tu zeleň, ptáky, modré nebe nad tím, a pocítil, že v tom dle vůle může se pohybovati po celý den, zítra zase a po celé léto. Ani z počátku nevěřil, že to vše je mu svěřeno, a zasmál se jako šťastné dítě. Jírovi bylo, jako by i stádo náleželo jemu a pastva jeho jako by záležela na něm. Ne jako by je hnal na pastvu, ale jako by jim měl trávu z ní obstarati sám a sice tu nejlepší, nejvydatnější, nejchutnější – to, zdálo se mu, že je jeho úkolem.

Sotvaže hospodářovo stádo se zastavilo na palouku, taková veselost pojala chlapce, jako by se celá jeho duše rozšířila, jako by se stala hladinou zeleně, v níž vše zvučelo a vonělo!

Viděli jsme již v chaloupce, že v hochovi byl pud aneb, chceme-li, cit neobyčejný, podivné síly, přiostřený jakoby uměle otcovým životem a návodem, jenž vždy šel naurčito. vždy s jistotou, nikdy slepě. Byla to, chceme-li, hluboká smyslnost v nich obou, jež všemu hned porozuměla a vše dovedla si podříditi. Byla to síla i zdravá smyslnost, jež v přírodě hned ve všem našla spřízněnost a podobnost, a proto přírodu hlavně sobě obrala za domov. Otec byl pytlák, a to výborný pytlák; znal dobře všecka pravidla i vrtochy přírody a dovedl je zužitkovat ve svůj prospěch. Přitom jsme viděli, že není prost jemnějšího rozzvučení, ačkoliv základní zvuky byly drsné, surové. U syna ale pěstoval jemnější vjímání a vskutku, co u otce bylo drsné, vábilo při synovi, dostávalo jemnější$

tvary. Otec byl pytlák a na pohled surový; ale nikdy z přírody nebral víc než potřeboval, nikdy nijakému tvoru aneb vzrůstu nestavěl se v cestu, vše kolem sebe ošetřoval jako mateřským citem. Syn neměl již nijaké surovosti, v něm se hnula již jen láska k tvorstvu. Syn provázel otcovo zaměstnání více z pouhé zábavy, ze záliby a řekněme – z jemnosti. Avšak bez otcovy drsnosti neměla by synova jemnost základu. Musí býti nejprve hlína, pak teprve může býti květina. Musil nejprve býti pytlák, jenž s přírodou se rval, a pak mohl se štěpovati jemný smysl pro ni. Musil býti otec pytlákem, aby mohl býti syn pasákem; pasákem totiž, jejž kdybyste vzali z pastvy a přesadili do škol, do štěpnic své vzdělanosti, nazvali byste ho později buď velkým přírodozpytcem anebo básníkem, neb umělcem. Takovíto zárodkové velikosti zhusta bloudí v halenách po našich pastvách a takovým pasákem stal se i Jíra.

Avšak Jíra byl více. Minulost otcova vzala hocha již na křídla. Jíra viděl nad ostatní. Vystavět vlaštovce hnízdo a zkoumat, zdali do něho vletí, uměti životopis ptactva takřka ode dne ke dni, od jednoho pírka k rostoucímu druhému, znáti skoro jejich myšlenky a nápady, poletovati až téměř v mysli jejich – to nebylo krokem, to bylo již letem. Je nám tedy Jíra více než druhem. Je nám mezi pasáky druhem zvláštním, není nebroušeným diamantem bez určitého jména. Nechtějme tedy odvraceti se od něho proto, že je pasákem. Ale snad právě proto, že je pasákem, stojí nám za to, abychom k němu přilnuli; jděme s ním tedy dále.

Do Lískovic statku se s Jírou přistěhoval šotek. Stádu svému jako by byl kuchařem, tak se vše spravovalo a zrovna kynulo. Děvečky jaktěživy nenosily tak plné dížky

30$

od krav jako nyní a ovce byly jako v tuku zaobalené. Ale což to! Řekla-li mu Lenka, aby jí z pastvy přinesl zajíčka, přinesl zajíčka živého; chtěla-li velkého, přinesl velkého, objednala-li si koroptev, křepelku nebo králíka, přinesl koroptev, křepelku nebo králíka. Dal jí vždy na vybranou. Jako by vše měl někde ve špižírně, v přihrádkách; co kdo chtěl, to mohl přinésti. Ptáka mohla jmenovati, jakého chtěla, večer ho měla, starého či mladého. Přinést sysla, kolčavku nebo cosi podobného – bylo mu už docela hračkou.

Jíra se stal i v čeledníku hledanou osobou. Jak se mu nasmáli a nadivili, když jim večer přinášel, co si ráno udali; jak ale otvírali uši, když jim povídal, jak které zvíře žije, jaké má náklonnosti, radosti, návyky, smutky – zrovna jako by ten pták, to zvíře bylo osobou, ba sousedem, k němuž chodíme na návštěvu. A nebylo ptáka ni čtvernožce, jehož hlas by byl nedovedl napodobiti s takovou jistotou, že to na poli ptáka a čtvernohé zvíře oklamalo, doma pak čeládka při tom nevycházela ze smíchu.

Vše ho poslouchávalo. Jako by byl zcestoval celé země, tolik toho věděl; co ani snad v žádných knihách nebylo, o tom uměl povídat. Lenka již ani nechtěla obědvat ani večeřet s tatínkem u jednoho stolu; vždy běžela k čeládce, aby jí nic neušlo. Ba někdy ji měli co udržet doma, aby za ním nevyběhla na pastvu. Tolik toho uměl pověděti, že pastva vlastně se teď i čeládce jevila v novém světle, na niž počali hleděti srdcem Jírovým i staří pasáci a staré pasačky.

Jírovi bývalo na pastvách, jako by byl králem, jehož vše musí být poslušno. A byl králem, jehož vše rádo poslouchalo. Rozumí se, že na Lískových pastvinách také vynášel své „pod mezí”, „u mezníku”, „v trnkách”,

31$

„u bodláčí” a jiné, a že tam odbýval zrovna tak své návštěvy u hnízd, vajíček a mláďat, jako když byl v chaloupce. Rozumí se, že i tu hleděl k těm tvorům podle návodu otcova, že je spíš choval, vychovával, a že neměli příčinu býti před ním plachými.

A když se na pastvách rozezvučel v písni, tu již jako by nabral dechu do plné duše a plného srdce, i zdálo se mu, že jest sám jedním z nich, z těch písklat holých a opeřených, k nimž tíhl s takovou náklonností.

Čas mu u Lísků ubíhal jako proudem a ubíhal mu příjemně. Na chaloupku málo již vzpomínal, na otce častěji, ale nedělo se to již s bolestí. Hospodář Líska měl hocha rád a sám někdy přicházíval, aby poslouchal, co vypravuje. Bylo mu, jako by hoch náležel k rodině, a podobalo se to tím více, když Lenka všecky své myšlenky a starosti otáčela kolem něho; sestra nemohla o bratra pečovati více než Lenka o Jíru.

Však také Jíra si jí hleděl. Nenosil domů jen tak zvířata jako na ukázku, poněvadž je potom zase hned pouštěl na svobodu neb odnášel na místa, z nichž je vybral. Přinášel jí ptáky, zajíce, kuny vyřezané ze dřeva, tak podobné živým, že to bylo až k smíchu. Jakpak ne! Zajíc vyřezaný se stavěl na zadní nohy, měl pozorné slechy a zrovna jako by panáčkoval; a aby to bylo ještě názornější, přinášel s vyřezaným zajíčkem i živého, aby prý viděla, podle čeho to dělal. Jindy přinesl s sebou vyřezaného ptáka, že měl tak jako doopravdy křídla, zobák, ba i jednotlivé peří; jednou měl křídla složená, jindy roztažená. Tyto všecky vyřezané podoby směla si Lenka podrželi, ty již neodnášel do lesa ani do polí; ty jí daroval, s těmi směla dělati, co chtěla, a vždy ještě sliboval, že přinese lepší, jinší, „jen co se zmůže”.

32$

Avšak jako přinášel z polí a luk domů život na ukázku a všem ku podivu, tak ještě větší podiv vzbudil tím, co dělal doma, v prázdných chvílích, podvečer, třeba v noci, časně zrána, ve svátky.

Dědeček mohl oči nechat na tom, co hoch vše dovede ze dřeva. Když se ho ptal, jak to dělá, ukázal Jíra kus dřeva a vytáhl kudlu; dědeček nechtěl věřiti, že z toho dvojího vyjde cosi, co je jako živé. Když pak Jíra před jeho očima se dal do práce a dědeček viděl, jak z kusu dřeva roste, co si řekl, pták, zajíc, kuna – tu již jen spráskl ruce a říkal, že hoch má „dar Ducha svatého”. Tenkrát každý, kdo měl v domě hůl, měl na ní něco vyřezaného. Děvečky na srpech, na hrábích měly hady, ještěrky, že se to bály až vzíti po prvé do ruky. Dědečkovi vyřezal dýmku, že představovala hlavu, která se smála, a dědeček vždy se dal do smíchu, když počal kouřit.

Ale vlastní divy viděl dědeček přece jen „pod svým oknem”, totiž naproti v zahrádce. Tu již ani neměloi divení konce, neboť zahrádka ta proměnila se již v cosi jiného, co jaktěživo tu nebylo a co prý ani zahradník lépe by nedovedl.

Tráva, pane, počala na záhonech i mezi nimi mizet, když se Jíra dal do rytí a okopávání! Jako když jablíčko oloupá, tak to vše bylo čisté, kloudné. Dědeček již ani nechtěl odpoledne spávat v lenošce; na zahrádku, jen na zahrádku, tam to bylo jako v ráji. Sedátko bylo mechem postláno, že bylo jako peřina – tak měkké, že lenoška na jeho vejminku již musila se vzdáti porovnání. A jaké bylo podívání na záhony! Ani jaktěživ o těch květinách neslyšel, co jich tam nyní rostlo, zrovna jako v knížecí zahradě. Dědeček již časem nemohl ani pochopit, odkud

33$

je hoch béře, a bál se, že je chlapec snad „nenechanlivý” a že květiny zrovna odněkud odcizuje. Také se Jíry na to ptal, a když mu Jíra ukázal semena v jedné ruce, konev vody, ze strouhy nabrané, v ruce druhé a řekl:

»To je ta nenechanlivost a bylo by hříchem míti zahradu s vodou ve strouze jen k vůli kopřivám a slunečnicím« – tu již dědeček na něho koukal jako na zázrak a to proto, že on, stařec šedivý, tomu dítěti musil dát za pravdu.

»Podívej se tu,« vodil si pak Jíra Lenku za ruku do zahrady a ukázal kolem. »Je ta zahrada ještě dědeček?« ptal se hrdě a nikoliv bez samolibosti, když jí ukázal vše to mládnutí a bujení, vši tu rozmanitost v květinách, že až oko přecházelo. »Teď si zahrada vejská, co?« pokračoval ve své samochvále. »To jsme ji omalovali, ta může teď vonět!«

Dědečkovi bylo přitom také, jako by mládl, kdežto Lenka počala výskati, jak si to Jíra žádal od zahrady.

Jíra pojmenoval také dědečkovi všecky květiny jménem. Dědeček si jména nepamatoval; poslouchal je sice, ale nerozeznával – usmíval se tomu jen a bylo mu, jako by hoch jmenoval svaté z litanií. Že se mu ale porovnání k litaniím zdálo hříšné, říkal: »Ty, hochu, umíš celý kalendář nazpamět.«

Ale Jíra měl ještě jeden záhonek zvlášť, k němuž když přivedl Lenku, řekl: »Vidíš, tenhle záhon je náš; jsou na něm mateřídoušky, to že ty nemáš maminku, a kapradí, to že já nemám tatínka. Neboť kapradí je z jeho hrobu.«

»Jakpak vypadá maceška?« ptala se Lenka, když dědeček k nim právě docházel. »Ta prý sedí sama na dvou židlích a dvě nevlastní děti na jedné?«

»Mé zlaté dítě, poznáš ji,« odpovídal dědeček místo

34$

Jíry. »Tatínek ti přivede novou maminku,« dodal jako s povzdechem.

Lenka se zarazila a podívala se na Jíru jakoby s otázkou, je-li to pravda.

** III. **

Bylo to pravda. –

Liškův statek byl největší v celé vesnici. Takto ale Lískové nebývali na něm od nepaměti. Dědeček pamatoval, jak se sem dostali. Byl tenkrát arciť ještě dítětem, přinesli ho v nůši a nůše i s dítětem byla skoro jediným jejich nábytkem. Ale nebylo to pro smích lidský, neboť tehdáž se to stalo na mnohých statcích, jak mohl dědeček rovněž dosvědčit.

»Bylo to za časů, když po dlouhých vojnách v minulém století bylo málo dělného lidu,« vypravoval dědeček. »Co byl pláten statek, když nebylo rukou, aby jej obdělávaly, aby pole zoraly a ošily, aby úrodu ošetřovaly a klidily? Statek sedláku ničím, není-li k němu pracovitých rukou. A tak na některých statcích nestačili ani pole osít a na jiných, kde je ošili, nestačili sklízet. Tenkrát mnohý sedlák ani nemohl se dosyta najíst a chodil v haleně, hůř než nyní čeledín – kdepak čeledín! Žádný člověk ve vesnici, ba žádný světem jdoucí by neoblekl se nyní v takový šat, jaký tenkrát nosili sedláci ve všední den, v neděli, vše jedno. Selka honila parádu v kanafase a šlo to. Tenkrát dcery ve statku byly rády, když měly do kostela střevíce, a měla-li u muziky na krku dukát, tu byla již „vyhlášená”. Na vdavky šla nevěsta v matčině sukni, a syn pranic se na to neohlížel, nepadl-li mu vypůjčený kabát, měl-li šosy kratší neb delší; však jej

35$

beztoho hned po kostele svlékl, aby jej odvedl někdy třeba do druhé vesnice, a sám do smrti neměl naději na svůj.

Tenkrát nebyly „pomoci” (věna) jako nyní. Aby dcera dostala několik tisíc, aby syn musil míti přínos na hotových, o tom nebylo slýcháno. Která se vyvdala ze statku a dostala několik set, o té se povídalo za všemi humny. Dostala nějakou tu peřinu, něco „těch hadrů” do truhly, nějakou krávu,. tři, čtyři ovce a byla odbyta. U muziky holky pěkně strkaly střevíce pod lavice, aby je při tanci neroztrhaly, a který hoch hodil muzikantům na talíř dvougrošák, vyváděl už velké furianty a musil míti holku tuze rád. Aby tenkrát bylo na děvčatech všecko hrálo a se lesklo a hoši aby se uměli točit k nim jako nynější, tenkrát ani nemohlo být; bylo by to volalo do nebe.

Statek a „nouzov” bylo tehdá jedno; sedláci ze statků utíkali a zůstavovali je prázdné. Což platno, když nebylo a nebylo kde se zachytit. Nejlepší čas v roce musil každý sloužit pánům na robotě, a co času zbylo, stačilo tak sotva, aby se pole trochu načechralo. Tenkrát dělníkům bylo lépe; ti aspoň věděli, že se najedí, a sedlák byl dělníkem, tahounem, jenž se ani nenajedl. Pro pouhé jméno zůstávali sedláci na statku, dokud to šlo. Kavky také zůstávají v létě na věžích a chlubí se tím; ale když přijdou tuhé zimy a sníh dlouho nesejde: hezky s těch věží sletují k holubníkům a pokorně před nimi číhají na nějaké to zrnko, až holubi si vyletí.«

Tak o tom dědeček povídal. Tenkrát utekl také sedlák z toho jejich statku: po tři léta zůstal statek prázdný a po sedláku nebylo ani stopy – tak se toho sedlačení nasytil.

Dědečkův otec přišel co svobodný do těchto krajin

36$

z hor a vstoupil do služby ve dvoře. Že přišel, ž hor, říkali mu Horák, ač se jmenoval Líska. Byl to člověk obratný a povážlivý; stal se ve dvoře brzy poklasným a pak šafářem. Tenkrát se dědeček narodil. A to bylo právě, když sedlák z tohoto statku utekl, na třetí rok. Tu pravil pan správce k šafářovi, chce-li býti sedlákem, aby se vystěhoval sem na statek a že je jeho. Matka vzala dítě do nůše, jeden člověk od úřadu šel s sebou, a když přišli do statku, pravil úředník: »Tak vás tady mocí úřadu skládám,« a statek byl jejich.

Z počátku vedlo se jim zle, jako všem, neboť v celém statku nebylo co vzíti do ruky, a kdyby si byl nový sedlák nevyprosil načas od pánů nějaký dobytek, nebyl by tu také nic pořídil. A bylo ještě hůř, že dětí přibývalo rok od roku. Kdyby se byli nyní stěhovali ,ze statku, nebyla by již matka tu drůbež pobrala do nůše – bylo pět chlapců a tři holky.

Ale z těch dětí přišlo požehnání na statek. Ty, co odrůstaly, stávaly se dělníky, a když měl statek mimo sedláka a selku osm pracovitých osob, to již mu nebylo zle. Tu se již ledacos uhospodařilo, dobytek se zakupoval, v truhle na dně bývalo něco stříbra a špejchar měl co nosit.,

Statku se pak ujal nejstarší syn, ten, jehož byli sem přinesli v nůši, nynější dědeček. Ostatním synům a dcerám dalo se, co se mohlo, aby se dostali na dobrá místa. Dědeček zdědil obratnost a povážlivost po otci, uměl se při hospodářství zatočit a vedlo se mu dobře. Také kolem něho se hemžilo dost dítek, hochů i děvčat. Statek zkvétal, a dědečkovi byli by musili dáti hezkou sumičku, aby z něho také utekl a nezůstavil za sebou stopy.

A čas běží jako voda. Než se dědeček nadál, dospěl

37$

mu nejstarší syn, nynější hospodář a chtěli mu strojiti svatbu. Jenže to mělo obtíž. Tu, kterou mu dávali, mladý hospodář nechtěl, a ta, kterou on chtěl, byla chudá, tu nechtěli staří. Vlastně dědeček se ani tolik nestavěl na odpor, ale matka, která nyní již byla nebožkou. Tak se stalo, že se dlouho strojili k svatbě a přece ji nestrojili. Až když mladý hospodář řekl, že se raději nebude ženit, než aby si vzal jinou, a matka ve zlosti pravila: »Tak si tedy uvaž na krk tu žebrotu, kterou ani chasa nebude chtít poslouchat!« – byla teprve svatba.

Ale byla to svatba tichá; příbuzní na ni nepřišli, že prý by nevěsta neměla pro ně dosti talířů, a stará Lísková se přitom víc zlobila, než veselila. Nikomu nebylo do řeči, neřku-li do veselosti. Po svatbě se stará Lísková zlobívala ještě víc, neboť mladý hospodář měl ženu nesmírně rád; na rukou by ji byl nosil, až matka nemohla se dobře na to dívat, říkala, že prosí Boha, aby jí raději před časem zavřel oči: Bůh ji vyslyšel a ve statku byl pokoj.

Mladá hospodyně se otáčela v hospodářství jako na obrtlíku; k chase byla vlídná a chasa byla by pro ni do ohně skočila; nic nedbala, že byla z chudého pytle. Dědečka si zrovna hejčkala a co mu viděla na očích, to udělala. Hospodář byl šťasten, dědeček se jen usmíval, a když. se narodila malá Lenka, bylo jejich štěstí jako dovršeno. Tenkrát přicházíval dědeček ještě častěji z vejminku na statek; chtěl si pohejčkati vnučku, a když natahovala po něm malé ruce, byl jako dítě a říkal, že by samou radostí hned dovedl vyvádět „hlouposti”, kdyby se to na něho ještě slušelo.

Uplynulo několik roků a mladé hospodyni nikdo by byl již nepřipomenul, že je sem přesazena z nestejného

38$

štěpu. Jako by tu odjakživa byla zrozena, jenže byla ke všem lidem přívětivější, než bývají selky v takových statcích. Také by jí byl nikdo nesměl vytknouti nestejný rod; tu by byla našla v dědečkovi nejvřelejšího zastánce, a pakli někdy některý ze sousedů přece na to zdaleka narážel, míval od dědečka hned na talíři: »Však ji nepřinesli ani v nůši jako mne, a já se tu také ujal.«

Ale chudák hospodyně neujala se hluboko, nezapustila kořeny nadlouho. Když šlo Lence na sedmý rok, matka její náhle ulehla, ležela po nějaký čas a vzdor prosbám hospodářovým a dědečkovým zhasla. Bylo nářku po všem statku, a když ji vynášeli z něho na hřbitov, dědeček zle si připomenul svou ženu a pravil: »Ta jistě jí zde nepřála dechu a vymohla jí smrt.«

Hospodář po dlouhý čas nebyl si podoben pro samý smutek, a když se podíval na svého malého sirotka, bylo mu ještě hůře, neboť Lenka byla tak matce podobna, že každým pohledem ji připomínala. Tenkrát sice již některé prostořeké hlasy se ptaly, zdali sedlák se zase ožení, ale dostaly brzy ponaučenou: ten že na nebožku jaktěživ nezapomene, že by mohl každý směle vsaditi na to hlavu, že zůstane vdovcem.

A kdo by tu hlavu byl vsadil, byl by ji prohrál. Šlo to sice několik let, takže Lence už šlo na desátý rok, a Jíra už u nich sloužil tři léta. Ale pojednou si počínali dohazovači u Lísků podávati dveře a dokazovali sedlákovi tak dlouho, že potřebuje hospodyni a hospodářství bez hospodyně že není ani hospodářstvím, až tomu sedlák nějak uvěřil, neboť najednou se stalo známým, že hospodyně opravdu odkudsi přijde.

Kdyby byla nebožka jeho matka ještě na živě, s touto volbou byla by dojista spokojena; to nebyla žádná chudého

39$

rodu, žádná žebrácká, kterou by ani chasa nechtěla poslouchat. To byla dcera zámožná, ženská podle módy, na níž vše se lesklo a hrálo, která uměla kouknout a si dupnout, a které to slušelo, když si podepřela boky a spustila jako s kruchty.

»To nebude nebožka,« mluvila chasa, když uslyšela, kdo se k nim dostane za hospodyni, a dědeček počal malou Lenku tenkrát vroucněji tisknout k prsům.

Ve statku nastal ruch. Hospodářova tvář zase vypadala, jako když ji vyleští; musil se i trochu nutiti do mladosti, ač nebyl již z nejmladších, ba ani ne z mladých. Jezdili často ze statku, tu do Prahy pro všelijaké dary, pak zase k nevěstě s těmi dary, tu po známých a příbuzných, tu na úřad a na faru, až konečně vyjeli ze dvora s kytkami a fábory a vrátili se do něho s hospodyní, s vejskáním a hudbou.

Tenkrát seděl dědeček celý den ve svém vejminku; ani do zahrady nešel, ačkoliv záhony byly v nejkrásnějším květu a plny vůně. Seděl v zamyšlení a starostech, jako by nevěděl kudy kam. Když ale hospodář dojel do dvora tak po mladicku, jako by jaktěživ byl nevyprovázel odtud nikoho s pláčem, tu se mu stará brada trochu divně sevřela, že si pravil: »Sluší ti to zapříti rozum.«

Ve dvoře bylo vše na nohou, aby uviděli novou selku, až přijede a sestoupí s vozu. Z celé vesnice se nahrnuli, aby ukojili první zvědavost. Šlo jí to, slušelo jí to, byla to pravá „sekačka”, a že byla tak ve všem dokonalá, vzpomínali na nebožku jen přirovnáním, mluvíce: »Ta není jako puťa, té bude všude plno.«

U chasy u prahu domovního stavení stála také Lenka, aby viděla vše, co se děje, a uvítala novou maminku. Nechtěl jí z myšlenek obraz, jak jej byla vyslovila v za—

40$

hradě, že macecha musí seděti na dvou židlích, a dívala se, zda i nová maminka na nich sedí ve voze a zdali s nich vstane. Ovšem, že se dvou židlí nevstala, ale Lence zdálo se, že by mohla.

Otec Lenčin pomáhal selce s vozu; pak vedl ji do domu a na prahu pravil Lence: »Koukej, dceruško, tu ti vedu novou maminku, polib jí ruku!« A nová maminka nastavila ruku jakoby s příkazem toho, zač otec žádal.

Ale nepovedlo se to ani jednomu, ani druhému. Lenka, jako by ji brali na vidle, dala se do křiku, odvrátila se a vrhla se více než běžela k Jírovi, jenž tu také stál u prahu mezi chasou.

Selka chvilku čekala; snad byla ujištěna, že se Lenka krátce rozmyslí a k ní se obrátí. Však v Lence se nedálo podobné rozjímání a selku přešla dříve trpělivost. Prohlásila, že si toho žádá, a to že by bylo, aby holka neposlouchala a měla svou hlavu.

Otec, aby zbytečnému zevlování nedodával podnětu, šel k Lence a měkce jí domlouval, aby jen šla políbit ruku, že uvidí, kterak je nová maminka hodná. Ale Lenka zprudka objala otcovy nohy a nechtěla se nyní hnouti od něho. Snad že selka to měla za chvíli příhodnou; přiblížila se nyní k Lence a přikazovala, co má činiti; vzala její ruce do svých, obrátila ji proti sobě a jako plna jistoty, že děvče jí neodolá, pravila: »Tak přece přivítej svou maminku!«

Lenka se na ni podívala plným, velkým okem, podívala se jí do očí a jako by tam po čemsi byla pátrala; ale když to tam snad nebylo, měla se nyní k slovu: »Vy nejste žádná naše maminka; ta naše byla zcela jiná, my vás nechceme.«

41$

A opět jako by u Jíry došla nejlepšího zastání vrhla se k němu.

Tato Lenčina slova způsobila pravé vzbouření. Chasa, které nebožka nevyšla ještě ze srdce a z paměti, pohledy si přisvědčovala, že ta holka správně mluví; ti pak mezi nimi, kteří se nové selce již chtěli přilichotit, počali býti prostředníky, aby se Lenka poddala. Diváci z vesnice se smáli, ale jen jako zvědaví, kterak to dopadne.

Sedlák byl jako na trní; dítěti ublížit nechtěl a tak nemilou uvítanou nové ženě také nezamýšlel připraviti. Selka v jediném mžiku změnila všecky barvy, takže u všech přítomných se vzmáhalo přesvědčení, jako by jí už nic neslušelo.

»Máš ty chování!« řekla pak selka. »Je vidět, že jsi dlouho neměla matku, a když jsi ji měla, nevěděla, co s tebou.«

To bylo tvrdé. Všichni tu stáli, jako by je polil horkou vodou, až se v nich tajil dech. K čemu nenechat na pokoji nebožku, k čemu v mladé té duši se dotýkat její paměti? I Líska stál jako na uhlí a nevěděl, čeho se zachytit, aby trapné nesnázi, kterou sám bezděky vyvolal, učinil konec. Byl by býval nejraději, kdyby svatebčany mohl náhle přesaditi do světnice, aby byli uzavřeni před tolika zraky. Vejskot, hudba a veselí se tím nemilým výstupem beztoho natrhly, a co více, nemile jím byla dojata i jeho žena. Jakmile ale se tu dotkla nebožky, bylo i po jeho rozpoložení mysli, že volal v hněvu: »Nechte ji!« A tím myslil i nebožku i Lenku.

Ale mladá žena se nezdála býti dle toho, aby dbala úsečnosti mužovy; hned vzala obrat k odpovědi: »Však pozná nyní, co znamená, když je v domě matka,« řekla a chtěla se bráti síní do domu.

42$

»Macecha!« zvolal mladý hlas mezi chasou, a když se selka po hlase tom ohlédla, uviděla hocha, u něhož Lenka brala útočiště a k němuž oči všechněch diváků právě se obracely. Přitom bylo ze všech úst slyšeti pološeptem i polohlasem: »Jíra!«

Při tom smělém Jírově slově každý si oddechl tím slovem „Jíra”, a v očích i na tvářích mohls viděti jakési uspokojení; zdálo se, že slovem tím vysloveno vše, co je tu bavilo podivností i co je naplňovalo jakousi úzkostí. Zdálo se jim, že nemohlo lidské srdce najíti přirozenějšího zvuku, aby vyjádřilo vše, co se zde dálo: tvrdost, pánovitost selky, plachost a svéhlavost dítěte a konečně poddajnost a jakousi úslužnost Liškovu.

Při tomto slově selka se obrátila na prahu; bylo patrno, že jí trhlo až do duše, že ji bodlo, i že ji pobouřilo. Byla jako zsinalá a bylo na ní skoro znát, že by se ničeho nebála v té míře, jako tohoto slova.

Selka popošla asi o dva kroky nazpět před síň, změřila Jíru od hlavy až k patě a tázala se ho s divným přemáháním: »Kdopak jsi ty tam?«

»Váš pasák,« odpověděl Jíra.

»Vždyť jsem si to mohla myslit, kouká z tebe každou pídí,« mluvila uštěpačně. »Však si mohu nyní také vysvětlit, že má Lenka tak pasácké mravy; jakž by mohlo býti jinak, když jí byl pasák na místě matky,« pokračovala s rostoucí jízlivostí. »Myslím ale, že statek náš bude moci být bez tebe,« dodala.

»Lenko, jdi a polib jí ruku!« řekl Jíra na všecky ty řeči tak neočekávaně a zároveň tak opravdově, že vzbudil opět podivení. Ale ještě větší podivení bylo, když Lenka šla jako beruška poslušná, vzala matku za ruku, políbila a řekla: »Vítám vás k nám.«

43$

Selka v prvním okamžení nevěděla, má-li děvčeti ponechat ruku v ruce její; tak to přišlo náhle a neočekávaně, že to bylo rychlejší než všecka její rozvaha. Selka ustrnutím také jako by ztratila řeč. Co všickni dohromady nemohli svésti s děvčetem, dovedl ten pasák na jediné slovo; ba více, selka mohla v tom ještě srozumět výpověď, ač zamlčenou: »Ten pasák by dovedl matku zastaň lépe než ty.« A jisto je, že chasa i vesničané tomu tak rozuměli navlas, a nade vši jistotu bylo, že selka přitom se svou důstojností prohrála, Jíra že u všech neobyčejně získal.

Selka ani v prvním překvapení nepocítila, co vše je obsaženo v tomto obratu, a také hned nepochopila, kterak mžikem u všech přítomných klesá v té míře, v jaké Jíra stoupá. Všeobecné mínění tu propuklo v jakýsi smích: selce platil smích ten svou ostrostí, Jírovi platila smíchu částka radostná.

Selka ve svém udivení již i zapomněla skoro na děvče ji vítající; utkvěla na Jírovi. Všecka ta nemilá příhoda setřena jediným okamžikem s pozornosti její; pozornost zaujal Jíra a v této pozornosti patrně zápasil hněv s jakousi nejistotou. Selka cítila, že ztrácí půdu pro své chování a počínání; důstojnost, vážnost byla ta tam, a ona neměla hned jiných vlastností při ruce.

V této nesnázi, kterou bylo lze těžko ukrýti, obrátila se k sedlákovi a prstem ukazujíc na Jíru, tázala se: »Ten zde rozkazuje?« A nečekajíc odpovědi, odpovídala sama: »To až potud; doufám, že mne ho dovedete zbavit.«

»Pantáta mne nedá!« zvolal opět Jíra a tím měl již dokonce všecky smíšky na své straně. Sedlák ta slova uslyšel a selka je také uslyšela; jenže selka stavěla se již neslyšíc a odešla do stavení, manžel s ní a za nimi všickni, kdož

44$

s nimi přijeli. Ale co naplat, těch několik Jírových slov utkvělo selce v hlavě, jako by je tam zařízl; nechtělo jí býti nikterak do veselosti, a když se později veselou tvářila, Jíra v jejích myšlenkách pořád ještě zaujímal totéž místo, nechť si věc vytáčela jakkoliv a nechť se uchylovala k výkladům sebe obratnějším. Tak se jím zaměstnávala i při hostině, jako by seděl mezi hostmi jí naproti a ona od něho nemohla odvrátit oči.

Jíra byl dnes sám s sebou spokojen, bylo mu do. zavejsknutí, a když se po odchodu svatebčanů ohlédl kolem sebe, bylo mu, jako by zavejsknutí viděl na všech tvářích. Bylo mu tak radostno, jako by kus nebes modra byl snesl na zem; bylo mu v duši povznešeno, jako by skřivánci všech všudy polí a luk v ní prozpěvovali a se povznášeli s ní. Byl by radostí každému ruku stiskl, byl by se objímal se všemi: bylo mu, jako by dnes byl ubránil nejdražší hnízdo a v něm nejvzácnější mládě proti útoku i proti škodě.

»Zlatý hochu!«« volali na něho někteří, když se rozhlížel.

»Ty jsi jednu židli pod ní podrazil,« radovali se jiní, myslíce přitom ovšem na porovnání s macechou, neboť obraz ten byl každému známý.

»Co sedlák nedovedl, on dovedl,« rozumovali pak mezi sebou.

»Ten si umí něco troufat – ale povedlo se to!« dosvědčovali jiní.

»To by si nikdo jiný nedovolil!« dodávali ještě někteří.

»Protože by to nikdo tak nedovedl,« dotvrzovali ostatní.

A tak věc ta probíhala ve všech proměnách všemi ústy; Jíra mohl viděti na své oči, jak roste. –

V takový den, jakým byla svatba, ve statku ovšem se

45$

nepracovalo; chasa světila a s ní mohl světit, kdo měl k tomu chuti. Muzika zůstala na dvoře a hrála; sedlák dal vyvaliti půl sudu piva pod kůlnu a na dvoře utvořilo se kolo, jež se točilo dle noty. Všem bylo dnes veselo, doopravdy veselo, a vše točilo se kolem Jíry, jako by on jim sem byl postavil tu hudbu, to pivo, a řekl: »Tu máte a buďte veselí.«

Uvnitř ale, zdá se, že již také přišli do veselého rozmaru, aspoň řeč se tam již netrhala. Pak vyšel odtamtud sedlák, a když se díval na veselí chasy, poklepal Jírovi na rameno. To se ale zastavil jen tak na okamžik, neboť vlastně šel na vejminek pro dědečka, by ho jednak uvedl u nové snachy, jednak aby ho pozval též mezi hosty.

Dědeček vyzvání synovu uvnitř sice odpíral, ale šel s ním, neboť věděl, co se sluší a patří. Co si chtěli pověděti, pověděli si již před svatbou, a tím jako by dědeček byl již všecko ostatní uzavřel někam do truhly; dnes by se dokonce neopovážil dotýkati se čehosi nepříjemně.

Viděli tedy na dvoře, kterak se sedlák brzy vrací s dědečkem svátečně ustrojeným. Nosil se ještě „po staročesku”, jak tomu říkají: krátké spodky, punčochy do střevíců, vestu s velkými knoflíky, a když chodil z domova přes pole, měl soukennou kazajku rovněž s velkými knoflíky. Takto po domácku ale kazajku nenosil; vesta zastávala tuto službu a bylo viděti rukávy bílé košile, neboť na prádlo dědeček držel. Dnes místo punčoch měl dlouhé boty, na hlavě měl nízký kastrolový klobouk, a když ho chasa pozdravovala a on klobouk sňal na poděkování, bylo vidět, že stříbrné jeho vlasy jsou zpředu krátké, vzadu dlouhé, takže splývaly až přes límec.

Tak ho Líska přivedl mezi svatebčany a uvedl u své ženy.

46$

Dědeček zachoval vše, co se sluší a patří, aby nikoho neurazil, promluvil se snachou i s hostmi, poseděl trochu u stolu, ale dlouho tam nevydržel. To, co bylo do světa, nebylo již pro něho, říkal, řekl také tenkrát a brzy odešel na dvůr před síň, kdež se posadil na lávku a díval se na chasu, »aby prý si trochu odpočinul«. Totiž aby si odpočinul tam od hodovníků, neboť býti mezi nimi již ho namáhalo. Jinak rád prodléval u chasy; tu byl ještě jako kus hospodáře.

A byla dnes podívaná na chasu, kterak se veselila! Jíra prováděl všecky své kousky, jako by je měl na výstavě, napodobil všecky všude ptáky a všech všudy zvířat hlasy, napodobil hlasy lidí a jejich chování a dovedl to tak, že přítomní byli samý smích, že i hudebníci, ač to bývají lidé otužilí, pro smích přestávali foukat, že muzika na chvíli musila ustat, patrně aby ustoupila jeho kouskům.

Veselí to vniklo již také dovnitř mezi hosty. Jeden po druhém odtamtud se tratil a vycházel na dvůr, aby se podíval, čemu se lidé tak smějí. A kdo jednou vyšel, ne tak snadno se dovnitř vrátil, leda aby někoho ještě odtamtud vyzval na podívanou.

Také selka se přišla podívat, co se na dvoře děje. Postála chvilku mezi dveřmi na prahu a pak sedla na lávku vedle dědečka, aby ho tím poctila a také návštěvu mu oplatila.

Brzy přehlédla veselí a brzy seznala, že Jíra je tu podstatným podnikatelem, týž Jíra, který ji dnes u prahu tohoto domu uštkl.

»Náš pasák umí také jiné věci než pastvu obstarávat?« ptala se dědečka se zvláštním přízvukem, v němž ještě zcela se obrážel vnitřní neklid.

47$

Dědeček neměl ovšem ani tušení o tom, co se u prahu přihodilo, a nerozuměl, co ve slovech těch a hlavně v jejich přízvuku spočívalo. Podle toho byla i jeho odpověď.

»Ten?« řekl a máchl trochu rukou. »Ten se zná ve všem, jako by už nebyl ani hochem. Ba, to žádný člověk neví, co ví ten hoch. Ten má zrovna „dar Ducha svatého”. Ten to zná – počkejte, až ho jen seznáte. Z toho bude čeledín! O hocha toho by se všude ve statcích drali, aby ho tam dostali, kdyby šel od nás. Ten by byl na dračku. Ale on to neudělá nikomu k vůli. Proč by také od nás odcházel? Vede se mu dobře, má u nás více než jinde odrostlý čeledín a takto je jako náš. Takového pasáka neměl statek co statkem stojí a nebude ho mít, kdyby sto let na něho čekal. Ten hoch je zrovna požehnáním a bude jím každému, ať přijde kamkoliv. Jak naše stádo nyní vypadá, tak nevypadalo nikdy – počkejte, až je uvidíte. Člověk na těch dobytčatech zrovna by oči nechal, jak to všecko kyne. Tady bude vám radost hospodařit; pokud Jíra bude pasákem, můžete být bez starosti. Ten hoch to má zrovna jako s učarováním – a zeptejte se ho, poví vám to vše tak a tak doopravdy, že já, starý člověk, se snu musím dát do smíchu, jaký má rozum.«

Dědeček při této chvalořeči ani netušil, jaký olej leje do plamene a do jakého plamene.

Selka na jeho řeči ani nehlesla, tak to vše v ní vřelo; ale, ač podrážděna, uvažovala. Co uvážila, nevíme; ale když se objevil Líska na prahu, vstala, šla k němu a pravila celá bledá: »Tvůj starý otec mohl si dnes vzít na sebe kabát! Chodí tu jako sprosťák. Dělá ti hanbu před světem, dnes, kdy je tu tolik hostů. Myslím, že mu to povíš, abych mu nemusila říkat já, co se sluší a co ne.«

Vida, nyní to na něm viděla; když přišel prve mezi

48$

hosty, neviděla to, ale protože pochvaloval Jíru teprve nyní, vyzval na se její žluč. Přitom ovšem na veliké překvapení své seznala, jak pevně Jíra ve statku sedí a jak by bylo zatím marným namáháním chtíti ho z něho vypuditi. Když by šel ve statcích na dračku – což by mu ublížila, kdyby ho vypíchla? . Ač tedy cítila malomyslnost své zloby naproti Jírovi, cítila se pojednou jako obrněna proti tomu, kdo Jíru chválil – proti dědečkovi.

Sedlák se při těch slovech divně podíval na selku, a nemýlíme se, řekneme-li, že ho přitom pojalo divné tušení, že se před ním rozbřesklo a že zároveň se ho zmocnil pocit, že cosi je již pozdě. Vše to zobrazeno bylo v udivení, s jakým pohlédl na selku, když řekl: »Já mu to nepovím, ale ty také ne.« Pověděl tím, že je vyzváním selky uražen a dal jí výstrahu.

Selka jako by byla v moci zlého ducha. »Dobrá, já mu to neřeknu,« odpověděla a zavolala na chasníka, jemuž pravila: »řekni tuhle vejminkáři, že nemá na sobě kabát.«

Chasník byl při tom rozkazu všecek zaražen a zaraženi byli všichni, kdož to slyšeli. Chasník stál na vahách, jako by posud nevěděl, mluveno-li to žertem či doopravdy; usmíval se dobrácky a v úsměvu tom dával na srozuměnou: »Mám či nemám?«

»Co tu stojíš?« okřikla ho selka.

Chasník tedy šel k dědečkovi a vyřizoval: »Pantáto, panímáma vám vzkazuje, že nemáte na sobě kabát.«

Opakujeme, že dědeček neměl tušení o tom, co se stalo u prahu, ani o tom, kterak vychvalováním Jíry podněcuje v selce výheň, která smysly její až oslepuje.

Na toto vzkázání dědeček vstal, a dívaje se s posla na poselkyni, tázal se zprudka: »Jak? – co?« A pohlédnuv opět ztuha na selku, s tím pohledem se blížil až k ní, jako

49$

by pátral, zdali to, co slyšel, je vysloveno i v její tváři, a pakli je to v tváři, zdali to i v ňadrech jejích. A bylo to i v té tváři i v těch ňadrech. Dědečkovi jako když hrdlo zatáhne šňůrou a prsa stiskne bolestí; ale ta bolest přece se prodrala hrdlem a on řekl: »Kdybych já vám chtěl povídati, co vy nemáte, nebylo by toho tak snadno konec. Ostatně já nejsem u vás, jsem tu mezi chasou. Až mi bude jíti k vám, dobrá, přijdu v kabátě.«

Byla v tom bolest, rozhorlenost i důstojnost starcova; byl v tom hněv a byly v tom i slzy. A sedlák?

Nová matka nato padala ze mdloby do mdlob, ženy ji obklopily, přinášely vodu, manžel bral si hlavu do obou rukou a chodil jako zmatený. Svatebčanům bylo nevolno; povídali si to pohledy i slovy a jeden vykřikl: »To brzy začíná.«

Chase i Jírovi stěží se povedlo, aby natuhlá veselost ještě trochu roztála. Veselili se už jen jako k vůli dědečkovi, který na lávku již si nesedl, nýbrž zrovna k chase dal si přinésti židli.

Trávil mezi chasou až do večera; když pak se mu zdálo, že by se už měl odebrati domů na odpočinek, postál nedaleko prahu a dal si zavolati syna hospodáře. Ale hospodář nepřišel; vzkázal, že je u selky, které dosud není dobře.

Tu se dědečkovi znovu přitížilo; přeběhnuv zrakem dům, zasténal: »Bůh buď milostiv tomuto domu!«

A když se uložil na postel, byla poslední jeho slova: »Manžel dobrák!«

Ta slova byla jako když je vyřkne kněz před kázáním a dělá pak o nich výklad. Dědeček rozjímal o nich skoro celou noc.

50$

** IV. **

Když byla nová selka na statku, vše bylo zaleknuto a jako na stráži. Každý cítil, že je mu nablízku cosi nevolného, bylo jim, jako by každé chvíle musili býti připraveni na útok; krčili se do sebe.

Útok ale dával si na čas. Selka již prvního dne vypořádala všechny, jednoho po druhém, Lenku, Jíru, dědečka i sedláka; a nyní měla na starosti hlavně muže, aby si ho ochočila, jej zaslepila, podmanila. Nyní byla doba líbánků, muž ukládán v sladká pouta, aby zapomněl na to, co se stalo, a nedovedl vybuchnouti znova. Ostatní tedy zatím ponecháni na pokoji.

Hned po svém příchodu poznala selka, že manžel její není z té látky, aby se nedal ovinouti kolem prstu, třeba se jí byl opřel (digr v1); ten by byl musil jinak točit s lidmi, aby ona se ho byla zalekla, aby pomýšlela na ústup. To měla hned na první pohled zjištěno, už věděla, „kde je doma”. A jako dědeček uvažoval o tom, co znamená manžel dobrák, ona uvažovala o tom také, ale se stránky jiné, se stránky své.

Dědeček již skoro nevycházel z vejminku. často sedal v lenošce, jak ho byl Jíra po prvé uviděl oknem. Kdo by se nyní na něho podíval oknem, byl by rovněž myslil, že spí, tak býval ponořen v zamyšlení. Zdálo se mu skoro, že ta lenoška, ač tvrdší, je nyní měkčí než sedátko v zahrádce, neboť do zahrádky přicházel již málo. A když se odvážil přes dvůr, kradl se jako zloděj. Ohlížel se na vše strany, zvláště ke statku, zdali ho nikdo nevidí, a jako by ho na každém kroku mohl někdo zakřiknout.

I hovorů s Lenkou, s Jírou dopřával si jen jako kradmo, jako by každé chvíle mohl na něho vypadnouti někdo,

51$

jenž by ho zakřikl. Tu pátrával při Lence po čemsi jako slidič; jako by čekal na jisté slovo. Měl snad již ve své mysli cosi rozpředeno a vypočteno, a nyní čekal, zdali to tak dopadne. Oddechl si vždy, když se toho slova nedopátral, jako po velkém namáhání, a na to býval trochu klidnější a veselejší.

Lenka nyní častěji chodila na vejminek; šla-li z domu, vždy se stavila u dědečka, a přicházela-li domů, podívala se nejprve k němu, pak teprve „na statek”, jak říkal dědeček co vejminkář domu hospodářovu. Dědeček ji teď jinak nejmenoval než „zlaté naše dítě”, a když odešla, pravil vždy pro sebe: »Ubohý náš siroteček!«

Jíra teď honil nejraději na pastvu. Když slunce ráno vstalo a v modrém vzduchu probudil se ševel, bylo mu, jako by už v tom ševelu také měl býti; když hnal stádo, zdálo se mu, že k těm skřivánkům a lučním tulákům přivádí kamarády, a když tráva chrupala jim v zubech tak vesele, popadl se s Vořechem a prováděl kousky.

Na pastvě bylo mu, že je jako doma. Když ale honil nyní k domovu, činíval to nerad; honil domů, až když stádo nasyceno nechtělo se pásti, až když už nechrupala tráva v zubech; co s nimi pak na pastvě? A čím více se blížil domovu, stával se zamlklejším; noc, kterou měl přespati ve statku, byla mu, jako by ho někdo přivazoval, jako by ho někdo sháněl do klece, z níž by co nejdříve rád vyletěl. V myšlenkách přeskočil tu noc odvážným skokem jako nějakou propast a zachycoval se vždy již zase zelených strání příštího rozednění.

Na pastvě nyní zase bral si Vořecha více do cviku. Naučil ho, že rozuměl každému jeho pokynu a každé jeho řeči. Když řekl: »Podívej se, Plavka jde k jeteli,« Vořech běžel a odehnal Plavku od jetele; když řekl: »Podívej se,

52$

strkají hlavy dohromady,« Vořech se mezi ovce rozběhl a rozehnal je, jako by dodal: »Paste se, od čeho jste tu?« Vořech pohlížel na svého velitele jako do nějakého zrcadla, aby vše na něm vypátral. Když Jíra řekl: »Co myslíš, Vořechu, poženeme už?« – udělal Vořech několik skoků a pak se zastavil, neboť viděl na Jírovi, že sám ještě s sebou není rozhodnut, má-li se hnáti domů. A když Jíra dodal: »Tak tedy poženeme,« – tu hned oběhl stádo, shromáždil je a pak šel před ním, vedle Jíry, aby stádu projevil, on že je mezi nimi prvním.

V neděli odpoledne sebral se Jíra s Vořechem, a jak řekl: »Do lesa!« pes již věděl, že jdou navštívit hrob. Hrob byl samá zeleň ze samých lesních bylin a květů. Jíra brával s sebou i kudlu a tu již sestavil kolem hrobu vyřezávané zábradlí, že na něm bylo viděti vše, co otec za živa miloval: v hlavách pušku, kolem zvěř, zajíce, srnčí, ptáky. Byl to pravý hrob pytlákův, zábradlí bylo jeho nápisem. Jen jméno tam nebylo; avšak pytlák jména neměl aneb nebylo známo. Ležel tu pytlák a to stačilo. Že v lese tyto příznaky dětského vzpomínání u hrobu byly trpěny a šetřeny, je trochu podivné, avšak bylo tomu tak. Snad že pánům lesa lahodilo, že tak věrně je vyznačena smrt pytláka; mohlo to jiným být výstrahou.

Tu pak sedával Jíra s Vořechem, který už sem znal cestu, jako by chodil ve statku po dvoře. Tu si Jíra v mysli s otcem promluvil, jako by mu skládal účty ze všeho svého konání. Zde s sebou v duši přinášel výpočet všech mláďat a vajíček a jich matek i otců, jako důkaz, že dosud umí vidět a slyšet; v duchu vše vypravoval otci, a když se přitom podíval na listnaté větve a koruny buků, jež zašuměly jakoby slova, tu bylo mu, jako by otec tomu rozuměl a odpovídal; a tu jako by odtud čerpal jakousi po-53$

svátnost a skoro jako větší schopnost porozumění dalšího – porozuměti i věcem, jimž dosud nerozuměl, porozumět! i lidem.

Co bylo v Jírovi divokého, to jako by u hrobu skládal se sebe; když pak se vracel a, vyšed z lesa, uviděl před sebou zase to veliké, nesmírné nebe, duše jeho rostla i do výšky i do dálky, a tu pocítil, že je dnes neděle. Pak uviděl vesnici a z komínů valit se kouře; to mu bylo, jako by se měl tam rozběhnout; pospíšil s Vořechem, nebál se statku, a když uviděl za humny v lípách Lenku, s nesmírnou radostí podával jí, „co přinesl z lesa”.

Přinášel jahody červeně lesklé, svázané v kytici, vybrané, že byly takovou lahodou oku jako jazyku. Na podzim přinášel v kapsách oříšky, že jich Lenka mívala plný klín. A o lesních květinách, jež sázel v zahrádce, jsme se již zmínili.

Když to Lence podával s tou radostí, jakou jindy nebylo na něm vidět, tu říkala: »Jíro, vezmi mne s sebou do lesa!«

Někdy zůstával Jíra na pastvě celý den, když mu tak přikázali; tu mu donášeli oběd. S tím, kdo oběd nesl, přicházívala i Lenka, a nyní, když povyrostla, nosívala jej sama. To zase bývala radost pro Lenku, neboť Jíra, když pojedl, prováděl ji po vší pastvě a po polích jakoby po svém hospodářství a ukazoval jí: »Vidíš, takováhle vajíčka má paleček, tohle jsou mláďata koroptví, tamhle je zajíc mladík, dva dni starý, tuhle vylítali včera skřivánci, když chvilku tamhle počkáme, uvidíme je vletět do hnízda; tu vidíš mladé ještě se skořápkou, ale nesmíme u nich pobýt, aby staří se nebáli. »A řekl jí vůbec všecko „hloupé, co věděl”, jak to sám nazýval. Neboť, ač si byl vědom, že

54$

zná, co jiní neznají, říkával přece, že každý pták více ví než on a mnoho lidí dohromady.

»Kdepak jsou ptáci v zimě?« ptala se jednou Lenka.

»Vidíš, to je to, že každý pták více ví než já a mnoho lidí dohromady. Co my víme! My známe několik vesnic a to je vše. Ale ptáci! Když přijde podzim, svolají se, sletují a připravují na cestu. Tu jest jen víření na poli; skřivanů lítá jako komárů, vlaštovek, že se jim člověk až musí vyhýbat. A to se loučí. Pak vyletí vysoko a všecko to spěchá v daleké končiny, kde. je samé teplo. Vidíš, to pták musí vědět! Na tisíce a tisíce mil letí daleko, přes veliké hory, přes cizí země, přes mnohé moře, nikde se neptá na cestu a vždycky trefí. Tady ta písklata, která jsi viděla vylézti ze skořápky, potáhnou již letos s sebou, aby se naučila svou cestu znát. Vidíš, jak brzy začínají! A zeptej se člověka, ať ti poví a pojmenuje ty končiny, které pták musí znát a které nesmí zapomenout, aby je napřesrok zase našel! Který člověk zcestoval tolik za celé živobytí, co pták zcestuje každý rok a vždy přes ty cizí hory, země a moře? Pane, takový pták něco viděl, zná kus světa – my se musíme před ním hezky schovat. Nemysli, že pták ve svém zpěvu o tom nemluví; ale my jsme tupí – nerozumíme mu. Ó, kdybych mohl jen jedenkrát s nimi tolik vidět a vědět, co viděl a ví kterýkoli z těch opeřených drobtů – vidělas bys, jak bych potom povídal!«

A v mysli obou vystupovaly neurčité obrazy hor, dalekých zemí, moří a těch tisíců a tisíců mil, jež na podzim pták svým křídlem změří.

»Ale což,« pokračoval pak Jíra jako v zanícení, a když v něm byl, ne tak snadno se pouštěl předmětu. »To není nic. Pomysli ale, že když ptáci jsou tam v dalekých zemích, navlas dobře vědí, kdy u nás je první jarní den, kdy

55$

tu první tráva leze ze země, kdy první moucha si vyletí. To vědí, a proto rovnou cestou zase k nám nazpátek, ale pamatují si i pole a místo, kde měli hnízda vloni, aby je tam měli letos zase. Kde kterému se zalíbilo, tam zůstává, soudruh jeho nevyhání ho – všichni mají celého světa dost, a proto se rozdělí o celý svět bratrsky. Vidíš, abych ti ukázal, že se pták zase vrátí na své místo, ač-li ho v té daleké zemi někdo nezabil, chytím tu na louce pískle a přidělám mu něco na nožičku; napřesrok se zeptej, zdali tu bude?«

A jak řekl, udělal.

Tak bloudívaly děti v úvahách i bez úvah po lučinách a stráních, podobny v tom muškám a ptáčatům, za muškami se honícím.

Také si Jíra s Lenkou doma již řekli, kdy bude mít čas provázeti ji, a jestliže se cos vyskytlo nového, aby ji to ukázal.

Tu se stalo, právě když ji o polednách čekal, že nepřišla; jídlo přinesla děvečka, kterou jmenovali ve statku „mladšinka”, a která, kdykoliv šla kolem Jíry, vždy se u něho zastavila „na slovo”.

Aniž by se Jíra ptal, proč přichází ona a nikoliv Lenka, počala vykládati děvečka: »Jdu dnes místo Lenky.«

Jíra to viděl a neříkal nic.

»Lenka už ti nebude nosit oběd, Jíro,« řekla zase za chvilku děvečka.

Jíra se zase podíval na ni a děvečka dodala: »Už nikdy sem nepřijde.«

»Nepřijde?« opakoval Jíra poslední slovo jako ohlas.

»Selka to zakázala,« doložila děvečka.

»Selka zakazuje?« ptal se Jíra.

»Selka zakázala a pantáta to řekl.«$

Jíra by byl rád věděl více, ale nechtěl se ptáti. Proto už neříkal ani slova, ač snad děvečka na to čekala, aby se ptal. Ale že se neptal ani pak, když byl pojedl, vstala a jako by chtěla odcházet. Ještě ale se zastavila, obrátila a řekla: »Jíro, Lenka sem už nesmí.«

»Povídalas,« odpověděl Jíra a nato děvečka již odešla.

A nyní to teprve bylo Jírovi s podivením. Tak tedy nesmí. Proč nesmí? Jíra téhož odpoledne neměl nic jiného na mysli, než že „Lenka nesmí”! »A proč nesmí?« Tato otázka poletovala nad ním jako ta vlaštovice, jež pojednou se mate v letu.

Teprve večer, když přihnal domů a potkal se s Lenkou, vyslovil to. »Proč nesmíš?« řekl. Myslil, že Lenka uhodla, co chce, a ona opravdu uhodla.

»Nesmím na pastvu,« odpovídala, jako by tím vysvětlila věc.

»Teď bych ti tam ukázal!« s bolestí jakous i s chloubou a s vyzývavostí pověděl Jíra. »Však ty přijdeš!« dodal.

»Ukázal?« ptala se Lenka a vzala ho za ruku. »Pojď, já ti ukážu,« dodala jako navzájem a byla jako vyjevena.

A vedla ho dolů do zahrádky naproti vejminku.

Pane Bože, co tu Jíra spatřil! Všecko, co zde byl kdy zasadil a pěstoval, všecky ty květiny vzácné, ta poupata, listy, jejich pupence – vše bylo požato a shrabáno na hromadu jako kupa sena! Ta pěkná zahrada, v níž měl Jíra tolik píle, tolik srdečné a radostné práce, vypadala jako kostlivec! Ničeho tu neušetřeno; co nebylo požato, bylo vyškubáno, ani jejich záhon s mateřídouškou a kapradím nebyl ušetřen. Co ještě ráno mohlo být rozkoší oku a srdci potěchou, vypleněno nadobro, všechen ten umělý pořádek byl jedinou kupou!

57$

Jíra snad po prvé, co tu byl na statku, zaťal pěsti a při úžasu div že mu kolena neklesala. Na první pohled věděl, kdo to udělal, ale ptal se přece: »Kdo to udělal?«

»Naše nová maminka,« řekla Lenka a vypukla v pláč.

Po chvíli promluvil Jíra: »Chtěla jsi vidět v té zahrádce macešky; tu se podívej: byla tu jen jediná maceška a jak to zde zřídila!«

Musil si sednout; nemohl pochopit, je-li to možná, co zde vidí, a za chvíli zvolal: »To mohl udělat jen zlý člověk!«

»Že prý to zryje a nasází sem zeleniny,« dodala opět Lenka.

»Tak tedy u nás nesmí být zahrada!« řekl Jíra jako pro sebe. »V tomto domě nebude žádné štěstí!« zvolal s hněvivým důrazem.

»Jíro, viď, že ta nová maminka je macecha?« pravila Lenka, jako by mu odpovídala.

»Když to nesmí býti zde,« mluvil opět Jíra jakoby v pokračování, »bude to jinde.«

»Jíro, viď, to je smutné,« řekla opět Lenka pokračujíc ve svém hovoru.

»Lenko, již tě vezmu do lesa,« promluvil Jíra náhle a jako by to bylo konečným výsledkem všech dojmů. »Tady to nechtějí, tam je toho víc.«

Lenka v okamžiku tom nevzpomněla, že si tak často přála do lesa; byla ještě pohroužena v tu nenadálou spoustu i řekla: »Jíro, teď je ta zahrada dědeček.«

Ba, zahrada byla lysá, zestárlá, nemocná a jako na smrt.

Za chvíli řekla zase Lenka: »Co jsi mi vyřezával ze dřeva a přinášel z pastvy, to všecko dnes spálila.«

»Spálila?« Jíra přitom se měl jako k hrozbě a Lenka se dala znovu do pláče. »A což tatínek?« ptal se.

58$

»Tatínek nechtěl, pak odešel,« štkala Lenka.

»Nedělej si z toho nic!« počal ji chlácholit Jíra. »Ty věci nestály za nic; mám ještě kudlu. To byly hlouposti, dovedu jinší!« pravil a vstal, jako by se v něm byla hnula nová síla.

Pak šli ze zahrady a pod dědečkovo okno.

Jíra tam pohlédl; dědeček seděl v lenošce a měl zamhouřené oči, jako by spal.

»Viděl to dědeček?« ptal se Jíra Lenky.

»Viděl,« odpověděla tato.

Dědeček slyšel slova těch dětí, ač mluvily šeptem; obrátil hlavu k oknu. Pak vstal a přistoupil k oknu.

»Dědečku, už to začíná,« řekl Jíra jako na uvítanou.

Dědeček rozuměl dobře, co tím myslí; ba, to bylo snad to slovo, na něž vždycky číhal, když se Lenky vyptával. Ale přece se stavěl jako nevědomým.

»Nebyl jste v zahrádce?« ptal se Jíra. »Tam to začíná.«

Dědeček se stavěl silnějším, než byl; počal věc omlouvat, že je zahrádky třeba, aby nesla užitek, a napomínal Lenku, aby byla ve všem matky poslušná, že bude zase vše dobře.

»Co mám dělat, dědečku?« ptala se Lenka. »Maminka říká, že je špatné, co dělám; já se jí bojím.«

Nebylo-li tamto Jírovo slovo tím, na které dědeček číhal, bylo jím dojista toto, neboť dědečkovi již bylo, jako by vše tím slovem věděl a dále nic věděti nepotřeboval. Omlouval ještě novou maminku, jak mohl a uměl, ale sám byl o tom přesvědčen, že koná práci marnou; nevěřil v to, co mluvil. Podle toho ovšem byl také výsledek. Lenka byla přesvědčena víc než kdy jindy, že má příčinu, aby se bála „nové maminky”.

59$

Když odcházeli od dědečka, ptala se Lenka: »Jíro, snad nebudu smět s tebou o lesa

Jíra odpovídal: »Budeš smět. Budeš smět všecko, co já budu chtít,« dodal pak s jakousi pevnou určitostí, že bylo Lence, jako by nesměla o tom pochybovati.

