Mark Haddon

Podivný případ se psem

Bylo 7 minut po půlnoci. Uprostřed trávníku před domem paní Shearsové ležel pes. Oči měl zavřené. Vypadal, že leží na boku a běží, tak jak to psi dělávají, když se jim ve snu zdá, že honí kočku. Pes ale neběžel ani nespal. Pes byl mrtvý. Trčely z něho vidle. Nepokácely se, takže jejich hroty musely projít psem skrz naskrz a zapíchnout se do země. Usoudil jsem, že pes byl pravděpodobně zabitý těmi vidlemi, protože na něm nebylo vidět žádná jiná zranění a myslím, že byste nezabodli vidle do psa, který by už umřel na něco jiného, například na rakovinu nebo při autonehodě. Tím jsem si ale nebyl jistý.

Prošel jsem vrátky paní Shearsové a zavřel je za sebou. Přešel jsem trávník a klekl si ke psovi. Položil jsem mu ruku na čumák. Byl ještě teplý.

Pes se jmenoval Wellington. Patřil paní Shearsové, což byla naše přítelkyně. Bydlela na protější straně ulice, o dva domy vlevo.

Wellington byl pudl. Nepatřil ? těm malým pudlům, co mají umělecké účesy, byl to velký pudl. Měl černý kudrnatý kožíšek, ale když jste se podívali zblízka, bylo vidět, že kůže pod srstí je bledě žlutá, jako u kuřat.

Hladil jsem Wellingtona a přemýšlel, kdo ho zabil a proč.

Jmenuji se Christopher John Francis Boone. Znám všechny země na světě i jejich hlavní města a všechna prvočísla až do 7507.

Když jsem se poprvé setkal se Siobhan, ukázala mi tenhle obrázek

a já věděl, že to znamená „smutný“, což je to, co jsem cítil, když jsem našel mrtvého psa.

Potom mi ukázala tenhle obrázek

a já věděl, že to znamená „šťastný“, jako když si čtu o cestách Apolla do vesmíru nebo když jsem ve 3 nebo ve 4 hodiny ráno ještě vzhůru a můžu se procházet sem a tam po ulici a představovat si, že jsem jediný člověk na celém světě.

Pak nakreslila pár dalších obrázků

ale já neuměl říct, co znamenají.

Poprosil jsem Siobhan, aby nakreslila hodně takových tvářiček a potom ? nim napsala, co přesně znamenají. Ten kousek papíru jsem měl v kapse a vytáhl ho ven, když jsem nerozuměl, co někdo říká. Bylo ale hodně těžké rozhodnout, který z nákresů se obličeji, co ten člověk právě udělal, podobá nejvíc, protože obličeje lidí se rychle střídají.

Když jsem řekl Siobhan, že tohle dělám, popadla tužku a jiný papír a prohlásila, že z toho jsou lidi pravděpodobně úplně

a pak se rozesmála. A tak jsem původní list papíru roztrhal a zahodil. A Siobhan se mi omluvila. Takže teď když nevím, co někdo říká, zeptám se, co tím myslí, nebo jdu pryč.

Vytáhl jsem vidle ze psa, oběma rukama jsem ho zvedl a sevřel v náručí. Z otvorů po vidlích mu tekla krev.

Mám psy rád. Vždycky víte, co si pes myslí. Má čtyři nálady. Je šťastný, smutný, podrážděný nebo soustředěný. Psi jsou taky věrní a nelžou, protože neumějí mluvit.

Choval jsem psa 4 minuty, když jsem zaslechl ječení. Zvedl jsem hlavu a viděl, že od dvorku ke mně běží paní Shearsová. Na sobě měla pyžamo a domácí kabátek. Nehty u nohou měla jasně růžově nalakované a nebyla obutá.

Křičela, „Cos to sakra udělal mýmu psovi?“

Nemám rád, když na mě lidi křičí. Přepadne mě hrůza z toho, že mě chtějí uhodit nebo že se mě dotknou, a nevím, co se bude dít.

„Nech toho psa,“ křičela. „Nech toho zatracenýho psa, Prokristapána.“

Položil jsem psa na trávník a ustoupil o 2 metry dozadu.

Sklonila se. Myslel jsem, že teď zvedne psa sama, ale neudělala to. Možná si všimla, kolik tam je krve, a nechtěla se umazat. Místo toho začala znovu ječet.

Zakryl jsem si uši rukama a zavřel jsem oči a předkláněl se dopředu, až ze mě bylo klubíčko s čelem přitlačeným do trávy. Tráva byla mokrá a studená. Bylo to příjemné.

Tohle je román o záhadné vraždě.

Siobhan říkala, že bych měl napsat něco, co bych si chtěl sám přečíst. Já čtu hlavně knihy o vědě a o matematice. Nemám rád normální romány. V normálních románech lidi říkají věci jako: „Jsem protkána železem, stříbrem a žilkami usazenin. Nedokážu se sevřít v tvrdou pěst, již zatínají ti, kteří jsou nezávislí.“1 Co to znamená? Nevím. Neví to ani táta. Ani Siobhan, ani pan Jeavons. Ptal jsem se jich.

Siobhan má dlouhé světlé vlasy a nosí brýle ze zelené umělé hmoty. A pan Jeavons voní mýdlem a chodí v hnědých botách, ve kterých je asi 60 drobounkých kulatých dírek v každé.

Mám ale moc rád romány o záhadných vraždách. A tak píšu román o záhadné vraždě.

V románu o záhadné vraždě musí někdo přijít na to, kdo je vrah, a pak ho chytit. A to je hlavolam. Když to je dobrý hlavolam, přijdete někdy na odpověď už před koncem knihy.