Když večer sedla Lenka s otcem a „novou maminkou” ke stolu, uvítala ji takto: »Už jsi mu všecko pověděla? Nezapomělas na nic? To je upřímné děťátko, jde se vším zčerstva na buben!«

Když tato slova mluvila, Lenka si právě brala jídlo s talíře; ale nejedla dlouho, přišlo jí cosi, že položila lžíci, jako by se už byla najedla.

Bylo zle. Selka teprve nyní počala doopravdy. »Umíš ty se chovat u stolu! Uděláš nejlépe, budeš-li jídat v čeledníku u toho Jíry, neboť jinam se beztoho nehodíš.«

I sedlák odložil lžíci a přestal jíst. Lenka, jako by v tom viděla shodu a schválení svého jednání, vstala, šla k otci a řekla: »Tatínku, cožpak už mne také nemáte rád?« a položila mu svou hlavu na klín.

»Jen si postěžuj,« usmívala se ukrutně selka; »vede se ti zle. Kdepak, nenajíš se a díla máš, že nevíš kudy kam. Jen se pomazli, aby bylo vidět, jak je ti zle. A ty,« pravila muži, »jen ji hezky ve všem posilni, aby se ti neutrápil ten mazánek!« A podobné řeči byla by snad vedla ještě dále.

Ale v sedlákovi se tenkrát hnulo jaksi všecko v základech. Vstal zprudka a uhodil pěstí na stůl, až talíře zacinkaly a lžíce na nich poskočily. »Bude-li pokoj!« zvolal a všecko v něm hrálo. »Překáží ti to dítě? Ať se nezapomenu! Pamatuj si to – sice se stane u nás neštěstí!«

A přitom opět bouchl pěstí o stůl, že to selku patrně zaleklo.

60$

Ale tento výbuch Liškův, jak byl nenadálý, prudký a snad spravedlivý, tak byl přece malomocný a lichý. Byl to právě výbuch dobráka, bylo to vzplanutí slámy, která, když se vzňala, měla zároveň po všem; bylo to jakési vzkřiknutí pudu, nebyla to zásada, nebylo to učiněno s rozvahou. Proto nemělo to výsledku, leda že selka na okamžik se zarazila; ale následky byly škodlivé nejen Liškovi, ale i jeho dítěti.

Selka byla chytřejší než manžel a brzy počala zkoumati, zdali to sedlák myslí doopravdy. Byla si skoro již jako jista, že ho má na uzdě; nyní se vzepjal, a selka se starala, aby poznala, jak dalece má tomu všemu věřiti.

Najednou vykřikla, jako by vskutku již se bylo přihodilo oznámené neštěstí; pak se potácela k posteli, u postele klesla na zem tak, že hlavou mohla se opřít o pelest. Nato chvíli ani sebou nehnula: čekala, jaký účinek bude míti toto její počínání.

Číhala.

Snad se i v duchu smála, ale byla sama s sebou spokojena. Neúčinkuje-li toto, bude účinkovat něco jiného – však ona se o něco ještě postará. Čekala tedy. Ona vzplanula s vědomím, s rozvahou, a nyní se o to jednalo, zdali sedlák též; ne-li, byla ona o to nad něho větší.

A selka se nemýlila. Když Líska uviděl, co se stalo, zarazil se a první myšlenka byla, že se přenáhlil. Vzal Lenku za ruku a řekl: »Jdi, dceruško, ven, jdi do čeledníku.«

Lenka byla polekána, ale než vyšla, promluvila ještě: »Tatínku, prosím vás, budu jídat v čeledníku, už nechci do sednice.«

»Budeš, jen jdi!« řekl otec jaksi klidně, jen aby ji odstranil.

63$

Lenka pak více utíkala, než šla.

Líska si zase usedl a podepřel si hlavu o obě ruce. Snad že v tom okamžiku přelétlo mu cosi hlavou, co mu označilo velký sráz, k němuž se sňatkem přivedl. Ale nebylo to nadlouho.

Pak ruce od tváře odložil a poslouchal a díval se.

Selka seděla pořád ještě u postele na zemi schoulena a ani se nehnula.

Číhala.

Líska poslouchal, hleděl k ní zvědavě; sotva dýchala. Byla odvrácena od něho; neviděl jí v tvář, a přece mu bylo, že vidí téci slzy. Neslyšel ani dech a bylo mu, že slyší jen vzdech.

Vstal od stolu a přešel po sednici, šel prudce a zase si usedl.

Selka číhala.

Liškovi bylo teskno. Bylo mu, že se přenáhlil, ženě že ublížil, a počal litovati tohoto přenáhlení. Kdyby selka byla nyní viděla do jeho duše, byla by přestala číhati, byla by věděla, že ho již má nadobro. A nehnula sebou.

Líska opět vstal, opět přešel světnici, přešel ji dvakrát, několik kroků prudce a pak se zastavil. Poté si zase sedl, ale ne ke stolu, nýbrž na postel, na pelest, za svou ženu, zrovna vedle ní.

Selka si teprve nyní oddechla a oddechnutí to znamenalo, že je Líska ztracen. Selka svou kořist měla; bylo to silné vzplanutí, jakým vzplál v hněvu, ale selka tušila, že k tomu sebral poslední síly. Sedlák přisedl k ní, síly jeho jsou zlomeny; „manžel dobrák” se již k ničemu nevzchopí.

Jak tu seděl, Líska darmo byl by čekal na první slovo. Opakovaly se v něm myšlenky, jaké měl u stolu, ale

64$

v mírnějším naladění, myšlenky v té formě, když kapitulují; muž byl již skleslý, dobrák žádal o milost.

Selka to měla dobře vypočteno.

»Což tak musí být mezi námi?« ptal se pak Líska hlasem, v němž mluvilo pouze srdce.

Selka neodpovídala, aniž sebou hnula. Nebyl ještě dost blízký, číhala dále.

Když neodpovídala, přemýšlel Líska o jiné otázce. Měl toho sice plnou hlavu, co by se byl mohl ptát, ale probíral se nyní v těch otázkách jako ve zboží, které má vybrat, aby se líbilo. Nevybral nic kloudnějšího a proto opakoval svou dřívější otázku, jenže měkčeji a s větším důrazem: »Musí tak být mezi námi?«

Selka, aniž sebou hnula, odpovídala hlasem hlubokým, skleslým: »Já jsem si jinak představovala štěstí, o němž jsi mluvíval.«

»Já hledal matku,« řekl Líska jako v upomenutí toho, co se dálo při stole.

Selka nyní poněkud pozvedla hlavu a pravila rovněž hlasem hlubokým, skleslým: »Jsem matkou a vidím, že nešťastnou.«

Tato slova změnila mnoho, velice mnoho. Líska to zrovna na sobě cítil, jak se vahou kloní k selce i k tomu. čeho se nazývala matkou.

Ubohá Lenko, v tomto okamžiku ztratila jsi mnoho, velmi mnoho!

Líska neodpovídal hned. Pak ale pozvedl svou ženu, která ostatně byla by vstala i bez jeho pomoci, a když se jí podíval do očí, učinil to s výrazem, jaký selka předtím ještě nikdy nepozorovala a jakého by se byla ještě před chvílí nenadála; učinil to s výrazem štěstí.

65$

Když se potom jednalo o smíření, selka dlouho neváhala; vědělať, na čem jest: co chtěla, měla. A když sedlák odešel ze sednice, mohla si uvnitř zajásat. »Nyní tu sedím bezpečně! A ten malý tvor má tu také dobře ustláno.«

Už nepotřebovala Lenku vystrkovat a odstrkovat. Lenka byla již tak dobře jako odstrčena. Sedlák byl již slovům selky přístupný dokořán; Lenku již jen poslouchal jako posloucháme žebráka při zavřených aneb polootevřenýcb dveřích, jemuž dáme sice almužnu, ale přitom si myslíme, bůhvíjaký šlechetný skutek jsme vykonali.

Selka již také nemusila na Lenku sočit, aby ji od Lísková srdce odtrhla; ta nit, za kterou byla přivěšena, byla již velmi tenká, a sluch otcův, chtěla-li si Lenka postěžovati, byl velmi netrpělivý. Ne snad že by k ní byl otec urputný; dovedl vždy jakž takž odrážeti od ní i urputnost nové maminky, ano dovedl i nyní se s ní pomazlit a myslil vždy ještě, že ji má rád. Ale nyní se přitom vždy ohlížel, nevidí-li ho žena, a když si Lenka stěžovala, neslyší-li to žena. Z Lenčiných slov vnímal již skoro jen prázdný zvuk, a věděl-li, že má Lenka něco na srdci, téměř se jí vyhýbal, aby nemusil jí dáti útěchu. Lenka dobře cítila, že v otci chladne k ní dobrý přítel, a v té míře, v jaké povolovala přitažlivost otcova, ochaboval také její pud, jenž jí této přitažlivosti vrhával v náruč.

Líska stával se bázlivým; bál se své ženy, bál se své dcery. Žena z toho kořistila, stávajíc se stále mocnější, Lenka přitom tratila, stávajíc se opuštěnější. Žena nabývala přitom výrazu jistoty, Lenka se halila ve výraz zamlklosti a Líska ztrácel na obou stranách. Tu můžeme viděti, kterak povoluje i nejpevnější svazek přírody, kterak chladne i posvátný oheň na krbu domácím, kterak se rozpadává, co z jednoho vyklíčilo jádra.

66$

Ó, kdyby nyní se byla dala Lenka na lávce před vraty do pláče k vůli někomu, jenž ztratil otce, nebyl by Líska již vyšel ven, nebyl by pohnut zaobalil to cizí dítě i se svým dítětem jako do jedné peřinky, aby si je odnesl a stal se oběma otcem. Nebyl již otcem ani svému vlastnímu dítěti a Lenka mohla již vším právem říci: „Nemám již tatínka”. Zažalovala-li si kdy, platila tu žaloba vskutku této ztrátě, jenže jí nedovedla dáti toto jméno.

Ale ještě jedna osoba byla, které se Líska bál tak jako své dcery, a to byl Jíra. Ochladl sice i k němu, ač by se byl ústy vyznal, že mu přeje. Ale proto se Jíry bál, že se mu zdálo, jako by přímý ten hoch každé chvíle mohl předstoupiti před něho se zrcadlem a ukázati mu jeho i jeho dceru. Leč i Jíra umlkal. Toto mlčení bylo sice také jako zrcadlo, ale podobných zrcadel lidé bázliví se nebojí; ti bojí se slov.

Nyní také selka nestála již o to, aby Jíra odešel z jejich statku. Jednak snad si vážila jeho práce, jednak, a to bylo hlavní, chtěla Lence dáti najevo svou nelásku tím, aby ucítila, že v domě s Jírou jsou si rovni. Ba, počala i Jírovi na oko dávati přednost, jej oslovovati, aby Lenka ucítila, že stojí ještě za ním. Nebývá drsnějšího a chceme-li žalostnějšího stvoření nežli žena, která je macechou v pravém slova smyslu, neboť co je macecha? Macecha je vtělená žárlivost naproti muži; žárlivost ta platí nebožce a její zlost i bolest snáší nevlasní dítě.

Selka se již tak upevnila ve svém postavení, že mohla se i Lence posmívati. Lenka již obědvávala venku v čeledníku mezi čeládkou, sedala vedle Jíry. Selka někdy z úmyslu postavila se s Lískou na práh čeledníku a říkala: »Podívej se, jak to těm dvěma sluší! Jak se jí ujal! Jedí z jedné mísy!«

67$

A sedlák se usmíval také.

Tu ale Lenka položila lžíci, jako to udělala posledně v sednici a zastřela si zástěrou oči. Jednou dokonce nemohla se přemoci a řekla: »Panímámo, jídlo máme slané; nač chcete, abych si je přisolovala slzami?«

Sedlák vzal ženu za ruku a odvedl ji; tak neměl již sluchu pro své dítě.

Když nyní přicházela Lenka k dědečkovi, říkal, hladě ji vadnoucí dlaní: »Nebohé dítě, ty již nemáš nikoho. Což já! Já zamhouřím oči a bude po všem. Ale co bude s tebou?«

Tu jednou řekla Lenka: »Dědečku, já odtud uteču!«

Dědeček se zhrozil.

»Kam?«

»To nevím.«

»A s kým?«

»S Jírou!«

Vtom Jíra vešel a Lenka, jako by se chlubila, pravila mu: »Jíro, viď, že mne vezmeš s sebou?«

Jíra neporozuměl dosahu této otázky a odpověděl: »Vezmu.«

Dědeček se zalekl znova; ale když si to pak rozvážil, usmál se.

** V. **

Lískovům narodil se chlapeček a událost tato postavila se nad všecko ostatní, vytiskla i. zastínila vše, urovnala i rozhodla vše nadobro. Nyní teprve bylo v domě dítě, nyní tu byla matka; nyní teprve byl Líska otcem, nyní přestala být Lenka dcerou.

68$

Při otázce: »Co dělá naše dítě?« nemyslil již ani sedlák na Lenku, natož selka. Neměli dětí; měli dítě, a Lenka jím nebyla.

Nejvznešenějším arci všech pocitů je láska mateřská. Ale tato byla by opravdu vznešenou, kdyby byla neubližovala Lence, kdyby aspoň byla bývala k ní -spravedlivá; že takovou nebyla, tratila na vznešenosti a stávala se v ukrutnou. Lenka již musila uvykati poslednímu v domě koutu, musila uvykati pohledům opovržení a snižování, musila se spřáteliti se slovy tvrdými, jako by nebolela, musila umět tovaryšiti se s opravdovými slzami, jako by to byly nejmilejší její hračky, u kterých má se zotavit, u nichž má si odpočinout.

Lenka byla nyní vyhlédnuta selkou, aby lesk jejího hocha odrážel se od ní jako od temného pozadí. Na hocha vynakládána péče, starostlivost. Lence nezbývalo nic. I Šatem počali ji zanedbávati a Lenka pozorovala, že v neděli nemá téměř co na sebe, aby si vyšla mezi holky na náves.

A co bylo pro Lenku ještě horší; že počínala býti hezká; rostla již, jak říkáme, do krásy. Podobou byla již celá nebožka matka. Pleť její byla vzdor vedru a slunci přece jako netknuta, byla jemná a lesklá. Z tváří svítilo zdraví a modré oko, poněvadž za ním se halily bolestné zkušenosti mladé duše, dostávalo jakýsi nádech snivé zamyšlenosti, což k ní táhlo každého, kdo měl srdce. Postava její začínala se již nésti do té výše, kdy si děvčat počínáme všímat a kdy jim ženy prorokují budoucnost.

A toho všeho všímala si selka, proto bylo pro Lenku hůře. Selka snad že se bála, aby pohlížením na Lenku nebudily se v Liškovi upomínky na nebožku; snad že vůbec nechtěla připustit, aby ta „pasácká nemrava”, „ta Lenka”, jak říkávala s opovržením, „měla na sobě něco, co nezá-

69$

visí na ní”; ale jisto je, že nemohl nikdo selku více popudit, leč poukázal-li k Lenčině půvabnosti a řekl-li: »Celá nebožka matka!« Její krása ji žíhala jako zločin.

A proto spikla se proti Lenčině kráse. To, co selka jí ukládala, nebylo již prací, bylo to přetížením; to nepracovala již dcera ve statku, byla na tom již hůře než děvečka. Zvláště teď, kdy bylo potřebí chovat chlapce, zavolala si selka hned tu, hned zase onu děvečku a řekla: »Lenka vykoná tu práci za tebe,« vše jedno, jaká to byla práce.

»Počkej,« říkala si pak, »zmozolím ti ruce, že nikdo nebude se chtít dát tebou pohladit; vyženu tu tvou tvář do vedra a větru, aby nebyla ani dívčí tváři podobna; sehnu ti šiji, že děvčata budou na tebe ukazovat, jak jsi rovná; utužím ti údy, že budeš jako mlatec – uvidíme tu podobu k nebožce!«

Á co s tím plánem se shodovalo, na Lenku ukládala.

Ale přepočítala se. Lenka ani nedostávala na ruce mozoly, ani nepozbývala v tváři dívčí podoby, ani nestávala se podobnou mlatci; jen jedno se zvedlo: že děvčata na ni ukazovala, ale ne, jak má sehnutou šíji, nýbrž jak se nese jako hříbátko, jak je mrštná a obratná, jak zdraví její se utužuje; už si v duchu představovala, jak se bude umět točit, až bude chodit k muzikám.

Lenka ovšem pracovávala do únavy, do umdlení; ale v tom se selka zároveň přepočetla, že by ji práce ztýrala. Lenka si naopak práci vyhledávala, protože při ní si odpočívala od útrap horších, od bolesti a lítosti, na které při práci zapomínala a které i po práci nedolehly na ni již s takovou krutostí, poněvadž tělo zemdlené, hledajíc nutného odpočinku, nebývá jim tak přístupno. Přitom měla Lenka i pomahače v Jírovi, a když ti dva se dali do práce,

70$

aniž to selka mohla pozorovat, ubývala jim jako v pohádce.

Nepovedlo se tedy selce, co si na její krásu usmyslila; Lenka byla jako jarní dni: každý příští hezčí než včerejší, každý nový s novými půvaby. Spíše selka se přitom tratila jako sníh na horách, bledla a žloutla – její krása tála.

Musíme říci, že chasa z větší části byla při Lence. Chasa, která selku byla uvítala tenkrát u prahu, když do statku po prvé vcházela, již se vyměnila za jinou, tato opět za jinou. Nevytrpěla selka u sebe ty, kteří upomínkami sahali ještě k nebožce, měnila je rychle, a že byla sama vadivá, měnila je častěji. Mezi chasou bylo již pravidlem, že u Lísků není jako bývalo a selka že je toho příčinou; nová chasa vcházela tedy k nim do domu již s touto vírou a chovala se podle toho.

Selka měla nyní s chasou pravý kříž. Jakmile počala vytýkati něco děvečkám, chasníci počali mezi sebou hovor a chválili Lenku; když vytýkala něco chasníkům, počaly děvečky o tom, jak všecko Lence sluší. Měla svou potíž, věděla již, že jsou proti ní spikli; nemohla se již ani pozlobiti dle chuti, a pozlobila-li se, dostala stranou nádavkem, že žloutla ještě více.

Ale ještě jednoho člověka mrzelo, když chasa chválila Lenku, a to byl Jíra. Při každé té chvále se nyní zarazil, jako by ho bodl, a pak se podíval na Lenku, zdali to, co řekli, je pravda. Jako by svou chválou byli Lence něco vzali, podíval se pak, zdali je to ještě na ní. A opět mu bylo, jako by ji byli nedochválili; on kdyby začal, to by se divili! Ale nezačal. Zdálo se mu, že všecka chvála je hanou.

Jíra byl již v letech, kdy mu hlas přecházel v mužský, kdy podoba mladíkova se již mnoho nezmění, kdy se jaksi

71$

zachytí na mnohá a mnohá léta. Otce jeho poznali jsme co člověka zasmušilého, temného, odvážného, který to vše měl napsáno i v tváři i v pleti tváře. Jíra po něm všecky vlastnosti zdědil, ale všecky ve zmírněné podobě. Zasmušilost otcova stala se u Jíry zamyšlením, jež bývalo i veselé; temnost otcova hloubkou, která bývala i jasná; odvážnost otcova smělostí, která bývala i jemná. To mohl každý čisti z jeho tváře, jako tamto z tváře otcovy. –

Bylo v neděli v poledne; chasa seděla při obědě a Lenka nebyla ještě u stolu; Jíra tam byl.

Jedna služka řekla: »Dnes byla veselá cesta z kostela.«

Druhá se dala do smíchu a pravila: »Tak to ještě selka nedostala.«

Bylo patrno, že chasníci nevědí, o čem se mluví, a ta, která začala hovor, vykládala nyní: »Sousedovic panímáma jí to vlepila, má dost na celý den.«

»Lenka šla za ní jako Popelka,« převzala opět druhá řeč.

»Sousedova pravila selce: „Máte hezké šaty na sobě, jsou zrovna takové, jaké nosívala nebožka; tenkrát byly v módě.” A děvčata se smála.«

»Ale kdepak by to byly ty, vy jistě předěláváte šaty po nebožce pro Lenku,« pokračovala zase druhá děvečka jako v řeči sousedky. »Ale vy je asi šetříte, protože je Lenka nikdy nenosí.«

»To to bylo veselé,« převzala první slovo. »Všecky se smály a naše selka žloutla jako žluva.«

»Dobře tak,« řekla zase druhá, »ať nemyslí, že lidé si ničeho nevšimnou; strčila jí to.«

A chasa se smála.

Pak zase pravila děvečka: »Dnes bude ve statku zle, selka se tou cestou nakrocanila.«

Nato počali chasníci:

72$

»Však to Lence sluší, tak jak je. Hezkému děvčeti sluší všecko, ať má třeba jen jednu sukni,« pravil jeden chasník.

Ostatní se zhruba usmáli a pravili: »Třeba bez sukně.«

Nato Jíra vstal od stolu.

»A proto se Lenka přece dobře vdá,« pravil zase onen. »Po té holce se budou teprve plašit, jen až doroste. Ať jí nic nedají: matka její také nic neměla, a dostala se sem do statku. To už je někde rodem.«

Při poznámkách chasníků bylo Jírovi, jako by měl jít odtud pryč.

Když si Lenka sedala ke stolu, podíval se Jíra na ni tak, jak se ještě nikdy nedíval, a zůstal v tom udivení po celý čas, co jedla.

Když pojedli a chasa se rozešla, řekl Jíra Lence: »Lenko, dnes půjdeme.«

Pak vzal Vořecha, šel do lip a čekal, rozložen v trávě.

Nastával již podzim a byl ještě teplý den. Listí poletovalo se stromu, ale zvolna; jen tak za chvíli zašustěl list a třepetal se dolů ve své zralosti. Něco jeho soudruhů odpočívalo již rozestřeno v trávě a jejich žlutost odrážela se od zeleného dosud drnu. Byla to doba, kdy ptáci se svolávají, aby se odstěhovali; mají napilno, aby nezmeškali.

Jíra si vzpomněl, že kukačky již odletěly; a tu mu bylo, jako by i s něho listí padalo a jako by i z něho se zpěv i radost stěhovaly. Bylo mu tak smutno, že myslil, že by si ani pláčem neulehčil. Od otcova pohřbu nebyl tak smutný, ale teď byl ještě více smutný, neboť nevěděl proč. Vše v jeho mysli bylo tak zmotané a na všem spočívala jakási tíže. Myšlenky měl jako z olova a nemohl s nimi s místa.

73$

Pak přišla Lenka a nato vyšli; Vořech ukazoval jim cestu.

Dnes po prvé byl Jíra nemluvný. Vzal Lenku za ruku a tak šli. Ale brzy, jako by i její ruka mu byla těžká, pustil ji. Potom se podíval Lence do tváře a zdálo se mu, že je Lenka jiná, pak že on je jiný, že všecko kolem něho je jiné. I ta pole byla jiná, a když vešli do lesa, mátl se Jíra. Dobře, že měl s sebou Vořecha, ten přiběhl k němu, otřel se o něho a pak běžel tam, kam měli jíti.

A dnes les jako by již nebyl lesem. Jíra si přece usmyslil, že Lence ukáže všecky svoje spády, že jí ukáže nejkrásnější plodiny, jahody, oříšky a co ještě tu nacházel – ale neviděl nic.

Byl ještě spleten; neviděl to, co jindy vídal, a v sobě měl cosi, co jindy s sebou nenosil.

»Jak se ti líbí v lese?« tázal se pak jako v bázni a vzal ji zase za ruku; tu mu bylo, jako by ruka ta nebyla již těžká.

Lenka řekla, že se jí tu líbí, a Jíra to dnes nemohl pochopit.

Tak došli doprostřed lesa k otcovu hrobu pod širé buky. Lenka tu byla po prvé u hrobu a zarazila se. Líbilo se jí tu a děsila se, že je to hrob a to hrob Jírova otce. Jíra sedl si s Vořechem a vypravoval, co se tenkrát stalo v noci. Lenka si také sedla, a když se podívala na buky, jak tam listí šustí, řekla, že se jí tu přece líbí.

Pak se ptala, kde bydlili, že by to chtěla vidět.

»Že bys chtěla?« zasmál se Jíra. »Máme co dělat, abychom se dostali nazpět; ale chceš-li, pojďme!«

A šli rovným směrem, šli k chaloupce.

74$

A opět ji vzal Jíra za ruku, a tu mu bylo, jako by cítil, že ta ruka je teplá a že se chvěje.

Pak se Jíra podíval Lence do očí a Lenka je sklopila.

»Ty se dnes nikam nedíváš,« řekl Jíra ještě stísněn, a to myslil snad proto, že se nyní nedívala na něho.

»Ty dnes nic nemluvíš, Jíro« odpovídala Lenka, podívala se na něho a pak opět sklopila oči.

Než zase příští slovo promluvili, stáli již u chaloupky, na srázu stráně, nad vodou, naproti zelenému břehu, nad loďmi a vory po řece plovoucími, nad plavci smějícími se, vejskajícími a popěvujícími.

Lenka toto vše viděla a zvolala: »Tady je krása!«

I Jírovi bylo pojednou veselo.

Vořech byl pln nepokoje. Očichával v chaloupce všecky kouty a se vším jako by se vítal a líbal.

Chaloupka byla jako bývala. Snad některý vítr z ní něco utrhl, ale nebylo toho mnoho, co se změnilo. Jíra vzal za dveře, ty povolily a vešel; vše bylo uvnitř tak, jak to byl posléze Jíra opustil. I louče byly tu ještě nařezány, jak je byl za oné noci štípal, i židle stála tu tak, jak se byl tenkrát na ni posadil s kudlou a dřevem.

Nic se tu nezměnilo, ledaže tu bylo více pavučin t ještě temněji; něco skla chybělo v okně a na závorách bylo více řezu. Dle všeho tu po celý čas nebylo živé duše.

Jíra si usedl na židli, jako by rozvažoval.

Za chvíli se podívala sem Lenka oknem, pak nahlížela dveřmi, dále nešla. »Tu jste bydlili?« ptala se.

Teprve nyní si všimla chaloupky, neboť pro krásu břehu ji dosud ani neviděla.

»Je to tu k smíchu, co?« řekl Jíra a dal se do smíchu, jako by ji pobízel, aby vešla.

75$

»Tady jste bydlili?« ptala se ještě jednou a téměř se otřásla.

Jíra se opět zasmál. »Jsou tu netopýři,« řekl. A šero uvnitř vskutku jako by se zvedalo křídlem.

»Nepůjdeš dál?« ptal se více žertem a opět se smál. »Je tu bezpečno.«

Lenka na prahu zkoušela, možno-li dál. Šlo to. Pak se ohlížela po té skromné prostoře a ještě si nedůvěřovala.

Jíra převzal slovo: »Viď, tady je poušť,« pravil.

Lenka se ještě rozhlížela, zdali tomu tak, jak Jíra praví. A Jíra dodal: »Viď, u nás doma je lépe?«

»Není?« řekla Lenka s jakousi slavnou určitostí a připojila za chvilku: »U nás je poušť.«

Nebylo tu více, co by Jíra ukázal; vše se dalo přehlédnouti i oceniti jedním pohledem a proto zavolal na Vořecha, který se uložil na lavici: »Půjdeme!«

Ale Vořech tenkrát nerozuměl aneb jako by se mu nechtělo. Zakňučel, pak se protáhl, pak na té lavici vyskočil a jako by se škrábal někam výše. Jíra už byl s Lenkou na prahu, a že pes nešel, ohlédl se po něm. Ku podivu! Pes jako by se tam byl zamotal a nemohl odtamtud; pořád vyskakoval do výše, hrabal předníma nohama, pak se zase ohlédl po Jírovi a zase skákal.

Jíra se vrátil, neboť v tom okamžiku zdálo se mu nejinak, než že psa musí vymotat. I Lenka se vrátila.

Ale viděli, že pes je volný a že jenom tak skáče.

»Copak tu máš?« ptal se Jíra, neboť mu bylo, jako by ho pes chtěl na něco upozorniti. Díval se tím směrem, v kterém pes vyskakoval, ale neviděl nic. Nad psem byla stará, hnědá polička, červotočinou prolezlá, že byla více děravá než dřevěná. A již zase chtěli jíti.

76$

Vtom pes zakňučel silněji a jako významně, že i Jírovi i Lence počalo to býti divné. A pes vyskočil vší silou, předníma nohama chytl se za poličku a jako by se chtěl dostati na ni. Ale polička mu tu práci uspořila; neunesla ho a spadla i s ním na zem.

»Ty tu řádíš,« plísnil Jíra Vořecha. Vtom se Lenka shýbla a zvedla cosi se země, co spadlo s poličkou. Šla s tím ke dveřím, podívala se a řekla: »Staré modlitby.«

Jíra také se přišel podívat a pak řekl jako Vořechovi: »Ty si máme vzít s sebou?«

»Počkej,« pravila Lenka, »podíváme se do nich.«

A sedli si před prahem a dívali se do nich. Byly vázány v kůži nažloutlé, okraj listů byl červeně natřen. Ostatně červeň byla málo znatelná, listy byly zvarhaněny, bylo vidět, že se často obracely. Staré modlitby.

»Tvůj otec se z nich modlíval?« ptala se Lenka. My, kteří jsme znali Jírova otce, pochopíme, že Jíra odpovídal: »Sotva.«

»Snad dědeček, snad pradědeček tvůj!« zvolala Lenka radostně a knížka ta nabývala u ní vážnosti.

Nahlédla tu a tam a pak se podívala na první stránku »Podívej se, Jíro,« řekla, »že se z ní modlili – tuhle jsou modlitby připsané.«

Na vnitřní straně desky bylo psáno inkoustem, který už zrezovatěl, vybledl, že písmo bylo jako hřebíčkové barvy. To Lenka měla za připsané modlitby, a že byly připsané, jala se je čisti, neboť myslila, co psali, že se jistě modlili.

Písma bylo vždy několik řádků, pak bylo podtrženo čarou a nato opět připsáno několik řádků; leč následující řádky byly vždy psány písmem méně bledým; patrně

77$

řádky mezi čarami byly napsány za rozličného času; pak bylo zřejmo, že každý oddíl byl psán jinou rukou.

A Lenka jala se čisti shora, nad první čarou:

»V chaloupce nad Vltavou nacházeli útulku Čeští bratří; byli tam vždy ukryti, jako by sešli se světa.«

»Čeští bratří?« ptala se Lenka.

Jíra vykládal jí o Českých bratřích, pokud o nich věděl. Pak pravil: »To je tato chaloupka.«

Pak čtla dále:

»Statek v Kopči číslo 18. byl náš. Měl dvě stě korců polí a celý les. Odešli jsme z něho pro velkou nouzi. Václav Klíma, Anna, manželka, naše děti Jan a Anna.« Pak bylo datum.

»Ukaž!« zvolal Jíra a četl právě tak jako čtla Lenka.

»Statek v Kopči,« řekla Lenka.

»Číslo 18,« dodával Jíra.

»To je u nás,« svědčila Lenka.

»Váš statek je číslo 18,« tvrdil Jíra.

»Jíro, co dědeček vypravoval? Před našimi z toho statku utekli; pak jsme jej dostali my, dědečka tenkrát do něho přinesli v nůši. Ty modlitby bývaly na našem statku.«

»Jmenuji se Jíra Klíma,« dodal Jíra a hleděl na Lenku a pak dál do knížky.

»Náš statek byl váš!« volala Lenka jako u vytržení.

»Ten les také!« převzal náhle Jíra slovo a ukazoval na to, co bylo lesem.

»Tedy tvůj otec byl zastřelen ve vlastním lese!« mluvila Lenka s horlivostí, jako by Jíru teprve chtěla o lom přesvědčit.

To, co byli přečtli, bylo podtrženo čarou, jak jsme pravili, a nato následovalo, co čtla Lenka dále:

78$

»Statek v Kopči se dostal Liškovi z hor, ale les mu páni nedali. Naše živobytí v horách je těžké; přenášení cizozemského zboží je psí živobytí, smrt stále před očima. Jan Klíma, Marie, manželka, syn Mikuláš.« Pak bylo datum a ještě jednou řádkou připsáno: »Ještě pět dětí.«

»Mikuláš byl můj otec!« zvolal Jíra. A pak se zase zamyslil. A tu mu bylo, jako by mu pamět obrážela hory, v nich chaloupku, a jak se k nim v noci přikradli cizí mužové a před ránem ještě odešli. A povídal to Lence.

»Jíro, tak daleko odešli!« divila se Lenka.

»Proto, že moji předkové byli Čeští bratří a nikde je nechtěli vzíti do osady,« řekl Jíra jako s chloubou. Tu Lenka pocítila nesmírnou lítost. A když si to pověděli, čtla Lenka dále.

»Jsem tu zase nablízku se synem Jírou. Páni si vzali les, já si z lesa beru zvěř, každý, čeho potřebujeme. Mikuláš Klíma, na desátý rok vdovec.« Pak bylo nejnovější datum.

Když toto vše přečtli, co vyplňovalo tu stranu, zůstali podivením na sebe hledět. Tím, co tu našli v modlitbách, jako by cosi spadlo a táhlo se až na statek Liškův, z něhož byla Lenka.

Divná hra osudu! Statek, z něhož byl utekl Jírův praděd pro velkou nouzi, našel Jíra a byl ve statku tom pasákem.

Les, v němž Jírův praděd kácel dříví co lesa pán, našel Jírův otec co pytlák, co pytlák byl zastřelen a v lese tom měl hrob.

Divná hra osudu!

Komu vlastně náležel nyní Liškův statek?

A kdo byl vlastně v lese pytlákem: Jírův otec, aneb ten, kdo ho zastřelil a nyní si les vlastnil?

79$

A kdo měl vlastně býti zastřelen co pytlák – ten, který tam našel hrob, anebo ten, který za ním vyslal kouli?

Jaké měl právo ten, kdo střelil, a jaké měl právo ten, kdo byl zastřelen?

Tyto všechny otázky a jiné ještě spočívaly v tom pohledu, jímž oba na sobě utkvěli, a drželi se za ruce.

A tu bylo Lence, jak by jí byl Jíra mnohem bližší, jako by v něm viděla pána, který u nich ve statku od té chvíle měl by rozkazovat a jehož by všichni měli být poslušní, otec, matka, chasa, všichni. Bylo jí pojednou, jako by Jíra mohl žádat na nich splátku toho, co oni měli od něho vypůjčeno; bylo jí, jako by se měla před ním sklonit.

»Jíro, ty jsi náš, ty zůstaneš náš!« zvolala tak vroucně, jako by pocitem tím vracela mu všecka práva.

»Váš!« řekl Jíra jaksi trpce. »Dokud mi selka neřekne

„Jdi!”«

»To nemohou, to nesmějí!« mluvila v rozhorlení Lenka.

»Nesmějí? Ty jsi jejich dítě, a nejsi, jako by ti už dávno byli řekli „Jdi?” Nemáš tam vlídného slova, nemáš tam přístřeší, nemáš stolu, ba nemáš ani šatu, jaký tobě náleží.«

»Nechťsi,« odpovídala Lenka. »Ale nyní mají znát, jaké právo tam máš!«

»Tvé právo je bližší – a uznávají je?« odmlouval Jíra. »Nechme toho, Lenko; neboť v tu chvíli, kdy bys o tom promluvila, musil bych já od vás – to by byl následek tvé řeči a ty bys zůstala samotna.«

»Což to zde není psáno?« hájila dívka svůj náhled. »Však bych ti odejít nedala!« doložila živě.

Lenka uchopila Jíru za rameno, jako by ho chtěla za—

80$

držeti, jako by již od nich odcházel. Držela ho pevně, až se Jíra pro to na ni podíval.

A tu mu bylo, jako by v tom jejím oku opět byl cosi uviděl, co tam ještě nikdy neviděl. Byl zase jako v hlavě zmatený a jako by mu bylo těžko mluvit. Byla v tom oku radost a tíseň, a když Jíra do něho patřil, bylo mu radostno i teskno a nevěděl, jak by vše to pověděl. Ani první slovo nevěděl, a nevěděl, má-li se radovat nebo má-li plakat. Bylo mu do radosti i do pláče.

Pak přestali na sebe hledět, ale jednomu i druhému bylo, jako by se ještě viděli. Lenka zvolna pouštěla ho ze své ruky.

A nyní bylo oběma, jako by neuměli mluvit. Snad čekal jeden na druhého, až začne, snad na to ani nečekali. Snad že se někdy němě promluví více než slovem; že duše má svou hudbu beze slov, a jiná duše že může býti tou hudbou okouzlena, třeba neslyšela slov ani zvuků.

A bylo jim, jako by se ještě neznali, jako by se nyní náhle potkali, a jako by každá otázka, každé slovo bylo proviněním.

Připozdívalo se, když vstali.

Jíra pravil: »Jsem tedy na vašem statku tak trochu doma; jsem tomu rád.«

Lenka řekla: »Budu tam teď také ráda.«

Jíra pravil, že přijdou pozdě domů a Lenka nato odpověděla: »Nechťsi!«

Bylo jí přece nemilo mysliti na domov – cožpak měla domov? A když odcházeli, s bolestí se ohlížela po chaloupce.

Pak řekla: »Jíro, vezmeš mne zase brzy s sebou?«

A v této otázce již dokonce nepoznal Lenku.

A když se na ni podíval, cítil, že nejsou již dětmi. Byla

81$

mu mnohem bližší, a přece jako by touto otázkou byla mnohem dál.

Pak řekl: »Lenko, zdá se mi, žes tu byla se mnou po prvé a naposled.«

»Proč?« ptala se Lenka a celá se zapýřila.

»Dnes už nejsme, co jsme si bývali,« řekl nato Jíra; »hry jsme spolu dohráli.«

Lenka sklopila hlavu a bylo jí, jako by měla umřít. Tak smutno, že ani neviděla na cestu.

Když šli lesem, stmívalo se. Stromy rozprostíraly šero, mlčely přitom, a tu bylo Lence teprve teskno.

Jíra ji vedl za ruku, cestu jim ukazoval Vořech a když přišli k otcovu hrobu, byla úplná noc. Sedli si ještě u hrobu. Lenka padla na hrob a počala žalovati a vzlykati, jako by se jí chtělo srdce utrhnout.

A když opět vstali na další cestu, řekla Lenka: »Tedy bych neměla již nikoho na světě.«

Tu bylo zase Jírovi, jako by byl obžalován a musil se hájit. »Máš, máš!« zvolal a objal ji a tu mu bylo, jako by vše byl pověděl. »Dokud toto mé srdce bije, máš domov, máš otce i matku, máš všecko, co si na světě žádáš!« mluvil s pohnutím. »Ty dobré dítě, jediné, ty zlatá duše!« dokládal s jásotem.

Lenka se na jeho srdci vyplakala a zase jí bylo nesmírně volno. Jako by se jí rozšířila duše a ničeho jiného si již nepřála, jako by vše byla našla a o nic se již nemusila báti.

»Já v tebe věřila, Jíro,« řekla.

Když vyšli z lesa, viděli již ve vesnici světla.

»Je pozdě,« pravil Jíra.

»Jdeme přece jen do pouště,« zasteskla si Lenka.

»Dnes uvidíme, budeš-li smět ještě se mnou,« podotkl.

82$

»Proč bych nesměla?« tázala se Lenka.

Bylo pozdě večer, když přišli domů, a na první pohled poznali, že ve statku se dějí věci na ruby. Selka právě proto, že dnes na cestě z kostela utržila „šňupky” pro Lenku, pohřešovala po celé odpoledne předmět svého hněvu, a že Lenky tu nebylo, ptala se po ní, hledala ji, potřebovala ji. Když se smrákalo, vycházela přes práh a očekávala ji, v čeledníku pořádala jednoho za druhým a pak zase vycházela. Lenka nešla. Každé příští vyjití na práh rozmnožilo její podrážděnost, že byla chvílemi jako beze smyslů. Čeho by si byla jindy ani nepovšimla, dnes ji to nanejvýš podněcovalo, a to proto, že hněv její byl naplano, nemaje koho, na němž by se svezl.

Dnes i sedlák vycházel přes práh, aby čekal na Lenku; selka ho k tomu přiměla.

Konečně přišli, Jíra a Lenka a vedli se za ruce; pozdravili a vešli do čeledníku.

»Hezky, dceruško, hezky,« s posměchem uvítala ji selka. »Tohle by ještě scházelo, aby počala se toulati s pasákem, s člověkem, který po otci nemá ani jména – Jíra! – toť vše, co má a je!«

Ku podivu! Tenkrát Lenka přestala býti trpělivou, mlčenlivou, snášelivou. Tenkrát po prvé cosi se v ní ozvalo, co ji mělo ke vzpouře, k vzplanutí, že se nedovedla překonat.

»Jíra?« zvolala. »Matko, ten Jíra je víc nežli vy!«

Selka pohleděla všecka udivena na Lenku jako na pomatenou, předně, že odpírala a pak jak odpírala.

»Co blábolíš? Co je Jíra, tulák, který nyní vyhledává tebe, aby nebyl sám, aby měl k sobě tulačku?« s pronikavou jízlivostí tázala se selka. »Uvidíme, co je víc, až mu přikážu, aby sebral vše, co má – unese to beztoho

83$

v jedné kapse, i když nezapomene na tu svou kudlu – a ha místě aby odešel odtud z domu! Již tedy hybaj, ty vyznamenaná bído!« A obrátivši se k sedlákovi, dodala: »Však se divím, že jste tak dlouho stonal po takovémto pokladu!«

»Matko!« zvolala Lenka s prosbou i s rozhorlením a sepjala ruce.

»Jakže, ty se ho ujímáš?« ptala se selka.

»Ujímám se ho proti vám, proti vaší nespravedlnosti, jako on se ujímal mne. A jestliže musí Jíra odtud, pak vězte, že já u vás také nebudu!« mluvila a tvář jí zářila světlem a leskem.

Selka opět hleděla na Lenku jako na pomatenou.

Místo odpovědi doložila, hledíc na Jíru: »Už jen buď tak dobrý, abych se tu s tebou nepotkala!«

»Jíro, ty nepůjdeš!« zvolala nato Lenka, přistoupila k němu a vzala ho pevně za ruku. »Ty nesmíš odtud a nikdo nesmí tebe odtud vyháněti. Ano, věztež to všichni, kdož to vědět chcete: Jíra má na ten váš statek větší právo než vy, a kdyby chtěl, on by nás mohl odtud poslat pryč, neboť tento statek je jeho!«

Na tato slova dali se všichni, kdož tu byli, do smíchu, až na selku. A zdaž to není k smíchu snluviti o pasákovi, že statek je jeho, a mluviti o vlastnících, že mohou býti pasákem vyhnáni! I sedlák se smál; bylo mu, že je Lenka pravé dítě; ostatní pak se smáli, jako by si říkali, že jí přeskočilo, že nemá všech pět pohromadě.

Jen selka se nesmála. »Jak jsi to řekla? Nás odtud vyhnat?« A selka chtěla Lenku udeřit.

Ale Jíra zadržel jí ruku. »Počkejte, panímámo,« pravil; »nebude toho třeba. Já vás odtud nevyháním, ani nevyženu. Půjdu hezky sám, jak si přejete. Ale ubližovat tomu

84$

děvčeti nedám, rozumíte? Mám k němu větší právo než vy. Já mu byl více matkou nežli vy, která jste mu byla jen macechou a ničím jiným než macechou! Půjdu, co nejdříve půjdu, ale ne daleko, abyste věděla, takže snad mne tady ještě potkáte. Ale to si pamatujte, budete-li Lence ubližovat, půjde také, se mnou půjde, na to dám svou duši. Ale ne, aby byla tulačkou, nýbrž něčím, zač by se byla její nebožka matka nikdy nestyděla. Dobře si zapište, že jsem to pravil vám, která jste takovou matkou, že se tím vychloubat nebudete!«

Když Jíra domluvil, bylo vše ztrnutím jako zkamenělé.

»Jak jsem ti již řekl, musím odtud,« řekl pak Jíra v pohnutí Lence, která vypukla v srdcelomný pláč.

A Jíra, obrácen ještě k selce a k Liškovi, pravil s velkým důrazem: »Před dávnými lety z tohoto statku utíkali lidé pro velkou bídu; teď odtud utíkají pro bídu ještě větší! Vy jste ze statku udělali poušť! Tu to máte, v té knížce, můžete si to přečíst,« dodal, podávaje sedlákovi modlitby.

Pak řekl Lence: »Jdu tam, ty víš kam,« a nato odešel.

** VI. **

Chaloupka měla tedy zase obyvatele. Kde se vzal, tu se vzal, ale byl tam.

Jak víme, před lety se náhle v ní objevil Sejc se synem Jírou, a jak se tam objevil, tak zase zmizel. O smrti jeho nikdo nevěděl – zmizel, myslili si a bylo dobrá. Zmizel náhle, snad se zase náhle objeví, kdož to ví? Chaloupka ale zůstala prázdná, ničeho nenabyla, ničeho nepozbyla, byla směšná, byla hrozná, lidé se jí vyhýbali, lidé o ní věděli a nevěděli, byla a nebyla.

85$

Nyní v ní byl Jíra a sotvaže tam byl, již také věděl, co, kde a jak. Tenkrát věru nebyl na rozpacích, co s kudlou, když ji má v jedné a dřevo v druhé ruce. Tenkrát se dal do práce jako o přítrž a než přišla zima, chaloupka měla hezky nová okna, měla dveře celé, uvnitř pořádná kamna, podlahu, rákosem pokrytý strop. Jíra měl mimo kudlu ještě i jiné nářadí, a než přišlo jaro, měla chaloupka stůl s nohami krásně vyřezávanými, židle, že by se hodily do parádního pokoje, lavici s prořezávaným lenochem, postel prokvětovanou, že měla v hlavách jako les a v nohou jako palouky, na nichž se páslo někdejší jeho stádo i s Vořechem. Měla police ne s červotoči, ale jako u myslivce: z růžků, z parohů skutečných i uměle provedených. Měla to uvnitř jako v kleci, a kdo by nyní nahlédl do ní, nežehnal by se křížkem, neutíkal by jako před nepřítelem, nehrozil by se, neděsil, ale nesmál by se také. Ale zamyslil by se a uvažoval, co důvtip a pilnost zmůže, zastavil by se tu, pozeptal, zaradoval by se.

Ba, kdo by si dal ukázati ještě jiné věci, uviděl by nádobí dřevěné, konve, mísy, talíře, lžíce, a na všem tom podoby takové, že až se oko nemohlo od nich odtrhnouti.

A když přišlo jaro, Jíra si chaloupku i zvenčí uplácal a natřel; pak shodil střechu, postavil tam krov za krovem, přikryl ji šindelem a dal jí obrubu, že vypadala jako letohrádek, jako malá myslivna.

Tu lidé počali se diviti doopravdy. Plavci, plavíce dole vory a vidouce novotu nahoře, zamlaskli si prstem a mluvili: »Ta drchotina nějak omládla.« Lidé -z okolních vesnic, vidouce to, pravili: »Podívejme se na otrhance, má slušný kabát;« i chodili se dívat a viděli, co ten její obyvatel umí, pozastavili se, posrnáli, a co uvnitř viděli, to u Jíry objednávali pro sebe, že měl práce plné ruce.

86$

Kdyby byl měl k sobě dovedné ruce na pomoc, mohl míti skoro přes noc velkou dílnu. Vyřezával hole, že byl nahoře pes, který drží zajíce nebo koroptev, vyřezával dýmky, že bylo na nich, co kdo si přál, i vlastní jméno i vlastní třeba podoba. Vyřezával hlavy smutné i veselé, jak ho napadlo, a všecky byly k smíchu. Tak to uměl, že lidé se přece té chaloupce smáli, ale ne z posměchu, nýbrž z radosti, že tam bydlí někdo, kdo to všecko umí.

Pak již tam Jíra jakoby patřil; zdaliž ta obnovená chaloupka nebyla teď jako když polepšíme zlého člověka? Jíra ji polepšil, náležela tedy jemu i se vší radostí, že se mu to podařilo. Pojednou bylo lidem, jako by tam Jíra patřil odjakživa, jiný jako by se do ní nehodil. Na té chaloupce zůstalo tedy přece jen viset v jejich pojmech cosi tuláckého a Jíra to doplňoval. Jiný by ty věci byl nedovedl, leč kdo mnoho viděl, a takovým lidem přisuzují cosi toulavého, nestálého.

I v Kopči se vypravovalo o Jírovi, co vyvedl a vyvádí, ačkoliv tam se již nedivili ničemu; byli tomu při něm zvyklí. Až sem donášeli jeho práce a říkali: »To je od Jíry z chaloupky.«

Jen na jednom místě nesmělo se jeho jméno vyslovit, a to bylo u Lísků. Tam znělo hůře než někdy v okolí jméno chaloupky, ba selka raději by byla slyšela o loupežníkovi a o skutečné loupeži. Jíra stal se jí výrazem největšího opovržení, což ráda dávala najevo, byla-li přítomna Lenka.

Byly to hrozné chvíle, které musila nyní Lenka přestát. To již nebyli ani lidé k ní lhostejní, to již byli její nepřátelé. Selka už nyní ukládala práce za trest a trestem byl každý nový den. Ani na krok nesměla ze stavení, ani v neděli ji nepustili z domu, a když všecka chasa odešla.

87$

macecha ji uzavřela v čeledníku. Nespustila ji s očí a říkala: »Uvidím-li zde na dvoře toho Jíru, že chce s tebou promluvit, ty to odneseš – nebudu šetřiti modřin.«

Večer, aby ji měla na očích, ukládala jí šití a běda Lence, jestliže ji uviděla přitom zaplakat.

»Však vím, nač přemýšlíš, ty špekulantko,« říkala. »Nás odtud vyhnat – tak dobře už jste si to umluvili. Ty budeš ještě pěkně prosit, aby ti byl u nás dobrý koutek, který ti dáme z milosti.«

Bylo jaro, když Lence se zdálo, že je toho, co tu prožívá, zrovna dost, snad až příliš dost. Šla k dědečkovi a řekla: »Dědečku, teď uteču doopravdy.«

Tenkrát se dědeček na ni podíval, jako by chtěl říci, že tomu věří, že se nediví. Pak vzal na sebe kabát a Lence řekl: »Počkej zatím tady.«

Byla to důležitá chůze, kterou dědeček podnikl; od svatby ještě nebyl ve statku, dnes vzal si na to kabát a šel.

Hospodář byl sám ve světnici, když dědeček vstoupil; selka byla někde mimo světnici.

Hospodář sice uviděl svého otce, s nímž druhdy často a rád mluvíval, ale zalekl se ho dnes. Vida ho v kabátě, tušil, že ho sem vede cosi neobyčejného.

»Vlastně jsem ani tebe tak nehledal,« vcházeje pravil dědeček, »ale když už tu jsi, také dobrá, promluvím s tebou.«

Hospodář ho pobízel, aby si sedl. »Nebude radno,« řekl dědeček; »ty mne usadíš, a selka vstoupí a sežene mne.«

Ale přece si sedl a hned pokračoval: »Můj milý hospodáři, oženil ses, máš syna, máš ženu rád, to je dobře. Ale byl jsi ženat také předtím, měl jsi dceru a tu dceru neznáš – to není dobře.«

88$

Hospodář chtěl cosi promluviti, ale dědeček nepřipustil ho k slovu. »Počkej,« pravil, »dost dlouho jsem mlčel, nyní došla řada na mne. Víš-li, že jsi své dítko jako zabil ?«

»Já?« tázal se Líska uděšen.

»Anebo jsi zabil sebe jemu, jak chceš.«

Tato poslední slova tak trefila Lísku, že byl jimi jako omráčen. Nebyl pro ni živ! Byl pro ni mrtev!

A dědeček pokračoval: »Sobě odpovídej, ne mně. Snad řekneš, žena je toho příčinou. Dobrá. Žena má své dítě. Lenka není její, dobrá. Ale co můžeš říci ty? Lenka je krev z tvé krve a ty se jí nezastaneš, ty ji necháš té ženě trápit, odstrkovat, vyhánět, ubíjet – ó, jdižiž! Kdo z vás je lepší, ty nebo tvá žena?«

A dědeček byl před Lískou hrozný jako vtělené svědomí.

»Že bych jí tak ubližoval?« pravil sedlák a pravil to s náhlou bolestí; neboť lepší jeho stránka nebyla umrtvena, ale byla uspána, otupena.

»Nemůžeš se omluvit,« dotíral dědeček. »Děvče došlo ke mně, nemůže již obstát mezi vámi, a kdo je toho příčinou, že nemůže? Neboť věz, co mně řekla, že odtud, od vás uteče. To se nedělá z lehkosti a z rozkoše, to se dělá jen ze zoufalství, když dojde věc až k nejhoršímu. Každému člověku je domov posvátným, a upomínka na domov je mu to nejkrásnější, co je mu posilou ve všem životě, i trudném. A čím bude tato upomínka tvému dítěti? Pramenem žalosti a největšího smutku! Tys mu domov otrávil a cos mu dal v náhradu, jakou jsi mu dal do duše útěchu? Slabochu, abys měl sám pokoj, připravil jsi o pokoj své dítě, a přitom můžeš býti pokojný? Domov jsi mu ztrpčil, zničil, své mládě jsi ubíjel tam, kde mělo

89$

býti uschováno nejlépe, v jistotě, v bezpečnosti – odpovídej, ne-li?

Sedlák byl touto řečí jako ohlušen a jako by nic kolem sebe neviděl; a co z ní si hlavně pamatoval, bylo, že chce Lenka utéci; to jím škublo přece až do srdce. Při ostatní řeči otcově měkl; když dědeček dokončil, viděl v Lískových očích slzy.

»Ode mne utéci!« zahořekoval, »a já toho příčinou!« Bylo to po dlouhých mrákotách opět světlé protrhnutí těchto mrákot; dědeček musil zahřmít do duše, aby se duše otřásla. Ani slovem sedlák neodmlouval, cítil váhu každého slova a byl dojat až do hlubin svého nitra. Manžel dobrák!

»Utéci?« ptal se znova stísněn. »A kam by utíkala?«

»Kamkoliv, nikde nebude jí hůře a to je to nejhorší,« odsuzoval ho dědeček. »Zatím utekla ke mně. Však nemysli, že ti ji vydám, dokud neslíbíš, že jí budeš otcem, že ji nevydáš již na trýzeň té, která sice vidí na starém člověku, nemá-li kabát, ale na dítěti nevidí slzy, nevidí, že stojí vystrčeno před práh, nevidí, že je svléká do naha a na duši ožebračuje.« A tu byl dědeček jakoby zničen, neboť cítil, že řekl vše, čím mu duše již dávno burácela.

»Slibuji,« řekl sedlák v odpověď hlasem zlomeným.

»A nedodržíš-li slovo, postavím dítě pod právo úřadů!« dodal dědeček s takovou určitostí, že to bylo jako Písmo nezvratné. Nato vstal a pravil: »Nyní pojď si pro dítě!«

Oba byli dojati, otec i syn; otec tím, že viděl v synovi přece ještě jádro, a syn, že cítil, že dcery své není hoden. Šli spolu na vejminek a věru, že na této cestě musil více dědeček podpírati sedláka, než sedlák dědečka.

Když přišli na vejminek, byla světnice prázdna.

90$

Dědeček se zarazil. Myslil nejprve, že se Lenka schovala, a volal ji. Ale děvče se neozývalo. Prohledali světnici, Lenky tam nebylo. Dědeček pak myslil, že snad utekla do zahrádky; šli do zahrádky, volali – žádná odpověď. Myslili, že je někde na dvoře, hledali, ale marně. I chasa hledala, volala, nikdo se neozýval v odpověď.

Šli opět na vejminek, volali Lenku, a Lenky tu nebylo. Tenkrát Líska klesl na dědečkovu lenošku, zastřel si tváře rukama, vjel si pak prsty do vlasů a zasténal s nesmírnou bolestí: »Kde je mé dítě!«

A když opět sňal ruce s hlavy a s tváří, vypadal tak zdrcený, jako by v lenošce seděl stařec. Byl to hrozný okamžik. A k chvále Lískově budiž řečeno, že viděl obraz nebohé Lenky se vší opravdovostí rozbolestněné duše.

»Už se tedy stalo, co dávno předpovídala,« řekl po chvíli dědeček a byl rovněž skleslý. »Myslil jsem, že je ještě čas, a zatím bylo už pozdě; jsem také vinen.« Tím, Že část viny přejímal na sebe, chtěl sedlákovi ulehčit. Opět za chvíli dodal: »Nevím, co dělat dále.«

Sedlák se rozhlížel okem ztrhaným po dědečkově světnici, jako by ještě bylo možné někde zachytiti zrakem pohřešovanou dceru. A když jí neuviděl, vyskočil a běžel do statku. Na prahu uviděl svou ženu, která vyšla se dívat, co tu na dvoře za sběh; jako beze smyslů vrhl se na ni, vzal ji za obě ramena a třásl jí, jako třeseme stromem, s něhož setřásáme ovoce, a volal s pláčem: »Dej mi mé dítě, dej mi mou dceru!«

Byla to mluva úplné zoufalosti.

Selka chtěla promluvit, chtěla vykřiknout, hlas jí leknutím selhal.

»Nemáš ji?« vyrazil Líska ze sebe v novém skřeku a ještě jí třásl, jako by tím dceru musil na ní vydobýti.

91$

»Nemáš-li,« dodal s týmž hlasem prosyceným slzami a hněvem, »nechoď mi na oči, nebo jsi nešťastná!«

A strčil jí do síně, že zavrávorala. Sám navlas podobal se tomu, že může býti pravdou, čím hrozil.

Bylo hrozné podívání na sedláka i na selku. Vše to přišlo tak náhle, bez přechodu; kdo viděl sedláka, mohl mysliti, že je k politování, a kdo viděl selku, mohl si myslit totéž. V sedlákovi staré svědomí vstalo takovou mocí, že mžikem zatlačilo starou rozvahu. V tom mžiku chtěl Lence vynahradit všecko, pocit ten ho zaplavil jako příval a sedlák myslil, že Lence nahradí vše tím, když pocit ten se z něho prolomí jako příval. A na selku se tento příval snesl celý, náhlý, vší silou, byla pod ním jako zasypána. Ani času neměla uvážiti, co se děje, ani promluvit nemohla – byla jako ve vlnách a jako když se v nich topí.

Sedlák byl zničen. V něm počalo se vědomí páchané křivdy rozpínati náhle jako přesila páry, která roztrhne kotel a v ssutiny obrátí to, co stojí nablízku; sedlák byl zdrcen a selka stála nablízku. Prudkost výbuchu měla dohoniti to, co časem promeškal, a zchvátila i jeho. Ty drobné stružky sebraly se přívalem v jeden proud, proud ten protrhal hráze a vrhl se na selku.

Sedlák usedl si před prahem na lávce jako uštvaný. Jako by ho byl po dlouhou dobu někdo honil, byl unaven, udýchán, zmaten. Již se neohlížel po dvoře, uvidí-li Lenku, již jen na jediné místo hleděl, ale tak, že vlastně nehleděl nikam; vše, co se dálo, dálo se nyní jenom v něm, mimo něho nic, a co v něm se dálo, táhlo jako nepřátelské vojsko, před nímž není ochrany.

A pak si sedlák opět vjel prsty do vlasů, poté si rukama přejel oči a tvář, jako by se chtěl pamatovat, a pra—

92$

vil: »Tady na prahu ji nechtěla uvítat, ó, že jej překročila!«

Za chvíli opřel se lokty o kolena, do dlaní položil hlavu a volal: »Utekla! Bez domova! Musila!«

A věru že Lenka musila. Když byl dědeček vzal na sebe kabát, aby odešel do statku, Lenka cítila se samotnou a měla pocit nevýslovné úzkosti. Počalo jí jíti na mysl, jak dědeček nahoře pořídí; zdálo se jí, že již pro ni opět přichází macecha s otcem, a tu jí bylo, že by snadněji bylo skočit do rybníka, jejž viděla z okna, než aby se s nimi vrátila a dala se znovu zavříti bez naděje, bez konce. Nato pocítila strach i odhodlanost. Strach, že snad bude hůře, než bylo, odhodlanost, aby se toho zprostila. Domov se jí zošklivil a měla pocit ptáčka, který se octne u otevřených dveří svého vězení.

Již neuvažovala, vyběhla z té klece; vyšla ze dveří, vytratila se ze dvora na náves, ubíhala ze vsi a pak jako splašená laň bez ohlédnutí, jedním kvapem přes pole a zrovna do lesa. Teprve v lese poohlížela se k domovu, zdali nikdo nenašel její stopu. A když za hodnou chvíli neuviděla nikoho, byly její kroky opět jediný běh, že si odpočinula až u hrobu Jírova otce. A tu měla pocit, jako by byla v jistotě, jako by k ní neměl práva nikdo, jako by byla v jiné moci. Odtud když vstala, šla již krokem volným, bez bázně, bez úzkosti. Teď by ji snad i mohli dostihnout; kus té svobody užila, byla v lese, kam si přála vždy s Jírou.

Avšak neměli její stopu, nedostihli jí. A čím více přicházela na pokraj lesa, čím bližší cítila se chaloupce, ku které zamířila, tím větší touha táhla ji k ní, tím půvabnější se jí zdála ve své opuštěnosti. Ó, jak si nyní zamilovala její podobu, jak se nebála šera uvnitř, rzi a červo-93$

toči – jak to vše je vábivé, útulné, milé naproti červotoči, rzi a šeru v jejich statku! Ve statku vládne hrůza, v chaloupce bude ticho; tam je hrozně, tu bude jako na výsluní; kdož by váhal s výměnou?

Ale když tu chaloupku viděla, zhrozila se jí přece. Nebyla to ona; bylo to cosi jiného, co ona nehledala. Toho, co viděla, se zděsila. V takové chaloupce nebydlil Jíra! Asi v ní bydlí cizí lidé, Jíry tam nebude. A Lenka zastavila krok; bylo jí pojednou, že je marné, co podnikla, bylo jí, jako když klec se opět před ní otvírá, a nechtělo se jí, aby do ní byla opět zavřena.

S nevýslovnou bázní blížila se k chaloupce. Jak by si byla nyní přála, aby viděla ji zedranou, kleslou, starou, seškubanou, bez oken, se záplatami, směšnou!

Opět se zarazila v kroku, má-li jíti vpřed, anebo co si má počíti. Šla vpřed, přesvědčit se, aspoň se tam pozeptat, a když nic jiného, aspoň odtamtud uvidět místo, kde tenkrát zvolala: »To je krása!«

A když přišla až k samé chaloupce, bylo jí, jako by visela mezi životem a smrtí; ba smrt viděla spíše: vždyť seskočit tam od chaloupky dolů s těch srázů bylo by tak snadné. A Lence bylo, že to raději udělá, než aby se vrátila domů. Tu se plížila proto v hrozné nejistotě; plížila se vpřed, že ještě chvilku si chtěla podržeti naději, a pak že se vůbec potácela váhavým krokem nejistoty.

Připlížila se tedy k ní, připlížila se k otevřenému oknu, nahlédla dovnitř a to náhle; ale vtom také již zaplála v tváři a hlasem, v němž nesmírná tesknota a nesmírná radost se zachvěla, zvolala: »Jíro!«

Zvolala to tak hlasitě, tak pronikavě, že Jíra, kdyby byl na druhém břehu, musil by to uslyšeti a zvuku tomu

94$

porozuměl. To její zavolání bylo jako když má zalomcovati oknem; a po výkřiku tom podepřela se o okno.

Jíra, jak byl v práci, hned všecko odhodil a skokem byl u ní.

»Tys tu, tys tu, Lenko! Konečně jsi tu!« volal a smál se a plakal a vejskal a byl jako dítě. »Lenko, drahé dítě, ty jsi tady!« a podobnými slovy propukala jeho radost, jež jinému byla ničím, Lence a jemu vším.

Pak se tázala Lenka: »Je to chaloupka?« A bylo v té otázce, jako by říkala: »Šla jsem dobře?«

A Jíra byl i dále jako potřeštěn. »Tys tu! Lenko, vidím tě! Říkal jsem ti, že dovedu ještě jiné věci! Tu se podívej! Udělal jsem ti hračku, chaloupka je nová! Vidím tě! Vítám tě!«

Pak řekla Lenka: »Kdybych tě tu nebyla našla, Jíro, tady ta voda pod strání byla by mým hrobem. Nesmím již domů a nechci domů. Jíro, chci býti tvou ženou.«

»Tady? Se mnou?« volal zase Jíra a třeštil znova. »Tys mi dala otce, když jsem ztratil svého, teď ho nemáš sama – pojď, Lenko, pojď do mého domova a udělej si ze mne, co ti libo. Děkuju ti, že jsi přišla! Má žena! Ó, my se uživíme, uvidíš, my se uživíme! Vítám tě u mne! Pojď, prohlédni si domácnost! Já se na tvůj příchod přichystal. Nebudeš tu s prázdnou rukou! Udělám ti, čeho bude ti třeba. Všecko ti udělám! Vítám tě na svém prahu! Tu se podívej! Malé to hnízdo, ale my se do něho vejdeme! I mláďata vejdou se do něho. Malé hnízdo, já je upravil, zahřejeme se v něm. A co se ti nebude líbit, změním. Ó, Šťastná hodina, že mé pomoci potřebuješ! Chlubím se tím! Mohu ti pomoci, když pomoci hledáš. Ke mně se můžeš utéci a já na tě čekal!«

95$

A při podobných výkřicích a radostných projevech pojal Lenku za ruku, aby ji uvedl do domácnosti a aby jí vše ukázal, co zařídil.

Kdyby tato nepatrná scéna měla svědka, nemohl by se smáti těm dětem, když se uváděly ve své hospodářství. Nemyslete si, že vaše mahagonové nářadí, nebo vaše stříbro v městech má více moci do sebe, než mělo nářadí, které zhotovil a nyní Lence ukazoval Jíra. To byla jeho práce, to byl kus jeho života, v tom bylo jeho srdce, jeho mysl; v tom bylo kus jeho osoby, kus podstaty jeho – byl to kus jeho umění. Proto pochopíme, že se cítil šťastným, když to ukazoval té, pro kterou to učinil, a že byl opět šťastným, když uviděl radost na její tváři, když viděl hru a lesk v jejím oku, když viděl, že mu porozuměla a že věci ty dovedla ocenit. To bylo to, nyní všecko před ním vtělené, co mu tenkrát za oné noci neurčitě táhlo myšlenkami. Nyní i ona viděla, co se dá vyvésti ze dřeva, má-li je člověk v ruce jedné a kudlu v ruce druhé. Tou otci postavil kříž a ozdobil hrob, tou bavil mysl Lenčinu, když byla opuštěným dítětem, tou nyní vyrobil celou domácnost; a tu jí teď ukazoval.

Stůl a židlice tak uměle vyřezávané, že leda v kostele na oltáři bylo možno viděti cosi podobného, přihrádky všelijaké, truhly, skříně, konve, mísy, talíře, lžíce – vše to byla jeho práce, vše to jí předkládal jedno po druhém, a vše to oceňovali.

Tato upřímná dovednost byla pohnutlivá, byla kusem štěstí.

A když se tu Lenka ohlédla po tom všem a po tom malém hnízdě, jak je Jíra nazýval, bylo jí tak radostně, jako by se po prvé slunila na jarních paprscích, bylo jí tak povznešeně, jako by se právě byla přistěhovala s jar—

96$

nimi ptáčaty přes moře a hory a přes mnohé a mnohé země. Bylo to jejich hnízdo.

V prosté upřímnosti obou těchto lidí bylo nevýslovné kouzlo. »Přišla jsem, abych byla tvou ženou,« pozdravila ho ona. »Tu viz, já jsem již všecko pro tebe přichystal,« odpověděl jí on a hned ji vedl k sobě. Může-li býti cosi vznešenějšího než takováto pravda, za niž nám ručí on i ona? Může-li býti cosi vznešenějšího než takováto prostota, jež jest nejryzejším výrazem dvou bytostí? Oba byli zchváceni touto mocí, jemností i vznešenou myslí, a to bylo jim již pojítkem možná-li víc než věčným.

Když si tu vše prohlédli, když se tu byli „uvedli”, vyšli si před chaloupku, usedli proti protějšímu břehu a vypravovali si dále. Lenka začala vypravovati nejprve slzami němými, v nichž byla bolest za to, co bylo již za ní, a radost z toho, co bylo před ní. A pak dodala k těmto slzám slova, vypravovala, co bylo doma, a povídala, co je teď, a nato řekla, že se nyní již ničeho nebojí.

Pak vypravoval Jíra o svých osudech, a osudy ty náležely již do obapolného jejich majetku.

Tu jim bylo, jako by mysl jednoho stěhovala se do mysli druhého, jako by duše jednoho přecházela v duši druhého a brala tam tu s sebou; pak zase měl každý mysl i duši svou, ale byla jako rozdvojena, rozmnožena.

Byli si jako dva ptáci na jedné větvici, každý zpíval svou píseň a oba zpívali totéž.

Lenka se nebála již ničeho – čeho by se bála s Jírou? Domov byl nyní ten, u kterého seděla, ozářený, lesklý, vlídný. Domov se jí nyní otvíral Jírovou náručí, viděla jeho radost, jeho štěstí a úkrytem byla jim chaloupka. Ta lákala a kynula, jako druhdy odpuzovala a odháněla.

97$

Nyní úlohu odpuzování, odhánění převzal Liškův statek, chaloupka si s ním úlohu vyměnila. Tam byla poušť, jak již řekla tenkrát, když tu byla po prvé; zde pozbývala poušť již svého práva, tu se již rozbřesklo štěstí a zaklíčilo v jejich bytostech.

A když toto vše bylo projalo jejich mysli, řekl Jíra: »Kterak se oddáme?«

Lenka pohleděla na něho, jako by on musil míti odpověď na svou otázku. A Jíra mluvil: »Doma nechtěli tě míti dcerou; nikdo ti nezbývá leč já, a u mne můžeš býti jen mou ženou.«

»Jsem již tvou ženou,« řekla nato Lenka.

»Pojďme to říci mému otci,« pravil Jíra, »tam je Bůh nejblíže a kněžími budeme si sami.«

Nato vstali a šli na svou svatbu.

Vzali s sebou Vořecha a šli se oddat.

A když byli na cestě, skřivánkové, třepetajíce křídly, zahráli jim svatební pochod. Nebe se nad nimi nezachmuřilo a les voněl jako nejkrásnější kadidlo. Když vkročili do lesa, bylo tam veselo. Veverky běhaly po větvích, ptáci přeletovali a pískali, zajíci odbíhali od cesty, srnky sem tam se trousily a Vořech jako když před nimi dělá pořádek.

Když přišli do lesa, sesbíral Jíra nejkrásnější květy, jež z lesa znal, a když z nich udělal věnec, posadil jej Lence na hlavu a řekl: »Teď jsi má nevěsta.« A vložil do toho věnce i mateřídoušku – »to za tvou matku, řekl, pak i lístek kapradí – »to za mého otce,« dodal. Pak mu Lenka natrhala kytku a on si ji rozděliv, dal si část za klobouk, část za ňadra.

Když přišli v lese k otcovu hrobu mezi buky, poklekli u kříže, vzali se za ruce a Jíra pravil: »Bože, jenž jsi tu

98$

přítomen, přinesli jsme dvě srdce a žádáme, aby z nich bylo jedno. Bože, tys to již učinil; duchu mého otce, požehnej nám!«

A Lenka řekla: »Bože, tys mi objevil, co je láska; dej, ať láska naše je věčná. Duchu mé matky, požehnej nám!«

Oba políbili otcův hrob, pak políbili sebe; potom šli k blízkému pramenu, z něhož Jíra zaléval hrob, pokropili sebe, pokropili hrob a řekli si: »Nyní jsme muž a žena.«

Když si to pověděli, jako by měli nebe v duších, po vznešení jako při zvuku varhan. Když se na to odmlčeli, slyšeli vzduch plný zpěvu, cítili les plný vůně. Ptáci opět přeletovali s větve na větev, veverky se tu honily, zajíc zpovzdáli stříhal ušima a laňky zůstávaly stát.

Nebylo tu jiných svědků kromě lesní zeleně a kromě lesních obyvatelů a nebylo tu také zlozvuku, nebylo tu nic, co by znesvěcovalo. Nebylo, tu lidí při opilosti se veselících, hodovníků s vylhanou radostí na tvářích, při níž hlas žaludku jen násilně se tlumí. Nebylo tu světského skřeku a bylo zde přece posvátno. Byla tu pouze dvě srdce, jež si řekla: »Nyní jsme muž a žena.«

Kdo si k sňatku přejí více, než těchto dvou srdcí, těm nemohu pomoci; tito dva, o nichž vypravujeme, si nežádali nic jiného. A kdo myslí, že k sňatku je třeba více – můj ty Bože! Jíra a Lenka přinesli s sebou pouhou pravdu; co si řekli, bylo pravda, vzali Boha k tomu za svědka a zasvětili to svým slovem i srdcem. Popírejž si kdo chceš platnost tohoto svazku – svazek ten byl, á byl to svazek bohulibý, byl to svazek nejkrásnější, nejčistší, nejnádhernější, protože jednoduchý, prostý, pravdivý.

Jíra vzal staré modlitby, jež vloni Vořech v chaloupce našel a jež Lenka s sebou přinesla, a na zadní desku jejich připsal: „Jíra Klíma a Lenka Lísková z Kopče č. 18,

101$

oddáni v lese pod buky u otcova hrobu, v měsíci máji.”

Pak to podtrhl čarou, a to bylo znamením, že on svoje již vypsal, ostatní prostora na desce že je ponechána příštím.

»A nyní, Lenko, oznámíme to tvému otci a dědečkovi,« řekl Jíra.

A Lenka poslušná a na vše odhodlána, odpověděla: »Pojďme!« Nebála se nikoho, neváhala vyznati se před celým světem. Muž její, Jíra, byl s ní; čeho by se bála?

Šli a Vořech opět jim ukazoval cestu. Šli, pravda, krokem zmateným a bylo třeba, aby věrné zvíře často se dotklo jich a pobízelo, kudy je pravá cesta, a aby nestáli.

Šli po druhé tou cestu z lesa ke statku. První byla pro oba osudná; dnes si vedl Jíra Lenku jako u vítězné slávě a Lenka kráčela po jeho boku blažená a šťastná.

»A půjdeme pak hned do chaloupky, Jíro?« vyptávala se Lenka, když přicházeli ke statku.

Přece se statku bála.

Když vešli do statku, uviděli tam divný zmatek. Chasa chodila jako pomatená, a když vešli do světnice, ležel sedlák na posteli bez sebe a dědeček seděl u něho samoten.

Sotvaže vstoupili, sedlák v mrákotách svých volal: »Dej mi mou dceru!«

Dědeček, uviděv oba, radostí div nevykřikl; ale přikývl Lence, aby šla k loži. Lenka mluvila na otce, volala ho jménem, ale ten jen chvílemi opět a opět volal: »Dej mi mou dceru!«

Toto volání otcovo sahalo Lence až do nejhlubší duše. Otec jen v mrákotách ji volal a vzpomínal si na ni, aby se k ní opět hlásil; po letech slyšela se opět nazývati

102$

dcerou a dceřina duše odpovídala na to vroucností a láskou.

Lenka pravila Jírovi: »Zůstanu u otce, až ho najdu do cela.«

Usedla si na místo dědečkovo a nehnula se od otcova lože dnem i nocí.

Když dědeček vstal, aby odešel na vejminek, vzal Jíru za ruku, aby ho doprovodil.

Když přišli na vejminek, dědeček, usadiv se v lenošce, pravil: »Jsi hodný hoch, Jíro.«

Za chvíli řekl Jíra: »Dědečku, Lenku tu nechám, dokud sedlák se neuzdraví.«

»A což nemohl bys ty býti opět u nás?« ptal se dědeček.

»Dědečku, bydlím v chaloupce: Lenka je moje žena,« odpovídal Jíra.

Nato řekl dědeček: »Jste oddáni?«

»Jsme,« odpovídal Jíra.

»Před knězem?«

»Před Bohem.«

Nato vzal dědeček Jíru za ruku, pohleděl mu do očí a řekl: »Ty mluvíš pravdu, já tomu věřím.«

** VII. **

A kam se poděla selka?

Divné to cesty lidských osudů; když byla přehlédla vše to, co se tak mimo její výpočet počalo nyní ve statku odehrávati, Lenka pryč, sedlák ze zoufalého hněvu bez sebe, ona sama nejistá před jeho hněvem – pocítila náhle veškerou tu poušť, která na ni zela, tu poušť, kterou zde byla sama způsobila. Události přivalily se náhle, srazily se

103$

jako v jeden klín, spjaly se v jeden uzel, v jeden bod. Počaly ji tak drtit, že pocítila hrůzu ze svého vlastního počínání, pocítila z něho bázeň, nikoliv lítost. A když to vše se před ní zřítilo jako v hromové ráně, když manželovi nemohla dáti útěchy, když manžel sám zničen počal se před ní stavěti jako soudce i jako odsouzený a jako vtělený ortel jí i sobě, tu poušť ta zdála se jí příliš hroznou, selka dala se sama na útěk. Ani na chlapce svého si nevzpomněla a odešla ze statku. Zůstavila malounké dítě, které sotva dovedlo ji pojmenovat, zůstavila chotě svého v mrákotách a odešla k svým rodičům.

Ejhle matku, ejhle manželku, která dovedla býti macechou!

Tu vizme na své oči, čemu jsme se divili na počátku povídky, že utíkali lidé ze statku pro bídu. Tuto před našima očima se rozutíkali, nejprv Jíra, pak Lenka, nyní selka; a ti, co zbyli, byli tak jako rozuteklí: sedlák ochromen událostmi, dědeček ochromen stářím – statek zůstal prázdný.

Před dávnými dobami utíkali odtud po nepříteli, nyní utíkali, že si byli nepřítelem sami. Tehdy přistěhovali se sem, nesli v nůši celý majetek a majetkem tím bylo dítě – nyní jim ani dítě nebylo majetkem, jedno vyhnali, na druhé si nevzpomněli.

Když selka utekla, nevěděl o tom nikdo. Neobjevovala se, ale všechněm bylo, že se každé chvíle objeví. Tato možnost visela nad nimi jako zatažené mraky. A když se neobjevovala první den, a pak i druhý a třetí, uvykali tomu mračnu, a když minul týden, zdálo se jim, že to mračno není již mračnem. Lenka sedala u otcova lůžka a Jíra vedl hospodářství.

Trvalo mnoho dní, ba neděle, než sedlák po prvé s ja—

104$

kýmsi vědomím otevřel oči. A když je otevřel, pravil: »Jděte pro Lenku!«

Lenka při těchto slovech seděla u postele, sedlák ji viděl a ona se dívala na něho, ale neodpovídala. Sedlák zůstal na ni hledět dlouhým pohledem, upřeně, s nedůvěrou i s udivením, jako na přelud. Hleděl na ni dlouho, jako by ji hledal v paměti a zase jako by ji v paměti neměl. Hleděl na ni bez významu a přece jaksi dychtivě; snad předtím v mrákotách hleděl tak na vidiny svých snů.

A když tak dlouho byl se na ni nahleděl, zavřel opět oči, usnul a jako by se mu zdálo cosi pěkného. Když se opět probudil, opět viděl Lenku a tenkrát při ní seděl Jíra; oba drželi se za ruce a zasmáli se radostí. Lenka řekla: »Pohleď!« a Jíra přisvědčoval, že je vyhráno. Oba pohlíželi na nemocného jako mladé ráno, jako by ho zvali k životu.

Tenkrát sedlák nejprve dlouho hleděl na Lenku a pak rovněž tak dlouho na Jíru. Potom se díval zase na Lenku a pak zase na Jíru a pak si je prohlížel střídavě. A to opět pohledem jako na přeludy, ale přitom již bylo, jako by si přál, aby ty přeludy byly skutkem. Lpěl na nich, kladl očima jednomu i druhému otázky a sám si na ně odpovídal, ovšem snad beze slov, neboť nemusejí při všem býti slova. Srovnával si všelijaké nesrovnalosti a chvílemi bylo, jako by nevěděl si s nimi rady, a chvílemi zase, jako by se mu to bylo podařilo.

Když opět nato usnul, bylo viděti na jeho tváři výraz jako šťastného shledání.

Po třetí prohlédnuv, uviděl při Lence a Jírovi ještě dědečka a zjistil, že Jíra s Lenkou jsou ještě jasnější a dědeček že jim přizvukuje, jako by si byl od nich radost vypůjčil. Hleděl pak na Lenku i na Jíru i na dědečka

105$

a srovnával opět. Při dědečkovi ale zůstal; tu došel na jakýsi most a nevěděl odtud dál. S dědečkem mu přišlo cosi na mysl, co ho počínalo lekat; ale když pak opět pohleděl na Lenku, řekl nahlas: »Lenko!«

»Tatínku!« pravila Lenka a vzala ho za ruku.

Tu bylo na otci právě tak cosi vidět, jako by řekl: »Jsem tedy doma.«

Později za dne uviděl pouze Lenku a ptal se: »Kde je Jíra?«

»Na poli, dohlíží,« odpověděla Lenka.

Pak se ptal po dědečkovi.

»Mám ho zavolat?« řekla Lenka, chtějíc odběhnouti na vejminek.

»Ne, nechoď!« pravil otec.

Pak se stalo, že u něho seděl pouze dědeček, neboť Lenka, hejčkajíc nevlastního svého bratříčka, byla na dvoře. Líska se ptal i po Lence i po Jírovi, a dědeček odpovídal, kde jsou.

Na to bylo Liškovi, jako by se měl ptáti ještě po někom, ale tu jako by nad ním viselo kus toho mraku, jehož se děsili ve statku po odchodu selky; neptal se.

Pak bylo každým dnem Liškovi jasněji a volněji; vstával již, chodil po světnici a vedli ho i na dvůr, kdež ho chtěli posadit na lávku.

Tu se Líska zalekl, jako by uviděl selku; nesedl a ve spěchu pravil: »Pojďme odtud.«

Vedli ho na zahrádku, na zpustlou zahrádku; přišel tam za nimi Jíra a vykládal hospodáři, co vše zařídil, zdali to tak schvaluje. Když to sedlák schválil, řekl Jíra: »Můžeme zahrádku zase ošatit?«

Líska na něho pohlížel s radostí jako na nějaké zjevení;

106$

zhlížel se v něm v pravém slova smyslu: »Ošať, hochu, ošať!« řekl pak.

»Byliny nás uzdraví, požíváme-li jich, ale též pohled na ně udržuje nás při zdraví,« dodával Jíra, jako by chtěl důvody doložiti to, co prve navrhl.

Líska nemohl dnes od Jíry ani odvrátiti očí. Vzal ho za ruku a díval se na něho, jako by ho i s celou duší chtěl brát za ruku. Sedlák jako by se dnes do něho byl zrovna zamiloval.

»Copak bys dělal,« pravil, kdyby ti byl náš statek svěřen zcela?«

»Co bych dělal?« odpověděl Jíra; »to, co dělám teď: aby všichni na něm byli rádi.«

Sedlák hleděl na Jíru, jako by byl pověděl bůhvíjakou moudrost. Vskutku jako zamilovaný po něm pátral, jako by na něm se byl zachytil celou svou osobností. Co Jíra nyní promluvil, bylo už jako z Písma svatého; ještě ani nedomluvil a sedlák už byl o tom přesvědčen, že to bude takové.

»Milý hochu, nejde to vždycky, jak si myslíme,« na oko odmlouval sedlák.

»A to tím,« pravil Jíra, »že to neumíme; každý pták by nás tomu naučil, každý strom. Co je větví na jednom stromě! Každá směřuje jinam a přece se vždycky drží pevně a jsou u sebe rády, ale kmen musí býti pro ně.«

A sedlák se zamyslil a pak se opět zasmál, jako by byl Jíra řekl zase největší moudrost. Vůbec byl sedlák, dokud se zotavoval, trochu dětinský; zdálo se mu, že všem druhdy ubližoval a jako by to chtěl nyní vynahraditi i chováním i skutkem.

Když pak byl již úplně zdráv, chodíval s Jírou do polí a Jíra mu ukazoval, co a jak v jeho nemoci zařídil, co dal

107$

kam zasíti, co zjinačil a co by ještě dal zjinačiti. Sedlák se zase usmíval, jako když není nad Jírova slova; tak to schválil, jak to Jíra udělal. Na oko sice také někdy odpíral, ale pak slyšel od Jíry takové důvody, že byl přesvědčen, že jaktěživ neuslyší lepších.

Tu jednou, když se vraceli oba z polí a přišli do lip za humna, pobídl sedlák Jíru, aby si usedli na převaleném kmenu.

Usedli si. Sedlák byl celtou mlčenliv, a když si usedli, díval se zase na Jíru jako na obrázek. Ale i tu mlčel, ač bylo patrno, že má cosi na srdci a že by rád mluvil. Hledal jakási slova a nenacházel jich. Konečně, jako se začínávají nejdůležitější rozpravy, že začneme o počasí a tím se vmluvíme do proudu, začal i sedlák: »Dobře se zde v chládku odpočívá, když na poli tak horko.«

»Milý je chládek, pantáto,« přisvědčoval Jíra.

»Co myslíš, Jíro, jak jsou ty lípy staré?« ptal se sedlák.

Jíra se shýbl k poraženému kmenu a počítal mu léta. »Sto třináct let,« pravil pak.

»Když jsme se sem přistěhovali s dědečkem v nůši, bylo jim o sedmdesát roků méně.«

»Pravda,« řekl Jíra, »dědečkovi je sedmdesát a několik.«

»Tvůj praděd, Jíro, byl by mohl povědět, kdo je sem zasadil,« řekl Líska.

»Proč to povídáte?« ptal se Jíra.

»Nebohý hochu,« pravil sedlák a vzal ho za ruku. »Tak tedy tvoji předkové to byli, kteří před námi na tomto statku hospodařili, a ty ses musil kolem něho toulat.«

»Jak to, hospodáři?«

»Vím to, hochu, vím. Bylo to špatné, že jsme tě tenkrát pustili. Vím o tom, ván. Tak jako je to napsáno

108$

v těch modlitbách, tak to stojí v knihách na úřadě. Všecko je boží pravda.«

»Šel jsem, když jste mne pustili,« řekl Jíra.

»Myslím totiž, jestli by se to nedalo napravit?« převzal sedlák brzy nato slovo.

»Napravit?« ptal se Jíra.

»Myslím totiž, že když tvoji předkové tyto lípy sázeli, ty že by sis mohl v jejich stínu hovět.«

»Hovím si, hospodáři,« odpovídal Jíra jako žertem.

»Počkej! Já totiž myslím, že kdybys ty na statku pomáhal hospodařit, statku by to neškodilo,« vykládal hospodář a tu vlastně nyní řekl to, co říci chtěl. »Nemyslíš, že by se dala věc takto urovnat?« ptal se pak.

»Hospodáři, nechme věci, jak jsou; jsou urovnány,« prohodil Jíra v odpověď.

»Urovnány?« s podivem ptal se Líska.

»Urovnány,« potvrzoval Jíra.

»Jak urovnány?« ještě více divil se sedlák.

»Pantáto, co myslíte, že je na vašem statku nejlepší?« ptal se Jíra.

»Nejlepší?«

»Hádejte; a to, co je na vašem statku nejlepší, já jsem si vzal náhradou. O to ostatní nestojím.«

»A co je to?«

»Vaše Lenka,« řekl Jíra.

»Tu sis vzal?« ptal se jako u vidění sedlák. »A já mu ji chtěl nabídnout,« dodal pro sebe.

»Ta je moje.«

»Vždyť o tom nevím.«

»Proto vám to povídám.«

»Hochu, bez mého svolení?«

»Nemáte právo vytýkat,« řekl klidně Jíra. »Vyhnali jste

109$

ji, utekla od vás, přišla ke mně a já si ji vzal. Já si ji vzal, vy jste ji nechtěli – není tedy vaše; k čemu vaše svolení?«

Ač to byla pravda, přece to bylo perné.

»Vy jste oddáni?« ptal se nyní sedlák zhurta.

»Jsme.«

»Kde jste se oddali?«

»U hrobu mého otce, pod zelenými buky.«

»To neplatí!« řekl sedlák přísně.

»Platí, pantáto,« řekl ještě určitěji Jíra.

»Neplatí, pravím,« sedlák nato a vstal.

»Zkuste to, pantáto!« odpovídal Jíra a vstal také. »Pravím vám, že z vašeho statku nechci nic. Byl jsem tu, dokud jste se uzdravoval. Nyní jste zdráv, opět odejdu a Lenka půjde se mnou.«

»Bez mého svolení a bez kněžského požehnání?« horlil Líska.

»Bez obojího a přece ne bez svolení a bez požehnání,« klidně odpovídal Jíra. »Hleďte, pantáto, vy jste se oženil »e selkou při kněžském požehnání – a kde je požehnání a kde jest selka? Jen já zachránil Lenku od smrti, že jsem se jí ujal, že jsem řekl: »Já jsem tvůj muž, já tě ochráním před celým světem. Kdybychom byli tenkrát přišli ke knězi, byl by nás zrovna tak od sebe odpudil, jako jste to učinil předtím vy. Zkusili jsme to tedy bez kněze. Řekli jsme si: »Já budu požehnáním tobě, ty budeš požehnáním mně.« Zkusíme to i nadále. Myslím, že se tak obejdeme bez kněžského požehnání, jako bez vašeho statku.«

Sedlák v hlubokém zamyšlení a snad i uražen sedl opět na kmen lípy; seděl zamračen a oddychoval těžce.

110$

»Kněžské požehnání!« mluvil Jíra dále. »Když mého otce zastřelili páni v jeho vlastním lese, žádný kněz se nehlásil, aby vyslovil kletbu nad uchvatiteli a vrahy. Žádný kněz se nehlásil, že vykropí mému otci hrob, ač prý to k pohřbu náleží. Já byl tenkrát knězem, já mu vykropil hrob, já jej nasypal. A když jsem se rozhlédl po lese, v celém lese to šumělo, že jsem dobře udělal. Nyní u téhož hrobu jsem zachránil vaši dceru a opět šumělo celým lesem, že jsem dobře udělal. Řekli jsme si tam: »Jsme oba vyhnáni z celého světa, spojíme se, jeden bez druhého nechceme žít,« – a bylo to pravda. Celým lesem opět šumělo, že jsme oba učinili dobře. Co je tu neplatného, co by mohl kněz zrušit?«

Sedlák oddychoval ještě tíž.

»Vím, že si snad myslíte, že to vše učinil jsem úskokem, abych měl nároky na váš statek,« pokračoval Jíra. »Vy sám jste uznal, že mám k němu jakési právo, a já o něm vím. Avšak zde, v těch posvátných lipách vám pravím, že nechci váš statek. Toliko to, co statek váš vyvrhl, Lenku, vezmu si s sebou, až odejdeme do chaloupky, která je naše, mou prací naše.«

Na ta slova měl se Jíra k odchodu. A sedlák zahučel do sebe a jako v slzách: »Tedy nemám k ní již práva.«

Když byl Jíra již několik kroků odtud, zavolal naň sedlák, aby ještě posečkal.

Jíra se vrátil, ale neposadil se již na kmen lípy a sedlák trval v rozjímání. A čím více uvažoval, tím více shledával, že snad má Jíra pravdu.

Pak pravil s velkou měkkostí: »Cožpak tě mám prosit, abys neodcházel?«

»Neproste, pantáto!« odmlouval Jíra. »Budeme hledati

111$

v chaloupce to, co ve statku nebylo; myslím, že to tam najdeme.«

»A což řeknu-li, že chaloupka je také moje?« zvolal najednou sedlák jako by byl vzplanul čímsi, co měl již jako v poslední záloze. »Řeknu-li ti, že když les náležel k našemu statku, chaloupka že k němu náležela také, jak to dosud psáno v knihách?«

Nyní stál Jíra před ním jako němý. Za chvíli řekl: »Nuž tedy nám nezbývá, leč abychom si vyhledali místo jiné. Naučil jsem se tomu od tažných ptáků, kteří se stěhují z kraje do kraje, přes hory, země a moře. Ale je toho škoda; měl jsem za to, že chaloupka je moje. Bylo v ní milo, bylo to pěkné hnízdo a člověk z něho přehlédl hezký kus světa. Nyní je tomu konec. Budeme stavěti jinde.«

Nato si Jíra sedl; sedlák utíral si slzy a přece se hněval.

Za chvíli řekl Jíra: »Pantáto, dejte nám tu chaloupku; o nic na světě jsem vás neprosil a prosit nebudu. Je tam hezky, nám stačí; bez ní přece bychom byli jako na poušti, protože je při ní kus našeho srdce.«

Sedlák si již neutíral slzy, ale ještě více se hněval. »Hrdý pasáku,« pravil, »o statek bys nestál a o chaloupku prosíš? Myslíš, že ti dám dceru do chaloupky? Raději chaloupku rozbořím, aby nebylo po ní památky.«

Tu byl Jíra nesmírně roztrpčen a řekl: »Hrdý sedláku, který myslíte, že od vašeho statku je všeho na světě počátek! Co je ten váš statek? Upravili jste na něm očistec, že lidé z něho utíkají. I moji předkové z něho utekli a v zapomenuté chaloupce já, jejich potomek, našel jsem útočiště. Pravda, vy jste mne přijali k sobě, ale když jste mne vypudili, byla to zase chaloupka, která mne přijala. Když jste vypudili svou dceru, ta opovržená chaloupka jí

112$

zachránila život, víru, vše. A kdybychom se k vám byli nevrátili z chaloupky, kdo ví, jak by to nyní vypadalo na vašem statku? V té chaloupce naučil jsem se, že dovedu zaplesat ze srdce jako ranní skřivánek, že dovedu se zaradovat jako louka, když má nejkrásnější šat, že je mi v duši volno, jako celé modré prostoře nebeské, že umím si váži ti všeho na světě, co se s námi radovati chce; ano, v té chaloupce naučil jsem se, že celý váš statek je mi pouze vaším statkem a ničím více. Hrdý sedláku, vy jste ještě nedobojoval sám s sebou; vám na tom nedosti, že statek váš již pohřbil všecky, kdož jsou v něm: chcete ještě bořit i mimo statek, zasáhnout svým hněvem i nás – chaloupka ještě zbývá pro ten hněv, aby lidé, utíkajíce z vašeho statku, neměli se již kam utíkat!«

»Budeš ty chtít na světě zavádět nový řád? Budeš chtít stavět nesvěcený sňatek nad sňatek svěcený, chaloupku nad statek, tuláctví nad usedlost?« s hněvným posměchem tázal se Líska.

»Budu jej zavádět, ten nový řád, jemuž jsem se naučil tam v lese a na vašich lukách ode všeho, co jsem na nich viděl, od těch stébel na nich i od těch tvorů pod těmi stébly, kteří mají také své zákony, pevnější zákony než ty vaše statky a než vy na těch statcích; ten nový řád, že tuláctví budu si vážit nad usedlost, když usedlost neumí leč ze svých členů dělati tuláky; ten nový řád, že chaloupka mi bude nad statek, když statek musí býti zachráněn z chaloupky; ten nový řád, že nesvěcený sňatek mi bude nad sňatek svěcený, když v sňatku svěceném dochází se tím štěstí, že žena musí od muže utíkat. Ano, ten nový řád, že nebudu trhat to, co k sobě lne a tíhne, že nebudu k sobě nutit, co je samo s sebou v odporu; ten nový řád, že mi dostačí, pakli lidé v sobě na-113$

jdou to, co má v sobě každá květina, která znovuzrozené poupě neutiskuje, co má v sobě každý pták, který nevyžene své mládě potřebující ochrany. Ano, ten nový řád budu zavádět, že kdybych měl statek, nepotřeboval bych teprve tuláka, aby mi zachránil dítě, jemuž jsem zapomněl býti otcem! Mějte vy si vaše svěcení a vaše statky, zůstanu bez nich, ale zůstanu při svém.«

»Jíro!« zvolal pronikavě sedlák na tato slova.

»Já tulák jsem vám tuto snesl, co jsem nasbíral na vašich luzích; odpusťte, sedláku, je to jinaké, než jak vy jste to vídal. Vy narodil jste se ve statku, já v chaloupce; nechme si každý svoje!«

»A tobě již musím dáti svou dceru?« povídal sedlák, jako pro sebe, hledě před sebe.

»Nemůžete ani, neboť není vaše od té chvíle, co jste zapomněl jí býti otcem. A děkujte Bohu, že odešla za takovým tulákem. Ba vězte, vaši dceru jsem nyní zapůjčil vám, já tulák, když jsem viděl, jak je dosud dcerou a jak jí potřebuje nemocný otec. Avšak jen zapůjčil; mohu si ji vzíti, kdykoli se jí a mně zlíbí.«

»A vy byste chtěli žíti v chaloupce?« otázal se opět sedlák před sebe zíraje.

»V chaloupce,« odpovídal Jíra s horlivostí, »a bude nám tam lépe než tady ve statku. Dnes či zejtra vrátí se selka a mám vyčkat, až co se jí zráčí se mnou a s Lenkou, které učinila domov trýzní nejtrpčí? Ó, kdybych byl vámi, zanechal bych raději selce vše, jak to je, ať si na tom vládne dosyta, ať si provádí svou vůli do libovůle! Stojí za to poznat, jak málo k tomu třeba, aby lidé byli šťastni, aby si nekalili tu malou píď, jež je vyměřena jejich dýchání! Pantáto, dejte nám tu chaloupku, nebourejte ji! Pomněte, že selka se vrátí, cha-114$

loupka že snad i vás přijme, když vám bude na statku život trpký.«

»Selka,« mluvil opět sedlák, jako když hledí do blízkého mračna, jež se valí s děsivými barvami. »A ona opustila své dítě! – Což vy mne musíte také opustit? Jsem dán v klatbu, abych tu zůstal samoten? Je to ovoce celého mého života? Je to můj výhled na stará kolena?« A sedlák byl v těchto úvahách jako zlomen. Pak pravil: »Jsi hrdý, Jíro, aby se nezdálo, že jsi na můj statek počítal. Ale uvaž, hochu, zdali ty také nejdeš sám příliš daleko? Vždyť přece nebudeš chtít, abych tě prosil na kolenou, když už takto tě prosím, abys u nás zůstal a mne neopouštěl? Vždyť se již všemu podrobuju, čeho na mně žádáš, i ten tvůj nový řád přijímám, ač mi nejde již do hlavy – ale odcházet byste ode mne neměli, když se mi zdá, že jsem vás právě našel a že bych vás potřeboval nejvíce. Jíro, nebuď k nám tvrdší, než my jsme byli k Lence a k tobě.«

Tu byl sedlák měkký jako vosk. Vzal Jíru za ruku a řekl, jako by k tomu sebral všecky své síly: »Jíro, aspoň dotud buďte u mne, než se k nám vrátí selka!«

A tu byl Jíra zase jako vosk. Políbil tu ruku, která ho držela, sedlák ho přitiskl na svá prsa a zvolal: »Jíro, synu!«

Nato vstali a šli do statku. I v tom povolil Jíra, že byla na statku ještě svatba, aby prý se nemyslilo, že jde příliš daleko.

***

Rok nato bylo ve statku jasno, jako když se nad ním snáší jarní den. Všichni tu vstávali a lehali jako

115$

o novém životě. Chasa byla na práci jako na veselí a doma jako na radovánkách. Sedlák chodil zase před vrata na náves, dědeček do zahrádky, která se odívala šatem nejpestřejším a vonným, která měla pod bezy sedátko měkké jako nejměkčí polštář. Lenčin nevlastní bratr už běhal – zato nosila Lenka vlastního drobného tvora, a šla-li s ním na náves, na lávku, ukazovala mu, kde našla po prvé jeho otce, svého Jíru.

Statek byl vyjasněn, jako když z něho jsou navždy vyplašeny černé stíny, jako by volně dýchal, jako by již neměl, co by: jej mohlo tlačit. Byla to nyní vskutku rodina, jako by ji postavil do záře, a ta zář leskla se z každého oka, z každé tváře.

V neděli obyčejně se celá rodina stěhovala k chaloupce na břeh. Dědečka, že byl stár, vezli na voze, ostatní šli pěšky a všickni se stavili v lese u hrobu Jírova otce. Pak šli do chaloupky, kterou Jíra se chlubil, že ji má za lubem, až se ze statku ještě bude stěhovat, až se vrátí selka.

Tu si sedali před chaloupku, která nyní vypadala jako myslivna, a dívali se na protější břeh, jenž se zelenal, na vodu, která se tu zatáčela, na lodi a vory, které tudy pluly, na lidi, kteří zpívali a pokřikovali na vorech.

Tu někdy zůstával Jíra s Lenkou po celý týden a pracoval ve svých zamilovaných předmětech, stavěl si a vyřezával nádobí, aby prý ho bylo i ve statku do zásoby. A bylo té zásoby, že to jaktěživi lidé neviděli a že neviděli nic podobného. Tu s ním někdy zůstával dědeček, aby své oči na tom nechal, co ten hoch, „maje dar Ducha svatého”, umí vyvádět. Ba, ten hoch osázel chaloupku se tří stran květinami a stromovím, že vyhlížela jako z obrázku. Tu také v týdnu přicházel je sedlák navštívit,

116$

že se mu doma zastesklo, a tak zůstávali časem v chaloupce všichni, že se jim odtud ani nechtělo. Tu i jako by vjel do Jíry duch nebožtíka otce: vykládal jim, kterak má člověk umět na světě vidět a slyšet, kterak v láskyplném svazku s rostlinami a tvory může býti více než svatým, a kterak, kazí-li tyto svazky, stává se lotrem.

I lidé z okolních vesnic chodili sem pro poslouchání a někdy byla chaloupka jako v obležení.

»Pane,« říkali, »ten umí nejen vyřezávati ze dřeva, ten i z nás vyřezává jiné podoby.«

Bylo jim, jako by cestou do chaloupky stával se svátek svátkem, bylo jim, jako by tu všichni stávali se svátečními.

117$

Teď plavci, kteří dole pluli s vory kolem, divně se dívali na tu bývalou chamraď, vidouce, co se z ní stalo. Teď místo smíchu, když tam viděli tolik lidí seděti, hezky zdaleka volali jim vstříc pozdravení, jako by se také k nim hlásili.

Pak zase na týden, na dva týdny se vraceli naši známí do statku, aby i tam vykonali náležité práce. A tu se jim statek stával teprve půvabným, přátelským, domácnějším. Přenášeli chaloupku do statku, říkal Jíra.

Bylo mezi těmi lidmi jakoby závodění o to, aby jeden stal se důstojným lásky druhého; bylo, jako by to byla zdařile sestavená kytice – a kdož maje smysl pro podařenou kytici polní, neradoval by se z této podařené kytice lidí rovněž polních?

Kdož by byl žádal těmto lidem většího požehnání? Bylo, jako by oni sami mohli je udílet, a vskutku, vážíce si jeden v druhém toho, co bylo jemu podstatou, nosili požehnání v sobě.

Tu pojednou pravil Líska k Jírovi: »Co myslíš, Jíro, kdyby přišla selka mezi nás, zdaliž by se jí mezi námi líbilo ?«

Nato odpověděl Jíra: »Selka tu zanechala své dítě; zvíře by své mládě nebylo opustilo.«

To mluvili na cestě k chaloupce; bylo to v neděli, když se tam všichni vydali.

Téhož dne, jako by to byla slyšela, přišla selka k Lískovým do statku a našla statek prázdný. Zestárla za ten čas. Když viděla statek prázdný, zaradovala se; ale když pak si povšimla, že statek ve všem vypadá jako omládlý, zarazila se. Vešla do stájí a když viděla tam vše jako nakynulé, zamrzela se; vešla do zahrádky, a když ji uviděla v dávné podobě bujné pestrosti a vůně; zesinala.

118$

Pak se ptala děvečky, kde jsou domácí a když tato odpověděla, že jsou dnes a snad na celý týden v chaloupce, řekla: »Chci vidět chaloupku, doveď mne tam!«

Děvečka ji vedla známou cestou a vypravovala, co věděla; však nebyly ještě ani půl cesty, když selka si zakázala vše další vypravování, že nechce o tom slyšeti.

Když uviděla již z lesa chaloupku, řekla děvečce, že může se vrátit, sama že již tam dojde.

Došla tam. Připlížila se k oknu jako tenkrát Lenka, aby se podívala dovnitř.

A uviděla je tam pohromadě všecky. Dědečka zestárlého v tváři, ale omládlého v pohledu, svého muže plného zdraví, kterak se dívá na Lenku a Jíru, Lenku krásnou jako májový květ a Jíru silného jako ty buky, jež viděla v lese. A uviděla Lenku, jak na klíně hejčká své dítko, uviděla Jíru, jak na svém klíně hejčká jejího hocha. Uviděla všecky ty lidi jako v oslnění a oslnění to ji téměř oslepilo. Záře ta zasáhla ji jako blesk, znenáhla, zprudka, hrozně; udeřila ji.

Všemi, kdož uvnitř seděli, trhl najednou zvenčí pronikavý výkřik. Vtom také zaštěkl a vyskočil z chaloupky Vořech.

A když všichni vyběhli před chaloupku, viděli po stráni k řece řítit se ženskou postavu a Vořecha za ní. Vořech ji zachytil až u samého kraje vody, že do vody nespadla. Ale když tam Jíra sestoupil, byla selka již mrtva a Vořech se podíval na Jíru posledně věrným svým zrakem.

Selku pochovali na hřbitově, Vořecha v lese, pod buky, vedle hrobu Jírova otce.

119$

POD PUSTÝM KOPCEM.

(»Osvěta« IV. 1874.)

** I. **

Povídám: v řadě kopců zeleně květnatých uvidíme kopec pustý a holý, samá skála, pod skalou samá drmolina. Travičky tam není, mech se tam nezachytí. Déšť nemá co pokropit, vítr nemá co zcuchat, oko nemá, kde by odpočinulo, kde by se potěšilo. I ptáme se, jdouce okolo: »K čemu takový kopec?« Tu ze skalní pustiny vylítne ostříž anebo sokol, za ním rody ostřížů anebo sokolů, rozlétnou se, krouží každý ve svém revíru a pak se zase vracejí do skály. Už víme, k čemu je ten kopec; je domovem dravců.

120$

Jdeme za několik let zase tudy kolem a myslíme si: teď vyletí dravci. Ale nevyletí. Tam nahoře n temene uvidíme kvetoucí šípky, kolem nich kvetou rody bělostných lilií, stráň je bílá a červená; tu se nám ten kopec skoro líbí.

Pak jdeme zase tudy za několik let a myslíme si, jsou-li tam ještě ty lilie a šípky? Jsou tam. Ale je jich mnohem více, zalíbilo se jim tam. A kolem nich zachytily se i mechy i traviny; kopec se zelená jako brčál, kvete jako divoká zahrada. Pak na kopci, tam nejvýše, kde nic nebylo, leda kus nahého dřeva, které bylo někdy křížem, vykoukne hlava, že nás jímá závrať; za hlavou uvidíme ramena; pak to vstane, pak si to sedne, pak to zahraje na pastýřskou šalmaj nejtklivější píseň. Pak vidíme z keřů a do keřů létat drobné ptactvo, slyšíme slabý cinkot zvonků a potom vylézá brav.

Je to možná? Je to týž kopec? Kdože se to změnil? Ten kopec anebo my? Ten kopec i my.

Potom, jako ten kopec, stojí někdy chatrč, pustá, holá. Místo okna má jen jakousi díru, a kdybys chtěl vejíti, nevíš kudy. Déšť nemá, co by na ní smyl, vítr si jí nevšimne, člověk se svým důmyslným okem jde okolo jako ten vítr. Člověk, vida ji v té nepatrnosti, ptá se: »K čemu taková chatrč?« Za tou dírou, jež je oknem, uvidíme prázdno, tmu. Ale v té tmě něco svítí jako dvě oči, pak se to hne, jde to k nám a před námi tu stojí zarostlý muž. Na rameně má pušku, očima na nás zamíří a jako by chtěl říci: »Kam já dohlédnu, tam dostřelí moje puška.« Už víme: ta chatrč je domovem lidských dravců.

Pak jdeme za několik let zase kolem té chatrče. Ale chatrč vyrostla, snad že i dravců v ní přibylo. Chatrč má okna, za každým oknem rozmarýny, bazalky, měsíčné

121$

růže. V kleci na okně skáče drozd a chlubí se, že je mistr nade všecky mistry vyučený; to se nám líbí.

Pak jdeme zase za léta tudy a myslíme si, zdalipak jsou tam ještě okna s květinami a drozdem? Ale nyní je i zahrádka kolem, a posloucháme-li, slyšíme, že tam někdo z knihy nahlas čte. Potom vyběhne ze dveří dítě jako kytka, buclaté jako plný měsíček, zavýskne si veselou průpověď, podívá se na nás okem plným důvěry, ukáže nám zoubky v plném smíchu – jako by si chatrč byla zavýskla; my se radujeme s ní. Pak začne v okně drozd a chlubí se, že má rodinu, pak zabečí něco v chlévě a přitom slyšíme tentýž slabý cinkot jako tam na kopci.

Je to možné? Je to táž chatrč? Kdože se změnil? Ta chatrč, anebo my? Ta chatrč i my.

Taková chatrč stála před mnohými lety na úpatí podobného kopce, jenž byl kusem vltavského břehu.

Chatrč! Bože, odpusť hříchy, byla-li to chatrč! Mohla to býti bouda, a kdo by se byl na ni díval s kopce, byl by řekl, že je to převržená košatina. Byla tak něčím, co nebylo rovné jako ostatní půda, něčím, co se zvedalo. Pro hlídače dost dobrá, aby tam přenocoval, ale pro člověka? Ani by o ni nohou nezavadil, aby ji odkopl, ani pohledem by ji nepoctil, aby jí řekl, že ji má v opovržení.

Zvedala se jako kus plotu, ale plot byl stěnou. Přes ploty přehozeno něco tyčí, na nich něco chrastí a drnu, a to byla střecha. Poněvadž od kopce a od chatrče vpravo a vlevo po břehu se táhly lesy, myslil bys, že je to skrýš pro myslivce na čekání – ale takto aby v ní bydlil člověk? – A bydlil v ní.

Poslyšme, jak se to stalo.

Daleko odtud, někde v horách, ve vesnici, kterou tu nikdo neumí pojmenovat!, byla ve statku Mařka, v jiném

122$

statku byl Józa a ti se chtěli. Věděla o tom celá vesnice, věděli o tom také rodičové. Józa přinesl jednou z trhu Mařce na šaty, při muzice s ní tančil a z kostela chodil vedle ní. Už se povídalo, že chodí do města pro ohlášky a už se povídalo, kdy bude svatba.

Tu Józu odvedli k vojákům a bylo po všem. Ani rozloučit už se nemohl s domovem a s Mařkou, neboť hned ho cvičili, jak má chodit, pušku a šavli nosit, a pak ho hnali proti nepříteli; bylo to za francouzských válek.

Býti tenkrát odveden a jíti na smrt, bylo jedno; proto jednou řekla matka k Mařce: »Déle mi neplač, není to nic platno, Józa je ten tam.«

Ale Mařka plakala přece, už ani nemohla mluvit pro samý pláč. Tu zase přijde matka a povídá: »Déle mi neplač, Józa je ten tam. Hlásí se o tebe Franěk, také ze statku, promluv k němu slovo a bude to.«

Nato řekla Mařka: »Nebude to, já si ho nevezmu.« Potom plakala dále.

Ale rodičové jednali tak, jako by byla řekla: »Bude to,« přislíbili ji Fraňkovi a ohlášky, které nepřinesl z města Józa, přinesl Franěk.

Když viděla Mařka, jak se všecko béře doopravdy, přestala plakat, šla k matce a řekla: »Nebude to, matko; já si ho nevezmu, není to nic platno.«

Ale matka slyšela to již jen jedním uchem, druhým to bylo venku. Tu Mařka rozvažovala, zdali to může být, když to tak berou doopravdy. A když viděla, že to není žertem, počkala si jednou na Fraňka a povídala mu: »Nechtěj mne, já si tě nevezmu; a jestli mne přece k tomu přinutíte,, budeš mít se mnou peklo.«

Nato se Franěk usmál a povídal pyšně: »Budeš ty mne

123$

učit, jak se někdo krotí!« O Fraňkovi bylo totiž známo, že umí zkrotit nejbujnějšího koně za několik hodin.

»Nu, když mne zkrotíš,« řekla Mařka, »dobrá! A ty mne nezkrotíš. A znovu ti povídám: nechtěj mne!«

To byly jejich námluvy, více spolu nemluvili. Divné to námluvy.

Ve statku, kde Mařka byla dcerou, strojili se k svatbě. Zabíjeli drůbež, telata, skopce, zadělávali na pečivo s kamarádky pomáhaly Mařce došívat, čeho bylo třeba, aby truhly byly plny. Mařka již neplakala, nesmála se, nermoutila, netěšila se, a když se přišel Franěk podvečer zeptat, povídala mu matka: »Hle, jak se umoudřila.«

Vůbec podobalo se, jako by vše se mohlo ještě zdařit, jenom k tomu ji nemohl nikdo dostati, aby promluvila s Fraňkem vlídné slovo. Ale když nechtěla, Franěk se usmál a na matku mrkl: »Ona obrátí!«

A obrátila.

Když v den svatby všecko už bylo pohromadě, co bylo sezváno, objevila se nevěsta mezi hosty samý úsměv. Kdežto jiná v pláči se rozplývá, Mařka jako by byla ve všem ostřílená, jako voják, jako chlap, s kuráží a nepohnuta. Kdož při ní prorokovali obrat, pomrkávali na sebe, že se jim proroctví vyplňuje; ale že je tak příliš netknuta a že tak tuze po chlapsku si vede, mnohým se přece nelíbilo a Franěk si pomyslil: »Aha, chce mi dát najevo, že budu s ní mít peklo.«

Když přišli do kostela a kněz ještě nebyl před oltářem, pravila Mařka, že si musí cosi v šatě poopravit, že hned přijde; a vyšla z kostela. Vyšla – vyšla; vždyť hned přijde, ani si toho nepovšimli.

Pak přišel kněz k oltáři a žádal, aby ženich s nevěstou přistoupili. »Nevěsta přijde,« povídali. A čekali.

124$

Ale nešla. Rodiče vyšli z kostela na hřbitov, volali ji, hledali, ptali se – nic; po nevěstě ani stopy. Vyšel ženich, volal, hledal, ptal se, na samém prahu manželství zaklel – nic; po nevěstě ani stopy.

Tu letěla kostelem slova: »Nemáme nevěstu.«

»Jak to? Co to? Vždyť tu byla?«

»Ale není tu.«

A tu kdekdo byl, vyšel z kostela, jako by se bylo udeřilo na poplach; hledali, volali, radili se, co a jak – nic naplat, nezměnili to, nebylo jí. Pak někteří se rozběhli po vesnici, hledali, volali. Hledali doma, ve světnici, v komorách, ve stájích, ve sklepě, vylezli na půdu, seno prohrabali, stodoly zpřevraceli i do studně se dívali, všude volali, ptali se – po nevěstě ani stopy.

Celá ves byla vzhůru. Jakpak ne, když se ztratí nevěsta před samou svatbou!

Nebylo člověka, který by v tu chvíli nebyl vyšel na náves svatbě vstříc a nemluvil anebo se nesmál, že se ztratila nevěsta. Mezi těmi, kdož se smáli, byla také Józova matka; ta ani netajila radost z toho, co se stalo. Tu padlo na ni podezření, že snad ona nevěstu ukryla, a svatebčné žádali, aby jim ji vydala.

»I hledejte spánembohem, mám ji ve špižírně, ač neutekla-li se do pece anebo nevisí-li v komíně.«

Patrně se posmívala. Ale svatebčané, jak už byli v hledání, hledali i ve špižírně, i v peci, i v komíně; když tam nebyla, vrátili se a s tváří opravdovou vykládali, že není ani ve špižírně, ani v peci, ani v komíně.

Tedy nenašli ji, protože tu nebyla. V kostele už byl kněz sám, protože ministranti i kostelník utekli, aby viděli, co se děje. Když pak už celou hodinu nikdo nepřicházel, sundal kněz se sebe štólu, která nesvázala,

125$

co měla svázat, složil do kostelní šatny i ostatní ctihodné roucho, zamkl kostel i hřbitov a odešel. To bylo jako po všem.

Rozumí se, že se ještě rozběhli a rozjeli do sousedních vesnic, nešla-li tudy ta a ta. Ale bylo vyřízení pořád stejné: nešla tudy a nebyla tu. Tu po všech těch vesnicích byli dnes na návsích, jako když očekávají vojnu, a vesměs si povídali, že se ztratila nevěsta Mařka, kde by mohla být a kam by se mohla ztratit.

»Nu, což? Poněvadž ve statku bylo všecko k svatbě bohatě uchystáno, byli hosté požádáni, aby zasedli, když všecko hledání se ukázalo marným. Mohl jisti, kdo měl chuti. Ale neměl téměř nikdo chuti; totiž nevěděli mezi sebou, radno-li pro ostudu u stolu zůstat, anebo radno-li s ostudou jíti od svatby domu. Někteří šli, někteří nešli. Těm, kdož zůstali, smáli se pak, že přece se musili najíst, a těm, kdož odešli, smáli se na potkání: »Vítáme vás, kmotře, a výsluhou. Povídejte přec, jak se to stalo?«

Jak se to stalo, víme toliko my, a my to povíme.

Když Mařka odešla z kostela, obešla jej dopola, a vidouc kostnici polootevřenou, nebo vědouc již napřed, že je pootevřena, vklouzla do ní, přivřela a schovala se za pohřební nářadí, za černé máry, za černý kříž a hlavně za příkrov, jímž se zastíraly máry a jímž se zastřela.

A nyní poslouchala, co se bude dít. V tom okamžiku bylo jí jedno, dostanou-li ji nebo nedostanou. Najdou-li ji, bude mít Franěk jako zpečetěno před celým světem, že bude mít peklo, a že mu tedy už k svatbě zahrála počátek; nenajdou-li, ještě lépe.

Nenašli ji. Hledali sice u kostnice, i dveře pootvírali; ale kdožpak by se skryl do kostnice, a za druhé, kdo by

126$

v kostnici se skryl za hnáty, za černé máry, za černý kříž a za příkrov?

Když hledajíce pootevřeli dveře, přála si přece Mařka, aby ji nenašli, srdce jí tlouklo, že ji najdou. Ale co, myslila si; nepovede-li se to tenkrát, řeknu u oltáře »ne« a bude po všem. K tomu byla podobna. Jenže tím, kdyby ji nenašli, byla by věc kratší; a pak, zdaž může za sebe stát, že by v posledním okamžiku přece neřekla »ano« místo »ne«. Tak si myslila.

Leč dveře se přivřely a nikdo nehledal v kostnici. Pak již jen slyšela hlomoz a volání na hřbitově, kolem hřbitova; potom hlomoz a volání šířily se do vesnice, a čím více vnikaly do vesnice, tím více se tratily odtud, až téměř zanikaly. Pak ještě několikrát hlomoz a volání letěly kolem jako hejno vran, pak již jen jako když jezdec jede okolo, pak zanikly docela.

Když se počalo stmívat, vyšla Mařka z kostnice a sedla si před ni; vypadala jako živý duch. A když se docela setmělo a jen hvězdičky s měsíčkem se dělily o službu světla, ploužila se přes hroby ku hřbitovní zdi a přes zeď dávala pozor, neblíží-li se někdo. Pak vylezla na zeď a opět dávala pozor.

A tu bych mohl užíti příležitosti a vylíčit, kterak ji někdo zahlédl a jak se mu vlasy ježily, že je to duch, a kterak ubíhaje do vsi, učinil poplach, že na hřbitově straší a že viděl Mařčina ducha.

Mařka seskočila se zdi za hřbitov a pokud měsíc a hvězdy ukazovaly jí cestu, dala se na útěk směrem ku Praze. Útěk se podařil. Jen bědování, povídání a proklínání zůstavila za sebou. Všecka stopa po ní zmizela, jenom pověst se brala od úst k ústům po mnoho ještě let,

127$

»kterak Mařka utekla ženichovi z kostela zrovna od oltáře.«

Mařka v Praze se dala do služby v odlehlých částech a pozorně se vyhýbala místům hlučnějším, ulicím lidnatějším, hostincům, o nichž zvěděla již doma, že v nich stavívají, kdož z hor přijíždějí do Prahy. Ale nehrozilo jí odtud nebezpečí. Nenašli ji, protože už ji nehledali.

Jiného cosi jí hrozilo – zastesklo se jí po horách, stýskalo se jí po Józovi. A do hor nemohla, o Józovi nevěděla. V postranních uličkách sotva uviděla vojáka, a uviděla-li, nebyl to Józa; a když to nebyl Józa, nemohla se zeptat, není-li tu Józa z hor.

Byla v Praze již tak dlouho, že snad by ji už byli ani krajané nepoznali, kdyby ji nakrásně potkali.

Tu se jí jednou tuze zastesklo po Józovi i po horách. Chodila, kam ji oči nesly, až tu vidí před velkým domem zástup vojáků. Zastavila se a pozorovala je – zdálo se jí, že je tam Józa. Přistoupila jako chlap k tomu chumáči a povídá: »Vojáci, je-li tu z hor ten, na kterého si myslím, já si ho vezmu.« Vojáci počali nato trochu do žertu a zhruba, ale Mařka přistoupila k jednomu z nich a pravila: »Tenhle je z hor, toho si vezmu.«

Byl to Józa.

Vzali se. Totiž vzali se tak, jak se vzíti mohli. Józa měl ještě několik let služby, neboť tehdáž se sloužilo asi čtrnáct roků a jakožto voják nesměl se ženit. Nu, ale vzali se. Vzali se po své vůli a takový svazek platí v nebi. Alespoň tolik, kolik by platil, kdyby si byla Mařka vzala proti své vůli Fraňka. A že je Bůh spojil, toho je důkaz, že žádný člověk a žádní lidé nedovedli je již rozloučiti.

Čekali v Praze, až Józa vysloužil. Když měl vyslouženo, nesli si v jednom uzlíku prádlo a v druhém malé

128$

děvčátko a hledali domov. Do vlastních hor se jim nechtělo; Mařce, že myslila, že tam nesmí, Józovi k vůli Mařce a oběma k vůli tomu, co si nesli v druhém uzlíčku. Hledali si hory poblíž Prahy a našli je, kde byly, na hořejší Vltavě.