Siobhan říkala, že kniha by měla začínat něčím, co by upoutalo pozornost čtenáře. A proto jsem začal psem. Tím psem jsem začal taky proto, že tohle se mi stalo a já si dokážu těžko představit věci, které se mi nestaly.

Siobhan si přečetla první stránku a prohlásila, že to je jinak. To slovo dala do uvozovek, které naznačila pokrčeným ukazováčkem a prostředníčkem obou rukou. Říkala, že v románech se záhadnou vraždou jsou obvykle zabiti lidé. Řekl jsem, že ve Psovi baskervillském byli zabiti dva psi, ta doga a kokršpaněl Jamese Mortimera, ale Siobhan řekla, že tohle nebyly oběti vraždy, to že byl sir Charles Baskerville. Říkala, že čtenáři se totiž víc zajímají o lidi než o psy, takže když je v knize zabitý člověk, mají chuť číst dál.

Řekl jsem, že chci psát o něčem skutečném a že znám lidi, co umřeli, ale neznám nikoho, kdo byl zabitý, kromě pana Paulsona, otce Edwarda z naší školy, a to že byla nehoda při plachtění a ne vražda a vlastně jsem ho ani neznal. Řekl jsem taky, že mi na psech záleží, protože jsou věrní a nezáludní, a že někteří psi jsou chytřejší a zajímavější než někteří lidé. Například Steve, co chodí do centra vždycky ve čtvrtek, potřebuje, aby ho krmili, a klacek ani nedonese. Siobhan mě požádala, abych tohle neříkal Stevově matce.

Potom přijela policie. Policisty mám rád. Mají uniformy a čísla a člověk ví, co od nich má čekat. Byla to policistka a policista. Policistka měla na levém kotníku dírku v punčocháčích a uprostřed dírky zarudlý škrábanec. Policista měl ? podrážce boty přilepený velký kus pomerančové slupky, která z jedné strany vykukovala ven. Policistka objala paní Shearsovou kolem ramen a odváděla ji směrem k domu.

Zvedl jsem hlavu z trávy.

Policista si podřepí vedle mě a řekl, „Byl byste tak laskav, mladý muži, a vysvětlil mi, co se to tu děje?“

Vstal jsem a odpověděl jsem, „Ten pes je mrtvý.“

„To vidím taky,“ řekl.

„Myslím, že toho psa někdo zabil,“ řekl jsem.

„Jak jsi starý?“ zeptal se.

Odpověděl jsem, „Je mi 15 let, 3 měsíce a 2 dny.“

„A co jsi vlastně v té zahradě dělal?“ zeptal se.

„Držel jsem psa,“ řekl jsem.

„A proč jsi držel toho psa?“ zeptal se.

Tohle byla těžká otázka. Bylo to něco, co jsem chtěl dělat. Mám psy rád. Když jsem viděl, že pes je mrtvý, byl jsem smutný.

Policisty mám taky rád a chtěl jsem na všechny otázky odpovědět tak, jak se má, ale policista mi nedal dost času, abych si mohl správnou odpověď rozmyslet.

„Proč jsi držel toho psa?“ zeptal se znovu.

„Mám psy rád,“ řekl jsem.

„Zabil jsi toho psa?“ zeptal se.

„Nezabil jsem toho psa,“ řekl jsem.

„To jsou tvoje vidle?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl jsem.

„Zdá se, že tě to hodně rozrušilo,“ řekl.

Ptal se na spoustu věcí a ptal se moc rychle. Otázky se mi kupily v hlavě jako bochníky v továrně, kde pracuje strýček Terry. Ta továrna je pekárna a strýček obsluhuje krájecí stroj. A kráječ občas nepracuje dost rychle, ale bochníky stále přibývají a nastane zácpa. Já si někdy svoji hlavu představuju jako stroj, ale ne vždycky jako kráječ chleba. Tak líp vysvětlím jiným lidem, co se mi v ní děje.

Policista řekl, „Zeptám se tě znovu…“

Svalil jsem se zpátky do trávy, znovu jsem se zapřel čelem do země a vydal zvuk, kterému táta říká sténání. Tenhle zvuk vydávám vždycky, když mi do hlavy přichází z okolního světa příliš mnoho informací. Je to jako když jste nervózní, držíte rádio u ucha a vyladíte ho uprostřed mezi dvěma stanicemi, takže slyšíte jen prázdné šumění, a pak otočíte knoflíkem hlasitosti na doraz doprava, abyste slyšeli jenom tohle, a potom víte, že vám nic nehrozí, protože nemůžete slyšet nic jiného.

Policista mé popadl za paži a postavil mě na nohy.

Nelíbilo se mi, že se mě takhle dotýká.

A tak jsem ho praštil.

Tohle nebude zábavná knížka. Neumím vyprávět vtipy, protože jim nerozumím. Uvedu jako příklad vtip. Je to jeden z těch tátových.

Babička se večer ptá dědečka, jestli může zhasnout.

„Můžeš,“ odpoví dědeček, „ale lampu nech rozsvícenou.“

Proč to má být vtipné, to vím. Zeptal jsem se. Je to proto, že zhasnout má dva významy, a ty jsou 1) vypnout proud a 2) umřít, a význam 1 platí jen pro lampu a význam 2 platí jen pro babičku.

Kdybych se pokusil říct sám vtip se slovem, které znamená dvě věci zároveň, bylo by to jako poslouchat dvě různé skladby najednou, což je zneklidňující a zašmodrchané a není to tak příjemné jako prázdné šumění. Je to jako když se dva lidé snaží mluvit na vás najednou a každý říká něco jiného.

A proto v téhle knížce nejsou žádné vtipy.

Chvíli se na mě díval a nic neříkal. Potom řekl, „Zatýkám tě pro napadení policejního důstojníka.“

To mě trochu uklidnilo, protože tohle policisté říkají v televizi a ve filmech.