Tam pod pustým kopcem se usadili. Dům měli hotový za několikrát čtyřiadvacet hodin. Oba totiž uměli plést ploty a košatiny; pletli tedy cosi, co nebylo ani plotem, ani košatinou, a to se jim stalo domovem. Když kladli základy, byl by žádný stavitel na světě neuhodl, že kladou základy domu. »Ale když Mojžíš bydlil po nějaký čas na vošatce, proč bychom nemohli my bydleti pod vošatkou, když se pod ni vejdeme?« pravil Józa.

Postavili tudíž cosi, co nebylo formou svou ničím a podobalo se všemu; hlavní jejich zřetel se měl k tomu, aby se do toho vešli. A měli místa tolik, že by se tam byli vešli několikrát. Potom, když to stálo do výše, udělali tomu strop a střechu, hodili na to něco, že to krylo, a tak byl strop i střecha.

Tak povstala chatrč pod kopcem, o níž jsem se zmínil z počátku.

Ostatně krajina poněkud se podobala krajině horské, ač jen málo. Nad chatrčí se vypínal pustý kopec s oním pustým dřevem, vpravo vlevo táhla se nedohledná řada kopců lesem porostlých, které sahaly vesměs svou patou do proudící vltavské hladiny; totéž se opakovalo na břehu druhém, jenže na samém břehu byly prostranné louky. Teprve za kopci a lesy počínaly vesnice.

Byli tu tedy jako v horách, ale v malých, a byli tu jako skryti, nikdo o nich nevěděl. K tomu jejich bouda musila sloužiti, aby nikdo o nich nevěděl. Sám fořt těchto lesů, když ji po prvé uviděl, myslil si, že to sem dal asi

129$

nadlesní někoho na hlídání, hajnému k ruce; hajný to myslil zase o fořtovi, a tak se stalo, že tu Józa s Mařkou zůstali. Nestáli vlastně nikomu za to, aby se po nich pozeptal.

Na zimu si Józa všecky dírky ve svém plotu zalepil pečlivě hlinou, aby tam nemohl vítr a jeho příbuzná – zima. Proti zimě chránilo je blízké stromoví lesů, které poskytovalo dosti topiva. Ale les poskytoval také dost výborné stravy, neboť Józa, když si nabil brokovnici, nedal ránu nadarmo; někdy to zaplatil životem zajíc, někdy srnec, někdy bažant, někdy tetřev. Józa byl ve vojsku nejpřednějším střelcem, a bylo by škoda, kdyby střílení zapomněl.

Když se tato vlastnost Józova zpozorovala, bylo to již osudnější. Věděli totiž, že jisté rány v jistý čas a na jistých místech nemohou pocházeti od nikoho jiného, leč od pytláka, a vystopováno, že tím pytlákem je Józa. Nastal shon. Každý nyní chtěl vědět, jakým právem Józa bydlí v boudě, a žádný to právo neznal, ani Józa.

Tu se tedy usnesli, že hajný má vyšetřit, jakým právem obývá Józa boudu? Ale když hajný se blížil k boudě, zasvítily na něho Józovy oči a zašla mu chuť.

Když hajný nic nepořídil, šel tam fořt. Ale i ten poznal, že tu nelze pouštěti se do žertů. Ptal se Józy, kde má pušku. Józa mu ji ukázal, a když fořt řekl, že ji vezme s sebou, řekl Józa zostra, to že neudělá. A potom povídal mírně, že se tu dějí velké krádeže v lese, že se tu zloději přeplavují s lesním dřívím, a že by na těch místech měl být hajný.

Při tom slově zůstalo. Fořt začal uvažovat, nebylo-li by lépe místo lesního škůdce živiti hajného; jako myslivec znal pravidlo, že z největších pytláků bývají nejlepší

130$

hajní – a Józa se stal hajným. Když se Józa stal hajným, povídal své ženě: »Dlouho jsem se držel, ale už mne páni mají.«

Pak bouda povyrostla; stará byla ponechána za chlívek a vedle něho vystavěno cosi, co bylo již podobno stavení, a to bylo nyní obydlí hajného Józy.

Nyní se tam ovšem každý mohl blížiti bez bázně, i dřívější hajný tam docházel, i fořt a shledával, že je Józa výborný hajný. I pustý kopec to pozoroval. Józa podchycoval na úpatí rozličnou skalní droleninu malými plůtky, zasadil, co se chytilo, akát, jeřáb, šípky, a ty pak svými kořeny zpevňovaly půdu dále. Potom jako samy sebou usadily se k akátům a šípkům traviny, mechy, lilie a vřesy. Stráň na úpatí nebyla již pustá.

Takto míjela léta. Když jich už minulo mnoho, shledáno, že hajný Józa má krásnou dceru, tutéž, kterou si tam přinesli v uzlíčku a která se podle otce jmenovala Jožka. Ve všech okolních vesnicích o tom věděli, a tu měli mladíci neustále něco na práci u hajného Józy, ten že dříví kupoval, ten že se na dříví vyptával, a kdo nic podobného neměli na vyptávání, šli blízko chytat ryby, aby uviděli Jožku.

Tu bývalo u řeky mladistvých rybářů více než ryb v řece; ale více než po udici se dívali k hajného chalupě, nevyjde-li Jožka.

A tu to bývalo někdy až k smíchu. Jako s procesím k zázračnému obrázku sem chodili, a kdo přicházel, měl na rameně prut a dělal, jako by lovil.

Kdo znal Mařku za jejího mládí, byl by řekl, že je Jožka celá Mařka. Jenom Józa znal Mařku z mládí a ten to říkal několikrát za den.

131$

V ten čas se stávalo, že také fořt častěji se zdržoval u hajného; zda k vůli úřadu, kdož to ví? Ale stalo se, čeho se nikdo z rybářů nenadál.

** II. **

Fořtovna byla odtud asi půl hodiny cesty níže, rovněž na vltavském břehu: předem hleděla k řece a zadem byla zaklínovaná mezi kopce – jako vídáme myslivny na obrázku.

Fořt, o němž jsme se již zmínili, jmenoval se Lovák, a sluha Kmoch mu říkával žertem, že musil se státi myslivcem, protože se jmenuje Lovák. Ale Lovák na to odpovídal: »Můj otec se jmenoval také Lovák a myslivcem nebyl.«

Nato řekl Kmoch: »To byl čistý Lovák, když se nestal myslivcem!« A odcházeje do síně povídal jako pro sebe: »Kdo ví, jestli se jeho otec jmenoval Lovák!«

Lovák byl každým coulem fořtem, jak je vídáme na obrázcích: velký, silný, od rány prudký – namířit a bylo to. Byl ve stáří, jemuž ti, kdo jsou v něm, říkají nejlepší věk, v polovici mezi čtyřicítkou a padesátkou. Ovšem ti, jimž není třicet, myslívají si: »Nejlepší věk je náš;« a děvčata dokonce nechtívají věřiti, že pětačtyřicítka je nejlepším věkem. Tak se tedy lidé i v té věci různí.

Lovák byl neženat. Před lety chtěl se oženit, ale nevěstu mu odloudil sedlák Dolina z Lesan a Lovák se na tom ustanovil, že se již neožení. Nyní Kmoch říkával: »Já jsem jeho žena,« pakliže někdo poměrů neznalý zabloudil k myslivně a po paní fořtové se ptal. Lovák byl starý mládenec a Kmoch rovněž starý mládenec, a až

132$

na to, že si bral čas od času k srdci nějakou novou známost, doplňoval druhou jeho polovici: řídil a spravoval mu domácnost. Mimo to pušky se mu jen leskly, dýmky byly, jako by je včera koupil a vždy na svém místě, a pak měl po ruce vždy loveckou lež; to též patřilo k domácnosti.

I jemnější, mravní stránku Lovákovu Kmoch doplňoval a i tu zastával statečně druhou polovici. Byl totiž Lovák, jak jsme povídali, prudký, a byl přitom srdce dobrého, že by je byl časem rozdělil. Tedy vlastně vrtkavý a nestálý jako to počasí v lese. Tu se stávalo, že v prudkosti něco vykonal, čeho za chvíli litoval. »Nemám srdce,« říkával Lovák. Anebo zase vykonal něco z dobráctví a za chvíli toho dobráctví litoval. »Nejsem myslivec,« říkával Lovák. Po něčem takovém, když vstupoval do dveří, říkal: »Kmochu, už jsem zase vyvedl hloupost, dej se do mne!«

»To jsem si myslil,« říkal Kmoch.

»Co sis myslil?« ptal se Lovák.

»Že milostpán vyvedl hloupost.«

»Jakoupak?« ptal se Lovák.

»To bych rád věděl,« řekl Kmoch.

»Tedy nevíš?«

»Vím; ale povídejte sám, budu poslouchat,« doložil Kmoch.

Lovák vypravoval, že uviděl v lese ženu, jak láme větve, a že ji jednou větví uhodil, až se větev zlomila.

»Vždyť jsem si to myslil,« řekl Kmoch. A nyní spustil: »Milostpane, jak se může člověk tak zapomenouti? Copak žena láme větve pro radost? Měl jste se jí zeptat, jestli to dělá pro radost. Rozlámat sám o ni větev! Víte-li, že to odstůně? A sedm dětí!«

133$

Lovák při těchto vejtopcích, jež sám sobě diktoval, poslouchával jako velký hříšník; ale když Kmoch povídal o sedmi dětech, přestal poslouchat jako hříšník a povídal:

»Je svobodná, nemá děti!«

»Ale může je mít, milostpane; věřte, může mít sedm dětí a víc. Každá ženská může mít sedm dětí a těm dětem jste ublížil, dřív než se narodily, když jste matku jejich ztejral. Budou naříkat na vás, až jim to matka poví, že jste ji ztejral pro suchou větev. A nebudou stát za nic. Vaše matka, milostpane, asi také jednou dostala větví přes záda.«

Tu se Lovák vztyčil: »Což já nestojím za nic?«

»Bodejť byste stál! Být tak prudký! Je to povaha? Což kdybyste ji byl do smrti ubil? Každý pořádný člověk by se vám musil vyhnout na půl hodiny s cesty. A zavřeli by vás. – Fi! Za celý svět bych nechtěl u vás být Kmochem!«

Jindy po náležitém úvodu, že vyvedl hloupost, povídal Lovák, že viděl, kterak nesou ženské dříví z lesa; chtěl po nich střelit, ale bylo mu jich líto, nechal je.

»Vždyť to povídám,« počal Kmoch. »Za vašeho panování, milostpane, tuze se rozmáhá zlodějská chamraď a vy to takhle šetříte! Střelit jste měl. Copak sejde na takové ženské, když ji postřelíte? Je to samá stará baba; a kdyby se chtěla při tom dříví ohřát, kdyby měla děti! Ale taková baba, kde vzít děti! Krade pro jiné!«

Tu zase přestal Lovák poslouchat jako zkroušený hříšník a pravil: »Nebyla to baba, je to žena, má pět dětí.«

»Jaký vy jste, milostpane! Což jste ještě neviděl, že stará bába může omládnout? Nasbírá si koření a je to. A tu zapře děti, kdyby jich měla mandel! Děti! Má to asi děti! Z těch co bude; nechtěl bych, aby se hlásily ke mně!

134$

Těm bych pověděl, co milostpán ode mne jakživ neslyšel.«

»Co bys jim pověděl?« tázal se Lovák.

»Bodejť bych jim to neřekl, že je milostpán pokazil svou dobrotou. Fi! Zlodějů nadělal svou dobrotou, a až budou pro to sedět – a sedět budou! – eh! milostpane, taková dobrota, ani do tamté fajfky bych jí nechtěl. Bože, rač nás chránit neštěstí, dokud jsem ještě u vás; dlouho to beztoho nevydržím.«

To byla nejslabší stránka, za kterou Lováka mohl Kmoch zachytiti: když pohrozil, že tu dlouho nevydrží.

»Kam bys šel?« zprudka řekl Lovák a v té prudkosti byla i jakási měkkost, jako: »Nechoď, nesmíš odejít!«

»Pryč,« řekl Kmoch. »Kamkoliv. Do hrobu. Já už zase cítím to lámání v lopatkách. Ó Bože, nic mne na světě netěší, ani milostpán. Všecko mne na světě opustilo a milostpán mne připraví do hrobu.«

»Což tě opouštím?«

»Už dávno; já to tajil, ale déle to nejde. Což milostpán nevidí, že se utrápím? Takové kousky vyvádět, jako milostpán – a když já přitom chci být poctivým, milostpane, to se srdce natrhne!« A tu byl Kmoch měkčí než milostpán.

Na Kmochově fantasii snadno vše se měnilo v páry, tak byla horká. Hodit na ni jediné slovo, to slovo přišlo hned do varu, už se z něho tvořily události, celé řady událostí, smyšlenek, fikcí, jimž Kmoch jen dodával jakési pravděpodobnosti.

Kmoch byl člověk momentu. Hned se vpravil v situaci a ještě ji předstihl virtuosním kombinováním. S nahodilým slovem dovedl si hráti jako komendiant s koulí a Lovák, třeba často věděl, že Kmoch žvaní, poslouchal ho s pozor—

135$

ností, s jakou se právě díváme na kejklíře, když si hraje s kulemi.

A tím také doplňoval Lováka co druhá polovice, neboť musíme doložit, že znal každé jeho hnutí, jako zná manželka každé hnutí mužovo, a že třeba se nám zdálo jeho povídání bez ladu a skladu, Lovák přec dobře rozuměl, kam kterým slovem míří. Neboť i to už se Lovákovi nejednou přihodilo, že stloukl ženu, která měla sedm dětí, a jinde že z dobráctví propustil jinou, jejíž synové pak na to hřešili a lesy obírali.

Před lety, když Lovák byl ještě mlád ve smyslu dívek, když se Józa přistěhoval s uzlíčkem a s Mařkou ke kopci do boudy, přišel Lovák domů a volal již zdaleka: »Kmochu, dej se do mne!«

»Už zase?« ptal se Kmoch.

»Eh, víš ten v té boudě, je to škodná, měl jsem jeho pušku v ruce a nevzal jsem mu ji.«

»Proto.«

»Co proto? Jaké proto?«

»Protože milostpán čeká, až mu ten luňák vezme jeho. A vezme mu ji.«

»Ale což? Mají malinké děvčátko, matka je držela v náručí – mám ty lidi pobíjet?«

»Pobíjet, milostpane. Co zaslouží taková škodná? Jako škodná: ránu a dost. Ledaže je škoda prachu. Zastřelím-li zajíce, najím se, pochutnám si. Mohu jíst lidské maso? Fi, ani to nemohu! Klackem ho ubít.«

»Proto jsem mu nechal pušku.«

Bylo dobře. Ale když udělali Józu hajným, tu teprve se toho Lovák dověděl.

»Teď už, milostpane, nic vás nelituju, ať se stane, co se stane. Józu udělat hajným! Kozla zahradníkem! Povídám:

136$

za vás se množí lesní krádeže. Nebude lépe, než až to jednou schytají a zavřou; pak to milostpán odsedí s nimi, protože to na něho svedou! – A teď mu stavíte ještě domek! Takový lid ani nemá bydlet, leda v děrách jako sysel, v doupatech jako liška. A když bude v díře, vylít ho jako sysla, v doupěti udusit jako lišku. Povídám, pořádný člověk k ničemu to nepřivede; zlodějem být, ten se má dobře, tomu se postaví dům. A ví-li milostpán, kde to dítě vzali? Cikáni to jsou a někde je ukradli. Však uvidíte, že bude jednou po něm shon.«

Měl-li Kmoch v čem pravdu, v tom ji měl, že bude po Jožce shon. Jak již vstupovala do čtrnáctého roku, mladíci na ni pohlíželi jako vrtohlaví, a když jí šlo na šestnáctý, víme to: lovili ryby, objednávali a kupovali dříví.

Tu říkal Kmoch: »Ta zfantí celý svět. Míval jsem také děvčata rád, ale byl jsem jen já a ona, měl-li jsem kterou rád. A tuhle chtějí mít všickni. Copak to může být? To nemůže být leda v turecké zemi.«

Kmoch zpozoroval, že Lováka baví, když mu vypravuje, kterak se mládež po Jožce fantí. »Tuhle z Lešan jeden,« povídal, »už je tři dny zavřen ve sklepě o chlebě a o vodě. Otevřít mu, je u vody a loví ryby a pořád kouká na hajného chalupu.«

»Není možná,« podotkl Lovák.

»Není možná? Tak! To vám povím něco jiného. V Lešanech o tom kázal páter na kazatelně: „Chytat ryby,” povídal, „to tak a koukat se na Jožku, ale na požehnání nic?” A milostpane, po požehnání tam šel také.«

»A bude tam v neděli odbývat požehnání,« řekl vážně Lovák.

»Požehnání tam? Nu, dej vám Pán Bůh dočkat toho dne, ale já se ho dočkat nechci. Copak to někdy někdo

137$

slyšel, aby k vůli ženské odbývalo se požehnání u vody a ne v kostele? Copak se dá kostel přeložit, jak se komu zlíbí ?«

Podobně to šlo dále, podobných zázraků napočítal Kmoch více.

Jednou pravil Lovák: »Kmochu, nezdá se ti, že se špatně šatím?«

»Právě jsem na to myslil. Jak to, milostpane, chodíte? Dvě léta máte na sobě jeden oblek, ani nevypadáte jako fořt; jako myslivecký mládenec, jako hajný, jako pytlák,« vykládal Kmoch.

»Dvě léta? Tenhle šat přinesl krejčí – sotva tomu rok.«

»Tak a když nosíte jeden šat ve všední den i v neděli, to nejsou dvě léta? Kdo to kdy viděl, aby takový pán, jako vy, chodil v jedněch šatech po celý rok! Dráteníci chodí v jednom šatě, a milostpane, vy jste sešlý jako dráteník.«

»Vojáci chodí také v jednom šatě, já jsem jako voják,« bránil se Lovák.

»Ale když jde voják k své milé, má vždycky novější mundur,« prohodil Kmoch.

Na tuto větu Lovák se zarazil a o šatech již nemluvil. Ale to Kmocha neuspokojilo. Shledal všecku garderobu a pak Lovákovi ukazoval kus po kuse: že kabát nemá pořádný límec, knoflíky že nemá k čemu přišít, že to nemá kus barvy, kus lesku a končil: »Zrovna jako dráteník, milostpane.«

Od té chvíle se počal Lovák strojit. Když ho měl Kmoch zase po prvé vyparáděna, pomlaskával si: »To jste zase fořt. Teď mohu říci každému: „To je můj pán,”

138$

a nemusím se stydět. Pane, já být ženskou – nu, nechme toho!«

Když fořt odcházel, díval se Kmoch dlouho za ním oknem, jak mu to sluší, pak šel hodný kus cesty za ním, pořád aby viděl, jak mu to sluší. A tu k svému překvapení shledal, že fořt jde k Józově hájovně, pak do hájovny a že tam zůstal.

»Á pane,« zaluskl si Kmoch prsty, »já povídal, že mu Józa sám vezme flintu, už je to tady,« a od té chvíle počal býti skoupým s poznámkami o Józovi. Když se Lovák vrátil, Kmoch nepromluvil.

»Co nemluvíš?« ptal se Lovák.

»Vyvedl milostpán hloupost?« řekl Kmoch.

»žádnou hloupost,« pravil Lovák.

»Co bych tedy povídal,« řekl Kmoch a vyšel před myslivnu.

Chlap něco ví, myslil si Lovák a vyšel také před myslivnu. »Co myslíš, kde jsem byl?« ptal se Kmocha.

»I co je mně po tom,« řekl a šel o několik kroků dále.

»Chlap něco ví,« dotvrzoval si Lovák. A nahlas se chlubil: »Nevíš, kde jsem byl.«

»V městě jste nebyl, jak na takového pána by se slušelo, když má nový šat,« odbýval ho Kmoch a dělal, jako by se mu chtělo zase o několik kroků dál.

»Kdo ví, nebyl-li jsem v městě ?«

»V městě? Tyhle karafiáty, které máte za kloboukem, rostou u hajného Józy a tyhle nitě, kterými máte postlaný kabát, z města nejsou. Tam by je byla slečinka alespoň obrala; neslečinka je nechá na kabátě.«

»Chlap něco ví,« opakoval si Lovák a sbíral se svého kabátu nitě a smekl klobouk a zastíral jím karafiáty, jako by je chtěl zapřít – jako před ženou.

139$

Od toho času chodil Lovák do hájovny každý den, přinášel na kabátu nitky, za kloboukem karafiáty, růže, takže Kmoch už jen říkal: »Eh, dlouho to beztoho nevydržím.«

Co to budeme tutlat. Už o tom mluvili všude; mládež, která chytala ryby, snadno to roznesla, že Lovák si chce vzíti Jožku. A ta mládež zároveň se posmívala, že je starý; přitom se na něho zlobila, že mu musí ustoupit, a na tom se usnášela, že mu to budou kazit. Mnoho se jich spojilo, mladých, švarných, hezkých, proti jednomu, který sice byl statným mužem, ale nebyl hochem a jehož závažnou vlastností bylo hlavně, že je fořtem.

Měla-li ho Jožka ráda, neměla-li ho ráda, o tom rozhodovat nebudeme. Ale jisto je, že osudy rodičů nejednou se opakují v dětech, a jako Jozčinu matku jednou nutili, že si musí vzít Fraňka, tak tatáž matka řekla Jožce: »Ty si vezmeš fořta.« Jen to se neopakovalo, aby Jožka řekla: »Nevezmu,« a aby raději se utekla k mrtvolám, než aby mu podala ruku. Utíkávala se jen k zvětralému kříži na pustý kopec. Snad ho tedy přece měla ráda.

»Dům nám vystavěl, všecko máme od něho, srdce by rozdělil, statný je, je-li při letech – páni se žení až v pozdnějších letech,« vykládala matka své dceři.

Józa na to říkal: »Svedete vy ženské kotrby něco moudrého; ale jak si to uděláte, tak to bude, já o ničem nechci vědět.« Pak šel ven a povídal si: »Jsem jeho hajný, co mám dělat?«

Jožka nenamítala nic; snad že ho tedy přece měla ráda. Tu se stalo, když fořt přišel zase do hájovny, že nenašel Jožku doma. Jak vešel do hájovny a uslyšel to, obrátil se, šel přede dveře a pohlížel po vůkolí, kde by byla.

Rybáři na druhém břehu spustili rozpustilý smích;

140$

pokřikovali na myslivce, že mu srna utekla; jedni zpívali „Uletěla holubička”, jiní „Což je to hezká věc, že jsem já myslivec” –. Až z toho byl velký rámus a v mládeži velká radost; až fořt se najednou zastavil, namířil a mezi ně střelil.

Na tu ránu písně utichly,; ale jen že utichly, vykřikl kdosi »Ježíš Marjá!« a potácel se k vodě; v tom ho ostatní zachytili a odnášeli.

Fořt nato, jako by se nic nestalo, od hájovny stoupal po pustém kopci až na jeho vrchol, ke kříži.

Byl to divný kříž. Vypadal jako zvětralý pahýl, měl jedno rameno, na kterémž bylo ještě kus plechu hřebíkem přibitého, vše ostatní strhali rouhaví větrové. Dole u jeho paty bývaly z plechu dvě sochy, jedna Jan evangelista, druhá plačící Marie. I tu Marii strhali rouhaví větrové; co tedy zbylo, bylo jako půl kříže s kouskem ruky a pod ním evangelista Jan. Kdyby si plačící ženština byla sedla po druhé straně proti evangelistovi, mohla býti jako plačící Marie.

A na tom vrcholu u kříže byla Jožka. Věděli asi doma, kam odešla, nebo to věděl fořt; snad si to řekli. Nebývají jen sluje a rokliny bezpečným útočištěm; vrchol kopce, na nějž se všech stran vidíme a přece nevidíme, bývá útočištěm bezpečnějším a příjemnějším než sluj, než rokle. Bezpečnějším: ode všech stran vidíme, blíží-li se kdo, příjemnějším: že s vrcholu přehlédneme kus krásného světa, je-li okolí tak krásné, jako bylo to zde.

Tam se Jožka utekla; snad že chtěla čekati na Lováka, nebo že chtěla utéci dotíravým rybářům, či z potřeby své duše, nevíme. Snad že všecky tyto příčiny spolupůsobily, snad že tam chtěla promluviti ke komusi, jehož v domě nenacházela, snad že cítila, že plné srdce tam si uleví –

141$

kdož může vyzkoumat, co mladé srdce hledá na vrcholu kopce!

Když tam Lovák přišel, uviděl ji takovou, jakou nikdy ji neviděl v hájovně, uslyšel řeči, jaké nikdy neslýchal v hájovně. Jožka byla u kříže polo sedíc, polo klečíc, ruce majíc sepjaty na kolenou, jako socha bez hnutí, jako Maria pod křížem – tak uvítala Lováka. A když k ní promluvil první slovo, obrátila k němu němé oči, asi tak, jako raněná laňka k tomu, kdo přichází, aby ji dobil. Myslivci rozumívají této mluvě oka.

A potom spolu dlouho mluvili. Tu povídala Jožka, že je ráda, že nebude mít daleko; tento kopec že je jí tak milý, a na kopec aby jí dovolil, kdy se jí zachce.

Nato se rozhlížela od kříže a s kopce.

Ptáci veslujíce ve výšce, křižovali se tu: jedny houfy ptaly se druhých, odkud a kam. A každé to ptactvo se lesklo v slunečních paprscích a plulo dále.

Plulo ke kopcům, do lesů. Kopce se zvedaly jako veselé, zelené vlny, jeden za druhým, jedna vlna přes druhou, a středem jich tekla bílá Vltava. Jožka na to vše pohlédla, pak obrátila oči ke kříži, pak k Lovákovi a řekla: »Odveďte mne od toho kříže.«

Vraceli se do hájovny; cestou se podpírala o rámě Lovákovo, byla němá a byla jako pohřížena v onen hovor tam na kopci, v tajemný hovor, o němž cítila, že sice započal, ale dokončen že není.

Když se vrátili k hájovně, nebylo po rybářích ani stopy; rána je zaplašila. Lovák ukázal Jožce na druhý břeh, jako by chtěl říci, že to měl již dávno udělat, a že to udělal až teď.

Když přišel Lovák domů, Kmoch se kabonil, aniž ho Lovák k tomu vyzval.

142$

»Co zas?« ptal se Lovák.

»Co zas? Pěkné věci zas. Šli okolo lešanští hoši, že jste postřelil nevím už kterého – «

»Já vím, kterého,« řekl Lovák.

»Vy víte, kterého? Nu, když víte, víte, ale všecko přece nevíte; hrozili myslivně, že ji vypálí.«

»Nevypálí,« řekl Lovák. »Oni si to rozmyslí.«

»Jaké rozmýšlení? Chlap přijde k myslivně, když nikdo není doma, hodí kohouta na střechu a je po rozmýšlení. Eh, já vím, že to špatně skončí.«

»Co špatně skončí?«

»Co? Povídali, že tu čarodějnici ještě nemáte, a že se postarají, abyste ji neměl.«

»Mám ji, oni se o nic nepostarají,« tvrdil Lovák s posměchem a s onou úsečností, která mu vždycky slušela, protože byl lesníkem.

»Nu, když máte, mějte si. Já myslil, že jste ještě tu největší hloupost nevyvedl, ta že na vás ještě čeká. A vy už jste ji vyvedl.«

»Jim navzdory ji mám; ať jen přijdou!« Pak se obrátil ke Kmochovi a pravil: »A co ty! Myslíš, že jsem tak starý, že bych se už nemohl oženit?« A předstoupil před něho.

»Ženit?« povídal Kmoch. »Na to stár nejste, ale abyste se ženil s Jožkou, na to nejste mlád.«

»Nebudeš ji nazývat Jozkou!«

»Pro mne a za mne! Ale je mi to jedno, neboť budu beztoho kmochovat někde jinde.«

»Kam bys šel?« v podráždění řekl Lovák. »Celá vesnice mi hrozí, že mne vypálí, že se mně pomstí, a ty bys odešel? Odejdi; však ty neodejdeš.«

To byl trumf, proti kterému Kmoch jaktěživ nic ne—

143$

svedl. Projevit mu tak neobmezenou důvěru a ukázat, že na něm mnoho záleží; to by se byl odhodlal ještě k jiným věcem, než zůstat v myslivně, jíž už beztoho tak přivykl, jako ti myslivečtí psi.

»Nu, spánembohem si ji vezměte! Ale až ji budete mít, poznáte, že jste udělal hloupost; pak nepřicházejte ke mně, neboť co byste pak slyšel, nechtěl byste slyšet dvakrát!«

Několik dní nato oblékal Kmoch Lováka do nejnovějších šatů, upravoval vše na něm co nejpečlivěji a nic nemluvil. Až když odešel do síně, bručel pro sebe, a když Lovák vykročil z domu, povídal: »Tak už tedy jde; zdrávi pořídili! Už má Józa jeho flintu.«

A to šel Lovák na svatbu s Jožkou.

** III. **

Ten, kterého Lovák postřelil u vody, nebyl svobodný mladík. Byl to sedlák Dolina z Lešan, nejzámožnější z okolí, v celém kraji nejznámější, před lety šťastnější sok Lovákův.

Nebylo trhu, aby na něm Dolina se nevštípil v pamět; v městech ho dobře znali, a když někam přišel, vědělo se, že se zase bude povídat něco o Dolinovi. Svým jměním se rovnal třeba hraběti; ale také se přičinil, aby se o něm mluvilo hned po hraběti.

Dolinu mohli bychom vyznačiti trefným jménem. „Selská pýcha” se tomu říká, méně ve smyslu dobrém, více ve smyslu špatném. Sotva kdy převládala u Doliny dobrá stránka té pýchy, nejčastěji však objevila se při něm ve

144$

vší své nahotě bez ušlechtilého příměsku. Však slyšme, beztoho se to o něm povídalo.

Sezval si na příklad k posvícení dráteníky z celého kraje a častoval je. Ale když je vyčastoval, opil je, po labužnicku se bavil jejich opilostí, válel se v jejich blátě, snižoval je a na tom snížení sám si klenul postavu velikosti, že překonal všecky; to nebyla věc pěkná a povídala se o něm.

Jindy jel do města o trhu, dal v prvním hostinci prostříti stůl pro padesát osob a pozval k hostině známé sousedy; když byla tabule hotova, jídla nanesena, a hosté se dostavili, aby zasedli, Dolina rozhoupal stůl a všecko, talíře i s jídly a sklenice s nápoji převrhl na zem a z toho měl velikou radost. Potom sehnal žebráky a. všelikou mládež, aby si to po zemi sebrali. Když se v tom nelidsky váleli a o kus sousta se rvali, měl z toho největší radost. To se o něm povídalo.

Jindy přišel do hlavního města a potkal vojenskou hudbu.

»Můžete mi zahrát?« ptal se.

»Můžeme,« řekl kapelník, »za sto zlatých.« To řekl jen žertem, neboť myslil: »Který blázen by dal sto zlatých?«

A tím bláznem byl Dolina; vytáhl stovku, dal ji kapelníkovi a kapela hrála. Když dohrála, vytáhl Dolina druhou stovku, aby ještě zahráli. Nu a tak vojenská kapela hrála Dolinovi v Praze na Staroměstském náměstí za dvě stovky dvě písničky. O tom se vypravuje podnes.

Jakých kousků vyváděl ve společnosti veselých bratří, o tom byly by kroniky. Za každého platil, kdo si platit dal; ale ten, za koho platil, mohl se připravit, že s ním něco vyvede, zač se bude hanbit.

Vůbec mohli bychom slovu „selská pýcha” při Dolinovi

145$

rozuměti asi tak, jako rozhazovat v nepravý čas a na nepravém místě. A to rozhazovat v každém slova smyslu, nejen majetkem, ale i náklonností, přízní, soucitem, pomocí, ctí a podobnými doklady, což má vždy ten účinek, že na takovou pýchu hledíme jako na cosi surového.

Nejošklivější její líc je ta, jež se jeví k nižším, v jakémkoliv způsobu podřízeným. Tak Dolina, jakmile potkal chalupníka, sedláka, který se mu jměním nevyrovnal, už mu něco vyvedl. Potkal-li domkáře nebo podruha, to už bez nějakého kousku nemohlo ani být; jenom s tím rozdílem, že sedlákovi a chalupníkovi udělal jen málo, podruhovi a domkáři více, a že to bylo hrubšího způsobu. Na příklad: že ho se silnice shodil do příkopu, že mu nohu podrazil, že – nesl-li něco v pytli – pytel mu rozřízl a pak se pásl jeho nesnázemi a lamentacemi. Arciť pak říkal: »Přijď si ke mně a naměř si žita, co chceš.« To bylo jako za to, že mu dovolil udělati ze sebe terč.

Ale když si přišel ubožák pro žito, byl Dolina ještě více Dolinou. Naměřil mu žita, že ho nemohl unésti, a unesl-li, že se polámal nebo jinak si ublížil. Někdy až i lékaře potřeboval takový nuzák a Dolina ho platil; byla-li rodina jeho bez výživy, i výživu jim dával, ale to vše jen za to, že mu dal ze sebe udělati terč. Nebýti toho, přestal býti dobrodincem.

To mohl si někde jinde při práci podruh polámati všecky hnáty a rodina jeho nemít chleba: ta by mohla k Dolinovi přilézt po kolenou a o sousto prosit, nic by byla nedostala. »Kde si to udělal, tam ať mu dají,« říkal Dolina a tím slovem už bylo jeho srdce zamknuto na několik zámků.

My, registrujíce tyto věci, nedivíme se jim. Za dob

146$

patrimoniálních, a o těch dobách naše povídka ještě jedná, bylo tomu tak. Sedlák byl bez uvědomění a slepě dělal, co viděl u pánů. A o pánech víme, že schytali lid a prováděli s ním orgie nejhnusnějšího způsobu; schytali také takouto chudobu a dali pak za ni žvanec. Někteří kavalíři stali se bezuzdností toho druhu zlopověstnými a žijí v této paměti posud.

Po pánech to dělali úředníci těchto pánů, ovšem v menších rozměrech, ale se stejnou hrubostí. Lid chodil na robotu a oni ho otročili duševně i tělesně. Úředníci byli pánů náhončími a hleděli pro sebe uloviti náležitou část; co ulovili, rovněž nepustili, tak jako páni.

Co viděl na pánech bohatý sedlák, to dělal po nich svým způsobem. I on slavil orgie, a co jsme viděli při Dolinovi, nic jiného není než jakýsi druh panských orgií. I jemu byl všechen lid, od dráteníka až po nižšího sedláka, zbožím, s nímž za napití, za korec žita, za sousto masa mohl dělati, co se mu zlíbilo. Lid bez domova byl k tomu, aby řekl „Zaplať Pán Bůh!”, když Dolina mu dal políček a k tomu políčku něco k pití nebo k snědku. Tak povstala ta „selská pýcha”.

Však nemysleme, že to, co nazývám „selskou pýchou”, je cosi, čím naprosto nutno opovrhovat. Opovrhujeme tím, pokud se jeví takým způsobem, jako u Doliny. Ale základ pýchy té nebyl zlý. Byla to síla, která se měřila s panskou silou, bylo to vědomí vlastní síly, jenže síly svedené na divné cesty a na divnější konec. Mysleme si Dolinu se vší tou bujností uvedena na cestu opravdovou, a máme člověka, před kterým třeba smekneme. Mysleme si ho zbavena veškeré té přisurovělosti, a máme člověka snad i šlechetného. Byla to tedy síla, která bloudila, ale síla to byla. Chtěl býti viděn, chtěl, aby se o něm mluvilo,

147$

a dělal to svým způsobem. Znáti způsob jiný, objevil by se nám jiným člověkem.

Ostatně Dolina z nás nevymřel. Jděme dnes od vesnice k vesnici a v každé najdeme, ne-li více, tedy alespoň jednoho Dolinu; třeba v rozměrech menších, ale najdeme ho. „Selská pýcha” má tak dobře svůj pocit falešně aristokratický, jako jej měla pýcha šlechtická.

Tedy nemyslíme tu pýchu, kterou má mít každý člověk i sedlák, ale tu, která se zná jen tenkrát, stojí-li vedle ní někdo, kdo je menší. V takové pýše je cosi ukrutného, cosi dravého, protože toho chudšího olupuje i o to málo, co má – o ten ždibec lidského vědomí. Neboť jaké jsou toho následky? Že lidé přestávají býti i lidmi, když chudší své ponížení nejprve málo cítí, posléze ani necítí, a to jen proto, že se za to napil a najedl. Napil se a najedl; zač? Že se stal prodejným, a víte, co to je? To je tolik, že když může otec za korec žita prodati svou tvář, aby na ni dostal políček, proč by nemohla žena za jiný korec prodati červeň svého studu a dcera růže panenskosti? Však zkoumejte kolem sebe, není-li tomu tak. A tu je cesta, po níž lid chodí tuze rychle s kopce.

Takto na pány, vůbec na vyšší, Dolina si netroufal. To býval spíše hladký a vše dělal po nich, jako by nebyl sedlákem. Však se mu za to také vysmáli. Viděl na příklad, že se páni oblékají v pěkné kožichy. Zajel do Prahy, koupil si nejdražší kožich a jezdil v něm. To by nebylo nic. Ale jednou byl pozván na hon, honil v kožichu, že sotva dýchal, a po honu zasedl v kožichu za stůl, aby bylo viděti, že má kožich. Tu vtipkovali na jeho kožich a kdo se nejvíce smál, byl fořt Lovák.

»Nepověsíte si kožich?« ptal se.

Dolina děkoval, že je mu zvyklý.

148$

»To je divná věc,« pravil Lovák, »váš kožich musí míti tolik svědků, že se v něm můžete potit. Našim kožichům to věří každý na první pohled.«

Jindy se stalo, že přinesli na stůl raky. Věděli, že Dolina bývá na rozpacích, kterak co bráti z mísy, a podávali mu je nejprve; pak se pásli jeho nesnázemi. Byla to zase „panská pýcha”. Dolina sáhl pro raky vidličkou, a rak mu vyklouzl s talíře na ubrus.

»Tak se to nedělá,« řekl Lovák a vzal raky do rukou. Nato vzal také Dolina raky do rukou, ale měl i při stole na nich rukavičky.

»Zamažete si rukavičky,« poštíval na něho Lovák.

»I,« řekl Dolina, »nevídáno rukaviček.«

»Ale rak jimi načichne, není pak dobrý,« řekl Lovák.

Nato Dolina rukavičky sundal.

»Vida, myslil jsem, že Dolina má bolavé ruce, když má i u stolu rukavičky a zatím on je má zdravé,« povídal Lovák.

To popudilo Dolinu na Lováka a Dolina to zase splácel doma mezi svými.

Jednou při hostině na faře sáhl Dolina do omáčky svou lžicí.

»Proto je při omáčce lžíce,« pokáral ho farář, aby věc omluvil u ostatních hostí, »aby se jí nabíralo.«

»Vždyť Dolina tu svou dříve olízl,« smál se Lovák.

Tenkrát byl Dolina na Lováka tuze rozezlen.

Ze všeho vidíme, že známosti s pány přinášely mu nesnáze, a přece k nim docházel; že se pak v těchto nesnázích topíval až po uši, udělal si tuto filosofii: »Páni přece mají něco pro sebe, a čert aby si na ně troufal; sotva člověk si pomyslí, už se mu smějí.« A aby se mu nesmáli, byl k nim pokorným, dolízavým, nemužným, tedy ještě

149$

více směšným. Měl k nim jakousi bázeň, ale naučení, které z toho bral, vyneslo mu jen tolik, že chtěl, aby ti menší měli bázeň zase k němu, když s ním obědvali. Každý jeho rozhovor se sousedy začínal: »Když jsme byli na hostině tam a tam.«

Jednou, když se chlubil hostinou tam a tam, prohodil někdo prostořeký: »Tam jste jedl raky vidličkou.« Tedy selská pýcha docházela posměchu i u svých.

Ale jeho nesnáze před pány množila ještě jedna okolnost. Jako se rád povrchem chytal všeho, co na nich viděl, tak se také dlouho chytal, co slyšel. Tu se mu nade vše líbila cizí slova, která do svých hovorů vplétali. Tak mu nadmíru příjemně lahodila slova „inteligence”, „amanuensis”, „brutální”, „filistr”, jako by byla zázračná. Jako když jeho uchu zazní pěkná píseň, uslyšel-li některé z těchto slov. Když se mu líbila, rozumí se, že je také ve svých hovorech hleděl poctít obzvláštní pozorností.

Ale tu měl hned dvě nehody; pletl jejich výslovnost a za druhé jejich význam. Z „inteligence” udělal jednou „intiligenci”, po druhé „tintiligenci” a rozuměl jim tolik, jako když se řekne „platný”, „prázdný”; tedy „inteligentní člověk” byl, o němž lze říci, že je jako „láry fáry”, „tintili vantili”; a podle toho mluvil.

„Amanuensis” v jeho jazyku se jmenoval „emankusista” a značilo mu to někoho, kdo píše; tedy o člověku, jehož písmo nemohl přečisti, říkal: »To je špatný emankusista.« Také tuto větu bylo z jeho úst slyšet: »Náš učitel je dobrý ve všem, jenom co emankusista je slabý, to je mu samá inteligence.« To znamenalo: »Náš učitel je dobrý ve všem, ale kaligraficky psát neumí, to se mu zdá býti zbytečnou věcí, láry fáry.«

150$

Slova „brutální” a „filistr” vyslovoval dobře, ale význam jejich byl pranešťastný. Slovem „brutální” vyrozumíval člověka, který je nevrlý, bručí, který je brumbál, a slovem „filistr” tolik co „ferina”. Tak jednou řekl: »Kmochu, vy jste brutální člověk, ale takto jste filistr.«

»Cože je?« ptal se Lovák.

»Nu, vždyť je to jen k jeho chvále,« povídal Dolina.

Když to Lovák uslyšel, smál se půl hodiny a pak se smál každý den, když si na to vzpomněl, až se mu to stalo příslovím; když chtěl Kmocha pochválit, říkal: »Ty jsi brutální člověk, ale takto filistr.«

Pak měl Dolina ještě množství slov rozličně oblíbených, ale už stála jen jako v druhé řadě a bral je na pomoc jen v případech řídkých, když se obzvláště chtěl vyznamenati, když chtěl ukázati na svoje známosti s úřady, právníky, advokáty.

Tak se mu líbilo slovo „fundus instructus” a tomu říkal „fundus štruktus”; později, když přišly v užívání látky k šatům, zvané štruksové, říkal kratčeji jen „fundus štruks” a myslil, to že je to pravé. Že ze „simultánní hypotéky” udělal „sentimentální hypotéku”, tomu by se mohl diviti jen ten, kdo by myslil, že slovo „sentimentální” po našem venkově tenkrát ještě nebloudilo. Bloudilo, jenže, jak vidíme, v rozličném smyslu.

I tak zvané vysoké češtiny se tenkrát Dolina chápal, ovšem jen dle doslechu, neboť sám knihy nečítal; s jakým úspěchem, ukážeme. Slovo „úslužný” změnil si na „úslušný” a myslil tím „slušný”, takže říkal: »Takový člověk a nemá ani úslušný kabát!« „Nevražiti na někoho” znamenalo v jeho slovníku „nevražditi”; tu měl Dolina smysl dobrý, jenže to jmenoval jinak. Tedy řekl Lovákovi: »Kmoch na vás nevraždí, co je tu Józa hajným.«

151$

»Cože Kmoch?« opakoval Lovák, aby všichni slyšeli zřetelně.

»Nevraždí,« řekl Dolina; slyšeli a smáli se. Ale Dolina to bral tak, že se smějí tomu „nevraždění” Kmochovu.

Jiné maličkosti, že říkal „vystříbřit” místo „vytříbit”, „pomořit” místo „ponořit”, jen tak jmenuji k vůli úplnosti.

Tato jeho vlastnost dovršila se jednou takto. Na kruchtě v kostele říkali „prim tenor”, „sekund tenor”. Jednou si objednal Dolina z Prahy cukr a na účtu bylo připsáno „cukr prima”, a nějaký ferina, kdo věci znal, připsal k tomu „tenor”; tedy stálo na účtu „cukr prima tenor“.

Tu pak kdesi pili kávu a hostitel si naříkal, že má špatný cukr a jiní naříkali také; Dolina svůj cukr chválil a povídal, že má dobrý tenor.

»Cože máte?« ptal se Lovák, aby zase pozornost obrátil k těmto výrazům.

»Cukr tenor,« odpověděl Dolina, »tenor prim; a abyste věděl,« doložil, »pošlu vám jej, jaktěživi jste takový cukr neviděli.«

Tomu se přítomní dlouho smáli a nejvíce Lovák; proto měl Dolina na něho s kopce nejvíce.

Tak bychom byli vylíčili našeho hrdinu v jeho poměrech k nižším, k lidu, a; k vyšším, k pánům. K pánům byl o tolik ústupnějším a úslužnějším, kolik útrpnosti a úslužnosti ubral těm, kdož byli za ním. Bál se pánů. Stále něco při něm viděli, stále s něčím při nich propadal, a to mu imponovalo. Ejhle, selská pýcha! Jen Lovákovi, protože byl jako by mluvčím všeho panského smíchu, kdyby se mohl něčím vymstít, byl by tak učinil.

Alespoň se o to snažil. Když slyšel, že všecka mužská mládež chodí rybařit naproti Józově hájovně, zalíbilo se mu to k vůli zvláštnosti. A když uslyšel, že Lovák se

152$

uchází o Jožku, podněcoval mladíky, aby tam chodili a Lováka zlobili. Dal jim tam přinésti pivo, poslal jim hudbu a sám přicházel, aby se díval, jak se bude Lovák zlobit, až on se mu bude smáti. Ano, věc se tak obrátila v pověsti, jako by vůbec Dolina byl toto lovení a rybaření založil; mluvilo se o tom jako o jakési nové zvláštnosti Dolinově, kterou chce, aby se zase o něm povídalo. A povídalo se: Lovák chce si vzíti Jožku, Dolina mu to zase kazí. Proč mu to kazí? Pro koho mu to kazí? To se nepovídalo. Kazí mu to.

Tak už tam proti hájovně zrovna tábořili, jejich posměch se ozýval hlasitě. Ten posměch vyzýval.

Tu Lovák do nich střelil a postřelil Dolinu, že ho musili odnésti. Zase se nemluvilo, leč o tom. Na štěstí nebyla rána zlá. Dolina byl jen postřelen.

Lovák jako by si byl svou ránu vyměřil navlas, jako by přesně věděl, kolik broků chce poslat na které místo a jak hluboko. Lovák myslil, že to bude radikální prostředek pro všecky časy. Dolina pak myslil, nyní je na čase, aby se teprve počal sám mstíti.

Na lůžku, na kterém musil tráviti delší čas, připomínal mu každý brok v těle pomstu, každá bolest mluvila nahlas: »Ať takovou bolest ucítí i Lovák!« Vysílal mladíky, kteří byli s ním u vody v onen den, aby Lovákovi překazili svatbu, nedali mu vkročit do kostela, zapálili mu myslivnu, střelili za ním, aby dělali cokoliv, jen aby mu něco udělali, co by ho mrzelo, bolelo, hodně bolelo.

Mladíci dělali z počátku rozličné pokusy; blížili se hrozivě k myslivně, pustili se do řeči, že to Lovák odnese, že mu budou pytlačit, lesy kazit, že se bude musit odtud přestěhovat. Ale věc zůstala jen při hrozbách, při pokusech. Lovák vzkázal, že kdo se k němu hrozebně přiblíží,

153$

bude na místě zastřelen a mladíci pak si říkali: »Co nám po tom, nás to nebolí; koho to bolí, ať si s Lovákem vyjedná.«

Tak tedy zbyl ze všeho na Lováka zase jenom Dolina.

Dolina vymýšlel jiné věci. Byl už uzdraven; chodil a uvažoval, jak příjemná je chůze a jak bolestno je nechodit, i ustanovil se na tom, že Lovák má pocítit, jak příjemná je chůze a jak bolestno je nechodit.

Co tak uvažoval, přišlo od Lováka psaní; Lovák ho zval k svatební hostině, kterou prý musil odložiti na tak dlouho, pokud Dolina churavěl.

Mohlo-li co ještě pobouřiti Dolinu, bylo Lovákovo psaní. Dolina udělal kroky, jako by nikdy nebyl na noze postřelen. »Tak se mně vysmívat? Postřelit mne a myslit, že je to, jako když něco řekne o mých rukavičkách anebo o kožichu?«

Potom, kdekoho potkal, vykládal mu: »Tu se podívejte, postřelil mne a zve mne k hostině, že si vzal tu z hájovny! Když se kolem něho nahromadilo něco lidí, oznamoval jim jako o trhu obecní dráb: »Víte, kdo je Dolina? Ten jsem já. A tuhle pošle mi ten fořt pozvání k hostině, že si vzal ten nouzov z hájovny. Ale, lidé, dejte pozor, jak to s ním dopadne! Jen dejte pozor, jak to dopadne! Víte, kdo je Dolina? Ten jsem já!«

Pak ohlásil ve vesnicích: »Fořt dává hostinu, Dolina také dává hostinu.« Pro sebe pak říkal: »Uvidíme, o které se bude mluvit, že byla hostinou: ta moje anebo ta jeho.« Vzkázal do vesnic: »Jen přijďte, kdekdo jste. Uvidíme, která bude prima tenor!«

Patrno, že přenesl hodnotu cukru i na hodnotu hostiny, a že vůbec prima tenor už bylo u něho vše, co bylo nejlepší, první.

154$

Pak oznámil, že dětem bude házet koláče, žebráci že dostanou po plných mošnách, že k hostině je pozván každý, každý – mimo fořta. Ten že může jít také pod okno, do přístěnku, aby to uviděl anebo něco dostal.

Aby každý věděl, že Lovák a ta nouzovina z hájovny – že je k smíchu. Protože chodil k řece, aby se mu smáli, a smát že se budou do soudného dne.

Jezdil všude, zval a všude dodal: »Jen přijďte, vysmějeme se, i uvidíte, že to . bude mela.«

Tak byla v blízkém sousedství v krátkém čase dvojí hostina za toutéž příčinou, že se vdala Jožka. Snad že hosté od jedné hostiny šli k druhé – od Doliny k fořtovi. Snad že, čemu se smáli u Dolinů, smáli se ještě jednou u fořta; snad že se smáli jen Dolinovi, snad jen fořtovi – uvidíme, všecko je možné.

** IV. **

Když přivedl Lovák Jožku do myslivny, řekl Kmochovi: »Vidíš, ta zde je paní; co ona poručí, bude, co ona nechce, to nebude.«

Nato Kmoch zabručel pro sebe: »To abych se jí hned zeptal, jak vyškrábat a čistit dýmky a jak postavit pušky – no, počkej, já ti ukážu.«

Usmyslil si, že bude vše dělat naopak, měl vymyšlený celý plán, že jí ukáže, co je sekatura, a aby si nemyslila, že je mu lhostejno míti dceru hajného za fořtovou.

Zpřevracel vše, co bylo v myslivně; dýmky postavil, kde stávaly pušky, puškám vyhledal nové místo, brašny, rohy, nože a všeliké náčiní lovecké pověsil na místa, kde je nebylo vidět, a nyní čekal, co bude.

155$

Ale přepočetl se. Jožka jako by to vše neviděla, usmála se, neusmála se, a ani neřekla, že je to špatně. Tu měl Kmoch polovici zbraně jako vyraženu z ruky. Otálel a když Jožka ještě nic neříkala, ptal se: »Je tak dobře?« Chtěl připojiti „Jožko”, ale myslil si, s tím že počká, až co ona řekne.

Ale ona povídala: »Dobře, Kmochu!«

Tím měl Kmoch vyraženu zbraň docela; už „Jožko” nepřidal a loudaje se před myslivnu, pro sebe si bručel: »Tohle bude hezké, ono se jí to líbí. No, počkej, ono se ti to líbit nebude – Jožko!« Teď to slovo připojil.

Ale ať dělal, co dělal, nešlo to: Jožka se nemrzela, ani si toho nevšímala. »Vím, že máte myslivecký pořádek v pořádku. Vy ani neumíte udělat nepořádek. Už jste to několikrát přerovnával a je to vždycky dobře.«

To už jen aby se nezdálo, že se tak snadno poddává, povídal si: »Pane, mně se zdá, ta že je pálená; ta chce na mne vyzrát. Počkej, ještěrko!«

Ale už na něho vyzrála. Kmocha už ani nenapadalo, aby jí dělal příkoří, a když v důležitějších věcech brala si ho i na poradu, poněvadž on zná pánovy návyky, tu bylo mu, jako když ho pod bradou zašimrá, jen se usmíval a říkal: »Ona je roztomilá.« A než se přiblížila hostina, byl Kmoch k Jožce upoután, že střehl každý její pohled a pásl po jejím oku, že než co vyslovila, už to bylo.

Už mu ani nepřicházelo na mysl, aby dělal v domě nepořádek, ani aby jí říkal „Jožka”. Ale jiná věc ho hnětla: téměř nic nejevila na očích, aby to mohl vykonati – vše bylo jí lhostejno, a když přišla hostina, ke které sezvali všechny známé, tu teprve se to ukázalo.

Jak víme, byla to do jisté míry svatební hostina; mělo se jí nahradili, co Lovák při sňatku snad schválně učiniti

156$

opominul. A tu když byla hostina pohromadě za stolem, Jožka od stolu odešla a byla ta tam. Chvíli ji nepohřešovali; když pak se po ní ptali, vstal Lovák, aby ji přivedl. Ale nenašel jí. Aby ji omluvil u hostů, řekl, že jí není dobře; věděl však, že nemluví pravdu.

Od toho okamžiku bylo po zábavě a skoro i po hostině. Lovák byl zamyšlen a do řeči se nutil, ostatní se nutili také. Slova byla mluvena jako napolo, smích byl jako když kolem mrzne, přípitky jako když jsou smíchem. Chtěli připíjet na zdraví manželů a Jožky tu není; Lovák opět vyšel, aby se poohlédl, zda by ji našel. Dolina by měl radost, kdyby se o tom dověděl.

Když Lovák odešel ze síně, prohodil kdosi: »Inu, mladá krev musí se prochladit, je večer.«

Někteří padli hned na to slovo jako mouchy na cukr; prohodili něco, jiní něco přidali, a když se Lovák vrátil, viděl, jako by ze všech hostí na něho hleděly Dolinovy oči, seznal, že se již o věci mluvilo, protože utichli, jakmile vstoupil. Do nastalého ticha když vkročil, jako by vcházel do sklepení, kde slyší pouze vlastní krok. Dolina by měl radost.

»Jak je mladé paní?« ptali se.

»Dobře, potřebovala vzduchu,« povídal i nenuceně i určitě Lovák a myslil tím vyhnouti se všemu vyptávání.

»Vzduch dělá vždycky dobře,« povídali zase, jen aby se mohli dopodrobna vyptávat.

Zase vyšel Lovák a řekl Kmochovi: »Jdi do hájovny nebo na kopec, je tam moje paní, řekni jí, že na ni čekáme.« A povídal si: »Což je to možná?«

Tu zase za jeho nepřítomnosti proskakovala v síni slova: »Když jsem byl mladý a moje manželka chtěla večer na vzduch, vzala mne, abych šel s ní.«

157$

Jiný hlas povídal: »Když je manžel mladý –«

Jiný hlas dodal: »To je jaktěživo, když manželé si nespočtou léta, spočítají je po nich jiní; počítejme.«

»To už je tak: někdo táhne jako magnet, někdo jako železo,« povídal jiný.

»Přitáhla včera, dnes už netáhne,« dokládali někteří.

Když Lovák vstoupil, zase utichli a tu bylo vše na něm vidět; i ruka se mu třásla, jako by ani nebyl fořtem. Rozmluva uvázla docela. Některým bylo Lováka až líto a mrkali mezi sebou, že vstanou a půjdou domů.

Tu řekl Lovák neočekávaným obratem: »Páni hosté, posečkejte, až moje paní přijde, přijde brzy.«

Na ta slova hosté nevěděli, na čem jsou a jeden na druha se díval, jako by povídal: »Má nás za blázny nebo mu přeskočilo?«

Ale jako odvážný hráč vsadí někdy na jednu kartu všecko jmění, tak Lovák vsadil všecku svou jistotu na to, že paní jeho buď odešla na kopec anebo do hájovny a že ji Kmoch přivede.

Na tak dlouho tedy bylo trapné příměří. »Nu, ať myslí, že přijde,« říkali si očima, »ona nepřijde; hezké nadělení.«

Přišla. Kmoch ji převedl a bylo patrno, že ji přivedl proti její vůli. Ale přišla; Lovák mohl se vítězně rozhlédnouti, že vsazené slovo vyhrál.

»Má paní, hosté se již chtějí loučit, hleď je pozdržet,« povídal Lovák hlasitě a s určitostí, která dávala najevo, že nestrpí odporu. V tónu těch slov ležela i výtka, první to výtka.

Mladá paní vše to snesla s okázalou odhodlaností, přisedla a bavila se, jako by se nic zatím nebylo přihodilo.

»Měli jsme strach, že vám není dobře,« povídali někteří.

158$

»Nebylo mi dobře,« řekla Jožka jako na omluvu a zase ne na omluvu, »ale už to přešlo.«

Potom byl Lovák jaksi zaražen. Ale zanedlouho vstal a povídal pevným hlasem: »Milá paní, zde se o mně a o tobě pochybovalo. O mně, že nemluvím pravdu, když jsem řekl, že ti není dobře; o tobě, že neznáš povinnosti k hostům. Řekni pánům hostům, kde jsi byla?«

Na ta slova zraky všech se obrátily k Jožce a v každém zraku stálo: »Kde jsi byla?« Ale Jožka nemluvila, nehnula ani rtem, jako by se jí nikdo nebyl otázal a jako by nikdo nepatřil na ni. Jako by jí nebylo nic po tom, kdo se jí tázal, ani po těch, kdo patřili na ni.

Tu Lovák, stoje jako socha, ještě dodal: »Já, když něco v lese seznám nepravého, to odříznu nebo utnu, aby se nemohlo říci, že jsem špatným lesníkem. A odříznu to nebo utnu i doma, aby se nemohlo říci, že jsem špatným manželem. Má paní, co ti doma překáželo, že jsi vyšla? Pověz, kde jsi byla?«

Byl to okamžik jako před bouří. V síni nebylo hlasu, a jenom oči všech jako když ji klovou do očí: »Kde jsi byla?« Kdož by si pomyslil, že hostina může se takto pomást, takto zvrhnout? U Doliny bylo lépe.

»Kde jsem byla?« řekla nato Jožka klidně i vážně. »Doma jsem byla, u svých rodičů jsem byla, protože nestáli ti za to, abys pozval i je. Byla jsem u nich, že se mi tu nelíbilo a tam se mi líbí. Proto jsem tam byla.«

Tato slova byla jako když je vydlabe; na všech tvářích to bylo znát.

Tu jsi mohl čisti na každém oku: »Vida, jí se tu nelíbí! My se ti snad nelíbíme?«

A tímto všeobecným myšlením prokmitalo u některých: »Hodná to dcera, šla k rodičům, ale v nepravý čas.«

159$

U jiných prokmitalo: »Hleďte, jak ji má Lovák rád, nepozval její rodiče. Hleďme, hleďme!«

A jiní takto němě mluvili: »Dobře udělal, že je nepozval; kdo by s nimi mluvil; sprosťáci. Nu, nasadil si do kožichu veš, má ji. Pěkné manželství!«

A pak zase jako když všecky tváře přelétne toto: »Jen je-li pravda, že byla doma! Kdo ví, kde se jí líbí, když se jí tu nelíbí.«

Nyní vlastně oči všech se obrátily na Lováka. Jožka svou věc si odbyla. Odpovídala a odpověděla tak, že nezbylo, co by se kdo ještě tázal. V její odpovědi bylo všecko. Jen to v ní nebylo, co na to řekne Lovák. Proto oči všech se obracely k Lovákovi a mluvily: »My čekáme, co ty teď řekneš; řekni něco na to, to je nyní to hlavní.«

Ale Lovák byl, jako když ho vymění. Jako když kameny hází se sebe, tvář jeho se vyjasňovala. »Jožko,« pravil, »moje milá ženo! Dobře jsi učinila, žes mne takto upomenula na to, co jsem neučinil. Páni hosté, velkou chybu jsem učinil, že jsem nepozval její rodiče, lituji toho, že jsem tak neučinil, ale s radostí to povídám, neboť vidíte nyní, kterak to moje žena napravila!«

A Lovák rozevřel náruč a vedl s hrdostí svou ženu po své straně.

Tu zase oči všech jako by povídaly: »Co ji sem vedeš, když se jí tu nelíbí ?«

Jožce opravdu se tu nelíbilo. Slova,, která Lovák promluvil, jako když se jí netknou. Jožka byla chladná a jako by okem svým povídala: »Co mne vedeš dál? Nelíbí se mi tu.«

Toho se uchytil Lovák. »Nelíbí se jí tu, páni hosté,« vykládal, »že tu nemá rodičů; kdo by jí to mohl vykládati ve zlý smysl?«

160$

Poněvadž minula jaksi rána hlavní, která měla zasáhnouti hlavu jeho co manžela, že mu žena utíká od hostiny, snažil se nyní, aby zachytil a zeslabil i tu ránu druhou, která byla urážkou vrženou v tvář všem hostům: že se jí tu nelíbí.