A pak řekl, „Důrazně ti doporučuju, abys nastoupil dozadu do policejního auta, protože jestli se znovu pokusíš o nějakou tu svou skopičinu, ty hajzlíku, bude doopravdy zle. Rozuměls?“

Přešel jsem k policejnímu autu, které bylo zaparkované hned u vrátek. Otevřel zadní dveře a já jsem nastoupil. Vlezl na sedadlo řidiče a vysílačkou zavolal policistku, která byla ještě v domě. Řekl, „Ten spratek mě právě uhodil, Kate. Můžeš počkat u paní Shearsové, než ho odvezu na stanici? Řeknu Tonymu, aby to vzal kolem a vyzvedl tě.“

A ona řekla, „Jistě. Přijedu pak.“

Policista řekl „Fajn“ a rozjeli jsme se.

V policejním autě bylo cítit horkou umělou hmotu a vodu po holení a smažené brambůrky.

Jeli jsme směrem do centra mesta a já se díval na oblohu. Byla jasná noc a bylo vidět Mléčnou dráhu.

Někteří lidé si myslí, že Mléčná dráha je dlouhá čára z hvězd, ale není. Naše galaxie je obrovský disk s hvězdami vzdálenými od sebe sto tisíc světelných let a sluneční soustava leží někde u vnějšího okraje disku.

Když se podíváte ve smeru A, v úhlu 90° vůči disku, moc hvězd neuvidíte. Když se ale podíváte ve směru B, uvidíte spousty hvězd, protože se díváte přímo do středu galaxie, a protože galaxie je disk, vidíte pás hvězd.

A pak jsem přemýšlel o tom, jak si vědci dlouho lámali hlavu se skutečností, že obloha je v noci temná, i když ve vesmíru jsou miliardy hvězd a hvězdy musí být v každém směru, ve kterém se podíváte, takže obloha by měla být plná světla z hvězd, protože neexistuje skoro nic, co by světlo letící k Zemi zastavilo.

Potom přišli na to, že vesmír se rozpíná, že všechny hvězdy po velkém třesku spěchají jedna od druhé pryč a že čím dál od nás hvězdy jsou, tím rychleji letí, některé skoro stejně rychle jako světlo, a proto k nám jejich světlo nikdy nedorazí.

Tohle se mi líbí. Je to něco, k čemu můžete dojít vlastní hlavou, jen tak, že se v noci díváte na oblohu nad sebou a přemýšlíte, aniž byste se museli někoho ptát.

A až se vesmír přestane rozpínat, všechny hvězdy se zpomalí, jako míč, který jste vyhodili do vzduchu, a zastaví se a všechny začnou znovu padat směrem k jádru vesmíru. A pak už nám nebude nic bránit, abychom viděli všechny hvězdy světa, protože všechny se budou pohybovat směrem k nám, stále rychleji a rychleji, a my budeme vědět, že svět brzy skončí, protože když se v noci podíváme na oblohu, nebude vůbec tma, jenom oslepující světlo miliard a miliard hvězd, a ty všechny budou padat.

Až na to, že tohle nikdo neuvidí, protože to už na Zemi nezůstanou žádní lidé, aby to viděli. Do té doby už pravděpodobně vyhynou. A i kdyby tam lidé ještě existovali, stejně to neuvidí, protože světlo bude tak oslňující a horké, že všechny spálí, i kdyby žili v podzemních tunelech.

Kapitoly v knížkách jsou obyčejně označeny základními číslovkami 1, 2, 5, 4, 5, 6 a tak dál. Já jsem se ale rozhodl, že svoje kapitoly označím prvočísly 2, 3, 5, 7,11, 15 a tak dál, protože mám prvočísla rád.

A takhle prvočísla určíte.

Nejdřív napíšete všechna celá kladná čísla na světě.

Potom dáte pryč všechna čísla, která jsou násobkem 2. Potom dáte pryč všechna čísla, která jsou násobkem 3. Potom dáte pryč všechna čísla, která jsou násobkem 4a5a6a7a tak dál. Čísla, která zbyla, jsou prvočísla.

Pravidlo pro výpočet prvočísel je docela snadné, ale ještě nikdy nikdo nevymyslel jednoduchý vzorec, který by vám řekl, jestli nějaké doopravdy velikánské číslo je prvočíslo nebo jaké bude to nejbližší. Když je číslo doopravdy, ale doopravdy velké, může počítači trvat léta, než zjistí, jestli je to prvočíslo.

Prvočísla jsou důležitá pro vytváření kódů a v Americe jsou klasifikována jako armádní majetek a když přijdete na nějaké delší než 100 číslic, musíte to oznámit CIA a oni je od vás odkoupí za 10 000 dolarů. Jako způsob obživy by to ale moc dobré nebylo.

Prvočísla jsou to, co zbyde, když odstraníte všechna pravidla. Já myslím, že prvočísla jsou jako život. Jsou velmi logická, ale pravidla pro ně nevymyslíte, ani kdybyste nad nimi strávili všechen čas.

Když jsem přišel na policejní stanici, přinutili mě, abych si vytáhl tkaničky z bot a vyprázdnil kapsy na pult vpředu pro případ, že bych v nich měl něco, čím bych se mohl zabít nebo co bych mohl použít k útěku nebo k útoku na policistu.

Strážník za pultem měl strašně chlupaté ruce a nehty měl okousané až do krve.

Tohle jsem měl v kapsách:

1. Švýcarský nůž s 13 nástroji včetně kleští stahovaček a pilky a párátka a pinzety

2. Kousek provázku

3. Kousek dřevěné skládačky, která vypadala takhle

4. 3 granule krysího krmení pro Tobyho, mou krysu

5. 1 libru 47 pencí (ta se skládala z 1 librové mince, jedné dvacetipence, dvou desetipencí, jedné pětipence a jedné dvoupence)

6. Červenou kancelářskou svorku

7. Klíč od domu

Měl jsem taky hodinky a oni chtěli, abych je taky odložil na pult, ale řekl jsem, že si je musím nechat, protože potřebuji vědět, kolik je přesně hodin. A když se pokoušeli vzít mi je, začal jsem ječet, takže mi je nechali.