Uvěřili, neuvěřili. Hovor jejich se neprobudil, kdo co řekl, vypadalo to nemastné, neslané. Každý byl, jako by mu bylo těžko o slovo; když slovo našel, jako by byl našel poklad, a když to slovo promluvil, nebylo k ničemu, poklad to nebyl.

O této hostině se dlouho povídalo, déle než o Dolinově. A tudíž ovšem tím více slov našlo se po hostině. Hostinou dal Lovák každému nahlédnouti do své domácnosti, odestřel oponu, poodhrnul závoj se svého rodinného poměru, a diváci, kterým jej odhrnul, povídali nyní: »Čistý to poměr! Paní odejde v noci! Čistá to paní! Sezve si nás a pak nás hostí urážkami. To má z toho, že si vzal dceru z pobřežní boudy! A co s ní nadělá, i s jejími rodiči! čistí to rodiče, když na ně mohl zapomenout!«

V podobných odměnách probíhal sňatek Lovákův celým okolím a úsudek o něm se vrcholil asi v tento smysl: »Dejme si na Lováka a na Jožku pozor! Počkejme, uvidíme ještě komedie!« Divně si posloužil Lovák.

Po hostině se snažil Lovák prudkost, kterou měl při hostině, nahraditi něžností a pozorností; myslil, že se prohřešil. Prudkost jeho tedy, rozumí se, přešla v lítost, a byl by svou manželku umazlil. Jenže něžnost i pozornost měla na Jožku malý účinek; byla zrovna taková jako při hostině, když ji přiváděl po své straně; byla lhostejná, můžeme říci chladná. Tu se Lovák zarazil, ustal v mazlení a přemýšlel co to? Počal se ohlížeti, jako by se cosi pod ním bořilo.

161$

Sliboval, že již nepozve hosti, když se jí nelíbí mezi lidmi, nebo že jí sezve takové, kteří by se jí líbili a které ona sama určí. Číhal na to, aby sama určila a koho určí. Ale i to slovo jako by jí bylo ničím a Lovák u sebe uvažoval: »Ublížil jsem jí.« Chodil zamyšleně, jako by něco hledal. Když měl potkati Kmocha, stranil se ho, jako by se ho bál, a když se mu nemohl vyhnout, stranil se ho okem a nepřál si s ním promluvit.

Ale jednou pravil: »Kmochu, jsme tu málo veselí.« Myslil tím: »Jsem málo veselý; uvidíme, co řekne.«

»Málo, milostpane,« řekl Kmoch. »A máte mladou paní, hezkou a hodnou.«

»Hodná paní, Kmochu,« řekl Lovák, ale tím zase jenom vyzvídal, nic více.

»Špatný chlap,« povídal Kmoch, »kdo by jí chtěl ublížit; podíval by se, co bych mu pověděl!«

»Kdopak by jí ublížil?« vyzvídal zase Lovák.

»Ubližujou jí, milostpane! Povídají, že je pro vás mladá. Já to také jednou říkal; ale copak ona za to může, že je mladá? Mám radost, že je mladá, protože jí to tuze sluší.

»Povídají? Nechť povídají,« řekl Lovák, ale nemyslil tak. Pak pravil: »Víš-li, Kmochu, proč je tu málo veselo?«

»Proč je tu málo veselo?« opakoval Kmoch. »Co pak mám dělat veselo, milostpane? Kdyby bylo po mém, bylo by veselo. To by bylo zle, aby nebylo veselo, když je paní mladá. Vozil bych ji do měst, po vesnicích, kam by chtěla, až by byla veselá, musila by být veselá.«

»A kdyby nebyla ?«

»Kdyby nebyla? To už nepovím, neboť pak by to bylo, že si vás nebrala ráda.«

162$

Slovo bylo vyřknuto. Bylo pověděno bez úmyslu, a proto mělo sílu.

Lovák byl dále zamyšlen, dále chodil, jako by něco hledal, a nad všemi jeho myšlenkami kroužila jako sokol ta jediná: „Nebrala si mne ráda.” A když tato myšlenka kroužila, ty ostatní plaše se tiskly v zákoutí jako drobné ptactvo, když krouží sokol.

Lovák začal tráviti svůj čas v samotách, v lesích a jenom rozvažoval, pakli si ho nevzala ráda, zdali by ho ještě mohla míti ráda. Sedával u skal, jako by k nim byl přikován, sedával na kvetoucím vřesu na výšinách, kde byly jako lesní ostrovy, prázdné stromů, a tam přemítal.

Přemítání podobné se děje velmi zdlouha; třeba byl člověk myslivec, zvyklý naměřit a spustit, přijdou-li záhadné myšlenky života, bývá myšlenka i velmi lehká těžkou a tak línou, že celé světy jí nepomohou a že ji nedomyslíme o krok dál. Jako by se od nás nemohla a nechtěla hnouti; přejdou hodiny, přejdou dni a probdělé noci, a když se po ní ohlédneme, pořád je na jediném místě, nepohnutá, utkvělá.

Také přicházel Lovák na pustý kopec ke kříži.

Myslil, že když odtud se chopí těch myšlenek, že snad sebou hnou, na vrcholu kopce že budou jinými. Ale nehnuly sebou, byly k němu přikovány a on k nim.

Když jednou přišel na kopec, seděla u kříže Jožka, opět klečíc, opět ruce majíc spuštěné na klíně, opět jako by vedla rozmluvy s čímsi, co nelze pojmenovat a co nelze pochopit. Lovák ji viděl, tuto zkamenělou ženštinu a slova, která by jí dal co sochař za nápis, zněla by: „Nebrala si mne ráda.”

Podobalo se tomu.

165$

Pak se Lovák přiblížil a usedl si vedle ní.

»Ty jsi zde?« pravil. »Myslil jsem, že jsi zde.«

Jožka vzala ho za ruku, přiblížila jeho i svoji ruku k svým očím a plakala na obou těch rukou.

»Proč jsi smutná?« ptal se Lovák. »Myslil jsem, že naše líbánky budou veselejší.«

Byla to otázka, byla to výtka. A sice výtka na Lováka velmi jemná, neboť nemůžeme očekávati, že lesník Lovák probere veškeré škály sentimentálnosti, aby posléze nenašel slova.

»Vím to všecko, vím,« povídala Jožka. »Hřeším proti tobě, že jsem taková, a to mne trápí. Však myslím, že to přejde.«

Bylo to několik kapek na půdu zprahlou myšlenkami; málo kapek, ale Lovák se jich zachytil jako prahnoucí stéblo, které jich potřebuje, aby nezaniklo docela. »Nebrala si mne ráda,« myslil si, »ale sama myslí, že mne bude míti ráda, jen co to přejde.«

Potom povídal: »Podívej se na tu hájovnu! Mám v plánu ji přestavět, aby tvoji rodiče měli pěkný domek na své stáří.«

»Chceš-li, vystav!« řekla Jožka. »Ale nynější hájovně jsou už tuze navyklí; vím, že by jim stačila.«

»Nu, budou-li chtít, mohou přebývat ve staré; ale nebude na škodu, když vedle staré bude domek nový, pěkný a úhledný.«

Lovák vyzvídal, zdali si tím Jožku nakloní. Chtěl si ji nakloňovat vděčností a myslil, to že jsou ty pravé struny, na něž uhodil.

Potom povídal: »Musím tyto dny jezditi po panstvích a lesích; musím se podívati do některých měst v okolí. Chceš-li jeti se mnou, budu tomu rád.«

166$

»Chceš-li, abych jela, pojedu,« řekla Jožka. »Ale na kopci jsem ráda a byla bych spokojena, kdybych nejela nikam.« Při těch slovech obrátila k Lovákovi oči, z nichž netekly již slzy, ale v nichž bylo mnoho prosby a dosud mnoho smutku. Myslivci rozumívají takovým pohledům.

Tedy proto, že si toho nepřála, nejeli společně nikam; zato tím ohnivěji se pustil Lovák do stavění nové hájovny, a než se kdo nadál, rostla do výše a brzy vypadala hájovna jako pravé lesní stavení ve švýcarském slohu, v našich lesích oblíbeném, jako myslivna.

A tu Lovák, buď že si bral příčinu z provádění stavby nebo že měl jinou příčinu, častěji zacházel na pustý kopec, mysle setkati se tam v důvěrnosti s Jožkou. Podivno; doma té chvíle a místa nenacházeli. Pustý kopec se zdál nyní i Lovákovi útočištěm, tam jako by nacházel půdu, vláhu, všecko. Lovák měl nyní mnoho naděje, že to přejde, co Jožku tísní, a tu že se tedy vlastně najdou. Ale když se nesly myšlenky jeho nejvýše, přestala Jožka pojednou na kopec chodit; nenašel ji tam již a tu jako by se tnu byla přetrhla nit. Přestal tam chodit také.

A zase bloudil.

Místo na kopec zacházel pod kopec, že jde dohlížet na stavbu; ale vlastní jeho záměr byl, aby vyzvídal u Jožčiných rodičů o jejich dceři, o své choti.

Patrno, že v duši Jozčinu Lovák dosud nevnikl a že nyní nebyl také na cestě, aby do ní vnikl. Měla-li ona jakési tajemství vlastního snění, neměla-li je, Lovák nevěděl. Jen věděl, že je cosi od sebe dělí, a přemýšlel o tom, aby to odstranil. Přezvídal všude, u Kmocha, u rodičů Jožčiných, co by to bylo, ale výsledek byl stejný; to pravé mu neřekli, a to, co mu řekli, nepomáhalo, protože to nebylo to pravé.

167$

Lovák mohl nyní o sobě říci, že pokud na něm je, snaží se rozehřátí srdce Jožčino, snaží se dobyti prahu její duše, aby v té duši nebyl cizincem. Že se mu to nedařilo a nedaří, můžeme litovati a snad litujeme. Ale také litovati můžeme, že z pravé příčiny sám se nechtěl vyznati, ač byla na snadě, že nemusil po ní ani pátrat. Avšak přiznat se k ní nechtěl; dělal okliky a myslil, těmi že tomu přiznání ujde.

Dělilo ho od Jožky třicet roků a tu je marné, myslíme-li, že takový rozdíl se dá smazat oklikami. S tímto rozdílem nemůže býti z dvou duší jedna, a podobá-li se tomu přece, je to vždy klam. S tímto rozdílem jedna duše nestane se majetkem druhé; láska nikdy nepoteče plným proudem, pokape nanejvýš co almužna, a kdo myslí, že je tu v jiném poměru, než v poměru žebráka a almužny, zapírá jen, že žebrá, ale žebrá. Ani Lovák k Jožce nebyl v jiném poměru, než v poměru žebráka a láska jejich nebyla ničím jiným, leč almužnou. Ale přiznejme se, že místo lásky béřeme almužnu! Lovák za almužnu se styděl, rmoutil se; a protože Jožka nic jiného než almužnu dáti nemohla, rmoutila se rovněž. Ale almužna nepřestává býti almužnou, kterou ani Lovák se nemohl nasytit, ani. Jožka co dárkyně uspokojit.

To bylo to tajemství mezi nimi; Kmoch a jiní svým způsobem je naznačili.

Toto tajemství se stalo zřídlem veškerého jejich utrpení. Rozdíl třiceti roků! Ovšem, kdo se vychloubá býti duševním lékařem a řekne, že to není závažnou příčinou (a jsou takoví duševní fušaři), aby to mohlo býti zřídlem zmařeného života, před takými spisovatel umlkaje skládá zbraň.

168$

** V. **

A stejně plynul čas. Asi dvě léta nato v zimě povídalo se, že Jožka se cítí matkou. Tu Lovák blahým očekáváním tak se cítil šťastným, že myslil, že má pro tento život již vyhráno, a že v pocitu štěstí pozval k honu, jenž se v lesích jeho odbýval, i Dolinu, snad aby se usmířili.

Ale Dolina na pozvání odpovídal: »Nebudeš se již vysmívati ani mému kožichu, ani mým rukavičkám; ale kdybych ti mohl nasypati několik broků do těla, jako tys mi nasypal, udělal bych to a já bych se smál.« Na hon nepřišel.

Umrzlý sníh po cestách chrupal, v lesích větve pod ním praskaly. Nad lesy vysoko a kolem myslivny poletovaly vrány ve skupinách, že již čenichaly prach.

U myslivny bylo živo. Tu se shromáždili honci, kteří byli objednáni k střelcům, hoši, výrostkové, starci. Mezi starými mnohý zkušený pytlák, mezi mladými mnohý nastávající pytlák a vypravovali si o dřívějších honech: kdo co zastřelil, kdo je dobrým střelcem, pak o všelijakých příhodách na honbě i o nehodách, neštěstích. Jako před bouří si lidé povídají, kde uhodil boží posel, kde napadly kroupy, a křižují se, aby se to nestalo také zde, tak si vypravovali i o nehodách na honbě.

Kmoch při tomto vypravování všecky honce před myslivnou častoval slivovicí a napomínáním, jak se mají chovat, aby nebyli střeleni. »Nikdy nechoďte z kola, nikdy nechoďte do kola; když se střílí, držte se poblíž střelce, když uvidíte zvěř, nedělejte povyk, sice zvěř odběhne a potom střelec kleje.«

Někteří z mládeže se smáli.

169$

»Co se směješ, ty kudrnatý?« bral si ho Kmoch na mušku. »Nic se nesměj, sice se ti přihodí jako Kiliánovi. Víš, co se přihodilo Kiliánovi?«

»Co se přihodilo Kilánovi?«

»To byl také takový kudrnatý a pořád se smál; uvidět zajíce, už se dal do smíchu. Tu jeden zajíc na něho vychytral. Víte, jak vychytrá zajíc?«

»Nevíme.«

»Když byla zatažena leč, přemýšlel zajíc: „Když tamhleten otevřhuba se směje, mohu u něho proklouznout.” A proklouzl, podrazil mu nohy, Kilián se natáh’ jak byl dlouhý a sletěl se skály – tak zajíc vychytral.«

Zase se smáli, ať si Kilián sletěl se skály.

Potom dával Kmoch hádanky, jak lze zajíce přimrazit.

»Kdo to ví?« ptal se. Chtěl totiž povídat, co už stokrát řekl: když se při mrazu lucerna postaví před zajíce, zajíc se dívá do světla, oči mu z toho pláčou, pláč zmrzne v rampouchy až k zemi a tím se zajíc přimrazí. »Kdo to ví?« opakoval Kmoch.

»Já to vím,« povídal jeden klučina. »Když se chce zajíci pít, naváží se okov vody a voda se vychrstne na zajíce; než udělá deset kroků, zmrzne.«

»Ty jeden!« zlobil se Kmoch na hocha, že mu pokazil loveckou lež. »Počkej, na tebe dojde. Víš, co se stalo Jírovi, že chtěl být moudřejší než starší člověk?«

»Co se stalo Jírovi?«

»Ten starší jsem byl já. A já povídám: „Jíro, tuhle se přikrč ke stromu, ani nedýchej, až na tebe zavolám.” Ale Jíra byl moudřejší, vystrčil půl těla za stromem, vtom střelec myslí, že je to zajíc, střelí a Jíra mohl počítati, co jich má v kožichu. To se stane tobě.«

170$

Zase se smáli a prohlíželi klučinu, má-li kožich a kam mu jich bude nasypáno.

Tak se bavili. Pak si vypravovali, jak to večer chutná, když po celý den se uhoní do kopců a s kopců, kdo kde co povídá, kdo je dobrý vypravovač a kdo nesmí chybět na žádném lovu. Pak ti starší povídali o vojnách, jak je před nepřítelem, a zajíci musili jim sloužiti za řečnické obrazy a porovnání.

Vtom vyšel z myslivny fořt se všemi lovci a to bylo znamení, že počne leč.

»Kmochu, dal jsi naučení, aby se nestalo neštěstí?« ptal se Lovák.

»Milostpane, naučení i kořalku a kořalka jim chutnala dobře,« povídal Kmoch a mládež se smála.

Lovák se postavil v čelo leči a tím počal hon.

Vzduch byl jasný, sníh svítil, chrupal všude pod kročeji střelců, pohybujících se lesem. Větve stromů byly zaobaleny v sněhu jako v bělostné látce, ze sněhu trčelo zelené jehličí a volalo: »My jsme špendlíky, my sníh držíme, na nás je napíchnutý.« Sýkorky poletovaly od větve k větvi.

Zvěř se zvedala před kroky střelců; v lese zazněly první rány a rozléhaly se jako nenadálá bouře. Pak padaly rány hustě, pak jich bylo, že je ani nikdo nepočítal a neslyšel, jako by jich ani nebylo.

Lovák stál již u kříže na temeni pustého kopce a rozhlížel se jako náčelník po lovecké seči. Pod ním a kolem něho se vlnilo jako bílé jezero osněžené stromoví lesů, každý strom jako vlna lesknoucí se stříbrem. Černá hejna vran a kavek táhla přes bílé jezero ke kopci a krákoráním naplňovala vzduch.

Lovák stál u kříže na pokraji skály, zde dosti příkré.

171$

Bylo to místo, na němž se nejednou sešel s Jožkou; stál na témž pokraji, na němž sedával s Jožkou, a nyní mu zase přišlo na mysl, že má pro život vyhráno. Vtom vyšla odkudsi rána a zafičela mu kolem nohy. Shýbl se náhle, jako by si chtěl nohu ohmatat, a vtom, jak se to stalo, tak se to stalo: kácel se po skále dolů. Když se kácel, vyšla také jemu rána.

Stal se pokřik, že Lovák spadl a postřelil se. Střelci a honci spěchali na vrchol pustého kopce, někteří oběhli skálu k Lovákovi, jiní volali shora o pomoc, a než uběhlo tolik času, co to povídám, rozléhal se po veškerém lovectvu křik: »Lovák krvácí.«

Improvisovali rychle jakási zavazadla z lesních větví a snášeli Lováka do hájovny, k hajnému Józovi, kam bylo nejblíže.

Dolina byl by se tedy v tom okamžiku zasmál; jako by sem byl broky poslal.

Na štěstí nebylo ani Lovákovo poranění nebezpečné, ale cosi jiného se objevilo: že byl Lovák pádem se skály hrozně potlučen ve tváři. Jako by mu někdo tvář nožem rozřezal a prořezal; tak vypadal.

Přivolán lékař a ten nikoho již k Lovákovi nepřipouštěl, ani manželka u něho nesměla dlíti, zvláště když se řeklo, že je v požehnaném stavu; a Lovák svěřen do opatrování hajnému Józovi a Mařce.

Místo dalšího lovu honci a střelci obstupujíce hájovnu, vypravovali si o hrozném tomto případě a jako na vysvětlení jeho pokračovali v líčení nehod a neštěstí, jež se kdy přihodily na honbách. Ze všeho měli jen útěchu: že Lovák je živ.

Nebudeme se zdržovati při nemoci. Lovák se uzdravil z broků i z ran, které mu zasadil pád se skály. Ale jedna

172$

věc zbyla: tvář Lovákova byla změněna, k nepoznání změněna!

Tentam byl její rozhodný lovecký ráz. Na tváři utkvělo několik švů, které dodávaly jí děsný výraz. Když se chtěl Lovák zasmát, šklebil se, když chtěl mluvit vážně, tvář se stahovala, a když chtěl býti rozhodným, byl hrozným.

Lovák, když se uviděl v zrcadle, nechtěl ani z hájovny. Sám sebe se děsil.

A v ten čas, kdy se pozdravil, dostal kvapnou zprávu, že mu manželka porodila děvčátko, i zaradoval se; a když se zaradoval, vypadal, jako by se hrozil. Jen slova a oči prozrazovaly, že se raduje, tvář přestala býti zrcadlem duše i jejich slov, radost jeho vypadala, jako by se přihodilo nové neštěstí. V myšlenkách, v pohybech a v jeho touze, aby své novorozeně spatřil, jen v tom se jevilo, že je blažen.

Jakmile mohla Jožka chodit, přišla do hájovny i s děvčátkem, aby je položila do otcových rukou.

Ale když vstoupila, zděšením vykřikla, vrávorala a málem by byla upustila dítě na zem; jen tak, že ji i dítě zachytili.

Položili tedy děvčátko do otcových rukou a nyní mohl oplývati blažeností.

Mohl se cítiti otcem, mohl tuliti k prsům malinkého tvora, o němž dlouho snil, že mu chybí, a že by mu překlenul most ze srdce jeho k srdci Jozčinu a že by svými kořeny zachytil trolící se půdu jejich náklonnosti. Utkal si již plán, jak dítě vychová, jak do něho všecko vštípí, aby mohl o něm říci: »Hle, to je mé dítě!«

Nyní to dítě držel v rukou.

A matka dítěte v témž okamžiku, když otec je vinul

173$

k prsům, hrozila se ho, couvala před ním, vrávorala, skrývala se. Když počínal cítiti největší manželské blaho, manželka od něho prchala, nechtěla se k němu znát, protože byl znetvořen v tváři.

Byl to pocit velké stísněnosti, jaký v tom okamžiku projel jeho srdce. Celá nemoc ho tak nezabolela jako tato chvíle.

Pak přece zase přivedli sem Jožku.

»Má milá manželko, neboj se mne, nelekej se mne!« počal Lovák. »Moje tvář je zdrsnatělá,« pravil, »je zohavená, ale srdce moje je celé. Přinesla jsi mně lesní poupátko, děkuji ti za ně; ale musíš mít se mnou strpení, chci se radovati s tebou. A věř mi, že se raduji.«

Slza mu tekla po tváři. V této měkkosti slov byl si podobnější, jeho hlas byl hlasem otcovským, vroucím, zrovna tekutým.

Jožka se k němu blížila. Podala mu ruku: prosila ho opět za odpuštění, že se polekala jím, »jenž tak je změněn tím hrozným neštěstím,« doložila.

»Viďte lidé, je to neštěstí, které mne potkalo,« pravil Lovák, a tu cítil, že béře dvojí almužnu. Neboť i ta náklonnost, kterou mu nyní Jožka nesla vstříc, co byla jiného než almužnou, aby docela nezkazila tu chvíli, která měla býti nejblaženější?

Když si toto řekli, Jožka plakala.

Potom se zahleděl Lovák do malounkých očí děvčátka, dlouho se do nich díval a z jeho prsou jako povzdech táhla se slova: »Budeš se mne také báti, dceruško má?«

I čekal, jako by mohla dceruška odpověděti, že »ano« neb »ne«.

»Jen kdyby tys mne mohla míti ráda,« povzdechl si a usmál se na děvčátko. A v tom okamžiku již opět vy—

174$

padal, jako když se šklebí, a v témž okamžiku, snad že náhodou, děvčátko zaplakalo a neutišilo se, až je matka vzala na své lokty.

Nejšťastnější a nejhroznější okamžik tedy již přestál; nejšťastnější, že měl v loktech dítě, nejhroznější, že jeho podobu uviděla Jožka.

Potom se ubírali domů, Jožka a malá Katuška přiváděly si Lováka.

Když ho uviděl Kmoch, nebylo lze dostati z něho slova. »Nu, Kmochu,« řekl Lovák, »jsem tak hrozný, že se mne budeš bát?«

Kmoch, jako když do něho řízne nožem, uhnul se okem a pak se uhýbal i krokem a kudy chodil, povídal si: »Ten náš pán, ten náš pán!«

Nyní Lovák doma pozoroval, že se mu vyhýbají a že když na něho nemusí mluvit, nikdo nemluví. Snad mu chtěli ušetřiti lítost, aby mu ani svým potkáním nepřipomínali, co se stalo.

Ale jestliže mu chtěli ušetřit lítost, neušetřili mu jí, neboť Lovák se stal nyní zrovna podrobným pozorovatelem všeho, co se kolem něho dělo, všecko bral jako pod drobnohled a všecko vztahoval k sobě. A protože se mu vyhýbala Jožka, počal si povídati: »Jožka už mne nemiluje.« A protože se mu vyhýbal Kmoch, povídal si: »I ten Kmoch; kdyby alespoň ten Kmoch!«

Vidíme, už čekal na almužnu i u Kmocha.

Snad některé přímé srdce si pomyslí: Pěkná manželka, která se vyhýbá muži, že ho potkalo neštěstí; a to vlastně neštěstí, které přece není neštěstím. Neboť že měl ve tváři několik švů a byl ostatně zdráv, není neštěstím. Kdyby bylo, měla by ho milovat tím více.

Měla by. Také pravím, měla by. Ale jestliže se to ne—

175$

stalo, pak musím říci: »Milé srdce, nepovídám, co se mělo státi, vypravuji o tom, co se stalo. Mysli si o Jožce co chceš, taká byla, jakou ji líčím. Odsuď ji, neberu ji v ochranu, postav se po její straně, nezatratím tě proto.« Nikde jsem nepověděl, že ho Jožka milovala, když ještě nebyl v tváři zohyzděn. Proč bych ji tedy vháněl nyní najednou do lásky? Ještě jsem ani slovem nepověděl, že Jožka rozuměla jeho srdci; proč by mu rozuměla nyní lépe, když každý pohled na jeho tvář ji odpuzoval i od tváře, neřku-li od srdce.

Tu beru za svědky všecky přímé ženské duše; zdali pohled na tvář u nich nikdy nerozhodoval? Rozhodoval. Proč by tedy měla býti Jožka lepší než každá žena, které se hezká tvář líbí, a byť za ní bylo srdce plané, a které se ošklivá tvář oškliví, byť za ní bylo srdce nejšlechetnější?

A hle,, přátelé, Jožka byla lepší než každá jiná žena, o které jsem vám právě vykládal. Neboť Jožka v několika týdnech se změnila k Lovákovi tou měrou, že by nikdo nemyslil, že je toho schopna, i že je to možné. Neštěstí Lovákovo vskutku jí otřáslo, a jestliže, uviděvši ho u svých rodičů po nemoci, vykřikla a zavrávorala, bylo to vykřiknutí prvním, ač neuvědomělým výrazem toho otřesení; bylo obratem.

Po tomto zděšení podala mu Jožka ruku, a to bylo již zřejmějším se blížením, ač rovněž neuvědomělým. Ale toto podání ruky bylo jakoby protivou onoho výkřiku, líc, jestliže onen výkřik je nám rubem. Že však jedno i druhé bylo neuvědomělé, nastala potom přestávka, nastalo ticho. V této přestávce, v tomto tichu Jožka se Lováka stranila, nešla mu na oči, a tu vlastně pohlížela do sebe, smím-li říci, krčila se do sebe, uvažovala.

176$

Co uvažovala? Že je Lovák její manžel, otec jejího dítěte, v tváři zohyzděný, a že se cítí nešťastným. Pak uvažovala, že se cítí nešťastným k vůli ní, a potom jako si dopověděla, že byl až dosud s ní nešťasten, protože ona nebyla šťastna s ním.

Tímto uvažováním její duše měkla a když je půda měkká, nechť je to na poli, v lese anebo v duši, může se do ní zapustiti seménko, které se ujme. A to seménko byla otázka, zdali je nutno, aby byli spolu nešťastni, a hned druhá co kus odpovědi, zdali není možná, aby se cítili co možná málo nešťastnými?

Nyní již nevybývalo mnoho. Lovák, když si ji osvojil jako pán, který řekne: »Dej se mi, protože já jsem pán –«, tento Lovák jí byl lhostejným, a byla by mu málem připravila to, co její matka Mařka slibovala Fraňkovi: peklo. Však to dokázala útěkem od hostiny. Ale nyní byl Lovák jiný; nestál tu co pán, aniž ona co jeho majetek. Stál tu jako skutečný žebrák, nešťastný, bídný, hrozící se sama sebe a Jožka měla pocit, že má tolik bohatství, aby mu místo almužny již dala sebe celou. Pocit tohoto bohatství, jímž může Lovák býti šťasten, způsobil jí nejprve nesmírnou radost, tu, že nyní má nadbytek, jehož se nikdo nenadál, jehož se sama nenadála. Nato si vyslovila zřejmě: »Když si můžeme pomoci, pomozme si!« A tu bylo seménko ujaté; teď pučelo a rostlo.

Nepovídám, že to byla láska; ale možná, že to byl k ní krok. Nemůže nikdo říci, že láska přijde vždy jen najednou, bez předběžných ohlášení, bez průvodu. Pravda, přijde někdy, že než se ohlédneme, je tu, nemůžeme se ani zeptat: »Odkud?« To je ovšem ta nejkrásnější, nejmocnější láska, která přichází, že přijíti musí, jako že přichází jaro, s jarem vůně a květ. Ale u Lováka a Jožky

177$

o takové lásce nemůže býti již řeči, možnost takové lásky mají oni za sebou; ale nemají za sebou možnost lásky – chcete-li – ušlechtilejší, hrdinštější, tudíž i vznešenější, která může býti dcerou tamté, třeba co dcera o matce své nevěděla.

A tu přichází láska rozličným způsobem. Náklonnost, sympatie, přátelství, soucit, slitování – to vše sice není láskou, ale nikdo neupře, že i sympatie i přátelství i soucit i slitování mohou předcházeti lásku jako červánky den, a že kdo jednou nohou stojí na kterémkoliv z těchto kruhů, již touto nohou často vstoupí do bran, nad nimiž je napsáno: »Láska«.

Jožka stála jednou nohou na jedné z těchto cest. Litovala Lováka, měla s ním soustrast, měla radost z této soustrasti a pociťovala nutnost, aby mu ulevila v bolesti. Na této cestě stála ne jednou nohou, nýbrž oběma.

Tu jí nevadila již znetvořená Lovákova tvář; ba, čím více ji viděla, tím více cítila, a čím více ji to dojímalo, tím více pudilo ji to k němu. Žalem zastřené jeho nitro bylo cosi, čemu porozuměla, a tomu porozumění nevadila již žádná tvář.

Proto se Jožka vzchopila a šla k Lovákovi: »Potěš tě Bůh, Lováku; chceš mne míti rád?« ptala se ho. A nato podala mu ruku po druhé, do upřímná.

Lovák se tímto nenadálým obratem zarazil, jako když uvažuje, má-li věřit svému sluchu. Byl již na cestě svého osamocení trochu daleko, již se vžíval do pusté své cesty a tu mu najednou kývá ruka, volá za ním hlas: »Zanech tuto cestu, obrať se na ní, půjdeme společně.«

Lovák se zarazil, neřekl ani: »Půjdu s tebou« a neřekl ani: »Nepůjdu s tebou.« Stál, díval se a uvažoval. Už na nikom nic nechci, myslil si Lovák; kdo mne to volá?

178$

Ale Jožka nevolala již, stála u něho a vzala ho za ruku. I nemůžeme si mysliti ženu jemnější, oddanější a soucitnější, než jakou se stávala Jožka. Každou prázdnou chvíli mu věnovala, zrovna jako se svým srdcem s ním rozmlouvala, co na jeho očích viděla, to mu konala, a vymýšlela nové a nové věci, jak by mu osvědčila svou oddanost. Nemůžeme si mysliti tklivější ženy, než jakou se stávala Jožka v tomto svém obratu. Neustále po jeho straně, neustále se vyptávala a neustále všecku nelíčenou lahodnost mu předkládala, každým možným způsobem ho zachycovala, jen aby se cítil šťastnějším, jen aby měl vědomí, že je doma a že je doma s ní.

Co se namluvila do toho malého poupátka v otcově přítomnosti; jak je učila vztahovati ručky k němu, hladiti ho po drsné tváři, kterou sama hladila; jak stavěla před jeho očima krásné větrné zámky; jak děvčátko poroste, jak bude žvatlat, jak bude hezké a jak jim oběma bude neocenitelnou potěchou.

Šel-li Lovák z domu, doprovázela ho i s Katuškou až do lesů, měl-li přijít domů, čekala na něho čtvrt hodiny cesty a první, co bylo, že děvčátko musilo vztáhnouti k němu ruce a přivítati ho jako andělíček políbením. A ne snad oklikou že by chtěla pohovořit s jeho náklonností. Zrovna mu řekla, že ty švy v jeho tváři jí pranic již nevadí, ano že od té chvíle, co ho takovým spatřila, počala teprve milovat, a že je si toho vědoma.

Počala milovat! Vidíme, že jsme dobře pojmenovali tu její náklonnost, kam směřuje; sama se tedy přiznává, že je na prahu lásky.

A tu jako by chtěla i v jeho snech přebývati. Každé její slovo bylo měkké, pozorné, jako do bavlnky zaobalené a jako samou vroucností prosycené. Sněhy by na

179$

něm tály, led by se na něm rozehřál. Bylo v ní jaro, cítila to. Dýchala tím jarem, třeba na pustý kopec. Ale důvěřovala si, že i pustý kopec změní; vždyť dýchala jarem!

A tu vidíme, kterak se počíná odehrávati cosi nadmíru dojemného, cosi tragicky dojemného; neboť Lovák byl již tak daleko došel ve svém osamocení, že jí nedůvěřoval – že již nevěřil ani jejím slovům, ani jejím činům.

** VI. **

Když uviděl Lovák po prvé, kterak jeho tvář je zošklivena, myslil na Jožku a cítil se nešťastným. Potom došel tak daleko, že se již ve své neštěstí vmyslil a že si počal v něm libovati. Tu Jožka mu řekla, že ho miluje, byla k němu soucitná, vyhledávala jeho srdce, vycházela vstříc jeho duši – a Lovák jí nevěřil, že mluví pravdu.

Trpěl to, aby ho měla ráda, aby mu Katušku stavěla na oči, aby ho volala k domácímu štěstí; ale v sobě byl již tím, čím byla Jožka předtím: odměřeným, chladným. Vyměnili sobě úlohy.

Lovák se ptal: »Může mne míti ráda?« Nepotřeboval se ani dívati do zrcadla, aby si odpovídal: »Nemůže mne míti ráda.« A potom dodal: »Proč se tedy staví, že mne má ráda?« A když člověk vstoupí až na tuto půdu, když už takovým myšlenkám podá prst, pak jde dál a podá i celou ruku.

Tedy ani se nemusil dívati do zrcadla. Ale Lovák se díval do zrcadla. Nejen do toho, které visí na stěně, ale i do toho, jež má každý člověk při sobě a v němž vidíme

180$

se časem lépe než v tom, které visí na stěně. Potřebujeme se obrátit k sousedovi a jeho tvář, oko, ne-li slovo, nám povědí, co si o nás myslí; jako bychom se uviděli v zrcadle.

Nyní si vyhledával Lovák zase Kmocha. »Co myslíš, Kmochu, kdybych tak teď šel na námluvy?«

»K čemu byste chodil na námluvy?« povídal Kmoch. »Máte hezkou ženu, máte hezké dítě; lepší byste nedostal, kdybyste leta chodil na námluvy.«

»Nyní už bych ženu nedostal, viď, Kmochu?« řekl Lovák a nutil se do smíchu.

Jak se šklebí, myslil si Kmoch. A nahlas řekl: »Já být ženskou, vzal bych si vás, milostpane, protože až na to, že vyvedete časem hloupost, máte dobré srdce.«

»Lepší srdce než tvář, viď, Kmochu?« smál se Lovák.

»Nu co, jste myslivec, to se může přihodit každému myslivci a ještě horší věci. Kdopak by si to bral!«

A Lovák pro sebe si myslil: Chce mne těšit, že to mohlo býti horším, tedy že je to již zlé. Potom povídal: »Onehdy jsem potkal malého hocha; když mne uviděl, dal se na útěk.«

»To byl nějaký mamlas, milostpane,« řekl Kmoch. »Pořádný člověk by to neudělal. Copak chcete, aby měl chlapec rozum? Ten uteče před strašidlem v poli, pořádný člověk neuteče.«

Nato si Lovák pomyslil: Už mne přirovnávají k strašidlu v poli. Proč mně Jožka říká, že mne miluje?«

Po myslivnách chodívají pocestní myslivci, propuštění hajní, někdy i lesníci; ti se tam živí, že chodí od myslivny k myslivně, v každé nějaký den pobudou o stravě a pak dostanou nějaký groš na další cestu. Jako krajánkové u mlynářů, u sladovnických.

Takoví myslivečtí krajánkové, jimž se říká znamenitým

181$

zkroucením hlásek facír, přicházeli také k Lovákovi a pobývali zde. Tu se stávalo, že facír, když vstoupil a Lováka spatřil, se zalekl.

»Co se lekáš?« ptal se.

»I nic,« řekl facír a díval se Lovákovi do tváře a počítal švy jako na omluvu, protože se leká.

Potom řekl Lovák: »Jdi k paní, aby věděla, žes přibyl. Tamto na dvoře je paní.«

»Tu jsem již viděl,« řekl facír. »Ta že je paní fořtovou? To jsem nevěděl.«

A díval se na fořta, jako by chtěl říci: »Budeš mi něco malovat; ta že je tvá paní?«

»Nu. co? Nevěříš?« osopil se Lovák. Pak to facír uvěřil a šel k paní.

Ani nechtějí věřit, že je má paní, myslil si Lovák; a ta paní mi říká, že mne miluje.

Do takových zrcadel se díval Lovák.

Jindy přišel facír, když Lovák nebyl doma. Uviděl paní, jak chová dítko, a když paní řekla, aby si sedl a počkal, až přijde Lovák, facír vyprosil si z jejích rukou dítě a hrál si s ním.

Pak přišel Lovák, přijal facíra za hosta a bral si od něho dítě.

Facír hloupě se díval na fořta a na dítě.

»Co na nás hledáš?« ptal se Lovák, který měl v těchto věcech už oko zrovna vycvičené.

»Já myslil –«

»Cos myslil? Že to dítě není moje? Což mi není podobno?“

Facír se usmál a povídal: »Mně se zdálo více podobno paní.«

Ani nechtějí věřit, že to dítě je moje? myslil si Lovák.

182$

A! moje paní mi povídá, že mne má ráda. Proč mi to povídá?

Jednou zastihl facíra při rozmluvě s Kmochem.

»Ale, příteli, je to jeho paní?« ptal se facír.

»Toť se ví; čí by byla?«

»A jeho dítě?«

»Nu, tohle by bylo. Čípak by bylo, kdyby nebylo jeho?«

»Já jen tak myslil.«

»Co jsi myslil?« zprudka na něho Lovák.

»Eh, kdožpak může na první pohled poznat, čí je kdo paní a čí je kdo dítě!«

»Zvláště když je člověk napolo slepý,« dodal Kmoch, neboť byl facír starší člověk.

Do takových zrcadel se díval Lovák a každé zrcadlo mu pravilo: »Není ani možné, aby to byla tvá žena, neřku-li, aby tě měla ráda.« Lovák si vyhledával v každém člověku takové zrcadlo, a ovšem že pak si taková slova vyčetl z každého, protože je chtěl vyčisti. To mohl přijíti do domu žebrák a mohl býti jist, že vedle almužny dostane ještě Lovákův průvod někam na kopec nebo do úbočí, kde se bude musit podrobiti rozličným otázkám. Ano, žebrák mohl na tom založiti svou spekulaci, byl-li toho schopen, že tím častěji může přicházet a že tím více dostane almužny, čím hojnější podá stravy Lovákově nedůvěře.

To mohl přijíti i cikán, člověk tulák a kdokoliv světem jdoucí, nikdo z nich neodešel, aby ho Lhoták nepodrobil zkoušce. Až i číhal na podobné lidi a můžeme srozumět, že kdo na cosi podobného u takových lidí číhá, také to obdrží.

Na příklad Lovák potkal žebráka.

»Zajdeš také do myslivny?«

183$

»Pantatínku, jak bych nezašel? Jdu od Dolinů; odtamtud jdu do myslivny.«

»Tedy tam řekni paní, že fořtovi přišlo na cestě zle, a potom mně přijď povědět, co paní řekla.«

Každý pozná, že tento druh zkoušky byl nejapný; neboť co mohla paní říci? Mohla jen běžet, aby viděla, kde je pánovi zle a jak mu je zle. Tak se stalo, že paní byla u Lováka dříve, než mohl žebrák vyřídit, co paní řekla.

»Povídali mi, že ti přišlo zle,« řekla udýchaná Jožka a jevila radost, že tomu tak není.

»Už to přešlo,« řekl Lovák, »už je mi dobře.« A, Bože, hříchy odpusť, měl tu její radost za cosi, jako by se nemohla dočkati jeho smrti.

Tak člověk sám si klade nástrahy, chytá se v nich a zamotává se v nich: ve vlastních svých myšlenkách; není třeba nepřítele, aby mu je kladl.

Jindy zase potkal žebráka. »Odkud, příteli?«

»Od myslivny, pantatínku.«

»Dostals?«

»Zaplať Pán Bůh, tam každý dostane.«

»Kdopak ti dal almužnu?«

»Paní. Kdož pak by dal almužnu, paní!«

»Nu a což? Byla veselá?«

Tu si žebrák vzpomněl, že si ani nepovšiml, byla-li paní veselá nebo smutná. Ale když se fořt ptal, musil něco říci, třeba si to vymyslil. »Ó Bože, ta byla veselá, až jsem se tomu divil, jak může být člověk už dopoledne tak vesel. Ale proč by nebyla veselá, když je tak mladá a hezká.«

»Myslíš?«

»Což bych to neřekl – každý člověk to říká. Tu jsem šel městem; o kom si povídali? O paní fořtové, jak je

184$

hezká. Jdu vesnicí přes Lešany k Dolinovům; o kom si povídali? O paní fořtové, jak je mladá a hezká.«

»A což o fořtovi! Nic nepovídali?«

»0 fořtovi? Nu, povídali, proč by nepovídali. Ale nechme toho, už nevím, co povídali.«

»Jen pověz, co povídali?«

»Ale, pantatínku, nesluší se, aby chudý člověk jako já, povídal, co slyšel nanicovatého o svých dobrodincích.«

»Tu máš, pověz!« pravil fořt a dával mu peníz.

Žebrákovi peníz lahodil, lákal ho; ale potom řekl: »Pantatínku, já to přece nepovím.«

Co o mně povídají, když to ten nuzák ani za peníze nechce povědít? přemýšlel fořt.

Pak potkal nějakého tuláka. »Kde se pořád touláš?«

»Nu, pantatínku, tak jak ty cesty jdou světem; cesty jsem nevymyslil, ani nevyšlapal a myslím si, když po nich mohli chodit jiní, kteří je vyšlapali, proč bys ty také nemohl? Myslím, že tato cesta vede k myslivně, tak mi ji ukázal můj přítel, můj tuze dobrý přítel, který by všecko se mnou rozdělil, jenže, chudák, nic nemá.«

»A co ti řekl o myslivně?«

Snad mu nic neřekl, ale když byl na to tázán, povídal: »Nu, v myslivnách bývá veselo; myslím, že se tam trochu obveselím.«

»A jak se chceš obveselit ?«

»Bože dobrý, jak se takový nahý červ, jako já, obveselí. Vyštvou na mne psa, je to veselé. Pes štěká, paní vyběhne, okřikne ho, je to veselé. Paní je mladá, hezká, usměje se – zaplať Pán Bůh, je to kus almužničky – také veselé. Nu a když člověk nemá dokonce nic, tak jako já, kdybych dostal jen vlídné mrknutí okem – zaplať Pán Bůh, je to veselé.«

185$

Každý na první slova pochopí, že tento tulák byl jakoby kus geniálního chlapíka a že slova neodvažoval na vážkách. Kdopak ví, o které paní neb o kterých paních mluvil! Snad že o nijaké zvlášť, snad o všech dohromady, snad to vše byl jen pouhý výmysl.

»Fořtová také dává takovou almužnu okem?«

»Je-li hezká, mladá, můj Bože! Od staré ošklivé ji nechci, i kdyby místo mrknutí dávala celé oko. To raději suchý, okoralý chléb, ačkoliv já ho nejím a dám jej psům; ti se veselí za mne, to je také veselé.«

»Tak už je to jako všeobecným pořekadlem?« rozumoval Lovák. »Proč mi ona říká, že mne má ráda?«

Pak mu řekl: »Nechceš však v myslivně zůstat přes noc?« Neboť byl pomalu večer.

»V myslivně přes noc? To je mi jedno, pantatínku. Ale kdyby mně tam dali dobré slovo a mně se tam líbilo, že by tam bylo něco od oka – zaplať Pán Bůh, chtěl bych.«

»Tedy tam jdi a řekni, že jsi facír, že tě fořt posílá.«

»Řeknu, že jsem facír, pantatínku. Proč bych neřekl, že jsem facír? Všecko řeknu, všecko dovedu. Už jsem byl vším na světě, facírem jsem ještě nebyl. Řeknu, že jsem facír. Bude to veselé.«

Večer, když už byl facír ubytován, přikradl se fořt k myslivně, oknem se díval dovnitř a pozoroval. Co zpozoroval, co viděl, je věc lhostejná; neboť co mohl zpozorovat, co mohl vidět? Ale již to, že mohl tak daleko se pustit a jít ke svým oknům na špehování, již to svědčí o tom, kam už došel na své cestě.

Do takových zrcadel se díval.

Katuška již běhala, již uměla žvatlat první slova, volatí na něho „táta”, matce říkati „máma”. Tu si ji bral fořt

186$

za ruku a odcházel s ní za myslivnu. Tam si někde usedl, dítě si posadil na koleno a díval se do něho, jako když jestřáb se nad ním vznáší; s takovými podivnými myšlenkami neustále kroužil kolem hlavy dítěte, kolem jeho očí. Na dítko se neusmál, jenom do jeho očí patřil, jako by tyto oči mu měly dopovědít, co ještě ostatní lidé ne dopověděli.

Řekly-li mu ty oči cos obzvláštního, kdož to ví? Ale dítku, které chce raději hračku než upřený zrak, přišlo teskno, dalo se vždy do pláče a volalo po matce, ukazujíc ručičkama směrem, kde byla matka.

Tu vstal Lovák s děvčátkem, nesl je za matkou a řekl: »Tu máš, ani nechce býti u mne.«

I viděl nyní patrně; že dítko je raději u matky nežli u něho.

»Protože dítko rádo si udělá nějaký krok a ty je pořád chováš na svém koleně,« řekla Jožka.

Fořt dělal s dítětem kroky, dítě se utišilo a chtělo býti s ním.

Jindy tedy vzal děvčátko s sebou ne na ruku, nýbrž za ruku a zase měl myšlenky jako jestřáb. Neboť sotvaže nějaká záminka mu přišla, jako měl-li překročiti kámen nebo nepatrnou loužičku aneb chumáč orosené trávy, už vzal děvčátko za ruku a už svým pátravým okem se díval jako jeho očima, jako onehdy se díval oknem do světnice. A tu se stalo, že s děvčátkem klesl někde u kopy sena, že je zlíbal celé od hlavy až k patě a že měkkým, slzami přesyceným hlasem volal: »Vždyť ty jsi přece jenom mé dítě! Ach, ovšem, že ty jsi mé dítě!« Plakal jako dítě, až se mohlo zdáti, že je na nějaký čas v něm mír a klid. Pak chodil s děvčátkem celý den, měl je jako vandrovník má uzel a neustále Katušce povídal, jako by to byla písnička: »Vždyť ty jsi přece jenom mé dítě. Ach, ovšem,

187$

že ty jsi mé dítě.« Ba, jako by to byla písnička zbrusu nová, nejoblíbenější v módě: na všecky noty to zpřevracoval a ve všech možných způsobech to popěvoval! »Vždyť ty jsi přece jenom mé dítě! Ach, ovšem, že ty jsi mé dítě!«

To se stávalo, když ho napadla dobrá, když ustala jeho prudkost a nabyla vrchu dobrota jeho srdce. Jenže se to stávalo již málokdy; to své srdce jako by byl už někde zakopal a v prsou už je nenosil. Zato prudkost ho posedla již tak dokonale, že se jí ani zhostiti nemohl a nechtěl.

V jakousi urputnost, zatvrdlost přešla jeho prudkost, a tu by byl nejraději jen ubližoval, týral; mohl být jist, že mu z té urputnosti, zatvrdlosti už nikdy nepřijde lítost.

»Čert aby s ním vydržel!« říkal Kmoch a říkal to i před Jožkou. »To už ani není člověk, a kdybych ho neznal jako sebe – čert aby to s ním vydržel.«

Když viděla Jožka na svém muži jen stálé mraky, jež veškerou zásobou své vlídnosti nedovedla zaplašit ani rozptýlit, stávala se také zamlklejší – nevtírala se, jak si to sama řekla; šla jaksi stranou a myslila si, že snad to přejde.

»Aha!« říkal si Lovák. »To je ta láska, už jí došla!« Tedy ani to nebylo mu vhod, a kdyby byla počala cos jiného, nebylo mu to také vhod.

Už zase byl těmi jestřábími myšlenkami posedlý. Zase vzal děvčátko, odnesl si je kamsi stranou, pořád je prohlížel a zkoumal, jenže nyní zpíval jinou písničku. »Jsi ty přece mé dítě? Mám to na ruce svoje dítě?« zněla nyní ta písnička; tu vidíme, že byl o valný krok i pokročil. Pak se zamlčel, písničku zase si povídal potichu, pak šeptem, pak jenom v myšlenkách.

Nejednou ho Jožka přitom dopadla, když si přišla pro

188$

dítě a povídala: »Ani to dítko neneseš domů, aby se najedlo. Pak se divíš, že u tebe pláče; z hladu pláče, už nejedlo tolik hodin – kdepak to dítě vydrží?«

Vida, nepřišel na to, že dítě může plakati z hladu, a je to tak jednoduché.

Jindy šel s dítkem ke Kmochovi a povídal: »Mně přece není to dítko podobno?«

Kmoch nato si podepřel boky a pravil: »Že není? Copak oči nejsou oči? A čípak má oči? Zrovna vaše kouknutí, milostpane. A bude zrovna po vás. Prudké a dobrák. Onehdy jsem jí vzal pannu, se kterou si hrála. Bác ho! po mně tím, co měla v ruce. A když jsem jí pannu vrátil, počala toho litovat a hladila mne.«

Lovák zase měl na chvíli, čím se uspokojil, a Kmoch, hledě za ním, bručel: »Co to zase má s tou podobou? Čert aby s ním vydržel!«

Tak byl Lovák ukrutný, že počal děvčátko škádlit, zdali ho také plácne a potom litujíc bude ho hladit; zdali tedy vskutku má jeho povahu.

Ale což! Na této cestě se již člověk nezastaví, to je svatá věc. Tu měl u sebe nějakého mladého mysliveckého mládence a jednou si povídá: »Počkejte, podívám se na vás večer oknem.« A ženě povídá, že dnes přijde pozdě v noci domů.

Zatím byl doma tuze časně; totiž u domu byl již za večera a pak se díval oknem jako tenkrát na toho tuláka. Myslivecký mládenec byl doma a hrál si s Katuškou. Na klín ji bral, běhal s ní, na hlavě ji nosil, na zádech, pak lezl po čtyřech, dítě si posadil, jako by jelo na koni, a dítě bylo veselo. Pak přišla matka, vzala dítě k sobě; ale dítě, že půjde tam, a ukazovalo na mládence. Kdepak by

189$

raději nešlo k němu, když je bral na klín, na hlavu, na záda, na ramena!

Dlouho čekal Lovák u okna, až bylo hodně pozdě, když přišel domů.

»Kde je mladý pán?« tázal se Lovák.

»Jaký mladý pán?« ptala se Jožka.

»Jaký! Drůbek!« Tak jmenoval se mládenec.

»Až asi spí,« řekla Jožka.

»Chtěl jsem mu říci, že bude přesazen.« A na ta slova upřel na ni oči, jako by ji chtěl jimi zadržet za ramena.

»Už zase?« řekla Jožka skoro lhostejně.

»Co zase?« ptal se Lovák.

»Nu, že mládenec je u nás sotva měsíc a už musí býti přesazen. Divím se, že na panství ještě jakého mají, který by tu již nebyl.«

Nic jiného z ní nemohl vyzvěděti. Mluvila, jako když se mluví o věci lhostejné, jako by povídala o komsi, kdo tu šel okolo a chtěl se tu zastavit.

»Je ještě jeden, který tu nebyl,« řekl Lovák.

»Totě dost,« povídala Jožka a smála se. »Který to asi je?«

»Už je při letech,« řekl Lovák a opět těma očima se o ni opřel, jako by říkal: »Stůj, ani se nehni!«

»Ten snad tu potrvá, když je při letech,« prohodila Jožka.

»Proč?« ptal se Lovák.

»Ach, což já znám vaše myslivecké příčiny,« řekla Jožka. »Ale myslila jsem, že proto, že je při letech.«

Tedy ani v tom ji nemohl podskočit.

Druhý den povídal Lovák Kmochovi: »Drůbek je přesazen, přijde Kuliš ten obstárlý.«

»Na dlouho-li?« ptal se Kmoch.

190$

»Na dlouho,« řekl Lovák. »Či to závisí na někom z vás, jak dlouho tu má být?« A tu myslil také na Jožku.

»I pro mne, ať je tu do soudného dne. U vás beztoho už aby čert vydržel, milostpane.«

»Cože?« vztyčil se Lovák.

»A vždyť je to pravda. Teď už ani z hloupostí nevycházíte, a kdyby vám to měl člověk všecko říci, musil by mluvit jako na kazatelně.«

»Není třeba!« zakřikl Kmocha.

»To se ví, není také nic platno.« A Kmoch se obrátil zády a odcházel.

Pak se přistěhoval mládenec Kuliš a to už Lovák chodil kolem Jožky a kolem dcerušky jako petrovský, trápil kde koho mohl a týral nejvíce sebe sama.

Jednou přišel domů a seděl tam mládenec Drůbek, který teď byl již mládencem u sosedního fořta. Když Lovák vešel, hrál si Drůbek s Katuškou.

»Už jsem tu zase, stýskalo se mi,« řekl Drůbek a podával Lovákovi ruku. Po tomto úvodu, který byl jako pozdrav žertem pronesený, pokračoval: »Slíbil jste, že mé nářadí pošlete za mnou; bezpochyby že jste na to zapomněl; jdu si tedy pro ně.«

Ale tato slova Lovák už neslyšel; slyšel pouze: »Už jsem tu zase, stýskalo se mi.«

Za chvíli Drůbek odjel i s nářadím.

Potom přišla do pokoje Jožka a povídala, že si Drůbek sám odvezl své nářadí.

»A tebe neodvezl?« zhurta pověděl Lovák.

»Jak to?« řekla Jožka zaražena i uražena.

»Jak to? Že jestli nepůjdeš za ním – podívej se, kolik mám tu dvojek!« A ukázal na zbraně, Kmochem sestavené.

191$

»Jsi, muži, nemocen?« řekla Jožka a blížila se k němu a brala ho za ruku.

Ale Lovák jí mrštil nazpět ke dveřím, že div neupadla a že nemohla býti déle v pochybnosti. Vzala tedy něco prádla do jednoho uzlíku a dcerušku svou do druhého a odcházela s nimi z myslivny. Ohlížela se, zdali Lovák ji zavolá zpět, neboť všemu tomu ještě nevěřila.

Ale Lovák ji nezavolal.

** VII. **

Tedy šla Jožka z domu. Kam? Když je před námi rozevřen celý svět, neznáme časem nejbližší cestu. Věděla, že jde z domu; ostatní bylo pusté moře.

Nejprve si myslila: Kam půjdu než domů? Nato jí bylo, že za chvilku se obrátí a půjde tam, odkud vyšla. Ale že se jí to nezdálo býti snadným, usedla na břehu řeky a myslila, že má pokdy, aby si to rozvážila. A když si sedla, měla pokdy; mohla seděti den, týden, měsíc, nikdo na ni nevolal a nikdo jí nerušil.

Ale uznala brzy, že by bylo pošetilé, aby šla domů. Vždyť jde z domova, jak může jíti domů? Jde odtamtud, že musí; jak tedy chtíti, když již nemůže? A pojem „domov” byl jí pojednou, jako když někdo vezme houbu a smaže to slovo se světa.

Domov? Neznala již to slovo, nebylo pro ni, a co z něho zbylo, bylo hrozné.

Pak ji napadla hájovna, otec, matka. Ale sotvože ji to napadlo, upustila od toho. Jak tam všecko povědět, co se stalo a jak se stalo? Vždyť sama to neví, -aby to řekla.

192$

A přijíti k rodičům, aby nic nepovídala? Vždyť se jí budou ptát.

Všecko hučelo kolem ní, jako když se rozhučí lesy.

Nebyla sama, měla dítko. Sama by se uživila, i kdyby nic nepojídala; dítko musí jisti, aby se uživilo. Snad tedy musí někoho poprosit, aby jí dal jídlo.

Žebrat! Hrozná to věc, a kdyby to bylo o jediné najedení a jen o najedení pro to dítě. Sama rozdávala bohatě almužny žebrákům, facírům, tulákům; teď se postaviti do jejich řady? Žebrat! Hrozný vynáleze, hrozný ty duchu, kterýs tento vynález objevil! A Jožce bylo, že by se mohla utopit, ale říci: »Dejte mi kousek chleba, ne pro mne, ale tu pro mé dítě –« to že by nemohla,

Tedy ani jít domů, ani žebrat.

Co tedy? Pracovat. To je ovšem slovo nejsnadnější, ale kterak mu dostáti? Žena, kterou muž od sebe vyhnal. Fořtová, bývalá paní. Ať jde, ať klepe, ať říká: »Dejte mi práci!« Jakoupak práci pro ni! V posměch by vydal ji i sebe, kdo by ji do domu vzal. Jsou však přece práce, které jako by ani nebyly pracemi; mohla by hlídat stromy v zahradách, děti v domácnosti. Mohla by i těžší práce zastat, vždyť byla práci přivyklá.

Chopila se jako stroj té myšlenky; bude tedy pracovat.

Ale když se jí chopila, nepřestala celá ta poušť hučet kolem ní a bylo jí, jako by se ničeho nebyla chopila. Vlastně bylo viděti, že nebyla jasné myšlenky schopna; to, co přicházelo jí na mysl, teklo jen tak mimovolně, jako řeka teče. Myslila, že něco myslit musila, a poslední, k čemu v tomto hukotu myšlenek došla, bylo: »Dej se do práce!« Ani nedomyslila, že o své hostině všecky urazila, kdož by jí nyní mohli dát práci. »Nelíbí se mi mezi vámi,« řekla jim, a teď chce na nich práci!

193$

Zvedla se, myšlenky hučely dále jako ta vltavská voda a Jožka se dostala k přívozu. Za přívozem, zdálo se jí, jako by byl ostatní svět, ve kterém chtěla pracovali. Sedla na loďku.

Přívoz byl od myslivny několik set kroků. Přívozník, starý, osmahlý muž, když viděl na loďce fořtovou, vyšel loudavým krokem z boudy, vstoupil na loďku, podepřel se o bidlo a ze zvyku čekal; ohlížel se, nejde-li někdo, koho by také převezl, abych tak řekl jedním vrzem. A jako ze zvyku se ohlížel, tak ze zvyku se dal do řeči; když uviděl fořtovou, mluvil o lesích, o vorech, o počasí, aby se pochlubil, že má i fořtovské vědomosti.

»Měli jsme malý deštíček, ale nic nevydal. Voda jím neobživne; kdo ví, kdy budou moci pramenáři plavat. Obilí to neprospělo, lesu to neprospělo, když málo skáplo; obilí místo nasadit, se tratí. A přijít trochu zlý mrak, vysuší vítr všecko.« Bylo viděti, že měl i výrazy čistě plavecké a meteorologické.

Jožka se s ním druhdy bavívala o podobných věcech, proto se pouštěl do obšírná. Ale dnes ani neslyšela jeho hlas. Neodpověděla, ani se netázala. Přívozník se přestal ohlížeti, jde-li kdo ku přívozu, přestal se opírati o bidlo a zarazil je do vody. Převážeje k druhému břehu, zase povídal o svých meteorologických zkušenostech, kterak nyní voda málo drží, jak je čistá, a že když jde z daleka, každá voda očistné. Takovou malou větu provázel vždy zaražením bidla do vody a po celou délku loďky dělal za veslem kroky.

»Co neodpovídá?« povídal pro sebe.

»Přívozníku,« pravila vtom Jožka, »kde tu na druhé straně mají práci, aby vzali do služby?«

»Kde tu berou do služby?« opakoval si přívozník a smál

194$

se. Myslil si: Co ta se ptá po službě? Měl tu její otázku jako za žert, prohozený, aby se žertu smál. Smál se tedy.

»To je špatná věc,« pousmíval se. »Kde tu berou do služby?« Nyní mu to bylo jako hádankou, na kterou by měl taškářsky odpovědít. Pořád si opakoval: »Kde tu berou do služby?« Měl to za úskok na svou vtipnost a chápavost; protož postavil se zase před Jožku i s přívoznickým bidlem a maje ústa ještě na smích rozevřená, tázal se: »U židů nebo u křesťanů?« Pro sebe si myslil: Dostaneš mne.

Jožka nevěděla, co vše se v přívozníkovi děje, aniž mohla sledovati jeho rozmarnost; proto řekla, opět jako stroj: »U křesťanů.«

»To je škoda, že ne u židů,« pravil přívozník a vyrážel po chvilkách jednotlivé zvuky smíchu, jako staří lidé se smějí. »U židu bych věděl. Žid jak do vsi přijde, hned je uchycený, a jak je uchycený jeden, uchytne se jich několik, pak už se rozsadí. Židům sloužíme my všichni křesťané, proto pravím, že u židů berou do služby.«

Po tomto hádankovitém výkladu přívozník samolibě se usmíval, jako by říkal: »Budeš ty líčiti na moje rozumy!«

Ale Jožka byla, jako by nic nepovídal. Snad ani neslyšela, co povídal, jenom tolik si ze všeho vybrala, že na její otázku neodpovědí.

»U křesťanů,« odpovídala opět Jožka, jako by přívozníkova výkladu neslyšela.

»U křesťanů?« opakoval si přívozník a zase se postavil s bidlem před Jožku. »Rád bych věděl, na které straně Vltavy je svět větší, zda vpravo nebo vlevo. Pořád se ptám a nikdo to neví. Je-li větší vpravo, pak židé pocházejí odtud vlevo a já je raději převezu sem vpravo, protože tam vlevo je jim svět malý. Žid má celý svět a po službě

195$

se neptá; ale kdyby se mne ptal, ať jde k Dolinovi – Dolina dává službu.« A myslil si: Tam by pochodil!

Když tuto divnou řeč dokončil, byli na druhém břehu; přívozník se smál, že tak chytře vyšel z osidel Jožkou kladených. Ale Jožka ze všeho slyšela a pamatovala si: »Dolina dává službu.«

Když z loďky vystupovala, povídá Jožka: »Děkuju vám, přívozníku;« to bylo díkem ne za to, že ji převezl, ale za to, že »Dolina dává službu«.

Podivná dnes, ta fořtová, myslil si přívozník; podpíraje se o bidlo, hleděl za ní a rozhlížel se, nejde-li zase někdo po břehu, koho by převezl na druhou stranu.

Jsou v našem životě chvíle jakéhosi omráčení, že nevědouce o sobě jednáme proti své vůli nebo bez své vůle. Jdeme lesem a je nám jedno, kam jdeme. Tu nás potká někdo a řekne: »Musíte tudy.« A my, ač je nám vlastně jedno, kam se dostaneme, jdeme tudy. Jožce bylo jedno, kam jde, kam dojde; ale když řekl převozník, že Dolina dává službu, šla za ním slovem, šla směrem k Dolinovi s úmyslem, že tam požádá o službu. Všecko její myšlení jako by smazal, jen přívozník tam jedno slovo nasadil, a to tam bylo. A kdyby teď někdo potkal Jožku a zeptal se jí: »Kolik je hodin?« anebo »Kudy k přívozu?« – odpověděla by: »Jdu k Dolinovi prosit o službu.« V takovém byla stavu. A my víme, že snad jediný Dolina nebyl u její hostiny, že tedy nebyl jí uražen, u něho tedy jediného že by snad mohla najíti službu.

Lešany byly asi půl hodiny od řeky. A stejně vzdáleny od hájovny jako od myslivny byly s oběma jako v trojhranu. Stály povýšeně na návrší; s pustého kopce bylo je vidět, Jožka na své pouti už je také viděla; z Lešan

196$

nejprve uviděla Dolinův statek, který vynikal výší i prostranností nad všecka ostatní stavení.

Byl to jako dvorec. Stavení bylo o jednom patře, pokryté šindelem, který už přecházel do černá. Po šindelové střeše se probíhalo na sta holubů. Od hlavního stavení šly do velikého čtverhranu ostatní hospodářské budovy, špejchary, chlévy, stáje, stodoly; vprostřed byl prostranný dvůr. Na dvoře, jako na střeše holubů, probíhala se hejna slepic s kuřaty, krůty s krocany, perličky, kachny a co ještě k drůbeži náleží, když je statek tak velký jako Dolinův.

Do statku, do dvora, vcházelo se nedaleko příbytku vraty černě natřenými, brdlinkami na hořejší části opatřenými; Byla-li vrata zavřena, byly vedle nich otevřeny menší dveře, rovněž černé a brdlínkovité.

Když Jožka přišla až sem, k těm dveřím a vratům, neměla ještě vlastního vědomí, kam jde a proč tam jde. Vešla dvířky až na dvůr a tu se ohlížela.

Viděla hojnost drůbeže, na střechách holuby, z chléva vycházely služky a na dvoře upravovali koně do vozů. Tolik viděla.

Když chvíli stála, přišel nádvorník Josef, dobrák člověk, smekl čepici a ptal se s jakousi úklonou, čeho si přeje.

»Jdu k Dolinovi, hledám službu,« odpověděla Jožka, jako by odpověděla, kdyby se jí zeptal, kolik je hodin.

»Snad ne?« řekl nádvorník Josef a měl čepici v ruce.

»Ne?« opakovala Jožka. »Povídali mně, že Dolina dává službu.«

»Dává,« povídal Josef a ještě měl čepici v ruce. »Ale to byste musila tamhle mezi ty lidi, ti také čekají, zdali je pantáta přijme.«

Šla tedy mezi lidi, kteří jednak stojíce, jednak sedíce

197$

čekali u studny, až Dolina přijde; zatím mluvili o Jožce.

Byla doba sekání luk, mužové měli kosy, ženy srpy.

Když vstoupila mezi ně Jožka, náhle utichli; bylo jim, jako by ta, která k nim přišla, náležela k Dolinovic rodině, že se tedy nesluší před ní mluviti nahlas. Ale prohlížejíce si ji, očima se ptali, co chce?

Jeden obraceje se k ní, pravil: »Tady čekáme na službu, až nás sedlák přijme.« Chtěl jí naznačit, že tu není místo pro ni, že je to místo tuze špatné.

»Také jsem to povídal,« pravil nádvorník Josef a smál se, jako by říkal: »Má jako vrtochy, nebo kdo ví, co má.«

Jožka zůstala, ani na oslovení ani na otázky neodpovídala.

Tu přicházel Dolina. »Dej Pán Bůh zdraví, pantáto!« povídali sekáči, »jdeme k vám do práce.«

Dolina jako by těch hlasů nebylo, šel nejprve k Jožce. »Čeho si přejete?« řekl.

»Jdeme k vám do práce,« opakovala Jožka po ostatních.

»Vy jste paní fořtová z myslivny?« ptal se Dolina.

»Jdu z myslivny,« řekla Jožka.

»Vy byste ke mně šla do práce?« ptal se Dolina a smál se; považoval to za žert.

»Hledám si práci,« povídala Jožka; nemohlo býti pochybnosti o smyslu jejích slov.

»Hm, hm,« usmál se Dolina. »Hledáte si práci u mne? Měl bych pro vás práci. Pročpak ne?« A v mysli jeho vyskočila myšlenka: »Tohle by bylo mluvení, až by paní fořtová z myslivny u mne byla ve službě!« Pak mu přelétlo tváří cosi, jako by mluvil k Lovákovi: »A ty přijdeš také!«

Nahlas řekl: »Copak se stalo?«

»Hledám práci,« povídala Jožka.

198$

Zase se smál Dolina. »To se ví, že mám práci, mnoho práce, kterou byste mohla zastati, zvláště kdyby vám Lovák pomáhal.«

Tu Jožka ukázala na uzlíček, z něhož vykukovala hlavička její Katušky; však ani nemusila na uzlíček ukazovat, ozval se sám – děvčátko zaplakalo.

Vtom se přibatolil k této skupině Dolinův Staněk, asi sedmiletý hoch, a když viděl plačící uzlík, povídal: »Neplač, na!« V jedné ruce držel kus koláče, druhou strkal uzlíčku do hubičky něco sladkého.

»To by nevadilo,« řekl Dolina, poukazuje k uzlíčku s Katuškou; »proč bych neuživil také to? Zdalipak byste to chtěla tak: jeden týden být kuchařkou, druhý týden na poli, třetí týden chůvou a pak? Pak čtvrtý týden jezdit se mnou v kočáře, třeba okolo myslivny, až by Lovák vyšel a lidé aby ukazovali prstem? Pak byste týden nedělala nic.«

»To není žádná práce,« řekla Jožka.

»To není žádná práce?« zhruba se smál Dolina. »Dobrá, dám vám jinou. Abych vám řekl, nepotřebuju vás, ale chci vás. Chcete-li, můžete mi krmit kočky a psy, otevírat u dvora dveře a vrata, aby, kdo vejde, viděl, že vy u mne otvíráte vrata. Anebo ani tolik nemusíte dělat. Pro takovou osobu, pro kterou se zbláznilo celé okolí, když je ještě mladá a hezká, práce se najde.«

»To není žádná práce,« opakovala Jožka jako tupý stroj.

Dolina se hlasitě a ještě více zhruba smál. »Jakou tedy chcete práci? Určete ji sama. Jestliže řeknete, že mne jednou za týden chcete pohladit – dobrá, přijmu vás do práce a dám se vámi jednou za týden pohladit –«

Tu sekáči a sekačky se dali do smíchu, jaký slýcháme

199$

při nasurovělých, dvojsmyslných vtipech; Jožka se dala do pláče, do hlasitého pláče.

Pláč vlastně vůbec se jí dostavil teprve nyní jako dodatkem, protože nedostavil se, když odcházela z domova. Doma neměl ještě jako by prodlabanou cestu. Ale nyní jako když na skálu uhodí a vynoří se pramen: zadržená voda tu vyrazí a nyní teče plným proudem.

Snad že nejprvnější slzy, které vytryskly, platily nyní tomu, že opustila domov; ale příčinou pláče byla slova Dolinova, slzy z těchto slov se rozlily náhle a vytlačily do popředí pláč za domov. Proto plakala Jožka hlasitě, usedavě, snad i více, než by kdo z této situace očekával.

Tu Dolina, obraceje se k sekáčům a sekačkám, pravil:

»Tu vidíte, jakou jí dávám práci; ona se dává do pláče. Oč, že by každý z vás přijal takovou službu a ani by nezafňukal?«

Sekáči a sekačky na to oslovení se řehtali a někteří povídali: »Pane, to by byla lehká práce; kdo pak by při ní plakal! To by byla práce k smíchu.«

A Dolina, obraceje se k Jožce, pravil: »Tu vidíte, každý by to shrábl všemi pěti. Vy nechcete a pláčete. Dobrá, však vy přestanete plakat, vy si to rozmyslíte a přijdete s jinou. To jsou věci! Chcete-li sloužit, služte, když dávám práci. Nechcete-li, víte, kde jsou ke mně vrata, a přijdete zase, až se vám zachce.«

Na tato slova sekáči a sekačky se ještě smáli, ale Jožka přestala plakat. Obrátila se a odcházela k těm vratům, kudy přišla. Dolina za ní pravil: »Vida, chce práci; když ji má, nechce ji!« A posmíval se. Nádvorník, který po tu chvíli byl stranou a nevěděl, oč se jednalo a co se ujednalo, u vrat opět smekl čepici před Jožkou a povídal polo

200$

k sobě, polo k Jožce: »Já myslil, že tento – a ona zatím tento –«

Odešla. Sem šla v omráčení mysli, nemyslíc, nerozvažujíc; nyní mrákoty se rozplývaly, již se byly srazily v pláč, a v její duši mělo býti jasněji. Nyní si byla vědoma, že sem šla jako bez vůle a bez vědomí, více proti vůli a proti svému vědomí.

Kam nyní?

Nyní jí teprve napadl pustý kopec, potom hájovna. Ať to dopadne jakkoliv, horší to nebude a třeba rodičům musila povídati, co se stalo a proč se stalo – poví dopodrobna a všecko, co ví, vždyť to jednou musejí vědět, že už není fořtovou.

Tu si teprve sama řekla, že musila býti omráčena, když myšlenky tak snadné jí skoro ani na mysl nepřišly. Odcházela z domova a přece má ještě jeden domov; jak mohlo ji nenapadnouti jíti do druhého domova, když v ostatním světě jsou sami Dolinové?

Šla cestou po té straně Vltavy, na které byly Lešany; na přívoz, po němž sem se převážela, přijít už nemusila. Jak byla v té chvíli ráda, že jí připadl na mysl pustý kopec!

Nato napadla ji myšlenka jiná: že otec Józa je hajným Lovákovým –. Jakže to bude? Jakési nové mrákoty se sbíhaly kolem její hlavy.

Co o tom uvažovala, uslyšela za sebou veselý zpěv a veselé kroky. Sekáči a sekačky, kteří s ní zároveň byli čekali na práci, šli již do práce, na louky. Dolina je přijal, a nyní s kosami, srpy a hráběmi šli již na luka, která ležela tím směrem, kudy ona šla, a to jak víme, u vody na tomto břehu naproti hájovně. Ohlédla se a veselý průvod stanul již skoro za ní.

201$

Někteří v průvodu pokřikovali, někteří pokřikovali na ni. »My do práce, páni z práce!« pravili; posmívali se.

»Což ono se to takhle hezky chodí,« smál se některý a napodobil chůzi pánů a snad chůzi Jozčinu. Jak ten proud sekáčů přišuměl, tak odšuměl; jak hejno holubů když letí kolem, jen srpy a kosy se leskly z té hromady, ztrácející se očím.

Ale něco anebo někdo zbyl, ten se Jožky přidržel a šel jejím volným krokem. Ani si ho pro myšlenky nevšimla, snad ani by ho nebyla viděla, ale Katuška, kterou nesla na ruce, že hlavou jí koukala přes rameno, hlasitě se po dětsku smála a smích se opakoval. Když se Jožka ohlédla po příčině smíchu, viděla dva kroky za sebou Dolinovic Staňka, který ve dvoře dal Katušce cukroví a koláč. Hoch měl nataženou ruku a v ní opět cosi podobného a po dětském způsobu škádlivě mluvil k děvčátku: »Chceš? Na.«

Katuška natahovala přes rameno ručku, a když nemohla dosáhnouti, smála se; snad že hoch ze žertu rukou zase utrhl, co jí podával.

Když se matka s dítem zastavila, Staněk Katušce cosi podal: »Tu máš, abys neplakala.«

Pak šel podle nich stejným krokem, mlčky, jako by náležel k nim a jako by chtěl přináležet k nim.

»Jdu na louky,« povídal za chvilku. »Vy také?« ptal se.

Tato otázka se do těžkých myšlenek Jožčiných připletla jako na smutnou věc kousek pozlátka. Jako když do osamělého pokoje vnikne sluneční paprsek a i nejnepatrnější prášek v paprsku tom se tetelí, že nechajíce vážných myšlenek za těmi prášky se díváme: tak bylo Jožce, když Staněk na ni promluvil. Nechala svých myšlenek a myslila jeho myšlenkami. »Jdeme,« povídala.

»Tedy půjdu s vámi,« řekl Staněk.

202$

»Pojď!« řekla Jožka a podívala se zase na něho.

»Vy jste ta, co plakala?« ptal se Staněk, a když Jožka slyšela pláč jmenovati těmi ústy, pozbyl své tíhy. Byl jí už také jen jako práškem tetelícím se v slunečním paprsku, nebo jinými slovy: rozpadl se na ty drobounké prášky, na které nyní zasvitl sluneční paprsek.

Jožka nic neřekla a opět jí vyhrkly slzy, ale jako slzy úsměvu nad tou otázkou a jako by chtěly býti dětskou odpovědí. Byla pohnuta do úsměvu a vyjádřila to i úsměvem i slzou. A dítěti úsměv i slza bývá někdy jedno.

»Už neplačte; půjdu s vámi třeba až na louky,« povídal Staněk; »jsou naproti hájovně.«

Nabízel se tu čímsi za cenu, aby neplakala. Tu musíme říci, že bylo Jožce, jako by těch slunečních paprsků v pošmourné síni byl celý chumáč. »Už nebudu,« řekla a opět se podívala na hošíka, který měl těmi několika slovy tolik odvahy a síly, že řekl jejím myšlenkám: »Jděte stranou, já vás odstrčím,« a odstrčil je.

Šli, obešli louky a došli k přívozu naproti hájovně. Totiž vlastní přívoz to nebyl. Při hájovně byla loďka, a hajný nebo hajná – dříve také Jožka – převáželi se po ní na druhý břeh a někdy také po ní někoho svezli nebo převezli, zachtělo-li se jim.

Tenkrát seděla Jozčina matka před hájovnou a když uviděla na druhém břehu lidi, jela s loďkou pro ně.

»Prosím tě, dcero, kudy to přicházíš a jak to k nám jdeš?« ptala se Jožky, když k druhému břehu přijela.

»Oklikou,« řekla Jožka a sedla do loďky.

Když se převážely, uviděly, že v loďce sedí také Staněk.

»Kohopak si to vedeš?« ptala se Jozčina matka.

»Ta paní plakala, já jdu s ní, kdyby to na ni zase přišlo,« řekl Staněk a vešel s nimi do hájovny.

203$

** VIII. **

Když se v myslivně stalo, co se stalo, přišel Kmoch a pravil Lovákovi: »Tak tedy, když to má být, už je to: já jdu.«

Kmoch byl připraven na odpor. Lovák, když ta slova slyšel, byl obrácen k oknu a ani sebou nehnul, ani nepromluvil.

»Tak už jdu,« promluvil Kmoch za chvíli. »Až odejdu, pak si spánembohem volejte, mračte se, klejte – mně to bude jedno! Co mně bude! po tom, když se budete mračit, když budete klít? Jako když někdo hodinu odtud kejchne – já mu neřeknu: „Pozdrav Pán Bůh!” Anebo jako když někdo ode dneška za půl roku škytne, já mu neřeknu: „Kdopak si to na tebe vzpomněl?” A kdybych mohl říci, je to jedno. Budu za chvíli, jako bych byl hodinu odtud a jako bych tu býval před půl rokem. Tak tedy.« A odcházel.

Při tomto Kmochově mluvocviku Lovák sebou u okna nepohnul, ani nepromluvil.

Když nic neříkal, obrátil se Kmoch u dveří a ještě mluvil jako dodatkem: »Mám loučení snadné. Co já? To, co jsem zde užil, užiju všude, i kdybych nesloužil nikde. Co já? Nosím-li na límci zelené vejložky nebo límec bez vejložků; jsem už tak trochu starý košťál a co se starým košťálem? A co vy? Budete tady jako pavouk v samých pavučinách, budete si sem vodit facíry a tuláky, abyste něco věděl o světě. Ale co vám může říci facír anebo tulák? Budou koukat, jak by z vás vyždímali groš, jak by si zakouřili z vaší fajfky, jak by uzmuli vaši dvojku a prodali ji židovi« – přitom s vlhkým po-204$

hledem se loučil s dýmkami i puškami. »Nakonec co bude z vás? Facír a tulák.«

Na ta slova Lovák napolo se od okna obrátil a pravil velmi zhurta: »Táhni!«

»Vždyť jsem přišel, abych šel, a jdu. Já věděl, že půjdu, než jste mne posílal. A vím, kam. Ale vy nevíte, kam půjdete, to mne trápí. Mezi poctivé lidi nesmíte, mezi špatné vás bude škoda. A budete samý facír a tulák a budete jako lidský netopýr.«

»Táhni!« obrátil se Lovák docela od okna a napřahoval rukou ke dveřím.

»Škleb se!« povídal Kmoch a šel.

Šel také k přívozu a u pramice si usedl. Tu si povídal: »Jak ho tam nechám? Za půl léta spadnou s něho šaty. Za týden to bude v myslivně, že se tam budou stydět i facírové i tuláci. Za dva dny ho vyjedí a vysvléknou – jak ho tam nechám?«

Tu se loudal od boudy k pramicím přívozník; ještě mu na mysli tanulo, co mluvil s fořtovou o židech, a myslil si: »Počkejme, Kmocha s těmi židy napálím.« A nahlas povídal: »Z vaší myslivny dnes chodíte s ranci jako ze židovny.« A smál se.

»Čert ji má v pachtu, a my se jen stěhujeme,« povídal Kmoch.

»Fořt také?« ptal se přívozník.

»Ten už se vystěhoval,« mluvil Kmoch také v hádankách; »čert tam zaklepal, fořt byl ten tam. A vy jste tím vinen, vy jste tam čerta poslal.«

»Buďte tak dobrý, řekněte mi, že jsem žid,« povídal přívozník a ohlížel se z loďky, blíží-li se někdo k přívozu. Když se nikdo neblížil, dodal: »Co já převezu, to nám zde už neuškodí; dnes dovážím všecko židům.« Pak se

205$

smál, jako by řekl: »Vidíš, tak já na tebe.« A dodal nahlas: »Tak pojďte, pojedeme k židům.«

»Nepojedeme,« řekl Kmoch.

»Jakpak, když jdete na přívoz?«

»Jakpak, když mohu jít ještě od přívozu zpátky? Rád bych věděl, nemohu-li od přívozu jíti zpátky?«

»Pročpak to neřeknete, než vezmu do ruky bidlo?« řekl přívozník a upadl jaksi v kazatelský tón.

»Nebeřte do ruky bidlo,« povídal Kmoch. »Usmyslil jsem si, že půjdu k přívozu, a nyní si usmýšlím, že půjdu od přívozu. Víte?«

A šel. »Jak ho tam jen mohu nechat?« povídal si. »Kdyby mne byl prosil, abych zůstal, byl bych šel až za přívoz; ale když mi řekl: „Táhni,” jakpak mohu odejít? Akorát nepůjdu.«

Tak se tedy vrátil Kmoch zase domů, zaujal svoje místo, ale na oči Lovákovi nešel. Vždy čekal, až vyjde z domu, pak teprve vše pořádal a čistil. »Jakpak mu to mohu udělat? Nemohu mu to udělat; sotva jsem byl u přívozu a už to zde vypadá jako po facírech.«

Zůstal tedy Kmoch u Lováka a to, jak si říkal, z dobré vůle. »Lovák mne nesmí odstranit, protože u něho nejsem.« A můžeme říci, že zůstal na prospěch Lováka.

Z Lováka se stal nyní podivín, až se ho lidé báli. Stal se ukrutníkem, jako by svůj čin k Jožce chtěl doplnit řadami jiných činů, z nichž byl onen pouze počátkem.

Teď běda ženě, kterou dopadl při suchých větvích; několik větví roztloukl o ni. Teď už mu ani nepřicházelo na mysl, že udělal tím jakousi hloupost; za nevím co už by se byl nezpovídal Kmochovi a nežádal od něho výtopek. Také Kmoch nebyl by už ani slova promluvil.

206$

»Moje ústa jsou jako skála, už je zazdil,« říkal si Kmoch; »tlouci může do nich, slova nevydají.«

Lovák byl nyní postrachem lesů. Byl postrachem arciť již svou podobou; ale nyní jako by i podobu tu chtěl předstihnouti skutečností. Zabloudila-li žena z bídy do lesa, ta se chudák naohlížela, zdali ho uvidí, a uviděla-li, spěšně se dala na útěk. Bylo ostatně velmi těžko zablouditi do lesů i z bídy, neboť Lovák jako by neměl ani domova. Po několik dní se potloukal lesem a jejich pokrajem jako pravý divý lovec; jen tak na noc došel domů, aby se vyspal. Ba i nejedna noc všemi svými světly svítila na něho někde u skály nebo někde pod stromy na stelivu jehličím, a kdoví, zdali tu oka zamhouřil. I mohli skládati a také skládali o něm písničky a pověsti jako o divém lovci – všecky písničky mohly býti pravdivé, všecky pověsti mohly dojíti víry. Jako lesní poustevník toulal se lesem, a snad že se živil jako lesní poustevník jahodami, kořínky, Bůh ví čím, snad i ničím.

Až ho mohlo býti i líto, protože bylo nelidské, co sobě ukládal, a snad i nelidsky trpěl, ač cítil, že trpěl. Nyní již na něho nevolal nikdo na cestě: »Stůj, zastav se, ohlédni se, nejdi sám, půjdu s tebou!« Nikdo již se k němu nehlásil, Lovák snad ani nechtěl, aby se kdo hlásil. Nyní už jen sám mohl si to říci, sama sebe se mohl vyptávati, jde-li cestou dobře, nemá-li se zastavit, obrátit. A tudíž na tom vše záleželo, řekl-li si to.

Že je Jožka u rodičů, věděl. Šel kdysi na svých cestách až po okraj lesa, od něhož počínal pustý kopec, a uviděl Jožku, že do kopce stoupá a že si sedá nahoře u zlomeného kříže v ono místo plačící Marie. Nešla sama; vedla, časem i nesla si Katušku.

Když si nahoře sedly, ukazovala Jožka Katušce hejna

207$

letících ptáků, lesknoucích se křídlem ve zlatém paprsku slunečním. Ukazovala jí zlaté obláčky, které se táhly jako stáda ovcí, takže je pojmenovala ovečkami a beránky. Ukazovala jí kopce vlnící se do dálky a na nich to stromoví vrcholkem svým pohyblivé, že kopce vypadaly, jako by měly rty a jako by uměly a chtěly mluvit, volat, kývat, lákat, jako by něco chtěly a jako by proto sebou hýbaly, že něco chtějí. Ukazovala jí lesknoucí se tok vltavský, po němž lodi přivážely sůl, obilí, dříví, po němž vory se táhly jako plovoucí mosty, na kterých plavci přecházejí a zpívají, a na sebe volají.

Tu se někdy stalo, že z houfce ptačího, letícího kolem kopce, zastavil se i některý štěbeta u nich, že si usedl na vrcholu zlomeného kříže, jako by se na něco ptal a něco vypravoval. Ptal se a jistě že vypravoval: že se oddělil od tamtoho houfce a že poletí za ním. Pak sem někdy přiběhl na výzvědy lesní zajíc, zastavil se, zarazil se a zeptal se něco svými posunky, odbíhal zase, aby povídal dále. Někdy zelenavá ještěrka se vyhřívala na patě samého kříže, a když uslyšela kroky, zachrastila po drolících se kaméncích skály.

Později nechodívala Jožka s Katuškou na kopec nikdy nadarmo. Jožka přinášela s sebou proutí dole u vody nařezané a pokračovala v dělání plotů pod drolící se půdou, do níž dále zasazovala, o čem věděla, že se ujme: jeřabiny, akáty, šípky a podobnou vděčnou drůbež rostlinnou, která hned zapustí kořeny, jakmile jí něco poskytneme, zač by se zachytila. Bylo pak obzvláštní radostí matky i dítka, že navštěvovaly na své cestě vzhůru každý ten malinký kmen, jako by to byl člověk, a že očima se ho přeplavaly: »Jak se máš, jak se ti tu líbí?« Musilo se mu tu líbili, když hnal lísteček po lístečku a každý

208$

lísteček jako malé křidélko a každý lísteček jako slovo radostné, jako zavýsknutí a jako písnička.

Jednou, když odešla Jožka s Katuškou na tu kopcovitou pout, pravil doma hajný Józa k své ženě: »Máme za vyučenou, žes chtěla z dcery míti fořtovou; nyní ji máš a já jsem tomu rád.«

Nato řekla Mařka: »Myslila jsem, že má více mé krve; být jednou fořtovou, mne by nedostal z domu, a protože se dala, má to po tobě, nic po mně.«

»Tomu se musím smát. Už se stalo, že dcera pastuchova se stala královnou; ale když král pro ni přišel, řekla jí matka: „Uschovej si pytlovou sukni, můžeš ji potřebovat, až tě král vyžene.” A také se stalo, že jí byla dobrou, když král ji vyhnal. Ale ty jsi byla moudřejší než pastuchova žena; jen když jsi měla královnu!«

»Budeš píchat rozumem, když ho už netřeba,« řekla Mařka a přihladila si pod šátek šedivějící vlasy. »Když k nám Lovák začal chodit, neřekl jsi mu, kde jsou dveře. Ale já mu řekla: „Myslíte-li si Jožku vzít poctivě, choďte k nám; myslíte-li jen tak ji obcházet a potom nechat, ani vám dveře neotevru.” Řekla jsem to anebo neřekla?«

»A také že ji potom nenechal?« s posměškem povídal Józa. »Budeš mne učit znát pány. Jsou stejní, od prvního do posledního. Já je poznal na vojně.«

»Znal jsi je a každého znáš, když už je pozdě,« s výčitkou povídala Mařka.

»Znal jsem je,« tvrdil Józa. »Neříkal jsem: Raději tamhle tomu pazderníkovi, který neví, co je obuv, a do roka sotva jednou se nají masa, ale bude ji mít rád, nežli fořtovi, i kdyby ji nosil v samé bavlnce?«

»A když jsi tak proti pánům, pročpak jsi u nich ve službě ?«

209$

»To je dávno jiná věc,« vymlouval se Józa. »Na dlani mi nic neroste, od něčeho živ býti musím. Když člověk jako ty a já, nemá na výběr, vezme práci u pánů. Ale pánům pracovat a dát jim dceru, za práci ještě dceru zahodit – hrom by musil do mne i do tebe z čista jasna udeřit, kdybych to schválil!«

Na to zaklení Mařka se zarazila a ačkoliv byla kurážná, poznamenala se křížem. »Však už to neschválíš: nemáš na kom.«

»Potřebuju nezamhouřit oči nějakých dvanáct let a dočkám se s Katuškou, čeho jsem se dočkal s Jožkou. Uděláš to zase tak.«

»Jsi blázen, anebo myslíš, že budu bláznit za tebe?« pousmála se Mařka a podepřela si boky. »S takovým dítětem myslit do budoucna, koho by to napadlo! Kdyby bylo dítě tvoje – je Lovákovo a do těch dob dávno může býti zase u něho.«

»Ženo, s tím mne nedopaluj! Je moje, není moje; ale dokud chci, je moje. Než bych ji dal zpět Lovákovi, radši bych se pověsil tam na kopec, na ten křížový pahejl, aby přece na něm někdo visel, když je už tolik let prázdný.«

Na ta hrozná slova Mařka ucouvla, jako by vedle ní mělo uhodit. Józa pokračoval: »Kdyby jednou Katušku měl odvésti někdo takový, zapálím vám boudu nad hlavou, ať v té boudě raději uhoří.«

Ale nyní si Mařka podepřela boky: »Jaký jsi ty hříšný člověk!«

»Budu mluvit, ženo, ještě hůř, abys věděla, jak myslím, protože vím, že tyhle myšlenky v tobě nepřestanou třeštit. Pořebujeme, aby dítě bylo zahozeno? Co jsme potřebovali my? Ruce jsme potřebovali. A bylo dobře. Ale jak se začne s něčím takovým, aby dítě bylo královnou, není

210$

dobře a nebude dobře. Za pytlovou sukni se stydí a na královskou nemá.«

Když Józa přivedl řeč na jejich vlastní poměr, bývala Mařka měkčí. Povídala: »Každá matka myslí, aby se dcera měla lépe a nemusila se lopotit. I já tak myslila. Když se to nepovedlo –«

»Nepovedlo, ženo, nepovedlo,« dotvrzoval Józa. »Nemít Jožka mne, uviděla bys, že by neměla ani tu pytlovou sukni.«

»Však kdo ví, kterak bude,« povídala Mařka; »ještě nevíme, co Lovák s námi udělá.«

»S námi? Za to, že jsme mu dali dceru? Ať udělá! Udělám také!« A při těch slovech bral Józa s hřebíčku pušku a prohlížel jí kohoutky.

To nebývalo radno s Józou mluvit, neřku-li klásti mu odpor. To jeho oči dovedly ještě zasvítit jako tenkrát, když mu Lovák bral pušku, a on mu řekl, aby to nečinil. Tu bylo vidět, že dravec ostříž ještě v něm spí nebo dřímá, a že třeba jen zaťukat a dravec se vzbudí.

»Ať nás vypoví!« hrozil Józa a měřil pušku, jako by se jí ptal, je-li ještě, jako bývala. »Pak bude v lesích ne chodit, ale běhat, neboť že bych já ho prohnal a že bych ho dohnal, to ví; neví-li, postarám se, aby to věděl.«

»Jen ty pušku pověs!« horlila žena, neboť Józa vypadal, jako když už se chce rozběhnout a Lováka střelit. Když mu to žena připomenula, cvakly kohoutky, Józa se zasmál a povídal: »To by v tom byli čerti, abych to nedovedl.« Pak pušku pověsil.

»Zaplať Pán Bůh!« povídala si žena, a bylo jí, jako by byla tudy táhla bouře. A Józa, aby všecko to, co mluvili, rekapituloval, v krátkou větu, dodal ještě: »Radš

211$

sebe i dítě pověsit tam na ten pahejl, než zahodit takovému –!«

Než domluvil, otevřely se dveře a vstoupil Dolinův Staněk; měl v ruce klec a v kleci drozda. »Tu máte,« řekl.

Józa se na něho podíval, jako by říkal: »Co ty u mne pohledáváš?« A nahlas se ptal: »Kdo tě převezl?«

»Máme loďku u louky, dnes jsme ji tam přivezli, já se převezl sám. Kde je Katuška? Dáte jí toho drozda?«

Dětská neodbytnost přemohla Józu. Jeho ráže byla k dítěti malomocná; bylo, jako když míříme puškou, ale přijde nám dítě do rány, kohoutky sklapneme a nevystřelenou zbraň pověsíme si na rameno. Ale aby on, jakožto starý mužský, nemusil před dítětem kapitulovat, povídal ženě: »Kdepak je Katuška, pověz to tomu ničemovi.«

»Kde by byla?« řekla Mařka. A to znamenalo: »Na kopci je.«

»Pročpak jsi toho drozda chytal?« ptal se zhurta Józa, když drozd v kleci počal křídly tlouci. »Jsi ty mi stejný dareba jako některý z těch panských; myslíte, že jsou ptáci na světě pro vaše klece.«

Hoch se díval s drozda na Józu. Za chvilku řekl: »Chtěl jsem ho dát Katušce, aby neplakala.«

»A proč by plakala?« ptal se Józa.

»U nás plakala,« moudře odpovídal Staněk.

Józa vzal hochovi klec z ruky a dívaje se na drozda, mluvil: »Koukáš, jaksi tam přišel. To umějí: mučit. Zastřelit dovede poctivý člověk, pytlák, a to mu mají za zlé, chtějí mu bráti zbraň.«

Jak bylo viděti, Józa i co hajný považoval sebe vlastně za pytláka, který jen náhodou je hajným; ale pytlákem

212$

tajně zůstal asi tak, jako tajně bývali Čeští bratří, když musili na se vzíti římskou víru.

Pak povídal: »Ženo, otevři okno!«

Žena otvírala okno, Józa otvíral malá dvířka u klece a Staněk otvíral ústa a z očí mu kapaly slzy.

»Hm, hm,« usmál se Józa a přivřel dvířka, »když ti na tom ptákovi záleží, na, dej jí ho!« A podával i ptáka i klec Staňkovi. Mařka přivírala polootevřené okno.

Dělo se často u hajného Józy, že přinášeje domů ptáky a jejich písklata, říkal: »Ženo, otevři okno!« a pouštěl je na svobodu. Naučil se tomu, když byla Jožka malá; nosil jí je, jako dětem nosívají hračky, cukroví, jenže je pak zase pouštěl. Asi že si v tom okamžiku vzpomněl, k čemu sám ptáky nosíval, když se usmál a Staňkovi drozda vracel.

A když, usmívaje se, drozda vracel, Józa zdál se Staňkovi býti přívětivým a milým, jako by ten Józa z hustého šera vyšel na zlaté výsluní.

»Viďte, bylo by ho škoda?« povídal Staněk.

»Myslíš?« usmíval se Józa. »Já tě u nás zavřu na klíč, také by tě bylo škoda pustit.«

Kdyby tato slova byl řekl Józa před chvíli, když ještě měl v ruce klec, byl by se jich Staněk zhrozil, byl by vzal nohy na ramena a utíkal, aniž by se ohlédl. Ale nyní se jich nebál; byla mu žertem, jemuž rozuměl, a protože hrozbě jejich nevěřil, byla mu polovičním pozváním.

»Zavřete mne,« řekl Staněk a postavil se k Józovi o krok blíže, »já se nebojím.«

Józovi se zase líbilo, že se Staněk nebojí jeho i u něho, takže opět se usmál a povídal: »Chlapče, něco mně pořád říká, abych tě vystrčil přede dveře, ale líbíš se mi.«

213$

Potom ho ještě změřil, jako když ho béře na mušku, a povídal: »Jsi přece jen také z těch ničemů, kteří o světě nebudou nic vědět; ale nestojíš mi za to.« A že mu nestál za to, vzal ho za ruku a povídal: »Pojď, půjdeme na kopec! Drozda nech zde!«

Šli na kopec. Takový byl Józa hajný: jako šero a jako lesní lesk, obojí v jednom.

Cestou se ptal Staněk: »Proč tu nemáte vesnici jako u nás?«

»Ptáš se hloupě, ale ptáš se a to se mně líbí,« odpovídal Józa. »Proč u vás nemáte kopec jako my u nás?« ptal se a usmál se.

Potom povídal Józa: »Víš-li, že zde, od toho kopce, byl tvůj otec postřelen do nohy?«

»Odtud?« ptal se v udivení Staněk a nato mu Józa vykládal, odkud byl střelen a kde stál.

»Víš, kdo ho postřelil?«

»Nevím,« řekl Staněk.

»Katuščin otec.«

Nato se Staněk ptal: »Kdo je Katuščin otec?«

»Kdo je Katuščin otec? Hm, kdo je Katuščin otec? Takový – eh, běhá v lesích.«

Co si přitom Staněk myslil, těžko říci a těžko říci, co si při těch slovech myslil Józa.

Najednou asi v polovici kopce se zastavili a Józa mířil okem k pokraji lesa. Do téhož pokraje lesa skoro jako skokem běžel Lovák, patrně před pohledem Józovým.

»A tebe já se bát?« pravil pro sebe Józa, hledě za Lovákem. Potom vzal Staňka za ruku a povídal mu, ukazuje v tu stranu, v kterou běžel Lovák: »Vidíš tamtoho člověka, který běží k lesu?«

»Vidím.«

214$

»To je Katuščin otec.«

»A proč utíká do lesa?« ptal se Staněk.

»Protože je Katuščin otec,« odpovídal Józa.

»A proč není Katuška u něho?« ptal se Staněk.

»Hm, proto je u mne, aby nebyla u něho,« odpovídal Józa.

V tu chvíli stáli na kopci, kde u zlomeného kříže seděla Jožka s Katuškou. Když Staněk uviděl Katušku, povídal sobě i jí: »Je to pravda, že musí tvůj otec utíkati před tebou?«

A nato se na ni díval jako na cosi, co je mu velikou hádankou.

** IX. **

A zase se Lovák měnil.

Stalo se, že kdysi, bloudě lesem, uviděl holčičku, která sbírá chrastí. Zastavil se a ptal se, čí je.

Holčička se na něho podívala, což mu bylo divné, a neulekla se ho. »Je tu maminka, pomáhám jí sbírat.«

»Doveď mě k mamince!« povídal Lovák, vzal dítě za ruku a šli. O sto kroků dále lámala matka suché větve, a tu znenadání objevil se před ní s jejím dítkem Lovák. Matka vykřikla; měla tušení, co se jí stane. Chtěla se dáti na útěk, ale vidouc své dítě v ruce Lovákově, skočila k dítěti, brala je v náruč a teprve pak chtěla se dáli na útěk. Tu se Lovák zasmál.

»Proč mi bereš dítě?« ptal se nikoliv ukrutně, spíše vlídně, takže matka v zápasu ustala a počala se sepjatýma rukama povídati: »Stromu jsem neublížila, jen trochu suchého chrastí jsem si nalámala.« Odpovídala patrně na

215$

jinou věc, ač to mělo souvislost, totiž, že dítko si bére, aby i s ním se dala na útěk proto, co si nalámala.

»Nalámej si!« řekl Lovák.

»Vzala jsem ji s sebou, nemohu ji nechati doma,« štkala žena, »kdožpak by ji ošetřil?«

»Nalámej si!« řekl opět Lovák, pustil děvčátko a pomáhal lámat, že toho měla brzy značný vál.

Pak se ptal ženy, co dělá její muž.

»Ach,« vzdychla žena, »hanba povídat ženě i matce. Světem se toulá a dítě kdyby nemělo mne, už by bylo zahrabáno. Ale což mužský, nedbá o to!«

»Máš dítě ráda?« ptal se Lovák; jak vidíme, byl zase jednou na výzvědách, na jakých býval i při svém dítěti.

»To dítě,« pravila matka a místo odpovědi vzala je do náručí a zlíbala po celé hlavě i po tváři. »Toho caparta? I kdybych měla nespat a nejíst, jen když to vyžle se vyspí a nají, já se přitom nasytím.« A opět je líbala. Pak povídala: »Nemít ji ráda! Když ji musím zanechat doma a přijdu domů, potom ji jinak popadnu a zmuchláme A nyní popadla děvče a muchlajíc je líbala asi tak, jako dělá, když přijde domů. »Ale táta?« doložila. »Což táta, ten neví, co je dítě.« A přitom zaplakala radostí i žalostí.

»Můžeš si zase přijít nalámat,« povídal Lovák.

Nyní děkovala žena nastotisíckrát, že to chrastí ani za tolik díků nestálo. Na konec dodala: »Křivdí vám, milostpane; povídají, že jste ukrutný, až se vás každý bojí.«

Nato Lovák již neřekl nic, políbil děvčátko a šel lesem dále.

Děvčátko bylo podobno Katušce.

Tento případ nového vyzvídání nebyl osamělý. Lovák, jako druhdy vycházel na lov po žebrácích, tulácích a fací-

216$

rech, nyní vyhledával malá děvčátka a vyptával se i děvčátek i matek. I do vesnic si zašel za večerního šera, a když bylo v některé světnici rozžato, postavil se k oknu a díval se dovnitř. Díval se tak dlouho, dokud pes ho nevyčenichal anebo dokud některý člověk nešel kolem. Zvláště vyhledával stavení poblíž vesnice, o samotě stojící, kde byl jist, že nikdo tak snadno nevyjde z domu: vyjde-li – nu, je on myslivec, který jde tudy z lesa.

Jednou se stalo, že při prohlídce okna za večerního šera uviděl toto: otec seděl u kamen na lavici, matka u samého okna; od otce k matce přibíhalo dítě, tam otci, tu matce sedalo na klín. Když je měla matka na klíně, volal je otec, a když je měl otec, volala je matka.

Nebylo možná si mysliti krásnějšího obrázku domácího štěstí, jako toto pobíhání z lůna mateřského do lůna otcovského. Dítko, když sedělo na klíně otci, žvatlalo, že má radši tatínka; když se matka pro to stavěla zarmoucenou, běželo zase k ní a žvatlalo, že má radši maminku, a řehtalo se, až mu byly vidět zoubky, a otec a matka se smáli, až jim tekly slzy po tvářích. Bylo to jako na obrázku. Lovák byl k tomu obrázku jako přikován. Dítko zdálo se mu býti podobno Katušce.

Byl tak pohnut, že hlasitě zaštkal. Na to zaštkání když se matka ohlédla, Lovák zmizel mezi noční stíny, sám jsa nočním stínem.

Každé dítě zdálo se mu nyní býti podobno Katušce; bylo to jako kletbou.

Jindy usedl si ve škarpě podél cesty, kudy děti chodily do školy a ze školy, a čekal. Pak si některé zavolal, vytáhl kornout sladkých věcí a tu se děti ochočily, že stály anebo sedaly kolem něho.

Pak se ptal, jak se děti jmenují, které chodí do školy.

217$

Tu se stalo, že děti pověděly, že do školy chodí také Katuška z hájovny.

Čas tedy utíkal; už i do školy chodila Katuška.

»Ta nemá otce,« řeklo jedno dítě.

»Má otce,« řeklo jiné, »je to její dědeček.«

Ostatní děti se daly do smíchu. »Když je to dědeček, jak to může býti otec?«

»Může to býti otec,« hájilo se ono dítě; »když tam chodí domů, kdopak je jejím otcem?«

Několik dní nato číhal Lovák jinde. Škola, o které jsme mluvili, byla v Lešanech, tam chodily i dítky přespolní, i Katuška. Čekal tedy na cestě z Lešan k hájovně; a že cesta šla lesem, čekal za keřem, jako pravý zákeřník.

Šla tudy Katuška a vyprovázel ji Staněk.

»Už jdi, Staňku,« povídala, když tudy šli, »budeš míti daleko domů.«

»Až k vodě,« řekl Staněk; »mohla bys zabloudit; já nezabloudím, jsem velký.«

Staňkovi bylo skoro dvanáct, Katušce něco přes šest roků.

»Tedy pojď!« povídala Katuška, dala mu ruku a vedli se.

Druhý den už tam zase číhal Lovák, a to Katuška šla sama; za chvíli se vynořil z lesa a šel za ní opodál. Ale tu za záhybem cesty přicházel jí vstříc hajný Józa; jak se tedy Lovák z lesa vynořil, tak do něho zase zmizel.

Lovák číhal dále, aniž ze svého úkrytu vycházel; jen pozoroval. Jednou šel s Katuškou Staněk, po druhé matka Jožka i Staněk, jindy Józa hajný; nikdy nešlo děvče samo. Číhal, půjde-li kdy samo, že půjde za ním, ale nešlo samo.

Tedy číhal zase Lovák na místech jiných ve škarpě, dával dětem z kornoutu a vyptával se, až zase přivedl

218$

řeč na Katušku. »Kdo chodí s Katuškou ze školy?« ptal se.

»S Katuškou?« povídali, jako by mluvili o věci tuze známé. »Staněk s ní chodí.«

Staněk Dolina!

Jindy zašel si k pasákům, kteří popásali malá stádečka poblíž lesů na tmavých místech a usedl k nim, jako by byl též pasák. A tu nemohu si pomoci, ale stalo se: ptal se jich na věc tuze směšnou.

»Kdo jste komu podoben?« ptal se jich. »Kdo z vás je podoben otci a kdo matce?«

Na tuto otázku se dali všichni do smíchu; jakž také jinak!? Jeden čiperný vyskočil, přiblížil se až k Lovákovi a ve smíchu povídal: »Vám není žádný podoben.« Obrátil se a utíkal a ti ostatní se smáli, až se zajíkali, a utíkali za ním.

Tedy u pasáků nepochodil; u jiných snad pochodil lépe, snad hůře, ale pasáky na ten čas nechal.

Nemohu si vůbec pomoci. Ale lidé, o nichž my tu jednáme, nejsou dnes tak, zej tra onak. Neumějí se na své cestě hned zastavit, obrátit, jako snad my v městech, kde ani v jednom šatě nejdeme daleko, kde i v občanských ctnostech se zastavujeme, kde určitá povaha bývá řídká jako ty stromy v městě.

Naši lidé, o nichž jednáme, nejsou lidé městští, jsou to lidé jako ty jejich stromy, a tu nepředěláš borovici na javor, smrk nepřeměníš na modřín. Čím je, tím je, i ve věcech vážných, i ve směšnostech. A že Lovák se snad již dal na cestu směšností, musíme my za ním, nic naplat, protože k vůli nám se na té cestě neobrátí.

Ovšem, snad někdo namítne: Lovák svým postavením nenáležel do těch tříd, které nutno kresliti s takovou konsekvencí jako jiné. Náleží, moji zlatí. Třeba posta—

219$

vením patřil mezi tak zvané pány, životem svým byl také jen jako ten strom, který své kořeny nemůže tuze často měniti, aniž na sebe vzíti listy jednou takové, po druhé jinaké. I on náleží mezi lidi, kteří tím jsou, co čas, tento znamenitý sochař, z nich podle jistých základních rysů vytesá, takže nemůžeme na výtvorech měniti ani čárky, ani rysu.

Jak jsme seznali, Lovák byl už zase v periodě svého dobráctví, které trvalo nyní déle, jako předtím jeho prchlost, v zatvrzelost přešlá také déle trvala. V této své nynější měkkosti, za kterou by od Kmocha snad zasloužil výtopek, dělal věci, jimž snad jsme se již zasmáli, že jsou dětinské. Ale, milý čtenáři, dělal ještě jinší, které byly ještě více dětinské a jimž se snad zasměješ ještě více.

Tak chodíval do měst, kde byl trh, sedl si v nějaké hospůdce, která měla na ulici okna, a oknem se díval po lidech, kteří šli kolem s dětmi.

Co na nich hledal?

To, co druhdy s jestřábími myšlenkami hledal na Katušce, na vlastní své dceři; komu že z rodičů je dítě podobno, otci či matce. Když matce byly podobny, dával pozor na otce, jak se k nim chová, a za každým se díval s otázkou: »Nejsi ty také Lovák?«

Není-li to směšné?

Ovšem mívala věc své obtíže, protože kdo se v podobách dětských poněkud vyzná, ví, že bývá těžko rozluštit, je-li dítě podobno více otci či matce. Jeden řekne otci, druhý matce a mají pravdu oba. Dítě má tvář matčinu, chůzi a pohyb otcův; po matce mluví rychle, breptá, po otci má zrzavé vlasy, šedé oči. Po otci má ruce, prsty, tvář, po matce i povahu. Někdy tváří je podobno otci i matce zároveň, ano, velcí psychologové učinili pozoro-220$

vání, že otec a matka, jsou-li šťastnými manžely, stářím se stávají sobě podobnými. Rozhodněme pak, komu je dítě podobno. A rozhodneme-li konečně, co z toho?

Tu vidíme, na jaké až scestí došel Lovák, čeho se chytal, aby si dokázal, že jeho podezření k Jožce mělo odůvodněné základy.

Při sbírání takových důvodů jednou o trhu postavil se Lovák mezi diváky na náměstí, kteří hleděli na komedianty. Mezi komedianty, provádějícími rozličné prostocviky, uviděl děvčátko, které bylo vskutku podobno Katušce. Jako by to byla ona. Vlas, oko, tvář, vzrůst, stáří, všecko jako by z Katušky bylo přeneseno sem; tak ji posledně uviděl, když číhal u cesty v lese. Málem byl by vykřikl, že je to jeho dcera, a přece Katušku za svou neuznával!

Ptal se komedianta, jenž přicházel se špičatou plstěnou čepicí pro nějaký groš, dlouho-li je dítě u nich?

Komediant ukázal na zelený vůz s plátěnou střechou a povídal: »Tam v té boudě se narodila.«

Ale toto vysvětlení, ač důkladné, nebylo nic platno. Lovákovi bylo, že je jako jeho dcera, i měl s ní útrpnost a soucit jako s vlastním dítětem.

»Dejte mně to dítě!« řekl Lovák.

Není-li to k smíchu? Své dítě odpudí a dítě, které je zapuzenému podobno, chce si vzíti za své!

»To dítě?« řekl komediant. »To to! Raději bych si zlámal obě nohy na provaze, než bych dal dítě.« Pak se po dítěti ohlédl a povídal: »Pročpak bych je dal?«

»Vždyť vám není ani podobno,« podotkl Lovák.

»Ale je moje,« řekl komediant a obrátil se k Lovákovi zády.

Nic naplat: Lovák to dítě sledoval, jako by bylo jeho.

221$

Když je před diváky prohýbali, když s ním házeli do výše, když je stavěli na hlavu, na ruce: jako by to dělali s jeho dítětem.

Tenkrát se přihodilo neštěstí. Dítě, vyhozené do výše, nešťastně dopadlo: houně, na jeho zachycování podestřená, buď že byla vetchá, nebo že byla nepevně držena, při podání děcka vypadla z jedné ruky i natrhla se zároveň. Dítko, dopadnuvši místo do houně na zem, nevstávalo. Bylo omráčeno. Nastal pokřik, v obecenstvu hrozné hnutí. Pokřik pocházel od rodičů a tu bylo Lovákovi, jako by se k nim musil také připojit křikem; bylo mu nejinak, než jako by to omráčené dítě jemu se omráčilo, on že musí pomáhati křísit.

Tato představa tak zaujala jeho mysl, že šel pomáhat; ne z lidumilství, aby vůbec pomohl, ale z myšlenky, aby pomáhal svému dítěti.

Však nedobře pochodil: »Jděte,« odstrčil ho komediant, »beztoho vy jste toho příčinou; zde se dívají po vaší larvě místo po dítěti a po houni –« Pak zaklel.

Ale těchto slov Lovák neslyšel; zůstal a litoval dítěte. Tato představa tak zaujala jeho mysl, že vraceje se domů, myslil, že Katušku už nikdy neuvidí, že umřela, a že vzala do hrobu jeho zavržení.

Tenkrát Lovák, stoje doma u okna, oplakával ji.

Když se smrákalo a večer se kradl se všemi svými stíny z lesních úbočí, kradl se z myslivny ještě jeden stín, s nímž dnešní večer nepočítal; kradl se podél Vltavy Lovák a rozměřoval si kroky, aby k Józově hájovně došel, až už nic nebude lze viděti, co se po zemi plíží; až i on bude zahalen v tmu a noční mlhy jako v bezpečný plášť, až den i večer nebudou míti tolik moci, aby posvítily si na jeho postavu, na jizvy ve tváři, na jizvy v srdci –

222$

až bude v nich moci uschovati sama sebe i se vší svou bolestí.

Tak se připlížil k hájovně, kterou nevěda byl postavil za útulek těm, kteréž od sebe odpudil.

V hájovně bylo světlo. Ale bylo nesnadno hleděti dovnitř, protože v okně, jímž světlo ze světnice vynikalo, byly květiny, jako by okno bylo jimi zarostlé. Ale uprostřed květin stála klec, kterou přinesl tenkrát Staněk Katušce; mřížemi této klece bylo přece možná něco zahlédnout)sehnul-li se člověk a přiblížil-li oko až k oknu, až ke kleci.

Ve světnici slyšel hovor. Seděli tam za stolem, který stoje uprostřed, stál i naproti oknu, za nímž číhal Lovák.

U stolu seděl starý Józa a kouřil. Po světnici pošukávala Mařka, Jožka při stole šila. Na stole stála mísa a nějaký talíř; patrně povečeřeli.

Ve světnici byl klid, onen klid, jenž mocně působí na toho, kdo klidu v sobě nemá a je ho žádostiv a snad ho i závidí těm, kdož klidnými jsou. Bylo patrno, že alespoň dnes žádné chmury netáhly touto domácností. Bylo tam jako v lese, když je večer s hvězdami a měsícem, a milá bezstarostnost se rozloží i do lístku na stromě i do vlnky v potoku i do těch mušek, které poletují, i do ptačích hrdel, která neumlkají. V jizbě bylo, jak říkáme, po domácku. Z Józovy dýmky se táhly modravé kotouče jako průhledná mlha.

V jizbě bylo ticho. Hodiny cvakaly, Mařčiny kroky zašustily u police, pak u stolu, k němuž si chvílemi sedla.

Lovák se díval, jako by to jakživ neviděl a jako by ro byla nevídaná podívaná.

Katuška mezi nimi nebyla. A tu, ačkoliv mnoho hlasů mohlo mluvit, že tamta, kterou viděl v městě o trhu

223$

omdlelou, Katuškou nebyla, přece mluvil v něm jenom jediný hlas: »Kde je Katuška? Proč tu není?«

Tu Katuška vstoupila. Dítě jako mladá jahoda. V Lováku, když ji uviděl, zatajil se dech. Když vztáhla ruku, když hlavu naklonila, všecko jí slušelo. I stín její, který vrhala svíčka po stěnách, chvílemi i na strop, Lovákovi se líbil, když jí neviděl do tváře. A ta tvář zdála se jemu podobnou.

Katuška přinesla jakousi knihu a povídala: »Čti, maminko, budu šít.«

Matka vzala knihu, otevřela ji, ale když Katuška chápala se šití, nedala jí je; povídala: »Ty bys to svedla,« a místo dalších slov ji políbila.

Lovákovi, když Katuška vstoupila do jizby, vydral se z prsou hlasitý vzdech. Nyní, když ji matka políbila, vzdychl mnohem hlasitěji, téměř vzlykl.

Když po prvé Lovák vzdychl, drozd v kleci stal se nepokojným, skákal s bidélka na bidélko a křídly tloukl o mříže své domácnosti. Tenkrát Józa pustil z úst dým a ohlédl se po kleci; ale hned zase obrátil tvář k dýmce a kouřil dále.

Když Lovák nyní po druhé vzlykl, dělal drozd nepokoj mnohem větší, plašil se. V kleci byl šumot od třepání křídel, jako když jsou tam drozdi dva a honí se; byla slyšeti, jak i zobákem i nohama tluče se o bidélka i o mříže.

Tenkrát Józa odložil dýmku na stůl a tělem se přes stůl nahýbaje, rukou o stůl se podpíraje, podíval se po drozdovi, jako by po něm chtěl hodit, a povídal: »Co tě čerti berou?«

Na ta slova Katuška vstala, šla k oknu, aby se podívala co je drozdovi, proč se plaší, a aby ho ukonejšila. Lovák

224$

couvl od okna do stínu. Katuščina hlava se míhala u okna, děvčátko s drozdem hovořilo. Potom přestala se míhat hlava a hovor její utichl.

Lovák opět se plížil k oknu.

Teď všichni seděli za stolem a Jožka čtla.

Byla to asi veselá „povídačka”, kterou čtla, protože nejednou zazněl do čtení hlasitý smích Józův. V tu chvíli Józa se díval s jedné tváře na druhou, jako by v každé chtě) svým smíchem rozehřát i smích ostatních; pak si hořejším koncem “dýmky klepal o bradu, a vytíral si pěstí oko, smíchem slzící. Když se smích končil, povídal: »Je to zatrolená legrace!«

Jožka čtla dál. Pak přerušila čtení Katuška otázkou; a té otázce se dal Józa zase do smíchu, jako by ji byl uslyšel z knihy. Ale tento smích netrval již tak dlouho, protože pak se Józa chopil slova a vysvětloval děvčátku, nač se ptalo. Vysvětloval to také se smíchem. »Víš, holečku, to je tak: v té knize je taková legrace a člověk se jí musí smát. Ale tys na to ještě malá.«

To byl jeho výklad, který musil dostačit. A když lak věc náležitě vyložil, povídal Jožce: »Jen čti!« a zase se smál.

Pak přišlo místo, kde se dali všichni do smíchu. Tu Józa zase odložil dýmku na stůl, pěstmi si pořád vytíral oči a řehtaje se mluvil: »To je legrace; který taškář to složil a dal do té knihy!«

I Katuška se řehtala, ačkoliv tomu rozuměla nejméně nebo dost málo.

Když byl smích v nejlepším proudu, drozd na okně počal sebou házeti, jako by chtěl uniknouti škodné; vtom zvenčí zazněl lidský pláč.

Smích v jizbě utichl a drozdí třepetání mělo sólo. Vtom

225$

zase křikl Józa: »Co tě čerti berou!« Křičel, jako by byl drozd tím vinen, že jim zašel smích. Když to křikl, vstal a poslouchal. Drozd sebou v kleci lomcoval, jako když někdo na něho sahá, a zvenčí zazněl opět jakoby pláč lidského hlasu.

Tu Józa šel dlouhým krokem k oknu a zdálo se mu, že uviděl lidskou postavu. Sňal dvojku se hřebíku a běžel ven. Když přišel před síň, rozhlédl se; postava, stín tam byl, a jak se zdálo, stín klečel.

»Kdo je to? Střelím!« zvolal Józa a natahoval kohoutky, až cvakaly.

Klečící stín zaštkal.

»Kdo je to? Střelím!« opakoval Józa a kdo by stál za ním anebo před ním, byl by viděl, že míří.

Žádná odpověď; to bylo asi tolik, jako by ten stín řekl: »Střel! Čekám na to.«

Když nic neodpovídalo, Józa přestal mířit, dal pušku na rameno a blížil se k stínu.

Stín klečel, měl tvář pohříženu v obě dlaně a plakal usedavě, aniž by pozvedl hlavu, aniž by dával odpověď.

Józa ho poznal. Když ho poznal, zazněl vedle Lovákova štkaní Józův smích tak ostrý, že by bylo každému divno u srdce, kdo by toto zvláštní dueto byl zaslechl.

Když se Józa s dostatek nasmál, povídal: »Nestojíš mi za to,« vzal zase pušku do ruky, spustil oba kohoutky a dal pušku na rameno. Nato obraceje se odtud, dotkl se nohou Lovákova těla, jako když se odstrčí. Klečící Lovák již neklečel, nýbrž ležel na zemi a oči měl neustále dlaněmi zastřené.

Nato se vrátil Józa do jizby a pověsil dvojku.

»Co je to? Kdo je to? ptaly se ženské.

226$

Józa dlouhým krokem chodil po jizbě a neodpovídal.

»S někým jste mluvil?« ptaly se ženské.

Józa neodpovídaje, zaměřil dlouhým krokem k oknu a řekl: »Ještě tam leží.«

Za chvíli klečela u toho, kdo tam ležel, Jožka.

** X. **

Ubíhala léta; v jejich letu lidé zralí odpadali se stromu života do hrobů jako jablka do trávy a lidé, o nichž před lety sotva kdo promluvil, stávali se dospělými, že se nyní nemluvilo leč o nich. A ti, kdo žili, stáli na prahu nové doby a ze starých málokdo porozuměl jim i té době.

I přes Dolinovic statek léta běžela. Staněk, jehož jsme neviděli již tolik let, po dvoře rozkazuje, kam na pole, kam na luka – člověk by neuvěřil, že je to on, a je to opravdu on.

Když ho starý Dolina vidí, jak si vykračuje po dvoře, postojí u okna celou hodinu a dívá se, jak mu to sluší. Když selka Dolinová vytýká manželi, že pořád stojí u okna a venku že je mnoho doptávek, Dolina se usměje, ukáže na Staňka a Dolinová zůstává také u okna a o doptávkách neví. Potom, aby sebe omluvila, povídá Dolinovi: »Vy byste pořád stál u okna, a je tolik práce.«

Když to Dolinová řekla, chtěla jako odejít, ale šla jen jako na půl kroku; nohy naměřily již od okna, ale oko a tvář jsou ještě obráceny k oknu za synem; jen aby celá vina nezůstala na ní, povídá: »Co máte pořád na dvoře?«

Nato se Dolina ani k ní neobrací, ale odpovídá: »Abych si nemohl postát u okna! Celé dni bych mohl stát u okna.