Ptali se mě, jestli mám příbuzné. Řekl jsem, že mám. Ptali se mě, kdo jsou moji příbuzní. Řekl jsem, že táta, ale máma že umřela. A řekl jsem, že to je taky strýček Terry, ale ten je v Sunderlandu a je to tátův bratr, a že to jsou taky dědečkové a babičky, ale tři z nich už umřeli a babička Burtonová že je v domově důchodců, protože je senilní a myslí si, že mě zná z televize.

Potom mě požádali o tátovo telefonní číslo.

Vysvětlil jsem, že má dvě, jedno domů a jedno, které je na mobil, a dal jsem jim obě.

Policejní cela byla hezká. Byla to skoro dokonalá krychle 2 metry dlouhá, 2 metry široká a 2 metry vysoká. Vešlo se do ní přibližně 8 kubických metrů vzduchu. Měla malé zamřížované okno a na protější straně železné dveře s dlouhou úzkou odklápěcí lištou téměř u podlahy, aby se dovnitř daly prostrčit tácy s jídlem, a s posuvným okénkem nahoře, aby se policisté mohli podívat dovnitř a zkontrolovat, jestli vězňové neuprchli nebo nespáchali sebevraždu. Byla tam taky polstrovaná lavice.

Uvažoval jsem, jak bych asi utekl, kdybych byl v nějakém příběhu. Šlo by to těžko, protože jsem měl jen to, co jsem měl na sobě, a boty bez tkaniček.

Usoudil jsem, že nejlépe by bylo počkat na nějaký doopravdy slunečný den a pak pomocí brýlí zaměřit sluneční paprsek na nějaký kus svých šatů a založit požár. A až by si všimli kouře a vyváděli mě z cely ven, utekl bych jim. A kdyby si ho nevšimli, mohl bych se na šaty vyčůrat a vystrčit je ven.

Rád bych věděl, jestli paní Shearsová řekla policii, že jsem Wellingtona zabil já, a jestli ji vsadí do vězení, když policie zjistila, že lhala. Protože když o lidech lžeme, je to pomluva.

Z lidí jsem zmatený.

Je to ze dvou základních důvodů.

První základní důvod je, že lidi hodně mluví a přitom nepoužívají slova. Siobhan říká, že když zvednete jedno obočí, může to znamenat spoustu různých věcí. Může to znamenat „chci se s tebou vyspat“ a může to taky znamenat „myslím, žes právě řekl hroznou pitomost“.

Siobhan taky říká, že když zavřete pusu a zhluboka vydechnete nosními dírkami, může to znamenat, že odpočíváte, ale taky že se nudíte nebo že máte vztek, a to všechno závisí na tom, kolik vzduchu nosními dírkami vydechnete a jak rychle a do jakého tvaru přitom pohnete ústy a jak sedíte a co jste právě předtím řekli a milión dalších věcí, které jsou příliš složité na to, aby se daly rozluštit v několika vteřinách.

Druhý základní důvod je, že lidi v hovoru často používají metafory. Tohle jsou příklady metafor:

Smíchy jsem se za břicho popadal.

Byl zřítelnicí oka mého.

Měli kostlivce ve skříni.

Byl den blbec.

Pes byl dočista mrtvý.

Slovo metafora znamená přenést něco z jednoho místa na druhé a pochází z řeckých slov µ??? (což znamená z jednoho místa na druhé) a ?????? (což znamená nést) a je to, když něco popisujete a použijete nějaké slovo pro něco, co to není. Což znamená, že slovo metafora je metafora.

Já si myslím, že by se tomu mělo říkat lež, protože den nemůže být blbec a lidi ve skříních kostlivce nemají. A když si tu větu zkusím představit v hlavě, jenom mě to poplete, protože představa, že by někdo měl někoho v oku místo zřítelnice, nemá nic společného s tím, že ho má moc rád, a kvůli tomu zapomenu, o čem ten člověk mluví.

Moje jméno je metafora. Znamená nést Krista a pochází z řeckých slov ??????? (což znamená Ježíš Kristus) a ?????? a je to jméno, které dostal svatý Kryštof, protože přenesl Ježíše přes řeku.

Teď byste rádi věděli, jak se jmenoval, než Krista přenesl přes tu řeku. Nejmenoval se ale nijak, protože tohle je apokryfní příběh, a to znamená, že je to taky lež.

Máma vždycky říkala, že jmenovat se Christopher je moc hezké, protože to je příběh o tom, jak jsme laskaví a jak si pomáháme, já ale nechci, aby moje jméno znamenalo příběh o tom, jak jsme laskaví a jak si pomáháme. Já chci, aby moje jméno znamenalo mě.

Táta přišel na policejní stanici v 1 hodinu 12 minut po půlnoci. Viděl jsem ho teprve v 1 hodinu 28 minut po půlnoci, ale věděl jsem, že tam je, protože ho bylo slyšet.

Křičel „Chci vidět svýho syna“ a „Proč jste ho sakra zavřeli?“ a „Samozřejmě že jsem strašně rozčilený.“

Potom jsem zaslechl, jak mu policista říká, aby se uklidnil. Potom jsem dlouho nic neslyšel.

V 1 hodinu 28 minut po půlnoci policista otevřel dveře cely a řekl mi, že za mnou někdo přišel.