227$

ty bys nemusila také ani rukou hnout, a na našem statku by se to nepoznalo. Chceš-li, stůj u okna se mnou.«

»Kdopak by vydržel stát u okna,« povídá Dolinová a je vidět, jak ráda slyší, že kdyby chtěla, mohla by státi u okna. A dělá se, jako by odcházela.

»Poslouchej, stará!«

Dolinová na to vyzvání zase přikročila k oknu a zase se dívá na dvůr. »Nu, co?«

Dolina se na ni trochu déle podíval, zasmál se a nic neříkaje, zase se odvrátil a zase se díval z okna a smál se.

»Nu, co?« opakovala Dolinová.

Dolina věděl sice, že je na něm, aby odpověděl, ale myslil si: Však já ti to řeknu. Za chvíli si myslil: Jakpak jí to řeknu? A potom, jako by už to měl, řekl nahlas: »Poslouchej, stará!«

»Nu, co?« řekla Dolinová už po třetí a postavila se ještě blíže k oknu.

Čtenář by mohl míti za to, že dosud ani v myšlenkách nepošinuli se dále; ale pošinuli se. Neboť při opětování svého vyzvání myslil si již Dolina: »Počkej, nastane li brzy koukání, v kterou stranu hledá nevěstu.« A Dolinová si myslila: Snad nechce začít o nevěstě?

Nato Dolina opět se podíval na svou ženu, ale již u okna nepostál; přešel světnici a obraceje zase své kroky směrem k oknu, zvedl pojednou oči ke stropu, jako by tam měl něco napsáno. Pak opět se zasmál a pravil: »Poslouchej, stará, jakpak jsem k vám chodil na námluvy?«

Čtenář snad zpozoroval, že Dolina své choti tykal, ona že mu vykala. »A jděte,« řekla Dolinová, »kdo si bude pamatovati takové věci, to jsou pro nás už hlouposti.« Ale usmála se, všecky hlouposti si v mysli obnovovala a

228$

v myšlenkách si řekla: »Počkám, až bude o těch hloupostech mluvit.«

»Hlouposti!« řekl Dolina. »Proč bych nemohl povídat o tom, jak jsem jezdil za nevěstou? Všecky vesnice o tom povídaly.«

»Co mohly povídat?« řekla Dolinová a tím ho vybízela, aby povídal, ačkoliv už dávno znala každou podrobnost toho, co mohl povídat.

»Co mohly povídat?« opakoval Dolina. »Pane, mnoho; všecko, co viděly, mohly povídat, a viděly dost. – Podívej se na koně, kterého nádvorník provádí tamhle u stodoly, Staněk mu poklepává na krk.«

»Hladí ho,« řekla Dolinová; věděla, co chce Dolina povídat.

»Ten, kterého já hladíval, byl zrovna takový, samý oheň, samý lesk. A když jsme jeli vesnicí tryskem, já a starosvati, každý na koni, už když zdaleka slyšeli koňský dusot, vybíhali lidé před stavení a říkali: „Dolina jede na námluvy.” A když se někdo ptal: „Kam jede na námluvy?” – nu, stará, víš, odkud pocházíš; jmenovali vesnici, pak tvého otce, pak tebe.«

Na ten výklad se zase Dolinová usmívala, Dolina smál se nahlas. Pak se zase zastavil a povídal jakoby pro sebe: »Tak bude na námluvy jezdit Staněk. Však oni v něm Dolinu poznají.«

»Cože bude?« ptala se Dolinová a obrátila se náhle. »Kam že bude jezdit?«

»Kam bude jezdit? Bude jezdit. Jakžpak já mohu vědět, kam bude jezdit? Já jen povídám tolik: bude jezdit.«

»Myslila jsem, kdo ví co chcete, a vy pořád jen takové hlouposti,« povídala Dolinová a opět jako by chtěla odcházet od okna.

229$

»Tenkrát jsem nosil plné kapsy měděných i stříbrných. A když jsem jel po návsi, sáhl jsem do jedné: „Tu máte, děti!” Za našimi koňmi vyvstával prach, v prachu se válely děti a rvaly se o drobné i stříbrné,« povídal Dolina. Pak poukázal ke skříni a řekl: »Tamhle v té truhlici má Staněk nastřádáno drobných i stříbrných, může rozhazovat, jak mu libo, ale rozhazovat musí; však oni v něm poznají Dolinu.«

»Snad bude muset také spadnout s koně jako vy?« řekla Dolinová a zase se dívala z okna a usmívala se na dvůr, vlastně na syna.

»Spadnout neškodí,« řekl Dolina, »jen když člověk umí vstát. Však to kůň po druhé neudělá. Staněk bude si moci ve stáji vybrat, jako já jsem si mohl vybrat.« Pak se dal do hlasitého smíchu. »Aby tak přijel k své nevěstě, jako já k tobě!« A zase se smál.

To už Dolina nevykládal, to byla věc velmi známá. Když totiž spadl s koně, nezůstalo na něm kus celého latu. Sel kolem dráteník, Dolina dal mu svůj šat a jel na námluvy jako dráteník. Pak si dal dělat takový šat a jezdil nějaký čas na námluvy jako dráteník. Což to bylo k smíchu!

»Člověk by tady stál, povídal a nic by neudělal,« řekla Dolinová a nyní se chystala odejít.

»Poslouchej, stará!« řekl Dolina.

»Nu, co?« ptala se a ještě se zastavila.

Dolina měřil zase světnici, díval se na podlahu a smál se.. Pak povídal: »Co myslíš, v kterou stranu bude jezdit Staněk?«

»I jděte,« řekla Dolinová, »já myslila, kdovíco mi povíte, a vy pořád jen takové věci.«

A již byla skoro u dveří.

230$

»Já to vím,« řekl Dolina a díval se na ni.

»Co víte?«

»Pořád, že u okna se nic neděje. Až to budeš chtít vědět, přijď k oknu, povím ti to, ale teď nepovím.«

231$

Ale Dolinová zatím odešla a Dolina, přechodiv ještě několikrát po světnici, zase se postavil k oknu a díval se na dvůr.

Na dvoře prováděl nádvorník Josef koně, o němž Dolina se zmínil, a aby mohli dáti o koni úsudek, vycházeli ze stájí, z chlévů, z řezárny čeledínové a dívali se. Potom, jako když zavolá, scházeli se loudavým krokem k stáji tu od chléva, tu od řezárny, aby o koni pohovořili. U stáje stál Staněk a nyní sem i s koněm přibyl nádvorník Josef. Staněk koně hladil po hřívě a poklepával mu na plecích.

»Teď u nás bude veselo,« řekl Josef a smekl čepici. »Koně jako střely; jenom co tuhle Staněk řekne kam, a už poletí. Tohle je hnědouš! Jak byl hříbětem, povídal jsem pantátovi, že zůstane Staňkovi. „Pročpak ne?” řekl pantáta, »a já ho hlídal pro Staňka.«

»Nato řekl jeden čeledín: »Pane, když člověk sedne na takového koně, to je kavalír.«

Nádvorník se obrátil k tomu čeledínovi, dal čepici na hlavu a řekl: »Na toho koně sednout a vypít sklenici vína – je jedno, to mi může každý věřit na mé svědomí.«

Tu čeledínové pomlaskávali si, jako když se napijí vína, a ten jeden pravil: »Já bych rád sklenici vína a potom bych si sedl na koně; to by bylo něco!«

»Jen jestli by ses na něm pak udržel! To se řekne: „Napiju se a sednu si na koně.” Ale potom sedět! Když byl pantáta jako tuhle Staněk, a já s ním jezdil na námluvy, stavěli jsme se v Kmetňovsi v hospodě a pili. Když jsme potom přijeli za ves, pantáta ležel v příkopě, já ležel v příkopě a koně leželi v příkopě.«

Nato se čeledínové smáli a ptali se, kdo koho strhl do příkopu: oni koně nebo kůň je?

232$

»To napití nás strhlo,« povídal nádvorník. »Ono se to řekne, napít se a sedět; ale sedět.«

Zase poklepával nádvorník hnědouše po plecích a hledě k Staňkovi, pravil: »Vím, v kterou stranu bychom mohli zaměřit, až se bude z Lešanského statku jezdit na námluvy!«

Tu čeledínové, jako by měli uslyšeti velikou a tajnou věc, popošli každý o krok k Josefovi a z každé tváře mluvila otázka: »No tak, v kterou?

»Počkejte,« povídal Josef a dal čepici na hlavu. »Není veselejší věc na světě, jako když se řekne o takovém synkovi: jezdí na námluvy. Doma každý den je svátek, koně se kartáčujou celé noci, a když se vyvedou, pentle na nich jen hrajou. To budete běhat po dvoře, abyste něco uviděli, než vyjedeme! Pak vyjedeme na náves; každý kudy jde, tam se postaví a řekne: „Koukejte, Dolinovic! Kampak? Safraporte, mají to koně! Je to vystrojení!” A my jedeme, jako by nám zevšad muzika hrála. A všude je to tak. Pak přijedeme k nevěstě, statek jako o posvícení, až do posledního pohůnečka vše ustrojeno. Pantáta přijde: „Nu, nádvorníčku, jak se vám jelo?” Jakpak se jelo? Dobře se jelo. Selka přijde: „Nádvorníčku, máte-li pak dost piva? Zdalipak na vás nezapomněli s jídlem?” „I zaplať Pán Bůh, jak by zapomněli?” A smějeme se pořád. Tomu já říkám: jezdit na námluvy. Copak vy o tom víte!«

»Jakpak to můžeme vědět? Málo o tom víme,« podotkl onen čeledín, jako by byl tamtěch mluvčím.

»Málo? Nic nevíte. Copak jsou námluvy takhle v chaloupkách? Aby se tam dal vézt na trakaři. Kdo ho uvidí, řekne: „No, naděl Pán Bůh, ti toho dohromady chytnou. Copak budou mít? Baráček. A do čeho budou kousat?

233$

Do těch snopků na střeše.” Povídám vám, takhle člověk, který má jen ty ruce a barák, radš ať toho nechá, sice se jen doví, kudy vede cesta do Nouzova.«

»To tedy aby se ženili jen ti, kdo mají statky jako tuhle Dolinův?« povídal zase čeledín a ostatní se smáli.

»Má-li to býti veselka, musí člověk mít statek, aby byl veselý. Což se mohou veselit v baráku? Ani rozkřiknout se nemohou, sice barák spadne, a nespadne-li, každý, kdo jde kolem, řekne: „Blázníš; jen počkej, ono ti to výskání vyskáče a místo ichuchu! budeš míti ouvej!” Výskej, když nemáš na sklenici piva, a vše, co piješ, je pouhá voda! No, počkejte, až my vyjedeme, uvidíte.«

»Já nikdy nepojedu na námluvy,« řekl Staněk. A tu bylo nádvorníkovi i čeledínům, jako by vstoupil mezi ně a řekl: »Musíte se dát na židovskou víru.« Nádvorník Josef hleděl jako pomatený na koně, pak na čeledíny, pak na Staňka, smekl čepici a řekl: »Jak to? Copak by to mohlo být? Vždyť by to nemohlo být.«

»Nepojedu,« řekl Staněk.

»Ale, ale,« mluvil Josef. »Hnědouš by jen tak byl rostl – pane, to nemůže být, to je jen tak, jak říkáme, mít z nás dobrý den.«

»Nikdy nepojedu,« řekl opět Staněk.

»Snad ne pěšky? Z Dolinová statku! To ne, to ne! To by nebyly ani námluvy,« vykládal v nesnázích nádvorník Josef a poklepával hnědouše po plecích. Chudákovi bylo téměř do slzí, když si pomyslil, že Staněk jediným fouknutím jeho umělou stavbu zřítil.

»Ani pěšky, ani koňmo, nijak,« řekl nato vše Staněk a odcházel od stáje, od nádvorníka i od čeledínů.

»Já to říkám, Staněk je jiný než pantáta, ten nebude

234$

po něm, kdepak! Ani píď nemá od něho,« řekl onen čeledín.

Tu nádvorník Josef podepřel se jedním loktem o koně, druhou rukou jezdil po čele, jako by tam chtěl cosi rozkřesat. »Tu to máme, tu to máme!« říkal zvukem přitemnělým, jako když někoho oplakává nebo jako když chce naznačit, že se přihodilo něco, čeho se nikdo nenadál.

»Mně se zdá, že jste tady spadl i s koněm do škarpy,« povídal čeledín a ostatní se smáli.

»A vždyť jsem se přece nenapil,« povídal nádvorník Josef a mnul si ještě čelo dlaní, jako by se chtěl rozpomenout, zdali snad přece se nenapil. »Aha!« povídal za chvilku, jako by už to měl, ale nic neměl. »To bude jiná! Má už něco nablízku za lubem. A kdo je z nás čiperný, hádejte, která to je?«

Všichni chtěli být čipernými a hádali jeden přes druhého, i nádvorník hádal, ačkoliv se tvářil, jako by to věděl.

»Víte, jak to poznáme?« pravil nádvorník.

»Jak to poznáme?« tázali se čeledínové.

»Za dvě neděle máme posvícení, pak to poznáme. Dejte si pozor, co vám povídám: o posvícení to poznáme. To bych musel mít rozum v cizím pytli zašitý, abych to o posvícení nepoznal.« –

Za dvě neděle přišlo posvícení.

Tu nádvorník nestačil otvírat vrata a zavírat, co se toho k Dolinovům hlásilo. Ovšem že všecko přijíždělo na vozech a koňmo; pěšky chodili do statku jen toulaví hudebníci, žebráci a tuláci vůbec. Tu tedy vrata u Dolinu byla dokořán, protože řada hostí přijíždějících se netrhla. Tu jen nádvorník u těch vrat stál, jednou rukou

235$

jedno křídlo přidržoval, aby se nesplašilo, druhou rukou čepici smekal a každý povoz a vše co na něm vítal úsměvem.

Ale tenkrát měl práci ještě zvláštní. »To by v tom musil vězet mandel všech všudy, abych nevěstu nepoznal z první ruky,« povídal si nádvorník, neboť když byl sám, dovolil si zaklít až i tak daleko, že bral jméno čertů nadarmo. A nyní prohlížel každý vůz, jako by vezli pašované zboží, nevezou-li v něm budoucí Staňkovu nevěstu. Byla to práce těžká a nevím, zdali se mu z první ruky podařila, protože mladých, hezkých a vystrojených děvčat přijelo na posvícení v každém voze několik, až i nádvorníkovi bylo úzko při myšlence, že by měl z nich některou Staňkovi vybrat.

Již z počátku jsme pověděli, že u Dolinu slavívalo se posvícení s přepychem. Hostí sem se sjíždělo, že míval nádvorník smrtelné úzkosti, kam jen jejich koně umístí, natož hospodyně, když vše to měla vyčastovat a obsloužit.

Ale hospodyně stačila daleko nad to, neboť kromě hostí pozvaných tábořil na dvoře pod okny, kdo měl k tomu chuť. A kdežto jinde o posvíceních hraje hudba v hospodě pro celou ves, u Dolinů hrála hudba jen pro Dolinovic hosty; to už náleželo k celku.

Tu bývalo v obyčeji, že k večeru na dvoře tančila chasa domácí i chasa těch, kdož byli hosty přespolními. Ale než zatančila chasa, počali kolo lidé domácí a jejich hosté. Každý mladík, kdož byl hostem, otočil se tu s dívkou v nějakém tanečku, a jak se samo sebou rozumí, nejpředněji musil se otočit domácí syn. Bylo také zvykem, že domácí syn provedl každou sezvanou dívku, i kdyby se s ní měl jen půl kola otočit. Byla to jakási pocta, která platila všem stejně a nikomu zvlášť.

s

236$

A přece mohla platiti někomu zvlášť, a na tom nádvorník založil neomylnost svého pozorování: že se musí dát pozor, s kterou dívkou Staněk zatančí první.

Co tedy u Dolinu ve světnicích hodovali posvícensky, byl na nádvoří veselý tábor. Hudebníci seděli kolem sudu, kolem hudebníků stála chasa, za chasou všelijaká ta drůbež, která se přiživuje jako ten vrabec: kde nějaký drobet ucítí, tam se sletí.

Mezi hudebníky na sudě seděl houslista Pirkaš a vypravoval hudebnické kousky, kteréž byly vždy sotva do polovice pravdou; ale to nic nedělalo, smáli se tomu hudebníci, chasa i ostatní.

Některé šprýmy byly ovšem dosti hrubé a byly i povídány dosti zhruba, ale byly při pivě a proto snad náležely k celku. Byla v nich obsažena kronika celého okolí, ovšem se stránky takové, jaká se nezaznamenává ani na papír, ani na místa památná, ale přece byla a bývá jakousi stránkou.

Tak udělal Pirkaš najednou tak podivný posunek, že všichni, kdo tu stáli, se smáli a jako z jednoho hrdla chtěli, aby zahrál a zpíval o tom myslivci, a každý myslil na Lováka. Byl tedy už Lovák složen do veršů a zpívalo se o něm, jenže ne všeobecně, protože se ten zpěv považoval jaksi za výhradní majetek Pirkašův. Složil nejen slova a hudba, složil i posunky, a to nedovedl po něm nikdo.

Tedy o tom myslivci.

Píseň začínala:

{Utíkejte z lesa,

běží myslivec –}

a bylo v ní, kterak ten myslivec honí divoké ženy;

237$

a divoké ženy že jsou ty a ty baráčnice. Píseň pak skončila vyzýváním, aby žena se na tom myslivci nezhlédla.

Když se píseň zpívala, nemohlo dle posunků Pirkašových býti pochybnosti, že je složena na Lováka. Když se píseň zpívala, stál mezi těmi, kdož ji poslouchali, Staněk. A když se přezpívala a Pirkaš za obecného smíchu díval se na Staňka, jako by ho také k smíchu vybízel, řekl Staněk: »Kdo se tomu může smát, stál by za to, aby ta píseň byla o něm.« A když to řekl, s jakýmsi opovržením odešel.

Na tato Staňkova slova všeobecný smích ochabl, jako když se studenou vodou poleje. Jen tu a tam ještě některý v smíchu se ozval, ale nebyl to již ani smích.

»Staněk není jako otec, je jiný, ten má tuto,« vykládal domácí onen čeledín a rukama hrál si kolem čela, jako by říkal, že má Staněk tuto trochu světla a že on by přisvědčoval jemu, ačkoliv se prve také smál.

»Pantáta se může při té písni smíchem potrhat,« vykládal nádvorník, »a Staněk obrátí se zády a jde pryč.«

Staněk se tedy obrátil k písničkáři i k smějícím se posluchačům zády a byl pryč. A ještě byl pryč, když z Dolinovic světnic vyšli hosté, aby dle zvyku zatančili na dvoře první kolo. Tu teprve byl přehled kvetoucí té mládeže, jinochů a děvčat, která se řadila v polokruh, hoch vedle děvčete, jak snad se byli umluvili, že se pustí v tanec.

Staněk tu nebyl.

Začít kolo bez Staňka nebylo možná; musili čekat.

Čekali.

»Kterou asi vezme první?« říkal nádvorník a chodil s tou otázkou od chasníka k chasníku.

»Jakpak může vzít některou první, když tu sám není,« povídali chasníci.

238$

»Kde asi je?« ptal se nádvorník, neboť jeho pálilo, v kterou stranu bude asi jezdit na námluvy.

Vtom se ozvalo polohlasem i nahlas: »Už je tu.«

Byl tu. Když se to ozvalo, dal Pirkaš znamení, hudba spustila a Staněk měl započít kolo.

Započal je. Ale ani s jedinou dívkou, které tu byly hosty a stály polokruhem v nádherné záři; započal je s dívkou prostě jednoduchou, mohlo by se říci: s dítětem mezi dívkami, ale s dívčím dítětem jako na nejpodařenějším obrázku. A kdo tyto dva lidičky viděl v tanci, nezdržel se, aby neřekl: »Pane, těm to sluší! Jakživ jsem nic krásnějšího neviděl.«

Nádvorník měl po kombinacích.

Mezi hosty se táhla kradmo otázka na posměch i na zvědavost: »Kdo je ta královna?«

»Nějaká nitěná královna,« doplňovala děvčata otázku.

»Kdo je ta holka?« ptal se Dolina.

»Katuška z hájovny,« odpovídalo několik hlasů.

Tedy Katuška z hájovny!

** XI. **

Když s Katuškou přetančil, Staněk jako s ní byl přišel, tak i odešel.

Na dvoře u Dolinů bylo po tomto malém tanci, jako by všechněm zdřevěněly ruce i nohy, myšlenky i slova; ledaže myšlenky a slova táhly se za Katuškou a za Stánkem, že provázely je podivením, posměchem a vším možným; zde však jich nebylo. I hudba tím byla nakažena, i hudebníkům to vjelo do těla. Pirkaš několikrát začal zkoumati housle, je-li v nich něco, co by rozjařilo,

239$

ale housle odpovídaly jako němý, když chce mluvit; není to slovo ani zvuk, nic to není, leda pouhé namáhání za slovem, zvukem.

I starý Dolina se potácel v těch vlnách a na všecky němé otázky nevěděl rozumné odpovědi. Ale on ze všech přece nejdříve se utišil a syna si omluvil. Pravil k sobě: Staněk si z holky ztropil žert, z nás si ztropil žert, bude se o něm mluvit.« Pak povídal k ostatním: »Takové žerty já také dělával, proč by se mladá krev nevybouřila? Chodíval jsem na námluvy jako dráteník, Staněk tančí s drátenickou slečnou.« Smáli se tomu a pro dnešek jí zůstalo jméno drátenické slečny.

Zatím Staněk Katušku doprovázel domů lesní cestou.

Přišel si dnes pro ni a povídal: »Katuško, pojď k nám na posvícení. Zatančíme si.«

»K vám?« řekla Katuška. »Kde je tolik vzácných hostů? Co si myslíš!«

»Jen na dvůr.«

»Na dvůr? Tedy se ustrojím.«

»Ne, tak jak jsi.«

Šli, zatančili si a jak přišli, tak odešli. A nyní mu Katuška povídala: »Já k vám neměla jít, Staňku. Cítila jsem, jak se na mne dívají, a každý ten pohled mi povídal, že tam nepatřím.«

»To bych i já nesměl k vám, také tam nepatřím,« řekl Staněk.

»Neměl bys,« řekla Katuška.

»Neměl bych?« ptal se Staněk a zarazil se.

»Dědeček mne pořád varuje,« jala se mluviti Kačenka; »já ti už stokrát měla říci: „Nechoď k nám!” Ale jak ti to mohu říci, když nejsi zlý člověk!«

240$

Nato se dala Katuška do štkavého pláče a v tom štkání řekla: »Když myslíš, nechoď k nám!«

»Katuško, proč pláčeš?« ptal se Staněk a vzpomínal, si, kolikrát už Katuška plakala: když byla u nich ještě v uzlíčku na dvoře a pak touto cestou, a on že ji vždy utišil. A když si na to vzpomněl, smál se: »Tohle by bylo, abys u mne plakala,« povídal jí. »Ty u mne nebude! plakat, ty se budeš smát, jako já se směju.«

A nato vzal její tvář do svých rukou a zlíbal ji na všech místech, kudy jaká slza se brala. A když ji zlíbal, povídal: »Už se zasměj a už neplač.«

»Už nepláču,« řekla Katuška a v pláči se usmála. Ale že se k tomu přemáhala, vybuchly ještě poslední slzy a tak se smála i plakala zároveň. Byla, jako když na nebi vzejde prška a slunce do ní svítí a dělá z ní pěknou duhu.

»Vidíš, už nepláčeš,« řekl Staněk, ale ona plakala ještě.

Ovšem, jiné jsou slzy žalu, jiné jsou slzy štěstí. Katuška neměla slzy žalu, jinak byl by smích kusem rouhání. Plakala oním citem, který ji nutil říci: »Nechoď k nám!« a smála se oním citem, který v ní pravil: »Jak jsem ráda, že k nám chodíš.«

Potom šli dále a Staněk něco povídal, aby ji rozesmál. A když ji rozesmál, říkal: »Já ti povídal, že nebudeš plakat.«

Pak si sedli u silnice ve škarpě, tam, kde Lovák na ně číhával, když se doprovázeli ze školy. »Staňku,« řekla Katuška, »ty hezky tančíš.«

»A což ty!« řekl Staněk.

Nato se zamlčeli. Pak Katuška pozvedla k němu oči, zářivé jako modré nebe, plné lesku, plné upřímnosti a radosti a ptala se: »Kde ses naučil tančit?«

»Kde ty ses naučila?« ptal se Staněk.

241$

A v těch otázkách jako by byla i odpověď, dále se neptali.

Pak zase řekla Katuška: »Těšila jsem se, až si s tebou zatančím, ale nevěděla jsem, že to bude dnes.«

»Už jsem se dávno těšil, že to bude dnes,« povídal Staněk.

»Jsem ráda, žes pro mne přišel, Staňku,« řekla opět Katuška.

»A já k vám již nemám chodit,« řekl Staněk.

»Vlastně ti musím říci, Staňku, že tě má dědeček rád,« pověděla Katuška, jako by mu sdělovala něco nového, co by měla za lubem na jeho překvapení; »jen když tě vidí se mnou, hněvá se na mne. Ale což, snad se tak tuze nehněvá,« dodala. »Jsem přece jen ráda, že k nám chodíš, třeba se na mne dědeček hněval.«

Staněk držel Katušku za ruku. Pak povídal: »Ani nevíš, co jsme dnes způsobili, že jsme spolu tančili.«

»Co jsme způsobili?« ptala se Katuška.

»Svezli tam děvčata z celého kraje a já si přivedl tebe.«

Nato se Katuška nadlouho zamlčela.

»Tys mne tam přece jen neměl vodit,« řekla pak, a tu jí vlastně teprve přicházelo na mysl, kde dnes byla se Staňkem.

»Katuško, jsem tomu tuze rád, žes tam se mnou šla. Nevedl jsem tě k nám na obdiv, aby z tebe měli podívanou; ale aby tě všichni viděli a dali mně pokoj i se všemi. Proto jsem tomu tuze rád. Však oni tomu porozumějí.«

Katuška čím dál tím jasněji poznávala, že to nebyl tak lehký krok, jak lehce jej podnikla.

»Tos mně neměl dělat, Staňku,« řekla.

»A proč bych se tajil tím, co je pravda? Nestojím

242$

o nikoho, stojím jen o tebe. Proč bych neřekl všem: T» tu je ta, o kterou stojím? Však se to beztoho musejí dovědět.«

»Musejí se to dovědět,« řekla Katuška s hlubokým povzdechem, jako by jí bylo líto toho sladkého tajemství, o němž, jak myslila, věděli dosud pouze ona a on.

»Katuško, nevím, proč bych se tím komu tajil,« řekl Staněk.

Nato se opět zamlčeli a došel jim všechen hovor a přece spolu mluvili; mluvili nemluvením, oním nejsladším hovorem, jaký vynalezen je pouze pro milence. Ti i když mlčí, nesmírně mnoho si řeknou.

Když šli dále, opět obrátila Katuška svůj vlhký a lesklý zrak k Staňkovi a řekla: »S Bohem, Staňku.«

»S Bohem?« tázal se Staněk. »Vždyť nejsme u řeky, a já tě doprovázím.«

Tu Katuška chtěla něco říci, ale selhalo jí. Sklopila oči, ruka se jí třásla, a přece ta ruka tiskla ruku Staňkovu. Pak opět chtěla něco říci a tenkrát jí slova neselhala. »Staňku,« řekla, »nechoď se mnou dále, vrať se domů!«

»Co to mluvíš, Katuško?« tázal se Staněk. »Co jsem živ, chodím tudy s tebou, každý den jsem na lukách, abych tě viděl, na kopci, abych s tebou seděl, a neměl bych jíti s tebou?«

»Věděla jsem, že se ti to nebude zdát. Ale ty nevíš, jak tě mám ráda, a proto tě prosím, nechoď se mnou dále.« A chvěla se mu v rukou jako osikový list.

»Ale já jsem rád, že mohu s tebou, a půjdu s tebou k vám, odkud jsem si tě přivedl.«

Katušce klesla hlava níže po té odpovědi. Řekla: »Když myslíš, pojď se mnou! Ale jestli mne miluješ více, nechoď!« Byla jako zdrcena.

243$

»Je to vše tak podivné a nechápu to; ale když myslíš, jako povídáš, učiním ti po vůli a nepůjdu.«

»Staňku, máš mne přece rád! Ty nevíš, jak bych byla ráda, kdybys šel se mnou, ale že tě mám tak tuze ráda, proto ti pravím: Nechoď!«

A v té pěkné tváři po prvé se objevil sladký onen zmatek, jenž krásnou tvář činí tváří nejkrásnější, protože celá duše vstoupí v ni a mluví: »Jsem již na rozhraní; ale pojďme zpět, ať je to rozhraní ještě přede mnou a nikoliv za mnou.«

Však duše milující rozumívají těmto svým výrazům, které jsou utkány z poesie nejjemnější a nejmocnější, výjevům, kde si duše řeknou: »Jsem tvá, ale ještě poshov, neutrhni!«

Duše milující rozumějí této mluvě. Je naznačením, je jen dotýkáním, protože to nejsvětější má jen mluvu takovou, mluvu nejsvětější.

Nato se rozloučili, Katuška cestou k řece, Staněk k Lešanům. A jdoucím tímto opačným směrem bylo každému, jako by sterým slovem jeden druhého volal a jako by každou chvíli se měli vrátit a jako by musili zrušit, co si této chvíle uložili, protože je nemožné, aby to nesli. A přece to nesli, jeden tíž než druhý, jeden odhodlaněji než druhý, a to bylo právě znamením, že láska jejich byla opravdová, hluboká, neboť vyplnila veškerou jejich mysl.

Brzy zašli za záhyby cest a jeden druhého již neviděl.

Když se rozešli, nedaleko místa, kde seděli za stromy, ozval se dušený výkřik lidského hlasu a zanedlouho nato klečel na onom místě, odkud vstali, muž, a zrovna jako by si chtěl rozbiti čelo o tu škarpu, v níž seděli.

Byl to Lovák.

244$

Slyšel tu hovor, o němž neměl zdání, že je na světě a mluvila tím hovorem jeho dcera, jíž on nesměl říci: »Já jsem tvůj otec!«

Katuška, když došla k řece, sama se převezla, a jako když kopec je vlastním jejím domovem, šla na jeho temeno a tam usedla pod onen křížovitý pahýl, u jehož nohy po jedné straně byl ještě evangelista Jan. Ale nebyla tenkrát jako sedmibolestná Marie pod křížem, cítila se oslavenou, povznášenou, nejšťastnější. I bolest, kterou pocítila, byla jí bolestí nejmilejší, nejsladší, takže se jí zdálo, že nemůže být nic krásnějšího na světě, než seděti tuto jako ona, mysliti a cítit to, co cítila ona.

Docházela sem nahoru vůbec za večerů. A tu bývalo, to kopcovité okolí jako když je promění v divoucí div. Měsíc po kopcích táhl s paprsky, jako když je zahaluje v stříbrný tyl – polo zahaluje, polo osvěcuje. V lesku měsíčním zvučívalo na sta, na tisíce zpěvných hlasů, a ty tisíce hlasů byly jediným velikánským tokem, v němž sotva vlnku rozeznáš, že pochází od jedněch pěvců. Jako zpěvné jezero, jako zpěvná řeka: lesy v mlhách ostříbřené a zpěvem oživené vypadaly, že nebylo lze mysliti si nic dojemnějšího.

Dnes bylo již za pozdního léta, když Katuška usedla pod křížem na kopci. Měsíc vyšel, lesy byly němé, měly po radostech, po jarním jásotu, ale tvářily se mužně: povídaly šumem, a šum ten se táhl od kopce ke kopci. A v Katušce, když tu seděla, rozezvučelo se to zrovna, mořem hlasů, z nichž jeden je krásnější než druhý, z nichž jeden zaniká v druhém a jež jsou povídáním tisícerých jazyků a jež jsou přec jedinou mluvou. Duše její táhla do těch zpěvných jezer jako rybářova síť, a kdykoliv síť zatáhla k sobě, byla plna radostných myšlenek; všecky

245$

myšlenky měly jediný původ a jediný cíl: že nic není krásnějšího nežli cítiti jako ona a mysliti jako ona.

Když přišla domů do příbytku, bylo jí, jako by matce, dědečkovi, babičce měla říci něco pěkného, aby se jim to líbilo. I stavěla se k matce, k dědečkovi, k babičce, aby jim to pověděla; ale nemohla vše říci, když to mělo jazyků na tisíc, a my máme pro to jediné slovo. Tudíž bylo nejkrásnější jen to, že se k nim stavěla, aby něco pěkného řekla, a že k slovům nedošlo. Ale když postála u každého, po tváři poletoval jí úsměv, po očích poletovala jí teplá záře, a tím úsměvem i tím pohledem každému říkala: »Mám vás ráda, tak tuze vás mám ráda!«

Potom se přece vzmohla na slova. Matce řekla: »Tys málo spala, maminko,« a tím vlastně povídala: »Já jsem málo spala«, neboť dodala: »Slyšela jsem, že jsi nemohla spát.«

Matka řekla: »Dnes budu lépe spát.«

A postavivši se u babičky, řekla: »Chcete, babičko, já za vás uvařím večeři?« Babička totiž vařila na ohništi.

Babička řekla: »Mladým očím není dobře dívati se do ohně, snadno se zkazí. Na mých starých už nic se nezkazí; máš dost času, až budeš muset.«

A když se postavila u dědečka, řekla: »Dědečku, vy už málokdy chodíte na kopec.«

Nato pravil dědeček: »Málo; co nechci, aby tam chodil Staněk, nechodím tam sám.« Ale mohla mí ti ta slova také ten smysl: »Aby tam mohl chodit Staněk, nechodím tam sám.« –

Když se vrátil Staněk domů, bylo tam živo. To, co se stalo, padlo už ke dnu, vlny se nad tím rozlily a není to již viděti na dně; jenom některý člověk ještě se dívá na dno, co vězí na něm. A tím člověkem byl starý Dolina.

246$

Když přišel Staněk domů, vzal si ho otec stranou a pravil: »Nemám nic proti tomu, když si i s lecjakou holčicí zatančil; ale s podobnými tančíváme až naposledy, když jsme potančili s děvčaty pořádnými a na ty nepořádné není vidět.«

»Neznám zdejší děvčata, jsou-li pořádná nebo nepořádná. Katušku znám, ta je pořádná, proto jsem s ní tančil,« řekl Staněk.

»Nu, co na tom, Dolinův syn může si něco dovolit,« řekl otec Dolina. »Pročpak by i takovým holčicím neřekl časem hezké slovo a na ně se neusmál? Ale kde to jde doopravdy, tam jim musí dát znáti, že musejí zůstati hezky vzadu, dokud na ně nezavoláme.«

»Nevím, o kom mluvíte, otče. Co se Katušky týče, chci vás žádat, abych si ji směl vzít za ženu,« řekl Staněk.

Na ta slova se dal otec Dolina do náramného smíchu. »Ty přece nemyslíš, že jsem opilý, a já o tobě soudím, že ses také neopil, abys povídal takové věci,« řekl a zase se smál.

»Kdyby byl někdo z nás opilý, nemluvil bych o takové věci,« mluvil Staněk.

»Aha, mluví z tebe už zase škola toho starého Józy, který neumí se na člověka ani zasmát, ani pozdravit, ani vůbec promluvit?«

»Mluvím jen za sebe, otče.«

Nato se dal Dolina opět do smíchu. »Tohle by bylo něco nového, aby Dolinův syn mně za stůl nasadil něco, čemu já po celý život říkal: „Ano, zvednu tě, když se mi zlíbíš, ale jen proto, abych tě zahodil.” Můžeš ji živit, když se jí špatně vede. Můžeš si živit takových deset, dvacet, to Dolinovu statku nebude na újmu. Pročpak by to nemohlo být, aby Dolinu chválila také hezká holka,

247$

když jí uděláme dobrodiní? Děláme dobrodiní dvaceti žebrákům, dvaceti tulákům, proč bychom nemohli dělat dobrodiní dvaceti holčicím, jsou-li hezké?«

Na tato slova Staněk zbledl, počal se třásti, jako by jím lomcovala zimnice. Bylo na něm viděti nesmírné přemáhání, bylo v něm viděti boj to první slovo, o pohled, o zachování synovské důstojnosti a důstojnosti – otcovy. »Tatínku,« řekl s namáháním, »vy mluvíte o Katušce špatně.«

»Aha! Budu dělat výjimku s tou jednou a budu ji nosit v bavlnce? To by nebyla zlá spekulace, aby taková nitěná panna k nám se dostala za královnu a za tu cenu aby se stavěla hodnou! Máš-li ji rád, mysli si, že ji máš rád, ale na statek -– to bych dřív musil být slepým a hluchým a hloupým.«

»Nechci váš statek,« řekl Staněk.

»A copak vlastně chceš?«

»Abyste svolil, abych si vzal Katušku.«

»Spánembohem, vem si ji! To bych rád uviděl, co by z toho bylo. Aby mezi žebráky a tuláky, kteří náš statek obletují, byl také můj syn k vůli tomu, že se mu líbí Katuška. A Dolina, až by rozevřel hrst a drobil jim zrní a volal na ně: „Tu máte, holoto!” aby musil s tou holotou zarazit, protože by v ní byl jeho syn!«

To již mluvil Dolina u velikém rozdráždění.

»Nikdy nepůjdu do vašeho statku a na takové zavolání nešel bych ani kolem statku.«

»Tak! Naučil ses na něco pískat a budeš chodit jinudy? Abych chodil za tebou, abys nepískal hlady i s Katuškou? Kdyby to chtěl podniknout někdo jiný, radil bych mu k tomu, protože bych to rád viděl; ale u vlastního syna

248$

by to byla podívaná, na kterou bych se nechtěl dlouho koukat.«

»Je mnoho lidí, kteří nemají váš statek. Protože myslíte, že Katuška k vůli statku mne má ráda, nechci jej,« řekl opět Staněk. »A nechci ani vaší almužny ani vašich darů ani čehokoliv, čím se tak tuze chlubíte. Neuměl bych za ně děkovat, ani bych je neuměl přijmout.«

»A nu, tak si ji vem, vem si ji! Budeš první žebrák, který se tu prohlásí nade mne, že ode mne nic nechce! Snad že se postavíš té ostatní holotě v čelo a budeš je

odnavykat chodit do statku, brát, co jim dám, budeš je odnavykat jíst, když jim hodím na žvanec? To jsem věru nemyslil, že ta všecka slota má pro tebe více půvabu

než můj domov a spořádaný život.«

»Než bych Katušku uvedl k vám, a vydal ji všanc vašemu posměchu a týrání, s jakými se chováte ke každému, komu něco dobrého jste učinil, raději bych jí nechtěl a

zřekl se jí navždy. Ale protože ji chci, nechci váš statek.«

Tu byl Dolina téměř bez sebe. Vlastní jeho krev mu pravila: »Nechci nic od tebe, nedbám ničeho,« a toho se nenadál. V tom okamžiku byl by málem řekl: »Prosím tě, chtěj na mně něco; neboť co bude ze mne, když nic nebudeš chtít a já nic nebudu moci dát, protože nebudu mít komu? Což to musí být, abys nechtěl ode mne statek?« A nahlas řekl: »Tomu tedy tě vyučil Józa! To jsi od něho mohl přijmouti a statek ode mne přijmouti nechceš!«

»Nikoliv Józa, tatínku; ale jsou knihy a ty mnohému

naučí, co ani Józa neví. A aby někdo musil dávat druhému se sebe trhati čest za najedení, za statek anebo za cokoliv, toho jsem se v těch knihách nedočetl.«

»Tak si jdi s knihami a já půjdu svou cestou! Vem si ji,

249$

jen si ji vem! Ale na to se těším, až přijdeš k vratům, jako její matka přišla, a řekneš: „Při těch knihách mám hlad, šat se mne padá, nemohu se ohřát; tvůj statek, otče, má jídlo, má šat, má teplo – vpusť mne do toho statku!” A já řeknu: Aha, je statek něco lepšího než knihy? Přece? I ne, synu, jen si jdi za knihami, statek můj nech býti statkem!«

A to povídal Dolina s velikou bolestí. Každou chvíli čekal obrat; ani nemohlo býti jinak, než že syn se obrátí ve svém smýšlení a řekne: »Neudělám tak, jak jsem mluvil, ale udělám podle tvého.«

Ale toho obratu se již nedočkal.

** XII. **

Ze všeho, co Dolina se svým synem mluvil, syn hlavně to si pamatoval, že mu otec nebrání, aby si Katušku vzal za ženu. Možná, že tomu tak doslova Dolina nerozuměl, ale na tom nezáleží. Staněk to bral doslova a my se držíme Staňka.

Od minulého posvícení byl už Staněk u Dolinu jako hostem. Pracoval, co se k statku náleželo, někdy doma jedl, někdy nejedl, někdy doma spal a někdy spal někde v čeledníku nebo i s nádvorníkem v konírně; dle toho, jak otec na něho nevrazil, či, jak by Dolina byl řekl, „nevraždil”.

Dolina od minulého posvícení zase provozoval po okolí známé kousky. Jezdil na trhy a objednával tabule a hostil sousedy z okolí. Všem, kdo to chtěli slyšet, povídal, že už nemá syna, syn že se mu zvrhl na podruha, a že neví, pro koho by nyní hospodařil a střádal. Tudíž rozhazoval

250$

ne jednou, ale oběma hrstmi, jako by volal: »Nechci sám míti nic; tu máte, sbírejte, kdo chcete.«

Někdy se z rozličných hostinců po celé dni nevracel domů a v hostincích vypravoval, kde jak Dolinu uctili, jak mu zahrála vojenská kapela v Praze na rynku, vypravoval o hostinách, jimž kdy byl přítomen, a dodával: »A já mám syna, a ten chce být podruhem.«

Pak se dal domů vyprovázet hudbou a doma nastalo pak častování každého a všechněch, kdo se chtěli dát častovat.

V takových chvílích a dnech Staněk doma ani nejídal ani nespal.

Když přišlo z jara k měsíci máji, oznámil Staněk rodičům, že v ten a v ten den, v tu a v tu hodinu bude slaviti sňatek s Katuškou.

»Jakpak ho budeš slavit?« ptal se Dolina.

»S Katuškou si dáme ruku a slovo,« řekl Staněk.

»To budou asi vyzvánět všechny zvony?« ptal se Dolina.

»Nevím, je-li zvonů třeba, když si podáme ruce,« řekl Staněk.

»Kolik kněží vás bude oddávat?«

»Ten nejposlednější k tomu dostačí, jako kdyby tam byl biskup,« řekl Staněk. »Hlavní věcí jsem já a Katuška, my tam budeme.«

»A to myslíš, že tvůj otec na takovou svatbu půjde?« s posměchem ptal se otec.

»Váš syn na té svatbě bude,« řekl Staněk.

»Dobrá, tedy budu také na ní. Tuhle komedii musím vidět, to stojí za něco, už se na to těším,« řekl Dolina.

Více o té věci nemluvili.

251$

V určený den dostavil se Staněk do hájovny, aby odvedl Katušku a pojal ji za ženu.

Den se usmíval v samé záři a v samém květu, vzduch se leskl a voněl, v lesích kolem hájovny bylo rozpoutáno to veliké jezero ptačích hlasů, každý strom mluvil: »Mám radost,« každá květina barvou mluvila: »Mám radost,« ptáci toto poselství roznášeli od stromu ke květinám, a každý pták, když je pověděl, řekl jako na svůj vrub: »Mám radost.«

A jaká radost byla i na tváři starého Józy! »Mám radost,« řekl k Staňkovi. »Kdybys byl bohatým Dolinou, nedal bych ti ji, nechtěl bych zahoditi vnučku, jako jsem zahodil její matku. Ale že nic nemáš, jako já nic neměl, vidím, že máš Katušku rád. Však nějak bude. Mám radost.«

A potom se starý Józa odvrátil, aby nemusil plakat, protože to jaktěživ neudělal; a nahlas plakala stará Mařka a s ní plakala Jožka, a tyto slzy byly, jako když duše se rozevrou dokořán a vylejí ve způsobě perlí všecko svoje požehnání.

Pak se převáželi po řece na jedné loďce; Dolinovy loďky již dávno tam nebylo, protože starý Dolina, aby synovi přece překážel v návštěvách do hájovny, dal svou loďku, která bývala na jeho břehu, odrazit a pustit ji po vodě; pak ji chytil přívozník na přívoze a tam zůstala.

Potom šli tou cestou lesem, kudy tak často chodívali co děti i co dorostlí, kdež upřádali první nitky, za něž se pak zachytily celé jejich duše, aby se již nepustily.

Byla to cesta krásná, jako když z písniček se vtělí, ta nejkrásnější, kterou dosud konali. A lesní stromy se leskly a voněly, obloha zářila a celý svět byl vtěleným slovem:

252$

»Mám radost.« A Staněk a Katuška –- což byli jiným, než nejkrásnějším vyslovením slov: »Mám radost.«

A když přišli k onomu místu, kdež sedávali spolu ve škarpě – tam za stromy cosi se hnulo a pak utajeným krokem pohybovalo se opodál. Byl to Lovák. I jeho tvář a oko chtěly vyslovovat: »Mám radost,« ale jeho tvář se při těchto slovech a myšlenkách stáhla a nikdo by byl té tváři to neuvěřil. I šel v té vzdálenosti za průvodem, aby nerušil i aby ho neviděli, a byl tedy také jeho účastníkem.

V Lešanech však na návsi, kolem kostela, ta posvátná, milá uklidněnost průvodu se změnila. Tam byla celá ves na nohou, tam hudby hrály a od lidí k lidem chodil starý Dolina a mluvil jako kazatel: »Nevěříte, že můj syn má svatbu? Pojďte, lidé, podívejte se, uvidíte; co nevidět tu bude a má svatbu. Ale, prosím vás, buďte diváky jako já, abyste viděli komedii, jak se z mého syna vyloupl podruh. Kdo je divákem jako já, ten bude dnes mým hostem. Hola, lidé, slyšte! Dnes slavíme svatbu u nás, ale bez ženicha, bez nevěsty; ženich bude už dnes v podružině – ale u Dolinů bude, jako bývávalo. Hej, hola, lidé, uvidíte, můj syn si béře nitěnou královnu, a jestli nebude mít ta královna dnes všecko z pytlové látky, zejtra to na sobě bude mít i mošnu bude mít, bude do ní ukládat, co jí dáte. Hrajte, muzikanti!«

Bylo veselo. Muzikanti hráli, lidé se smáli a za takové směsice všeho bláznovství a podivínství ubírali se do chrámu Staněk s Katuškou prostě, bez vyzývání a také necítíce se nijak býti uraženými tím, co Dolina na výsměch jim uchystal.

A jako sem byli přišli co ženich a nevěsta, tak odcházeli co manžel a manželka, touže cestou lesem, kudy tak

253$

často chodívali i co děti i co dorostlí. A byla ta cesta ještě krásná, jako když se z té písničky vtělí ještě ta nejkrásnější, kterou dosud konali. A přes způsobený posměch ve vsi ještě celý svět byl vtělenou radostí a ještě byli Staněk a Katuška nejkrásnějším té radosti vyslovením: »Mám radost.«

Když svatební průvod odešel z vesnice, měl Dolina zase od lidí k lidem řeči. »Nu tak? Viděli jste ji? Viděli jste ho, jak šel už co podruh? Ale počkejte do zejtřka, on obrátí! Hola, lidé, kde jste kdo, pojďte do mého statku, tam se budeme veselit tak dlouho, až přijde co podruh s žebráckou mošnou a bude prosit za naše odpadky. Pojďte, lidé, budeme hodovat, dokud nepřijde. Neboť zejtra tu bude pěšky jako na koni.«

A zase muzika hrála a k Dolinovům se hnul průvod lidí návesských s hudbou v čele, i vše bylo, jako by u Dolinů slavila se svatba Staňkova, ač při slavnosti nebyl ani ženich ani nevěsta.

Byla to dojista slavnost zvláštní, způsobilá, aby se o ní mluvilo v širém kraji.

»Otec doma slaví synův sňatek, syn při tom není. Jestlipak to kdy kdo slyšel?«

»Jen tam pojďme, lidičky, je to podívaná; kdo ví, co ještě neuvidíme.«

»Na dvoře je mnoho sudů piva, jsou tam vyneseny stoly, na stolech plno jídel.«

»Pojďme, lidičky, pojďme!«

Tedy to všecko šlo, aby viděli, co bude n Dolinů.

Když přišli na dvůr, byli samé vyptávání. Nádvorník a chasa Dolinová mohli povídat do večera a nebyli by u konce; tolik otázek jim předkládáno.

254$

»Prosím vás, co to znamená? Staněk jde odtud a Dolina slaví?«

»Jakpak se to přihodilo? Vždyť co lidská pamět sahá, nikdo se na cos podobného nepamatuje. Takovou svatbu neviděli nejstarší lidé, a kdoví, uvidí-li kdo?«

»Nu, já mohu říci, že cosi podobného jsem jaktěživ neslyšel; to se musí člověk podívat.«

Nádvornik Josef byl při těch otázkách jako zařezaný; pořád si vzpomínal na hnědouše, teď je všemu konec, nač se za živa těšil. Šel do stáje, klepal koňovi na plece, hladil ho po hřívě a mluvil: »Nikam nepojedeme, kamaráde, už je po všem.« A při té umělé veselosti na dvoře bylo mu, jako by mu nožem jezdil mezi žebry, ba chvílemi tak byl popleten, že nevěděl, má-li čepici nechat na hlavě nebo smeknout. I stalo se dnes, že ji měl po celou hodinu v ruce, ačkoliv k tomu neměl příčiny, a pak zase, že ji měl hodinu na hlavě, ač snad dle jeho ponětí o smekání byl by ji měl smeknout.

Nejvíce navrchu byl dnes onen čeledín, který již před posvícením nádvorníkovi a ostatní chase pravil, že Staněk je jiný než Dolina. Ten, chodě po dvoře od muže k muži, říkal: »Já to povídal, Staněk není po svém otci, teď je to vidět.« Tento čeledín asi nejvíce vysvětlil věc všem, kdož nějakého vysvětlení byli žádostivi. Ovšem že každý to věděl, v tom že je ten základ, že Staněk je jiný než otec – neboť v čem jiném mohl by být? Ale lidé jsou už takoví, že nejraději a nejvíce mluvívají o tom a vyptávají se na to, co samo sebou se rozumí a o čem každý ví.

Tedy na dvoře bylo, jako když se sem všecka veselost z celého kraje objedná. Pirkaš dělal na sudě zrovna divy, cítil to sám a říkal, že dělá zázraky, aby počítali, kolik

257$

jich dnes nadělá. Dělal to také trochu naschvál, protože tnu uvázlo v paměti, kterak Staněk o posvícení mu projevil, že jeho způsobem žertů pohrdá.

»Co myslíte, který bude dnes můj hlavní zázrak?« ptal se Pirkaš shromážděných kolem.

»Nevíme, který to bude?«

»Že tyto sudy budou tancovat.«

»Slyšte, lidé, že prý sudy budou tancovat!« A všecko se smálo. »Jakpak budou sudy tancovat?«

»Ve vás budou tancovat,« tvrdil Pirkaš.

»V nás prý budou tancovat!« zase se smáli.

»Ve vás. Myslíte, že se do vás nevejdou?«

»To se ví, že nevejdou; jak by se do nás vešly?«

»Po žejdlíkách a po sklenicích, takhle,« řekl Pirkaš a jednu sklenici vyprázdnil až na dno.

»Kýž tě čert; já věděl, že z toho něco takového taškářského vyleze. Tak se, lidé, podívejte: budou prý ty sudy v nás tancovat – takhle může mít pravdu.«

Všecko se smálo.

»Chcete ještě nějaký zázrak?« ptal se Pirkaš.

»To bude zase něco taškářsky povedeného. Slyšte, lidé, ještě nějaký zázrak. To se ví, že chceme.«

Vtom vyšel ze svého obydlí na dvůr Dolina a popěvoval si písničku. Pak písničku jako když utne a volal: »Lidičky, vesele! Kdo bude nejveselejší, tomu jich dám hrst a ostatní dostanou tolik, oč se kdo sepere.«

Držel v jedné ruce jakousi skřínku a druhou rukou začal z ní rozhazovat měděné i stříbrné peníze. »Sbírejte, Udičky!« volal; »v této skříni měl nastřádáno Staněk, aby rozhazoval, až bude jezdit na námluvy. Nyní je po námluvách; co s tím? Sbírejte, lidičky!«

A teď zpíval jakýmsi kostelním způsobem, jako když

258$

kněz kropí svěcenou vodou; rukou svou napodobil způsob kropení a místo j kapkami kropil stříbrňáky.

Můžeme si pomysliti, jaký ševel a lomoz nastal v mládeži, zvláště když Pirkaš začal se oháněti smyčcem a na houslích napodoboval chumelici peroucích se a po zemi se válejících dětí a výrostků.

Když bylo po chumelici a každý počítal, co urval, začali zase kolem Pirkaše volat: »Ten zázrak! Ten zázrak!«

»Aha, zázrak!« povídal Pirkaš. »Tak dobrá, poslouchejte zázrak! Udělám, že budete myslit, že je mezi vámi Lovák!«

»Že prý udělá, že je mezi námi Lovák!«

»To on udělá, uvidíte, že to udělá!«

»Ale to musím na chvíli odtud,« řekl Pirkaš, sestoupil se sudu a odcházel.

»Počkejte, teď uvidíme něco taškářského,« říkali si kolem sudů. »Uvidíme Lováka, jako by byl mezi námi.«

Pak zase začal Dolina: »Tak poslouchejte, lidičky! Já vím, že není jediného mezi vámi, který, kdybych řekl: „Z cesty!”, mně by neustoupil. A můj syn, podruh, mne prý neustoupí. Rozuměli jste mně?«

»Rozuměli,« říkali.

»Tak já tedy půjdu a ať mi jde každý a cesty,« řekl Dolina, šel jako mezi lidi a ti tvořili mu ulici, kterou on šel. Co tím chtěl dokázat anebo provést, navlas nevím, ale stalo se tak. Najednou v té rozestouplé ulici se objevil kdosi, kdo neustoupil, neboť se postavil Dolinovi přímo v cestu.

»Z cesty,« řekl Dolina a ani si nevšímal toho, komu to praví.

»Nač?« povídal ten. A tu všickni jako z jedněch úst zvolali: »Lovák!«

259$

»To je Pirkaš,« volali hned zase někteří mezi nimi. »čertův chlap, to je Pirkaš!«

»To není Pirkaš, kdepak! Jen se podívejte, je to Lovák!«

I měli všickni zvláštní dojem. Pirkaš jim řekl, že bude Lovák mezi nimi. A byl to Lovák; ačkoli všichni viděli, že je to Lovák a nikdo jiný, přece v nich zbylo také kus přesvědčení, že je to Pirkaš, anebo že to způsobil Pirkaš. Protož říkali: »Čertův chlap!« a smáli se.

»Dolino, nám se smějou,« řekl Lovák a podával mu ruku.

»Komu?« ptal se Dolina zaražen a pojednou jako omráčen.

»Mně a vám a nevím, komu víc,« řekl Lovák.

A ještě někteří se smáli, ač už věděli, že je to skutečný Lovák, poněvadž Pirkaš takto by sobě přece neuměl vésti.

»Proč by se nesmáli?« ptal se Dolina, jako by se pojednou vzpamatoval, a dal se do hlasitého smíchu. »Vždyť je veselka, tedy musí býti veselo.«

»Pročpak se už nesmějete?« ptal se Lovák, obraceje se od jedněch k druhým. A to Lovák uměl se tak zeptat, že každému, kdo tu otázku slyšel, docela zašel smích.

Bylo po smíchu.

Pak se zase obrátil k Dolinovi a podávaje mu ruku, řekl: »Nepozval jste mne, ale jdu k vám na hostinu, neboť se to sluší. Vždyť jsme příbuzní, já otec její a vy otec -jeho, my dva jsme tedy tchánové – což?«

»My jsme tchánové,« řekl Dolina.

»Kde tedy máte nevěstu a ženicha?« ptal se Lovák. »Ukažte je, ať se podíváme, jak jim to sluší, a ať si na jejich zdraví připijeme.«

»Nejsou tu,« řekl Dolina.

260$

»Nu, to nic nedělá, Dolino. Když tu nejsou, ať nejsou. Jsme tu my otcové, my můžeme slavit svatbu bez nich; Jako by tu byli.«

»My slavíme, jako by tu byli,« povídal Dolina.

»To je přece něco zvláštního, Dolino. My oba nesmíme se k dětem hlásit, když se žení. Není to, Dolino, něco zvláštního?« ptal se Lovák. Pak se obrátil ke všem přítomným a povídal: »Lidičky, podívejte se na nás dva starce – máme děti, ty děti se dnes žení a my se nesmíme k těmto dětem znát. Není to věc, abychom si tu o ní promluvili? Já k vám promluvím.«

Lovák díval se po jejich tvářích, a tu mu bylo, jako by se usmívali, přisvědčujíce.

»Neostýchejte se, lidičky a smějte se, stojí to za smích, taková věc už se tak hned nepřihodí,« povídal Lovák a smál se první.

Lidé se nyní smáli o-něco více než předtím, ačkoliv vlastně už jim do smíchu nebylo, a poslouchali jen ze zvědavosti.

»Že se vydařil jeden, který se o svatbě k dětem nezná, to už se stalo; ale že by se k nim neznali dva, to se stálo dnes, to jsme my dva, já a tuhle Dolina. Koukejte se, Dolino, jak se vám smějou,« vykládal Lovák. »Poděkujme se, Dolino, že se nám smějou.« A dělal, jako když se kloní a děkuje.

Vše až dosud bylo tak, že každý mohl si myslit: »Co povídá, je pravda; jen nevím má-li za blázny nás, anebo zda sám třeští.«

»Proč bych se děkoval?« řekl Dolina; »jestli se tu smějou, jsou tu, aby se smáli a mně se nesmějou.«

»Milý tcháne, to s vámi souhlasím, oni jsou zde, aby se smáli, ale vám ne; komupak?« řekl Lovák. »Komu se

261$

smějete? Našim dětem? Což je při nich k smíchu? Nic. Sobě? Což byste se smáli sobě? Nesmějte se sobě!«

»A proč by se smáli mně?« ptal se Dolina.

»Já je navedl, Dolino, že se smějou,« řekl Lovák.

»Spíše se smějou vám,« povídal Dolina.

»To jste je zase navedl vy, a oni, myslím, se smějou nám oběma. A teď povím, proč. Já to přivedl tak daleko, že ze mne nic nezbylo, leč to, co je k smíchu, já celý jsem k smíchu. Ale z vás také nic jiného nezbylo, leč to, co je k smíchu; jenže vy o tom nevíte, a to je teprve k smíchu. Jsme k smíchu oba.«

Tu Lovák se dal do smíchu zrovna křečovitého, který mohl nakazit všechny přítomné, kdyby smích nebyl zároveň šklebením.

Potom zase povídal: »Podívejte se, lidičky, já měl ženu, dceru, mohl jsem dnes slavit nejkrásnější den se ženou i s dcerou – a koukejte, já se o ně oškubal, že jsem bez nich holý, že jsem jako v lese ten pahejl; moje dcera má sňatek a já místo k ní musím zalézat do děr, až sem, mezi vás, abych přece byl někde. Oškubaný pták, jejž oškubalo Stáří, není k smíchu; ale nahý pták, který se oškubal sám, ten je velmi k smíchu, a takový mudrc jsem já!« Tu byl Lovák, jako když káže, a v jeho hlase bylo mnoho slzí a v těch slzách žalostná trpkost života.

Pak pokračoval: »Mohu někomu z vás říci: „Polituj rané?” Nikomu nemohu říci, každý mi řekne: „Hleďte ten pahejl, oškubal se a chce, abychom ho politovali. Smějme se!” Přátelé, máte pravdu, smějte se –«

Ale nikdo se nesmál.

Pak přistoupil Lovák až k tomu sudu, na němž stával Pirkaš a pokračoval: »Ale jedno vám povím, jsme tu pahejly dva. Tu vidíte druhý pahejl, ten také oškubal sám$

sebe. Myslíte, že je mu do smíchu? Čemu by se smál? Tomu, že nic nemá? To není k smíchu! Tomu, že má statek? Má statek a nikdo ho nechce, nemá, komu by jej dal, to dokonce není k smíchu. Proto byl jsem pošetilý, tu hleďte na člověka, který je dosud pošetilý; i nesmí říci: „Polituj mne!” protože každý by řekl: „Co bych litoval tvé pošetilosti?” A my dva jsme ode dneška příbuzní.«

Nato Dolina se vztyčil a pravil: »Co ten člověk povídá, není pravda, já se o nic neoškubal. Staněk ode mne odpadl.«

»Vy byste mu věřili? Což by vás byl svolal, abyste mu pomohli se smát, kdyby se mohl smáti sám? Nemůže se smáti sám; proto pozval vás, abyste ho lechtali pod ramenem; vy všichni jste tady ne k vůli sobě, nýbrž k vůli němu, abyste se smáli za něho, ale vy se smějete jemu.«

Potom šel od sudu a k Dolinovi: »Tak tedy, můj milý. obejměme se na důkaz těm vzácným sousedům a hostům, že jeden z nás může být jako Lovák, že druhý z nás může být jako Dolina, že ti dva mohou děti své poslat do světa, jako by byli vrabci anebo jako by každé dítě bylo polní myší. Neboť ta polní myš sotva by tak řádila, kdyby mladý polní myšák se stal myším podruhem. Jen tuhle Dolina chce čekat, až Staněk přijde k němu oškubán a s mošnou, protože udělal, co udělal, že si vzal mou dceru.«

»A toho se dočkám, že tamhle od těch brdlínkových dveří poplazí se po čtyřech, bude prosit kleče a bude pěkně čekat, až otec se obměkčí. A neobměkčený otec řekne: „Jen se hezky po čtyřech plaz odtud!” Protož hřejte, ať se veselím!«

»Počkejte!« zvolal ještě Lovák. »Tamto, co já vám povídal, platilo o polní myši. A to, co povídá Dolina, platí o něm. Ejhle, člověk! A takovou hrejte!«

263$

I počal zpívat jakousi pohřební píseň.