Vyšel jsem ven. Na chodbě stál táta. Natáhl pravou ruku dopředu a rozevřel prsty do vějíře. Já jsem natáhl levou ruku dopředu a rozevřel prsty do vějíře a tak jsme se vzájemně dotýkali všemi prsty.

Děláme to proto, že táta mě chce občas obejmout a já se s lidmi nerad objímám, takže místo toho máme tohle a znamená to, že mě má rád.

Potom nás policista vybídl, abychom ho následovali chodbou do jiné místnosti. V místnosti byl stůl a tři židle. Řekl nám, abychom se posadili na vzdálenější straně stolu, a sám si sedl proti nám. Na stole stál magnetofon a já jsem se zeptal, jestli mě budou vyslýchat a jestli budou výslech nahrávat.

„Myslím, že to nebude potřeba,“ řekl.

Byl to inspektor. To můžu říct, protože neměl uniformu. Měl taky hodně chlupů v nose. Vypadalo to, jako by měl v nosních dírkách schované dvě hodně malé myšky.2

„Mluvil jsem s tvým otcem a on tvrdí, žes toho policistu nechtěl udeřit,“ řekl.

Nic jsem neříkal, protože to nebyla otázka.

„Měl jsi v úmyslu toho policistu udeřit?“ řekl.

„Ano,“ řekl jsem.

Protáhl obličej a řekl, „Ale nechtěl jsi toho policistu zranit.“

Nad tím jsem se zamyslel a pak jsem řekl, „Ne. Nechtěl jsem toho policistu zranit. Chtěl jsem jen, aby se mě přestal dotýkat.“

A on pak řekl, „Víš, že policistu nesmíš napadnout, viď?“

„Vím,“ řekl jsem.

Pár vteřin mlčel a pak se zeptal, „Zabil jsi toho psa, Christophere?“

„Nezabil jsem toho psa,“ řekl jsem.

A on řekl, „Víš, že lhát policistovi se nemá a že když budeš lhát, můžeš si způsobit opravdu vážné potíže?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Takže víš, kdo toho psa zabil?“ řekl.

„Ne,“ řekl jsem.

A on řekl, „Mluvíš pravdu?“

„Ano. Já mluvím vždycky pravdu,“ řekl jsem.

„Dobrá. Pustím tě s napomenutím,“ řekl.

Zeptal jsem se, „A dostanu ho na papíře jako potvrzení, které si můžu schovat?“

„Ne, napomenutím se rozumí, že tu máme záznam o tom, cos provedl, žes udeřil policistu, ale žes to neudělal úmyslně a žes tomu policistovi nechtěl ublížit,“ odpověděl.

„Já jsem to ale udělal úmyslně,“ řekl jsem.

A táta řekl, „Christophere, prosím tě.“

Policista zavřel pusu, hlasitě zafuněl přes nosní dírky a prohlásil, „Jestli se zase dostaneš do maléru, najdeme si tenhle zápis, uvidíme, žes byl propuštěný s napomenutím, a budeme věc posuzovat mnohem přísněji. Rozumíš, co ti říkám?“

Řekl jsem, že rozumím.

Potom řekl, že můžeme jít, vstal a otevřel dveře a my jsme vyšli na chodbu a šli zpátky k přepážce u vchodu, kde jsem si vyzvedl svůj švýcarský nůž a kousek provázku a kus dřevěné skládačky a 3 granule krysího krmení pro Tobyho a svou 1 libru 47 pencí a kancelářskou svorku a klíč od domu, což bylo všechno v igelitovém sáčku, a šli jsme k tátovu autu, které stálo zaparkované venku, a jeli jsme domů.

Já nelžu. Máma vždycky říkala, že je to tím, že jsem dobrý člověk. Ale není to tím, že jsem dobrý člověk. Je to tím, že neumím lhát.

Máma byla malá a hezky voněla. A někdy nosila flísovou mikinu se zipem vpředu až dolů, která byla růžová a vlevo na prsou měla maličkou značku Berghaus.

Lež je, když říkáte, že se stalo něco, co se nestalo. Ale vždycky existuje jen jedna věc, co se v určitém čase a na určitém místě stala. A je nekonečná řada věcí, co se na tom místě a v tu chvíli nestaly. A když přemýšlím o něčem, co se nestalo, začnu přemýšlet o všech ostatních věcech, co se nestaly.

Například dneska ráno jsem měl k snídani vločky a teplý malinový koktejl. Když ale řeknu, že jsem měl křupavé čtverečky a hrnek čaje3, začnu myslet na čokoládové lupínky a na limonádu a na kaši a na Dr. Peppera a na to, jak nesnídám v Egyptě a jak v pokoji není nosorožec a táta si neobléká potápěčský oblek a tak dál, a už jen když o tomhle píšu, celý se rozklepu a rozložím, což se mi stává v hodně vysokých budovách, když stojím úplně nahoře a pod sebou mám tisíce domů a aut a lidí a hlavu mám nabitou všemi těmi věcmi, až se bojím, že zapomenu stát rovně a nakloním se přes zábradlí a spadnu dolů a zabiju se.

Tohle je další důvod, proč nemám rád normální romány, protože se tam lže o věcech, co se nestaly, a já se z toho vyděsím a rozklepu.

A proto všechno, co tady píšu, je pravda.

Když jsme se vraceli domů, byly na obloze mraky, takže jsem Mléčnou dráhu neviděl.

„Promiň,“ řekl jsem, protože táta musel přijet na policejní stanici, což bylo nepříjemné.

„To je v pořádku,“ řekl.

„Já jsem toho psa nezabil,“ řekl jsem.

A on řekl, „Já vím.“

A pak řekl, „Christophere, nesmíš se už dostat do maléru, jasný?“

„Nevěděl jsem, že se dostanu do maléru. Měl jsem Wellingtona rád a šel jsem ho pozdravit, nevěděl jsem ale, že ho někdo zabil,“ řekl jsem.

„Jen se snaž nestrkat nos do cizích věcí,“ řekl táta.

Chvilku jsem přemýšlel a pak jsem řekl, „Zjistím, kdo Wellingtona zabil.“

A táta řekl, „Slyšels, co jsem ti říkal, Christophere?“

Řekl jsem, „Ano, slyšel jsem, cos mi říkal, ale když někoho zavraždí, musíš vypátrat, kdo to udělal, aby ho mohli potrestat.“

„Byl to jen pes, Christophere, jen zatracenej pes,“ řekl.

„Já myslím, že na psech taky záleží,“ namítl jsem.

„Nech toho,“ řekl.

„Zajímalo by mě, jestli policie zjistí, kdo ho zabil, a jestli toho člověka potrestají,“ řekl jsem.

Vtom táta praštil pěstí do volantu, až auto vybočilo a nepatrně přejelo středovou čáru na vozovce, a zakřičel, „Řekl jsem nech toho, proboha.“

Můžu říct, že byl rozzlobený, protože křičel, a já jsem ho nechtěl rozzlobit, takže jsem až domů nepromluvil.

Prošli jsme domovními dveřmi a já šel do kuchyně a vzal si mrkev pro Tobyho a odešel jsem nahoru a zavřel dveře do pokoje a vypustil Tobyho ven a dal mu mrkev. Potom jsem zapnul počítač a zahrál si 76 her s minolovkou a zvládl verzi pro experty za 102 vteřin, což bylo jen o 3 vteřiny horší než můj nejlepší čas, který je 99 vteřin.

Ve 2 hodiny 7 minut ráno jsem se rozhodl, že než si vyčistím zuby a než půjdu spát, dám si pomerančovou šťávu, a tak jsem sešel dolů do kuchyně. Táta seděl na pohovce, sledoval v televizi kulečník a popíjel whisky. Z očí mu tekly slzy.

„Je ti smutno kvůli Wellingtonovi?“ zeptal jsem se.

Dlouze se na mě zadíval a popotáhl. Potom řekl, „Ano, Christophere, dá se říct. Dá se to tak klidně říct.“

Rozhodl jsem se, že ho nechám samotného, protože když mně je smutno, chci být sám. Takže jsem nic neřekl. Jen jsem vešel do kuchyně, udělal si pomerančovou šťávu a odnesl si ji nahoru do pokoje.

Máma umřela před dvěma lety.

Jednoho dne jsem se vrátil ze školy domů a nikdo mi neotvíral, takže jsem si zašel pro klíč, který jsme měli schovaný pod květináčem za dveřmi do kuchyně. Dostal jsem se sám do domu a pokračoval na modelu Shermanu, který jsem právě sestavoval.

Za hodinu a půl se vrátil z práce domů táta. Má firmu a provádí údržbu topení a opravy kotlů s člověkem, který se jmenuje Rhodri a je to jeho zaměstnanec. Zaklepal na dveře mého pokoje a otevřel a zeptal se, jestli jsem neviděl mámu.

Řekl jsem, že neviděl, a on sešel dolů a začal telefonovat. Neslyšel jsem, co říká.

Pak přišel nahoru do mého pokoje a řekl, že ještě musí na chvíli pryč a neví přesně, jak dlouho tam bude. Řekl, že kdybych něco potřeboval, mám mu zavolat na mobil.

Byl pryč 21 hodiny. Když se vrátil, šel jsem dolů. Seděl v kuchyni a díval se oknem dozadu do zahrady, směrem k rybníku a k plotu z vlnitého plechu a na špičku kostela v Manstead Street, který vypadá jako hrad, protože je normanský.

„Obávám se, že mámu nějaký čas neuvidíš,“ řekl.

Nedíval se na mě, když to říkal. Pořád se díval oknem ven.

Lidé se na vás obyčejně dívají, když s vámi mluví. Vím, že se snaží přijít na to, co si myslím, ale já nedokážu říct, co si myslí oni. Je to jako být v místnosti s polopropustným zrcadlem ze špionážního filmu. Ale to, jak ke mně táta mluvil a nedíval se na mě, bylo hezké.

„Proč ne?“ řekl jsem.

Hodně dlouho mlčel a pak řekl, „Máma musela jít do nemocnice.“

„A můžeme za ní na návštěvu?“ zeptal jsem se, protože mám nemocnice rád. Mám rád uniformy a přístroje.

„Ne,“ řekl táta.

„A proč ne?“ řekl jsem.

A on řekl, „Potřebuje klid. Potřebuje být sama.“

„Je to psychiatrická nemocnice?“ zeptal jsem se.

A táta řekl, „Ne. Je to všeobecná nemocnice. Má potíže… potíže se srdcem.“

„Budeme jí tam muset donést jídlo,“ řekl jsem, protože vím, že jídlo v nemocnici není moc dobré. David z naší školy šel do nemocnice na operaci nohy, na prodloužení lýtkového svalu, aby mohl lépe chodit. A to jídlo nesnášel, takže jeho matka mu nosila jídla každý den.

Táta zase dlouho mlčel a pak prohlásil, „Vezmu jí tam něco během dne, až budeš ve škole, a dám to doktorům a oni to mámě můžou dát, ano?“

„Ty ale neumíš vařit,“ řekl jsem.

Táta si schoval obličej do dlaní a řekl, „Christophere, podívej se. Koupím něco hotového u Markse a Spencera a vezmu to tam. Má to ráda.“

Řekl jsem, že jí vyrobím přání k uzdravení, protože to se dělá pro lidi, když jsou v nemocnici.

Táta řekl, že ho tam příští den odnese.

Když jsem jel druhý den ráno autobusem do školy, minuli jsme 4 červená auta v řadě za sebou, což znamenalo, že to je dobrý den, takže jsem se rozhodl, že nebudu kvůli Wehingtonovi smutný.