Nato muzika hrála, jako když někoho vynášejí na hřbitov. Ani té hudbě nebylo již do smíchu.

»Už je po nás, to hrajou nám,« volal Lovák a bral Dolinu jako k tanci.

Tak slavili sňatek u Dolinu. Jaktěživa nebyla podobná slavnost.

** XIII. **

Nyní snad čtenář si pomyslí: »Šlaka, spisovatel jen když je ožení. Tu oženil Staňka s Katuškou, rád bych věděl, kterak se o ně postará. Oženit, snadná věc; ale kdyby měl spisovatel živit každou dvojici, kterou chudě oddá, však on by se svatbami tak nepospíchal.«

Už jsem se o ně postaral; uživím je poctivě, slovo dávám v zástavu. Neboť, moji milí, myslíte-li, že člověk nejprve musí míti statek aneb úřad, aby mohl býti se ženou živ, tedy mně vybočujete trochu z rovné cesty, jezdíte mi trochu po postranních cestách předsudků, málo myslíte, nevíte, co je hlavní, co je vedlejší. Tu jste viděli Lováka; měl, čeho potřeboval, aby si uvedl ženu k domácímu krbu. A co z toho bylo? Za několik let se rozešel jeden od druhého, každému zbyla jen bolest a snad i proklínání. Pak jste viděli Dolinu; měl vše, co si jen může člověk přáti, měl více, měl tolik, že mohl rozhazovati a měl k synovi tu vaši zásadu: »Ty jsi Dolina, ty ani nemusíš nic umět a nic vědět, Dolinou přece zůstaneš.« A hle, v okamžiku, když se těšil na syna, poznal, že ani syna nemá a že jsou na světě ještě zásady jiné.

Co by z nás spisovatelů bylo, kdyby statek a úřad byly

264$

nám věcmi hlavními! Toho všeho je ve světě dost. Ale hlavní věcí je nám shoda. Té je málo a tu hledáme. Shoda ve všem, v letech, v srdci, v duši, v povahách. Kde ji

najdeme, tu kdyby takoví dva nám řekli: »Pojďme, vezměme se na tyto dvě dlaně,« také se uživí; my jim věříme. Neboť k této shodě náleží, aby měli dohromady také alespoň jednu hlavu; a ta je největším statkem.

Tak na příklad scházívali se k vltavským břehům z okolních vesnic lidé překupníci, hokynáři, lidé, kteří chtějí v Praze něco prodat anebo koupit, a na těch březích číhávali na náhodu, zdali se po vorech anebo po lodi dostanou do Prahy. Někdy se dostali, někdy se nedostali. A když se nedostali, naříkali, že zmařili čas čekáním, že

zatím mohli být v Praze, kdyby byli šli pěšky. Čekáním že zmeškali trh a měli ještě jiné stesky. Někdy se stalo, že loď mohla pobrati jen některou jejich část, ostatní musili čekati na jinou loď a někdy se jí ani nedočkali. Tu ti, kdo zbyli, záviděli těm, kteří odpluli, a naříkali rovněž, jako by byli všichni zbyli.

Tu jim řekl jednou Staněk: »Slyšte, lidičky, objednal jsem si z Prahy loď, dnes jistě přijde. Zejtra časně zrána, v tu a v tu hodinu odpluju s ní odtud ku Praze. Kdo přijde, toho svezu. Z Prahy zase odpluju o polednách; najal jsem si koně, ten potáhne loď proti proudu. Kdo tedy chce, může se svésti téhož dne zase nazpět a bude doma do večera. Moje loď popluje do Prahy i z Prahy každého dne v tutéž hodinu, nechť je počasí jakékoliv. Záleží tedy na vás, abyste tu byli včas.«

»Pane, tohle je slovo,« povídali si překupníci a překupnice, »a to se divím, že to slovo dávno už někdo nepověděl.«

Téhož dne se to rozhlásilo po okolí a druhého dne byla

265$

Staňkova loď plna. »Zlatý člověče, že jste na tohle přišel, zlatá hlava, která to vymyslila!«

A byla to vlastně maličkost; ale poněvadž cesty z těchto krajin po břehu jsou málo sjízdné, byla ta maličkost zrovna dobrodiním pro všecky, kteří musejí do Prahy.

Za takový dovoz platili Staňkovi nepatrný peníz; laciněji nikdo se nemohl do Prahy a z Prahy dostat; ale Staňkovi, že cestujících bylo mnoho, vedlo se i při tom malém penízi znamenitě. Netrvalo dlouho a měl loď zaplacenou, i koně měl zaplaceného a brzy již ani jedna loď ani jeden kůň nestačil. Najal loď druhou a ještě jednoho koně, později ještě loď třetí a třetího koně. A každého dne byly jeho tři lodi „jako když je uloží”, plny překupnic a překupníků.

Byla to podívaná, když Staněk vyplul se třemi loďmi. Každá loď měla stožár a na stožáru vlajku s veselými českými barvami. To se zastavil každý, kdo chodil po břehu, každý, kdo je uviděl se silnice, s kopce, odkudkoliv. To bylo něco, co zrovna se chlubilo, a každý, kdo to uviděl, řekl: »Podívejme se na Staňka, co nám to tu svedl,« a smál se radostí, že to vyvedl.

Někdy bylo na těchto lodích i veselo a hlučno. Stávalo se, že po vodě dolů nebo proti vodě nahoru dal se svést nějaký houslista nebo harfeník anebo dokonce celá kapela. Tu byly lodi už dokonce něčím, s čím by chtěl plouti každý, kdo je vidí. Hudba z nich vesele hrála, ženské, rozjařené z výdělku v Praze, rozvěsily po provazech k stožáru šátky, mužští i ženské pomáhali hudebníkům zpěvem, a tak bývaly lodi Staňkovy jako radost plovoucí po vodě a jako zavýsknutí vody.

Kudy pluli kolem vesnic a kde byla určitá stanice, čekali na březích nejen ti, kdož do Prahy se chtěli svézti;

266$

i lidé, kteří pro dnešek na Prahu ani nemyslili, dostavovali se k břehům, jen aby viděli veselost Staňkových lodí. Stávalo se, že děti, které ještě Prahu nikdy neviděly, představovaly si ji podle Staňkových lodí jako souhrn radosti, veselosti, vůbec příjemnosti, když už pouhá jízda do Prahy a z Prahy je tak veselá! A stávalo se, že dítě, které se na Prahu těšilo, k vůli Staňkovým lodím se na ni těšilo.

Přitom Staněk obstarával také všelijaká malá poselství do Prahy, a také za tou příčinou čekávali u břehu na něho. Byl spolehlivý a bystrý, rychlý, ve všem obratný; lidé, svěřujíce mu ledacos i důležitého, říkali: »To jako bychom byli sami v Praze. Vy ještě lépe to vyřídíte.«

A když přecházel čas do novější doby a začaly se tisknouti noviny, kdože mohl býti jejich donašečem nežli Staněk? Celé balíky novin vozil po lodi, každý balík měl zase balíčky menší, a ty pak dodával na břehu těm, kterým náležely. A poněvadž byl velice dobrým čtenářem, už na lodi čítal z novin nahlas, že mohl poslouchati kdo chtěl; a kdož by byl nechtěl poslouchati?

Staněk říkával: »Kdo chce poslouchati noviny, ať zůstane na této lodi, kdo nechce, ať jde na jinou.« Tu mohla loď, na které „četl z novin”, býti ještě jednou tak veliká; nebyla by všecky pojala, kdož chtěli poslouchati.

»Takhle to nejde,« říkal Staněk, »to by se nám loď zalila, musíte se, lidičky, rozdělit.«

Musili se rozdělit a Staněk stoupl si na předek jedné lodi a četl tak, že mohli slyšeti na jedné i na druhé lodi. Tu kdo poslouchal s břehu, mohl mysliti, že tam káže kazatel, a zatím tam vykládal Staněk způsob, jakým se hlásíme o svá práva.

Tak se stávaly cesty do Prahy a z Prahy malými poutěmi, na které se těšil mladý i starý. Bylo v módě sedati

267$

na Staňkovy lodi, lidé nechávali doma povozy a “pluli s ním. Ba, stávalo se, že plulo-li do Prahy několik zámožnějších občanů, vzali Pirkaše a jeho hudebníky, a tu pak bývalo na cestě veselo k nepopsání.

Nejen noviny přinášel Staněk z Prahy do svých krajin, i knihy, na něž v hájovně beztoho už dávno byli uvyklí. Jenže v hájovně nečítal jen Staněk, nýbrž vystřídala ho na nějaký čas Katuška. Pravím na nějaký čas, protože potom nedal jí čisti mladý křikloun, růžový a buclatý a tak veselý, že když se o své hlásil, říkala Katuška: »Mám čtení ráda, ale ty, Otíku, jsi moje nejmilejší čtení.« Tedy tu zase převzal čtení Staněk, pokud vůbec nevyrušoval ten růžový, baculatý a veselý křikloun.

S tímto křiklounem stávala Katuška odpoledne na břehu a učila ho dívati se směrem, kudy nejdříve uvidí otce. Hošík pak už rozeznal tátovy lodi, později na těch lodích rozeznával tátu, jeho pohyb, jeho pokynutí, jeho hlas a třepal ručkama a usmíval se až do důlků na zářící tváři.

Někdy, když šli otci vstříc hodně daleko, odvázal otec od lodi malou loďku, která vždy při nich plula pro případ, že by chtěl někdo na břeh anebo od břehu sem, plul k nim a přivezl si oba své poklady, jeden větší, druhý malý a oba neskonale veliké. Pak ovšem malý křikloun třepal na lodi ručkama, když otec do nich ukládal nějaký dárek z Prahy. A když si je Staněk vezl, bývalo mu, jako by lodi jeho dostaly přípřež, jako by všechen náklad byl lehčí a jako by cesta nemohla trvati dosti dlouho, aby byla hodně vesele krátkou.

Arciť, Lovák mohl viděti a vídal Staňkovy lodi, když pluly kolem myslivny. A vídal také Katušku, když s tím jarním poupátkem v náručí šla podél břehu Staňkovým lodím vstříc. Tu si Katušku najednou nadběhl Kmoch a

268$

prosil „mladého panáčka” tuze zkroušeně, aby se na něho trochu podíval, jen trochu se usmál, on že není ničím vinen.

A když přišel domů, povídal Kmoch: »Milostpane, bezzubý jako já. Ubohé holátko!«

»Kdo?« tázal se Lovák.

»Celý váš pohled, milostpane. Je-li to možná? Já jsem se mu pořád díval do těch očí. Pak jsem povídal: „Pohlaď mne, holátko!” a on bác! do mé tváře, jako když mne nejkrásněji hladí.«

»Kdo?« tázal se Lovák.

Kdo? Kdybych já to mohl říci takhle, jak vy se ptáte. Váš vnuk! Ale copak já vím, jak to s tím je? Eh, vy také nic nevíte. Ale bývá to takové – Pán Bůh s námi!«

»Už zase mluvíš hloupě? řekl Lovák.

»Hloupě, nehloupě. Co my dva, milostpane, vůbec můžeme ještě vykonat, aby to bylo moudré? Celý náš život byl nemoudrý a teď to nesmažeme. My jsme, milostpane, už jako ta praskající kůra na stromě. Mladá míza volá na nás: „Vari!” My se musíme klidit, my praskáme, trháme se, odlupujeme se, odpadáme – to je teď naše práce. Co můžeme ještě vykonat moudrého? Ať děláme, co děláme, jsme staří a stárneme a protože neumíme nic jiného, je to hloupé, že to děláme oba. Kdyby alespoň z nás jeden. Ale oba, fi! Pro vás bych ještě něco moudrého věděl –«

»Copak?«

»Byla by to jediná moudrost, ale vy ji neuděláte. A, co mně po tom? Co já z toho mohu mít? Trochu koukání, že bych viděl, jak jste moudrý. Ale vy ani to nevykonáte a tak to bude jedno.«

»Jakou moudrost?« tázal se Lovák.

»Hm! Což je ten kluk bezzubý jako já? Vždyť je

269$

bezzubý jako vy. Ubohé holátko! A on musí bacit do tváře vždy jenom mne! Kdybyste vy se dal bacit, jaktěživo vám pohlazení tak nechutnalo, jako by vám chutnalo toto. Ubohé holátko! Tak bezzubé a tak trefí do nosu a mezi oči!«

A Kmoch napodoboval, jak bací do nosu a mezi oči; uhodil se a dělal, jako by z toho uhození tekly mu slzy, a zatím tekly mu z živého vzpomínání na malého kloučka.

Tu se Lovák obrátil od okna: »Copak mně tu musíš zatloukat hřebík po hřebíku zrovna do srdce?«

»Já vám hřebík po hřebíku do srdce?« ptal se Kmoch, a to už byl jeho hlas, jako když se rozpouští máslo, a bylo v něm více slzí nežli slov. »Což jsem já ty hřebíky nastřádal jeden k druhému? I ne, jen vy si ty hřebíky nechte, vy jste si je nastřádal a zatloukal do srdce jeden po druhém; a teď, když já na ně sáhnu, zdali se viklají a zdali by chtěli ven: já že vám je zarážím? I ne, jen si je nechte, jsou vaše.«

»Jsou moje, jsou, jsou,« dotvrzoval Lovák.

»No tak,« z těch slzí zasmál se Kmoch, až mu drkotaly dásně; »když tam jsou, což nemohou ven? Toť by v tom byl čert, aby nemohly!«

»To už nemůže být!« řekl Lovák a chodil po pokoji. »Řekni, může to být; ale nemůže!«

»A to by bylo! Víte, jak?«

Tu se Lovák před ním zastavil, zprudka uchopil ho za rameno, okem opřel se o jeho oko, a jako když v lese na někoho doráží, volal: »Tedy jak!«

»Jak?« opakoval Kmoch .»Takhle!«

Pak chvíli klátil ve vzduchu rukama, pak nemluvil a potom řekl: »Což já vím, jak! Což se mne to týká? To se týká vás. Vy musíte vědět, jak! Což já vím, jak! A bez—

270$

toho by to k ničemu nebylo; vy dovedete stát u okna a přemítat a přemítat, ale nakonec co uděláte?«

Lovák chodil po pokoji krokem dupavým, s hlavou sehnutou a povídal sobě i Kmochovi: »Ty jen tak mne vzít na skřipec, stisknout, až to cítím do duše, a pak nevíš, jak z toho skřipce pustit. Bídná duše!«

»Co nevím? Ukázat vám ten klučina, že nemá zuby, ne na půl hodiny cesty, ale hodně zblízka, bacit vás do nosu, a je po všem, hřebíky jsou venku. To ostatní záleží na vás.«

»To ostatní; a je toho hodně mnoho, co je to ostatní,« pro sebe mluvil Lovák.

»No což,« řekl Kmoch, »cožpak musí se vykonat všecko najednou? Začněte s něčím a nějak. Pošlete kornout, vždyť těch kornoutů jste míval plné kapsy; potom koláč a už jste začal.

»Kornout! Po kompak kornout?« ptal se Lovák.

»Teď ani to nevíte! Po mně. Já řeknu: „Tu máš, holátko, kornout. Ten kornout je od nás,” a pak ještě něco řeknu, a jedna, dvě, má jej v ručičkách. Potom uvidíme.«

»Potom uvidíme,« řekl Lovák a zastavil se, jako když si chce odpočinout.

»Potom řeknu: „Tu máš zase kornout,” tak to řeknu.«

»Od koho?«

»Ach, kdybych já směl říci, od dědečka. Ale což já vím, co mohu říci ?«

»Musíš vědět.«

»Musím vědět, ale nevím.«

Pak se Kmoch zamyslil a povídal: »Ach, být to moje, já bych věděl, co mám říci. Já mohl mít svoje, ale vy jste toho příčinou, že nemám nic. Vám k vůli jsem to udělal, že nemám nic.«

271$

Tu Lovák povídal: »Buď tak dobrý, čeho že jsem ještě vinen ?«

»Milostpane, je to tak. Už je tomu dávno, když byla na světě buclatá Márinka –«

»Což není na světě?«

»Pro mne není a to je neštěstí. Vařila u nás, já se postavil ke dveřím. „Márinko,” povídám. „Copak, Kmochu?” povídá Márinka a mně tím krájela srdce. – „Já bych něco chtěl, Márinko,” – povídám já, a vtom vy do toho byl všemu konec.«

Lovák dělal, jako by neposlouchal.

»Druhý den jsem se postavil zase mezi dveře a díval se na ni, „Vy jste včera něco povídal, Kmochu,” řekla Márinka. – „Povídal, Márinko.” – „Copak jste povídal?” – „Márinko, vy jste holka –” – „Tak?” řekla Márinka. – „Poslouchejte, Márinko, jestlipak byste se vdala?” – „Já?” řekla Márinka a podívala se na mne; vtom zase vy do toho a opět bylo všemu konec. Ona už mi nemohla říci „ano” ani „ne”, neřekla to a já myslím, že chtěla říci „ano”. – Ach, Bože, mohl jsem mít děti, a teď bych už měl vnuky; a kdybych měl vnuky, neptal bych se, jak jim dát kornout. Ach, kdo může za neštěstí; jsem sám, nemám nikoho na světě, jsem sirotek – to mám z toho.«

A Kmoch si utíral oči, jako by z nich bylo něco kapalo.

Lovák vytáhl z kapsy kornout a povídal: »Tu máš, jdi s ním, snad to nějak bude.«

»Nu, děj se vůle Boží!« řekl Kmoch a vzal kornout.

A když tudy šla Katuška s hochem, běžel Kmoch k nim, zapomněl na všecku politiku a povídal: »Tu máš, holátko, od dědečka.«

272$

Nato řekla Katuška: »Vidíš, že máš dědečka? Já to říkala, že máš dědečka,« a dávala mu kornout.

S tím běžel Kmoch domů.

»Nu, jak jsi pořídil?« ptal se Lovák, ale oknem už viděl, ze Katuška přijala kornout.

»Milostpane: „Vidíš, že máš dědečka?” Pořád jen povídala: „Vidíš, že máš dědečka?” Kdybyste to byl slyšel: „Vidíš, že máš dědečka?” Já být na vašem místě: „Tu jsem, vidíš, tu jsem, tu je ten tvůj dědeček.”«

»Aby se dítě zaleklo, až mne uvidí, a nechtělo pak ke mně?« řekl Lovák.

Kmoch řekl: »Kdoví zalekne-li se, snad se nezalekne. Nemusí vás celého vidět.«

Byla to skromná útěcha, kterou dal Kmoch Lovákovi, ale Lovák se jí chytal. Bylo jedno, jakého kroku se chytil, každý se mohl zdařit a každý mohl se nezdařit.

»0 dědečkovi povídala,« pravil pro sebe Lovák. »Vidíš, že máš dědečka? To mně bude v uších znít do soudného dne, tak to povídala. Kmochu, my jsme přece bídní tvorové! Protože co neudělá zvíře, v tom jsme my lidé tuze zruční. A kde bychom se neměli rozmýšlet, rozmýšlíme se, a to je hanba; takoví jsme my bídní tvorové.«

A takový byl Lovák. Aby jaksi vinu svého otálení svalil se sebe, uvalil ji na svou tvář; povídal si, že proto nesmí svého vnuka vyhledat, že by se ulekl jeho tváře. Byl sám svou povahou mnohým švem pokrytý a nyní připisoval to své tváři.

A počal dělati opět věci podivné, podivínské. Přemítal, kterak by se ke Katuščinu synu přiblížil, aby mu dítě nevidělo do tváře. Smekal myslivecký klobouk s hlavy a dával si jej před tvář.

»Kdyby dítě vidělo nejprve klobouk a za kloboukem

273$

pero, zalíbí se mu to a neuvidí mou tvář.« I cvičil se tak a kloboukem, smekal a dával si jej před tvář, že pero čnělo ven ode tváře.

Pak si myslil, kde by se mohl s dítětem setkat. Že by to mohlo být na kopci u kříže; tu že by se postavil za kříž, jedním ramenem kříže že by si zakryl tvář a pak že by s vnoučkem promluvil. A tu zase chodíval na pustý kopec, stavěl se za ulomený kříž, skrýval tvář za jedno jeho rameno a učil se, jak a co řekne.

Předsevzetí tedy Lovák měl. Pak si myslil, že se to stane na břehu podél vody, až ho potká s matkou. Jenže po břehu chodil v čas, kdy věděl, že tamtudy nechodí Katuška, a na kopci za křížem cvičil se ve chvíli, kdy viděl Katušku, jak s hošíkem kráčí na břehu.

Ale všecko toto cvičení nebylo nic platno. Jednou odpoledne byla Katuška nedaleko myslivny zastižena bouřkou. Běžela, kde by ukryla hocha, vběhla do myslivny a postála v síni. Obloha se zatáhla, zamračila, že bylo jako večer, s oblak lil se déšť, po oblacích jezdil blesk a při rachotu hromu šlehal na vše strany.

Dítě v síni plakalo.

Lovák otevřel dveře, uchopil dítě z náručí Katuščina, běhal s ním po pokoji v šílené radosti, plakal, smál se, kladl je na ruku, hned zase na klín a volal: »Máš dědečka, máš!«

A když zašlehl blesk, volal do okna: »Díky tobě, dobré nebe, žes mně naponejprv zastřelo tvář; po druhé to půjde!«

A shledal všecky své klobouky a všecka pera, prohledal kapsy, má-li v nich kornout, a pořád volal: »Máš dědečka, máš!«

274$

»Já si tenkrát vzít Márinka,« povídal Kmoch, »jak bych já teď svoje vnouče umuckal!«

** XIV. **

Podle všeho byl by musil starý Dolina dlouho častovati sebrané z návsi hosty, než by byl „syn podruh” přišel prosit, aby se při jeho stolu mohl nasytit. Již nyní byla by ta hostina musila trvati několik roků, a na tolik, ačkoliv byl jako králem mezi okolními sedláky, Dolina přece i se statkem byl by sotva stačil. Ten podruh, s jakým Dolina, jak říkával, jen si vyplachoval ústa a jaký na tolik byl dobrý, aby jemu nacpával dýmky, nešel a nepřišel.

Zato přicházely o něm pověsti, jimž ani Dolina nemohl uzavříti sluch, protože se ozývaly i před ním. Podnik Staňkův se dařil tak, až lidé soudili, že za těch několik let už musí mít „babek”, že by se mohl v Lešanech zeptat, co stojí na návsi chalupa s třiceti korci polí. A musíme podotknout, že to nikdo Staňkovi nezáviděl, ano, že mu to přáli, i k vůli Staňkovi, i snad ještě více k vůli Dolinovi, protože viděli, že ho to zlobí.

Tak daleko může dojít převrácenost lidská, že i při synovi může se neradovati z úspěchu, protože syn při něm nečinil se závislým na otcovské almužně, byť i obnášela celý statek. Neboť jako Dolina vše, cokoliv dával, dával s opovržením, aby darem snižoval toho, kterému dával, tak považoval i syna za dědice ne snad jen statku, ale hlavně všech vlastností Dolinovských, podle kterých by syn dále krutě vrhal posměch ve tvář chudině – jménem statku Dolinová.

Staněk vzal na se to nehodné snižování nižších, šel

275$

mezi ty opovrhované, přihlásil se k nim, zamítl své dědictví a jménem práce dobýval úcty sobě i těm, kdož pracovali s ním.

Tím tedy, že syn k němu se neutíkal o pomoc a hlavně, že neměl za potřebí, aby o pomoc volal, cítil se Dolina jako beze zbraně, byl malomocný. Nic nepomáhalo projíždět okolí a v zábavách známého druhu hledat rozptýlení. Našel se člověk, který mu řekl: »Nechci nedůstojně nic, nechci nedůstojně býti ani tvým dědicem.« A ten, kdo to řekl i provedl, byl Staněk, jeho syn.

Tu počalo se Dolinovi stýskat i při zábavách i doma. Dlouho hledíval k vratům, zdali mezi prosebníky, přicházejícími na dvůr, neuvidí svého syna, dlouho se připravoval, jak mu hodí před tím soustem do tváře posměch. Ale syn nepřicházel, posměch zůstal nevrženým, a ten posměch nevržený počal tížiti toho, kdo se ho nemohl zbaviti.

Nyní můžeme si pomyslit, kterak na něho působil rozhovor, jejž slyšel, kamkoliv přišel.

»Nu, pantáto, jak se vede vašemu synovi?«

»Mému synovi? Snad přece já se nebudu hlásit k takové hladomorně?«

»Šelmo, nehlásíte se. Myslím, že vy ho potajmu podporujete; chodí si jako kytka, jeho hošík je přistrojen jako někam za sklo –«

»Já jeho podporovat?«

»Nu, ale máte z něho přece radost. Jak byste neměl radost? Já myslím, povede-li se mu takhle několik let, koupí si váš statek, ano, jistě se zeptá, zač je váš statek.«

Jiný přišel a pravil: »Podívejte se, mám knihu, váš syn je nosí z Prahy a nám je půjčuje, má jich plnou almaru. Jak kdo chceme: k smíchu, k pláči. Já se divím,

276$

že se v té almaře neseperou; jedny jsou k smíchu, druhé k pláči.«

»A kdyby to byly knihy od prvních emankusistů, neváží dohromady ani korec mých polí,« posměšně řekl Dolina.

»A to Bůh sám ví. Staněk říká: „Každá kniha je jako moudrý člověk; kdo ji přečte, mluvil s jedním mudrcem” – on to béře jinak než vy. Pak zase říká: „Když přečtu pěknou knihu, mám všecko na světě radši, sebe, ženu, dítě, svou živnost, každého člověka bych k srdci tiskl” – on to béře zcela jinak. Kdo nic nemá, tomu půjčuje knihy zadarmo, kdo něco má, za malý poplatek a říká: „Na snadnější způsob nikdo nemůže mluviti s mudrci”.«

Zase jiný jinde prohodil: »Vy, pantáto, máte asi radost vstávaje lehaje?«

»Z čeho bych měl radost vstávaje lehaje?«

»Vašeho syna mají všichni lidé rádi, zvláště lid prostý – ten by šel pro něho do ohně, utlouk by se pro něho. Zavolat na ně, celý kraj se sejde, celý kraj je jeho. On je jako velmož. Žádného na světě neposlechnou jako jeho. On je kus Krista: Kristus se vtělil v člověka, on v podruha, ale už je víc než velmož. Jakž byste z něho neměl radost! A ten jeho klučík – jako by vám vypadl z oka; jakpak nemít radost!«

»Což myslíte, že ho znám? Ani mi ho neukázal, já ho neznám,« vyčítavě řekl Dolina.

»Je-li možná! To jsem nevěděl. Nu, vlastně proč by ho ukazoval; vy jste o jeho svatbě svolal kdekdo byl, aby viděli, jak ho vyháníte z domu. Vida, vida, takové je to.«

Dobíral si ho každý, kdo s ním o synovi mluvil.

»Ale co bych udělal, pantáto, když s vnoučetem nejde k vám?«

277$

»Co byste udělal?«

»Šel bych k němu, to bych mu naschvál udělal, a uviděl byste.«

»Já k němu? Já, který tolik let čekám, že přijde ke mně, já bych měl jíti k němu a prosit: „Synu, chci vidět vnuka, ukaž mi svůj poklad!” Ta noha by mně musila zkamenět, až by mne k němu nesla, zdřevěnět jazyk, až by to vyslovil!«

»Nezříkejte se, pantáto! K vůli dětem se podnikaly jinší cesty. Vy ji také podniknete.«

»Já, do hájovny, kam jsem vodil hochy, že se smáli její matce –«

»Nu, dceru té Jožky vzal si Staněk za manželku a po ostatním už nic není.«

Dolina pokračoval: »Kde ten Lovák mne postřelil do nohy! A sám to vyhnal, až mi to sem na dvůr přišlo žebrat – tam abych šel a žebral, já?«

»Ale, ale! Já vám za to stojím, namlsat se dnes, půjdete zejtra zase. Teď už vás nepostřelí. Tenkrát jste lezl někam, kam jste lézti neměl. Teď byste tam zrovna měl vlézt.«

Patrně si ho dobírali.

Tenkrát na Dolinových lukách, jež se rozprostíraly na břehu proti hájovně, zase sekali sena. Bylo tam veselo, ženci a žnečky přicházeli se zpěvem, na lukách s nimi zpívaly kosy a srpy. Bylo to od hájovny veselé podívání, a když to viděl malý Dolinův Otík, chtělo se mu tam. Bylo mu čtyři roky.

Nebylo příčiny, proč by tam nešel, vždyť se zastavíme, usadíme u každé louky, třeba náležela cizím. Katuška tam dítě na loďce převezla, na téže loďce, po které se převážela se Staňkem o svém sňatku. A když se převezli

278$

na louky, řekla Otíkovi: »To jsou louky tvého dědečka.«

Protože jiného dědečka neznal, myslil hošík na Lováka. Nebo to už nemusím ani zřejmě vytknout, že po onom lijáku, za něhož zvolal »Máš dědečka, máš!«, míval Lovák často uchystaný kornout a že Otík uměl hledati ve všech kapsách, neskrývá-li se v nich ještě druhý. Také nemusíme ujišťovati, že Lovák svým dětem, jak je nyní všecky nazýval, vycházel vstříc, tu podél břehu, tu v lese, tu na vrcholu pustého kopce. Jenom to musím výslovně říci, že do hájovny si dosud netroufal z příčin, jež každý pochopí, kdo se s Józou seznámil.

»Kde je dědeček?« ptal se Otík a tu se rozhlížel po komsi, kdo má za kloboukem pero.

»Dědeček tu není,« řekla Katuška; »proto tě sem vedu, že tu není.«

»To není žádný dědeček, když bychom sem nesměli,« řekl Otík.

Na to matka neodpověděla.

Hošík běhal po louce. Ženci a žnečky, kteří věděli, kdo je, chovali se k němu, jako by byl Dolinův syn, jako by byl „mladý pán”. Žnečky snášely mu trávu, květiny, ovoce, co měly. Z koseného sena mu udělaly ohrady a v nich mohl řádit do unavení. Večer, když ženci a žnečky odjížděli s vozy k domovu, měli ho k tomu, aby jel s nimi, že ho dovezou k dědečkovi. Hošík by byl jel, neboť se mu líbilo jezdit. Potom povídal: »Vím už, tamten dědeček má lesy, tenhle má louky.«

Doma u Dolinu neměli ženci a žnečky nic pilnějšího na práci, než že povídali o Otíkovi a že ho loudili, aby jel s nimi. Povídali to tak dlouho a tak rozličnými způsoby, až to slyšel Dolina. Vždyť to vlastně povídali, aby

279$

to slyšel, a mezi sebou si řekli: »Lidičky, uvidíme, co z toho bude.«

Když to Dolina uslyšel, stavěl se lhostejným, spíše zamračeným a zlobivým; ale povídali přece dopodrobna všecko, jak Otík vypadal, co dělal, co mluvil, vypravovali vše, co věděli, až už pak nic nového nevěděli a začínali znova.

Aby se nezdálo, že je tím vypravováním tuze zaujat, povídal Dolina: »Vím, že mne chcete zlobit. Kam přijdu, vypravují mně o Staňkovi a o tom dítěti, a když přijdu domů, nemám také pokoje. Což už ani doma nemohu si zakázat, aby se mně nepovídaly věci navzdor?«

Druhý den přišla zase Katuška s Otíkem na louky. Ale když se s ním chtěla vracet, hoch s ní nechtěl, že by tu byl rád. Když matka předstírala, že tu nemůže čekat a že musí domů, staly se žnečky orodovnicemi za chlapečka, aby ho zde nechala a večer že ho přivedou domů.

Stalo se tak; matka odešla, Otík zde zůstal. A zase mu stavěly hradby ze sena, zase jim byl jako pantátovým synem. Jenže dnes si ho převzal na starost nádvorník Josef. Ten, když uslyšel včera doma tolikeré o něm vypravování, dnes sotva rána se dočkal, už aby byl na louce.

Tu sotvaže dítě uviděl, smekl čepici, usmíval se, se smeknutou čepicí chodil kolem Otíka, jako by Otík byl motýl a nádvorník jako by tou čepicí chtěl toho motýla plácnout. A chodil kolem něho dokola, aby ho uviděl se všech stran. »Zrovna takový,« říkal nádvorník a myslil na Staňka. »Kdyby ho pantáta viděl, musil by si myslit, že má čtyřletého Staňka.« Pak se obrátil a povídal jako pro sebe: »Kdyby to někdo pantátovi řekl, jak já ho zde vidím, poběhne sem.«

Za rozličných řečí dělal menší a menší kruhy kolem

280$

Otíka; a když řekl, chce-li si sednout na hnědouše, kterého vzal schválně s sebou, Otík schýlil křídla a dal se polapit. Byl pak únos a útěk. Nádvorník jako poloviční blázen utíkal s Otíkem ke koni, posadil ho na něho, a drže jednou rukou koně, druhou Otíka, vypravoval, co o koni věděl. Vše jedno, zdali tomu hoch rozuměl anebo nerozuměl. Vypravoval, jak koně chystal na námluvy, jak z toho nic nebylo, ale Pánu Bohu poručeno, že snad se také dobře stalo. Pak vypravoval jako moudrému člověka, že by nikdy nebýval tak proti tomu jako pantáta, aby si tatínek vzal maminku, a vypravoval všechen nesmysl, jaký mu na jazyk přišel, týkal-li se Staňka.

To se ví, že hoch ničemu z toho nerozuměl, ale konec všeho byl, že se mu líbilo sedět na koni.

»A jestlipak bys chtěl na koni k nám?« ptal se nádvorník a vypravoval, jak to u nich vypadá a jak se prohánívali s otcem, když byl ještě malým, že Otíkovi opět ze všeho nic jiného v mysli neutkvělo, leč že se mu na koni líbí. Neboť že býval otec také někdy malým, Otík nevěřil; které dítě by takovým nepravdám věřilo?

A tak se stalo, že Otík řekl, že by chtěl na koni s nimi.

Toto svolení nádvorníka div neporazilo, takovou měl radost. Jenže když měl radost, nevěděl, má-li dítě vzíti s sebou nebo celou věc jen tak považovati za žert. »Vzít hocha s sebou, jak by to dopadlo?« rozumoval. Pak dodal: »Nevzít ho, jaké bych to měl srdce, abych to neudělal?« A když tak v sobě se klátil jako dvě váhy, kde střídavě na jednu se přidává, co s druhé se ubírá, svolal žence a žnečky a povídal: »Co myslíte, lidičky, abych tak přijel dnes k nám tuhle s tím chlapečkem?«

To se rozumí, že všichni k tomu radili jako k čemusi, co od Šalomouna nebylo s podobnou moudrostí prone—

281$

seno. Ještě se ani nechýlilo k večeru, ženci a žnečky vypráhli z práce, sestavili se s kosami a srpy kolem koně, na němž seděl nádvorník s Otíkem, a průvod bral se vesele od luk k Lešanům do Dolinová statku.

Touže cestou, kterou kdysi matka Otíkova šla od Dolinů za posměchem snad týchž ženců a žneček, touže cestou se ubíral nyní průvod jako vítězný, za výskotu a jásotu, za popěvků všechněch vjížděl na koni syn téže matky, po téže lesní silnici do Lešan, k Dolinovům.

Tak si s námi osud zahrává; a přece je v tom více nežli hra.

Jaktěživ tak radostně neotvíral nádvorník vrata do statku jako tenkrát, jaktěživ tak radostně nevjížděl do něho jako tenkrát; ani s nevěstou nebyl by tak radostně vjížděl.

»Teď uvidíme, jaké to bude?« mluvili ti, kdož byli v průvodu. A když Dolina vyšel na dvůr, aby se podíval, co to do dvora vjíždí za takového pokřikování, stál pojednou před hnědoušem, na němž, otevřev vrata, seděl již zase nádvorník, a před nádvorníkem, jemuž jako v klíně, seděl Otík.

Nádvorník smekl čepici a povídal ukláněje se: »Pantatínku, tu je;« pak pustiv čepici na zem, vyzdvihl oběma rukama Otíka až nad hlavu a jako když výská, volal ke všem kolem: »Tu ho máme, tu je!«

Starý Dolina hned věděl, kdože to je, podoba rodinná byla při hošíkovi, jako když z jednoho obrázku vypadne; ale přece se zeptal: »Kdo to je?«

Při té otázce byl zaražen a popleten; mohl se též ptát: »Kudy odtud ven?« Bylo to bludiště, do něhož byl vehnán, cítil, že se v něm potácí, i to cítil, že neviděl žádné

282$

světélko, a nic neviděl, co by mu ukazovalo i jen na vzdálenou cestu z toho bludiště.

Hošík v rukou nádvorníkových byl sice trochu zaražen novostí věcí, ale radost, že jel na koni, a pak radost dětská, která dovede jediným pohledem, úsměvem a slovem přetnouti nejzapletenější uzly starostí a smutku – tato radost se ihned po tváři dětské vzchopila a vyšlehla jako žádoucí světlo v bludišti.

»Dědečku!« řekl Otík a nahýbal se k němu.

»Podívejte se, lidé,« smáli se a výskali ženci a žnečky, »říká dědečku, jako by ho znal.« A smích a pláč byly všem zároveň na tváři i v očích, jenže dosud nebylo rozhodnuto, má-li vypuknouti více smích anebo pláč.

Tolik přece Otík nevěděl, aby s určitostí se mohlo říci, že dědečka poznává, neboť hned vzápětí za oním oslovením se ptal: »Jste ten dědeček, co má louky?«

Na tuto otázku, která nebyla leč jednoduchým pochodem myšlenek v dětské duši, ženci a žnečky si to rozdělili: jedni vypukli v smích, druzí v štkaní a povídali si jedni v smíchu, druzí v štkaní: »Podívejte se na to dítě, co se ptá. Je-li to dědeček?«

Nyní byla řada na Dolinovi, aby odpověděl. Dítě po něm vztahovalo ručky, diváci po něm, smím-li říci, vztahovali oči, a ve všech jako když je hlasitě promluveno: »Nu tak, začni!«

A vskutku Dolina chtěl promluvit. Těžko říci, chtěl-li vysloviti svou nelibost z tohoto překvapení, nebo chtěl-li dítě přitisknouti v náruč; ale bylo vidět, že jakmile nějaké jeho slovo se dostalo až na jazyk, jako by je v něčem utopilo, už bylo zase po slovu. Ústa dělala náběh, chtěla mluvit, a kdo poslouchal a díval se, neuslyšel a neuviděl nic, leč že starému Dolinovi drkotají také zuby.

283$

Ženci a žnečky pošťuchovali se lokty; vybízejíce druh druha k pozornosti, říkali si: »Má ho rád!« Potom některý z nich, nemoha to udrželi již za zuby, i v pláči i v smíchu volal: »Má ho přece rád!«

Toto zvolané slovo, jako by všem bylo dalo společné heslo, každý pokročil o krok směrem k Dolinovi, aby mu neušlo ani jediné hnutí, má-li ho rád a kterak ho má rád.

Dosud Dolina nepromluvil a bylo na něm, aby mluvil. Ale nic naplat, nepromluvil, ale náhle se tváří odvrátil směrem k svému obydlí a hlasem násilně vyraženým zvolal: »Matko!« Potom i kroky tam obrátil a běže jako mladýma nohama, volal: »Matko! Matko!«

»Jde pro panímámu,« říkali ženci a žnečky.

Tu se objevili na prahu Dolina a Dolinová; Dolina, jako byl už ve světnici mluvil, říkal nyní na prahu: »Jen pojď, podívej se, co tu máme!« A ukazoval směrem k zástupu, z něhož na koni vynikal nádvorník a v jeho rukou Otík. Pak ji vzal za ruku, vedl a táhl ji zároveň a mluvil: »Tak jen pojď, podívej se, co tu máme.«

Když měl Dolina u koně a u Otíka také matku, jak jí říkal, bylo mu už volněji. Nebyl v tom bludišti sám, byla s ním žena a byl při nich vnuk a tu by si byli málem mohli říci: »Bloudíme, ale takto jsme pohromadě všichni.«

»Kterýpak to?« řekla Dolinová a ukazovala na Olíka, jehož nádvorník držel ve výši, a srdce jí dávno řeklo: »Tuhle ten!«

A již ani nečekajíc, že po ní ruce vztáhne, napjala náruč k nádvorníkovi a z náruče nádvorníkovy lehce se smekl v náruč babiččinu – Otík.

»Zlaté dítě, tak mi tě přece přinesli! Tak mi tě přece

284$

přinesli!« řekla a v náručí s ním ubíhala do stavení jako prve Dolina, když tam běžel a volal: »Matko!«

Zbyl tu zase Dolina sám, Otík s babičkou zmizel, diváci měli polovici divadla tu tam. Dívali se na toho, kdo tu zbyl, a ten byl Dolina. A Dolina jako by se teprve probíral z jakéhosi polosnění, z mrákot, dal se do jednotlivých, jako urvaných výbuchů smíchu a mezi těmito jednotlivými výbuchy pronášel v urvaném smyslu tato urvaná slova: »Tak hleďte!« Pak zase: »Otík!« Potom obraceje se zrakem k obydlí, jako by novinku povídal,

285$

řekl: »Matka si ho tam odnesla!« A pak ještě jako v rozpacích se podíval po všech žencích a žnečkách a dodal: »Musím tam k nim!« A spěchal tam i loudal se, zastavoval se a smál se a mluvil k sobě – musil tam k nim.

A tak dítě vykonalo zázrak, jaký by se byl žádnému rozumnému nepodařil, a co tíhlo od sebe, ač po krvi náleželo k sobě – ejhle, malé dítko jediným slovem na další cestě odluky zadrželo a zase je k sobě obrátilo. A drželo je pohromadě.

Povídám: každé dítě má v sobě divotvornou moc, zde se to osvědčilo. A dále povídám: tak zvaný ztracený člověka ráj hlásí se k nám každým dítětem zpět s veškerým leskem, s veškerou svou krásou i blažeností a toliko na nás je, abychom vešli do něho, když jsme se svou nesmyslností z něho vyhnali.

Jaktěživ s takovou pýchou nádvorník nepoklepával koni na plece i nehladil ho po hřívě, jako dnes; a to v mžiku ještě jednou cválal na něm k lukám zpět a tam v hájovně vypravoval, co se přihodilo u Dolinu.

** XV. **

»Co řekli?« ptal se Dolina nádvorníka Josefa, když se vrátil s hnědoušem od hájovny.

»Co řekli?« řekl Josef. »Když je u dědečka, je doma; však on nám ho zase vrátí.«

A ten večer byli by Otíka otázkami přímo zasypali, kdyby sám jim byl nedal tolik otázek, že na jich zodpovídání nestačil jim čas ani rozum; je vůbec známo, že dítě dovede se zeptati více, než deset moudrých může zodpovídat. A tu byl Dolina samý smích a t« se rozpomínal,

286$

že po léta se tak nerozveselil při všech svých radovánkách a hostinách, jako dnes se svým vnukem.

I druhý den si vnuka nechal a ukazoval mu vše od koňů až po holuby a ptal se ho, co by si chtěl vzíti, a byl by mu dal vše od koňů až po holuby, kdyby hoch byl věděl, co by si měl vzíti.

»Jen si vyber, co chceš, milé dítě,« říkal Dolina.

»Dědečku, já si vyberu tohle: abyste na koni jel se mnou na luka a pak k nám – to budou koukat!« řekl Otík.

Nic nebylo snadnějšího než tato žádost, a přece v ní byla obsažena největší rána, jaká mohla Dolinu potkati. On měl se vydati k synovi a ne syn k němu, aby prosil, aby žebral, jak to sám nazýval. On měl dojíti k té nitěné královně a k tomu synu podruhovi, aniž by se byl dočkal, že by od nich byl požádán za nejmenší věc, i kdyby byla obnášela pár holubů, jichž mu lítalo po střechách do nesčíslna.

I teď, když vnukovi nabídl, aby žádal, co mu libo, vlastně myslil, že synovi tím přece ukáže, jakým by mohl býti a jakým umí býti dárcem. Avšak vnuk po svém dětském rozumu na něm žádal, aby vsedl s ním na koně a jel k nim – a Dolina řekl, že mu neodepře, zač bude žádat.

A byl, jako by do něho udeřil ranou, byl jako omráčen. »Vyber si něco jiného, to není žádné vybírání!« řekl Dolina.

»To je to nejhezčí,« řekl Otík, »a kdybyste se mnou nejel, nic od vás nechci.«

»Nic nechce! Staňkova krev. Vida, nic nechce. Kde to ta nynější mládež chytá?« mluvil Dolina, když viděl, že by to hoch mohl mysliti ve vší opravdivosti.

287$

»Když tedy myslíš, pojedu,« pravil Dolina; »proč bych nejel, když chceš?«

»To vás mám rád, dědečku,« řekl Otík a dědeček mu byl od té chvíle znamenitým člověkem.

Ale dědeček od té chvíle počal se v myšlenkách připravovali na tu cestu jako na cosi, čemu tíží nic se nevyrovná, jako by to byla jeho poslední cesta.

»Kdy pojedeme, dědečku?« ptal se Otík.

»Kdy pojedeme?« opakoval Dolina a v mysli uvažoval, kdy pojedou. »Nu, kdy pojedeme! Copak myslíš, kdy bychom měli jeti?«

»Kdy chcete, dědečku; pojeďme zejtra ráno, až půjdou ženci na luka,« řekl Otík.

»Tedy pojedeme zejtra ráno,« řekl Dolina a to mu bylo, jako by vyslovoval svůj ortel a jako by jenom do zejtřka měl lhůtu, aby žil. »Tedy pojedeme zejtra,« opakoval si a poohlížel se, co má vzíti s sebou na tu poslední cestu. A ačkoliv jeho myšlenkám nic se nenaskytovalo, co by mimo Otíka vzal s sebou, přece mu bylo, jako by se měl míti na pozoru, by nic důležitého nezapomněl doma.

A od té chvíle, kdykoliv Otík vesele povídal, že zejtra pojedou s dědečkem, Dolina s tajnou bázní opakoval si ten čas a rozhlížel se, jako by již neměl spatřiti svůj dvůr a co je na něm.

Druhý den ráno stál již kůň na dvoře připraven a upraven. Nádvorník Josef dal mu nejkrásnější šat, kůň byl samý fábor, samá kytka, samá mašle, jako by jeli na námluvy, na svatbu. Jako by to, čeho se při Staňkovi nedočkal, mělo býti tuto nahrazeno několikerým způsobem; tak to uchystal.

Ženci a žnečky stáli kolem koně, také v kytky oděni,

288$

kosy vzhůru přes ramena vztyčené byly spojeny chvojí a rozličným pletivem z listí a květin.

A nyní vyšli ze stavení na dvůr Dolina a jeho vnuk, Dolina v zasmušilých starostech, sehnutý jako vrba nad hrobem, a vnuk lehký jako motýl, jako májový květ, zářivý jako májové jitro.

Když tyto přípravy Dolina uviděl, málem na rovině klopýtl, a když to Otík uviděl, poskočilo mu srdce a hošík zatleskal si ručkama.

Potom jeli Dolina s Otíkem na koni a koně vedl nádvorník Josef. Za nimi ženci a žnečky.

A když ženci za vsí po prvé si zavýskli a kůň zařehtal a Otík na něm si poskočil, Dolina povídal nahlas s těžkým povzdechem: »Těžká to cesta, těžká to cesta.«

A za chvíli dodal: »Jít někam prosit, těžká to cesta.«

Ostatním byla cesta jako tanec, jako cesta k čemusi jasnému, i poskakovali jako do tance, sám koník si poskočil, a Josefovi se zdálo, jako by na zádech cítil o několik křížků méně.

Dolina si zavzdychal: »Sedlák jít prosit k podruhovi!« A tu bylo vidět, že jsou jeho prsa jako v kleštích, slova že se z nich kradou ven jenom jako z nějaké pasti. Pak dodal: »Já tu cestu podnikám, ale nevím, zdali ji vykonám – těžká to cesta!«

Otík prohodil: »Dědečku, to nám to ubývá, hned jsme doma,« a v myšlenkách byl již doma.

»Drž se mne, hochu, abys nespadl!« řekl Dolina a tiskl hocha k sobě. Ale tato slova s tím tisknutím znamenala, že se chce svou tíží přidržeti lehkosti chlapcovy, by cesta mu byla snadnější a on se udržel na koni.

Pak přišli k místu, kde se lesy rozvíraly a kde počínaly Dolinovy louky. Za těmi loukami tekla Vltava, za Vltavou

289$

bělala se hájovna. Tu se Dolinovi zdálo, že se mu dělají před očima mžitky a řekl: »Zastavme se trochu, abychom si poodpočinuli.«

Zastavili, ačkoliv nikdo nebyl unaven kromě Doliny a ačkoliv ostatní šli pěšky a Dolina jel na koni. Když se zastavili, rozlehl se sem ranní zpěv ptactva a Dolina, aby měl příčinu déle postáti, pravil: »Postůjme ještě, je to tu pěkné.« Tu si povšiml někdejšího pustého kopce, který se zvedal za hájovnou – ejhle, kopec nebyl již pustý, zelenal se jako ostatní kopce; zelenal se mladým křovím a to vypadalo jako mladistvá kadeř překrásně načechraná, na uvítání zvláště uchystaná.

»Ten pustý kopec je zelený,« řekl za chvíli Dolina, dívaje se za hájovnu.

Avšak před hájovnou bylo divné divadlo. Tam bylo shromážděno lidu jako o procesí; a když náš průvod se hnul dále, uslyšel Dolina zavýsknutí sterých hrdel a uviděl mávání rukama a klobouky.

»Co je to?« ptal se Dolina.

»Ti pojedou loďmi ku Praze,« řekl Josef, »a zdá se, že čekají na nás.«

»Čekají na nás – těžká to cesta,« řekl Dolina a bylo mu, jako by ti všichni se byli sešli k jeho popravě. »Nu, hleďte, už jedeme,« dodal. »Jestliže jste na to čekali, už jste se dočkali.«

Zatím dojeli až ku břehu, a to, co bylo prve kolem hájovny na břehu druhém, bylo nyní již sestaveno v lodích, byly vytaženy šátky a stožár byl ozdoben chvojí a kytkami. Na lodích sešli se dnes i hudebníci a nádvorník Josef brzy rozeznal, že je mezi nimi také Pirkaš. »Vždyť lodi nebyly by se tak brzy dostaly na naši stranu, kdyby Pirkaš na nich nehrál,« řekl. Zatím lodi přirazily

290$

ku břehu a z nich vystoupil Staněk a Katuška na otcovo uvítání.

»Jakpak mám sestoupit s koně?« tázal se Dolina, když už Staněk i Katuška stáli bezmála před ním. »A jak vás mám prosit? Nikdy jsem neprosil, vždy jsem poroučel; nebeř to tuze na váhy, vypadnou-li mé prosby trochu pánovitě. Jenom nikoho prosit, svrchované nebe, jenom ne prosit!«

A ten muž, který tím žil, aby byl od lidí prošen, ten nyní vyznával, že snadněji je umřít, než se odhodlati k prosbě. A přece – což jiného byla celá jeho cesta s Otíkem než prosba k synovi, tedy zároveň prosba nepřirozená a tudíž snad ta nejtěžší. Již byli k němu přikročili Staněk i Katuška, Katuška, aby s koně sňala Otíka, Staněk, aby s koně pomohl otci. A Katuška v náručí snesla si dítě a Staněk s náručím svým pomáhal otci. Starý Dolina byl již s koně sestoupil, ale ještě byl zabrán v myšlenky své trudné a těžké cesty a ještě v synově náručí mluvil: »Nenesu s sebou nic a jdu jen tak s prázdnou rukou. Pořád jsem se doma ohlížel, co bych vzal s sebou na cestu, ale nic se mně nezdálo a jdu jenom s prázdnou rukou.«

»Čekali jsme na vás, jste tu,« volali Staněk s Katuškou a z ruky do ruky podávali si Otíka, k němuž také již rozpřahoval náruč starý Dolina.

Starý Dolina ze všeho dosud se nevypovídal, měl ještě mnohé na srdci, co musilo ven, před mnohými lidmi ven.

I drže Otíka v náručí, mluvil k lidem v těch lodích, jako by k nim měl kázání. »Víte,« pravil, »jak ze živých lidí mohou býti mosty? Takhle. Mezi mnou a mým synem tekla tuhle ta řekla, táhly se tyto louky, tam ty lesy; nemohl jsem k němu, on nemohl ke mně. Tu přišlo dítě,

291$

řeklo, že se může i přes louky a řeku, a to dítě bylo mostem a po tom mostě přišel jsem a jsem zde.«

A podobně mluvil a tu se mu zdálo, že všecko již řekl.

Tak se sešli opět, kdož tolikerým způsobem byli od sebe jako rozťati.

I povídám: každé dítě má v sobě divotvornou moc a zde se osvědčila. A ještě povídám: tak zvaný ztracený ráj člověka hlásí se k nám zpět v každém dítěti, a to s veškerým leskem, s veškerou krásou i blažeností svou, a toliko na nás je, abychom zase vešli do něho, když jsme se nesmyslností svou z něho vyhnali.

***

Teď už málo zbývá, co bychom si řekli. Teď máme všecky nitky pohromadě, svážeme je tedy jednou nitkou v jeden uzel a bude z toho jeden celek.

Právem Kmoch říkal, že je jednoho vnoučete na tolik náručí málo; bylo to pravda. Chtěl-li ho míti u sebe Lovák, nemohl k němu Dolina, byl-li u Dolinů, chodil Lovák jako když mu flinta zrezovatí, díval se k zemi a něco hledal; a byl-li Otík u některého z obou, neměli ho doma a stýskalo se jim po něm.

Tu tedy bývaly ještě malé hádky a šrůtky, protože hocha každý chtěl a hoch se nemohl na tolik částí rozdělit. Až konečně řekl Staněk: »Nepůjde ani sem ani tam, zůstane doma, takové toulání není k ničemu; kdo ho chce vidět, ať přijde k nám.« V té věci projevil Staněk kus samostatnosti a zdravého náhledu, že dítě náleží rodičům a pak teprve těm druhým; Staněk říkal Katušce: »Ať je dítě má rádo, ale vychovávat mi je nesmějí, protože to neumějí.« A i v tom měl pravdu.

292$

Zato nyní bývalo pro Otíka jako svátkem, nechť šel k dědečkovi, „který má lesy”, anebo k dědečkovi, který má louky”.

Šel-li do myslivny, učil ho Kmoch zacházeti s puškou, protože praděd Józa mu ji doma nesvěřil, zotvíral mu všecky přihrádky a kapsy u každé brašny, ukázal mu nože, všecky kožišiny, lovecké nářadí a podobné.

Když přišel k Dolinům do Lešan, převzal ho z první ruky nádvorník Josef, vedl ho do stájí, ukázal mu všecky své koňské poklady, jichž byla u Dolinu hezká řada. U každého postáli, o každého vlastnostech si pověděli a pak se spolu projeli na hnědoušovi po dvoře, kolem statku, po návsi a Josef si liboval, že žádný hoch neumí seděti na koni jako Otík, což dokázal tím, že jezdil na něm i bez pomoci Josefovy.

Ještě častěji scházeli se všichni u hájovny a když tam ještě něco mladého přibylo a když jediný Otík nebyl na dračku, a když těch draček bylo několik, měly schůzky podstatné příčiny.

A scházeli se sem také podvečer, když Staněk s knihou v ruce býval středem malého toho kruhu, jenž poslouchal s dychtivou pozorností. Neboť nyní snad už nemusím dodávat, že i Józa přemohl svou nechuť k Lovákovi a že i Lovák nedocházel již jen pod okno, nýbrž že zaklepal i na dveře.

S Jožkou si odpustili, co si odpustit měli, ale Jožka do myslivny už nešla.

A k čemu bychom je také my nutili v stáří, co po celý život nedovedli? K čemu bychom o nich cosi lhali, čím bychom zastřeli pravdu, jakou celá jejich minulost odhalovala? K čemu bychom nyní říkali: »Nebylo cosi

293$

mezi nimi,« když ve skutečnosti to bylo; k čemu bychom brali v jedno do rukou nitky dvou životů, které byly již tragickým způsobem jako zpřetrhány?

Lováka a Jožku poutalo již jen to, co je poutati mohlo: dítky, a k těm Lovák jenom potud si osoboval právo, pokud mu je ponechávala Jožka. Věděl to, mluvil o tom, nežádal si více, byl spokojen s tím, kolik mu ho přenechala a říkal, že ani tolik nezasluhuje. Tím vlastně dokázal, že umí být i hrdinou. Ale zasluhoval toho práva tolik. Neboť člověk, jenž tolik a tak do hluboka přetrpěl svým blouděním, zasluhoval alespoň tolik práva, kolik se mu povedlo, že našeho soucitu si získal.

Tedy v dítkách se našlo, že ty zpuchřelé kmeny přece se hlásily v jedinou rodinu.

Můžeme se k nim v podvečer podívat, jdeme-li po vltavském břehu. Pustý kopec hlásí se tedy k ostatním zeleným kopcům jako svobodný bratr, nejmladší, ale zato nejkrásnější bratr. I nemusí se nyní z hájovny na jeho vrchol, aby z jara a v létě bylo do noci slyšet ty nevystihlé vlny ptactva zpěvem hovořícího. I hájovna je tím zpěvem jakoby obalena, takže v okně není často slyšet ani drozdí rodinu, která tam už je nyní asi v desátém koleně.

Na vrcholu kopce zvětralý kříž po některých ranách větrů docela se rozpadl – snad že už nikoho nebylo, kdo by měl s Janem evangelistou tvořiti smuteční skupinu pod ním. Nyní se tam rozléhala veselá piseň Otíkova, který, poháněje skot z hájovny, dával odtamtud sousedním kopcům veselou zprávu, že se na ně dívá a že má srdce po dětsku radostné.

Podvečer tedy všecky vidíme před hájovnou, kolem

294$

nich s hladce lesklou tváří ubíhá Vltava a mezi nimi sedí Staněk s knihou v ruce.

Tu se stává, že Józa nejdříve propukává v smích, je-li čtení o něčem, co nutí k smíchu: »To je zatrolená legrace v tom čtení,« říká a pěstí si utírá slzy z rozesmátého oka. »Toho, kdo to sestavil, chtěl bych znát,« a zase se směje.

»To je dobrý emankusista,« říká starý Dolina.

Nyní nastává mezi Lovákem a Dolinou malá potyčka.

»Emankusista,« opakuje Lovák s posměchem.

»Vy už toho šklebení nenecháte, vy musíte pořád brodit,?. říká Dolina.

»Nebrodím, nebrodím,« směje se Lovák, »ale dejte pozor na knihy, v těch je takový fundus štruks, že se může člověk naučit mluvit.«

Tak si pomalu vytáhnou celou zásobu těch Dolinových oblíbených slov, „aby je provětrali”, jak dodává Lovák.

Kdo chce vidět blaženou rodinu v domácnosti, nechť se podívá později večer oknem do hájovny, jako se dívával Lovák, i uvidí, jak to běhá z jednoho klínu na klín druhý, jak je jim milejší brzy otec, brzy matka, brzy ten, brzy onen dědeček, jak mezi těmi poupaty se usmívá i ta stará tvář. Je to pravda: i pustý kopec může se proměniti v kvetoucí sad; a je to pravda: i poušť lidských osudů může dospěti na kvetoucí ráj.

O tom si dosud povídají, kterak nikde nenajdeš moudřejší rady než u mladého Doliny. A jako kdysi k statku Dolinovu putovali, kdož chtěli za napití, za něčeho sousto dáti v posměch svou lidskou důstojnost, tak nyní putují k Staňkovi, nikoliv aby důstojnost svou dali v posměch, ale aby si ji tam našli, nemají-li jí, aby si ji tam povznesli, mají-li ji.

295$

Nebývají jen kopce pusté, bývají pouštěmi i celé lidské rody. Často Staněk ukazuje lidem na pustý kopec a říká: »Podívejte se, co se z něho může státi. To se může státi s každým člověkem.«

Šedý nádvorník Josef, když takové slovo uslyší, smeká a říká, že je inu, jako by byl zaslechl slovo boží.

A co je slovo Boží? To, v kterém se člověk uvidí a pozná.

NAKLADATELSTVÍ VOJTĚCH ŠEBA KNIHKUPECTVÍ (digr v1) PRAHA-ST. STRAŠNICE.