Pan Jeavons, psycholog u nás ve škole, se mě jednou ptal, proč 4 červená auta v řadě za sebou znamenají dobrý den a 3 červená auta v řadě za sebou znamenají celkem dobrý den a 5 červených aut v řadě za sebou znamená super dobrý den a proč 4 žlutá auta v řadě za sebou znamenají špatný den, což je den, kdy s nikým nemluvím, sedím sám a čtu si knihy a nesním oběd a neriskuji. Řekl, že jsem nepochybně velice logicky založený člověk, takže ho překvapuje, že takhle uvažuji, protože to moc logické není.

Řekl jsem, že mám rád, když jsou věci pěkně uspořádané. A jeden ze způsobů, jak mít věci pěkně uspořádané, je uvažovat logicky. A zvlášť, když těmi věcmi jsou čísla nebo argumentace. Existují ale i další způsoby, jak věci pěkně uspořádat. A proto mám dobré dny a špatné dny. A řekl jsem, že někteří lidé, co pracují v kancelářích, vyjdou ráno z domu, vidí, že slunce svítí, a proto se cítí šťastní, nebo vidí, že prší, a to je rozesmutní, ale jediný rozdíl je v počasí, a když pracují v kanceláři, nemá počasí co dělat s tím, jestli mají dobrý den nebo špatný den.

Řekl jsem, že když táta ráno vstane, vždycky si natáhne kalhoty a teprve potom si natáhne ponožky, a to není logické, ale on to tak dělá pořád, protože má taky rád věci uspořádané. A kdykoli jde nahoru, bere dva schody najednou a vždycky začne pravou nohou.

Pan Jeavons řekl, že jsem velice chytrý chlapec.

Řekl jsem, že nejsem chytrý. Jen si všímám, jak věci fungují, a to není chytrost. Je to pouze všímavost. Chytří jste, když si všímáte, jak věci fungují, a tenhle důkaz použijete k vymyšlení něčeho nového. Jako že vesmír se rozpíná nebo kdo spáchal vraždu. Nebo když vidíte něčí jméno a přiřadíte každému písmenu hodnotu od 1 do 26 (a = 1, b = 2 atd.) a ta čísla zpaměti sečtete a zjistíte, že vám vyšlo prvočíslo, jako Ježíš Kristus (151) nebo Scooby Doo (113) nebo Sherlock Holmes (163) nebo doktor Watson (167).

Pan Jeavons se mě zeptal, jestli mám pocit bezpečí, vždycky když si věci pěkně uspořádám, a já řekl, že ano.

Potom se mě zeptal, jestli mi vadí, když se věci mění. A já řekl, že je mi jedno, když se věci mění, pokud se mám například stát astronautem, což je jedna z největších změn, jakou si můžete představit, hned po tom, že byste se stali holkou nebo umřeli.

Ptal se mě, jestli se chci stát astronautem, a já řekl, že chci.

Říkal, že stát se astronautem není snadné. Řekl jsem, že to vím. Musíte se stát důstojníkem letectva a musíte přijímat spoustu rozkazů a být připraven zabíjet jiné lidské bytosti a já nedokážu přijímat rozkazy. Nemám taky vidění 20/20, které potřebujete, aby z vás byl pilot. Řekl jsem ale, že si přesto můžeme přát něco, co se pravděpodobně vůbec nestane.

Terry, což je starší bratr Francise, který je z naší školy, říkal, že jediná práce, kterou já tak můžu dostat, je rovnat vozíky v supermarketu nebo vyklízet oslí trus na zvířecí farmě, a že nenechají nějaký křečouny řídit rakety za miliardy liber. Když jsem tohle vyprávěl tátovi, řekl, že Terry žárlí, protože jsem chytřejší než on. Což je hloupost, tohleto si myslet, protože my spolu nesoutěžíme. Terry ale hlupák je, takže quod erat demonstrandum, což je latinsky kterážto věc měla být prokázána, což znamená takto potvrzeno.

Já nejsem křečoun, což znamená po obrně, jako Francis, který křečoun je, ale i když se zřejmě nestanu astronautem, půjdu na univerzitu a budu studovat matematiku nebo fyziku nebo matematiku a fyziku (což je dvouoborové studium), protože mám matematiku i fyziku rád a jsem v nich moc dobrý. Terry ale na univerzitu nepůjde. Táta říká, že zřejmě skončí ve vězení.

Terry má na rameni vytetované srdce uprostřed probodnuté dýkou.

Tomuhle se ale říká odbočka a já se teď vrátím zpátky ke skutečnosti, že to byl dobrý den.

Protože to byl dobrý den, rozhodl jsem se, že zkusím vypátrat, kdo zabil Wellingtona, protože dobrý den je den pro nápady a plány.

Když jsem to řekl Siobhan, odpověděla, „No, dneska máme psát příběh, takže proč nenapíšeš o tom, jak jsi našel Wellingtona a jak ses dostal na policejní stanici?“

A tehdy jsem o tom začal psát.

A Siobhan řekla, že mi pomůže s pravopisem a s gramatikou a s poznámkami.

O dva týdny později máma umřela.

Já jsem za ní na návštěvě v nemocnici nebyl, ale táta tam donesl spoustu jídla od Markse a Spencera. Říkal, že dobře vypadá a že se už zřejmě cítí lépe. Moc mě pozdravuje a moje přání k uzdravení si postavila na stolek u postele. Taky říkal, že se jí to moc líbí.

Bylo to přání s obrázky aut. Vypadalo takhle

Vyráběl jsem je ve škole s paní Petersovou, kterou máme na výtvarnou výchovu, a byl to linoryt, který dostanete, když nakreslíte obrázek na kousek lina, a paní Petersová ten obrázek objede dokola Stanleyovým nožem a vy potom nanesete na lino inkoust a přitisknete ho na papír, a proto jsou všechna auta stejná, protože jsem vyrobil jedno auto a obtiskl je na papír devětkrát. A na ten nápad se spoustou aut přišla paní Petersová a mně se to líbilo. A všechna auta jsem vybarvil červeným inkoustem, aby to byl pro mámu super super dobrý den.

Táta řekl, že umřela na infarkt a že to bylo nečekané.

„Na jaký druh infarktu?“ řekl jsem, protože mě to překvapilo. Mámě bylo teprve 38 a srdeční infarkty obvykle mívají starší lidé a máma byla nesmírně aktivní a jezdila na kole a jedla zdravá jídla s vysokým podílem vláknin a nízkým obsahem tuků, jako drůbež a zeleninu a müsli.

Táta říkal, že neví, jaký druh infarktu měla, a že teď na takové otázky není vhodná chvíle.

Řekl jsem, že to pravděpodobně bylo aneurisma.

Srdeční infarkt je, když některý ze srdečních svalů přestane být zásobován krví a odumře. Existují dva základní typy srdečního infarktu. První je embolie. Ta nastane, když krevní chuchvalec ucpe některou z cév, která přivádí krev k srdečním svalům. A tomu můžeme předejít tím, že užíváme aspirin a jíme ryby. A proto taky tenhle druh srdečního infarktu nehrozí Eskymákům, protože jedí ryby a ryby zabraňují srážení krve, ale když se pořádně říznou, můžou i vykrvácet.

Aneurisma znamená, že céva praskne a krev se nedostane k srdci, protože uniká. A někteří lidé mají aneurisma jen proto, že mají cévu v jednom místě slabší, jako paní Hardistyová, která bydlela v naší ulici v čísle 72 a měla slabší místo na krční tepně a umřela jen proto, že otočila hlavu dozadu, aby zaparkovala auto.

Na druhou stranu to embolie mohla být, protože při dlouhém ležení, jako když jste třeba v nemocnici, se krev sráží lépe.

„Je mi to líto, Christophere, moc líto,“ řekl táta.

Ale nebyla to jeho vina.

Potom se u nás stavila paní Shearsová a uvařila nám večeři. Měla sandály a džínsy a tričko s nápisem WINDSURFING a KORFU a s obrázkem surfaře.

A táta seděl a ona stála u něho, tiskla si jeho hlavu k sobě a říkala, „Hlavu vzhůru, Ede. To zvládneme.“

A pak nám připravila špagety s rajskou omáčkou.

A po večeři si se mnou zahrála scrabble a já jsem ji porazil 247:134.

Rozhodl jsem, že vypátrám, kdo zabil Wellingtona, přestože mi táta přikázal, abych nestrkal nos do cizích věcí.

Já totiž nedělám vždycky to, co se mi řekne.

A nedělám to proto, že když vám lidi řeknou, co máte dělat, je to obvykle matoucí a nedává to smysl.

Lidi například často řeknou „Buď zticha,“ neřeknou vám ale, jak dlouho máte být zticha. Nebo vidíte tabulku s nápisem NEVSTUPUJTE NA TRÁVNÍK, ale mělo by tam být NEVSTUPUJTE NA TRÁVNÍK KOLEM TÉTO TABULKY nebo NEVSTUPUJTE NA TRÁVNÍK V TOMTO PARKU, protože je spousta trávníků, po kterých se chodit může.

Lidi taky pořád porušují pravidla. Například táta často překročí 50 mil v zóně s příkazem 30 mil/hod. a někdy řídí, i když pil, a v dodávce jezdí často nepřipoutaný. A v Bibli se říká Nezabiješ, ale byli křižáci a dvě světové války a válka v Zálivu a ve všech křesťané zabíjeli lidi.

Nevím taky, jak to táta myslí, když říká „nestrkej nos do cizích věcí“, protože nevím, co myslí těmi „cizími věcmi“, protože já dělám spoustu věcí s jinými lidmi, ve škole a v obchodě a v autobuse, a jeho práce je chodit k lidem domů a montovat jim kotle a radiátory. A všechny tyhle věci jsou cizí věci.

Siobhan tomu rozumí. Ta když mi řekne, abych něco nedělal, řekne mi přesně, co nesmím dělat. A to se mi líbí.

Například jednou řekla, „Sáru nesmíš nikdy udeřit ani do ní strkat, Christophere. I když si začne. Jestli tě uhodí znovu, jdi od ní, zůstaň klidný a počítej od 1 do 50, potom přijď za mnou, řekni mi, co provedla, nebo řekni někomu z ostatních učitelů, co udělala.“

Nebo například jednou mi řekla, „Jestli se chceš zhoupnout na houpačce a tam se už houpá někdo jiný, nikdy ho z ní nesmíš vystrčit. Musíš ho požádat, jestli se můžeš zhoupnout. A pak musíš počkat, až se dohoupá.“

Když vám ale jiní lidé říkají, co nesmíte dělat, nedělají to takhle. Takže se rozhoduju sám, co budu a co nebudu dělat.

Ten večer jsem zašel k paní Shearsové, zaklepal jsem na dveře a čekal, až mi přijde otevřít.

Otevřela mi s hrnkem čaje v ruce, na nohou měla pantofle z beraní kožešiny a sledovala v televizi soutěžní pořad, protože televize byla zapnutá a zaslechl jsem, jak někdo říká, „Hlavní město Venezuely je… a) Maracas, b) Caracas, c) Bogota nebo d) Georgetown.“ A já věděl, že je to Caracas.

„Christophere, já tě zrovna teď opravdu nechci vidět,“ řekla.

„Já jsem Wellingtona nezabil,“ řekl jsem.

A ona odpověděla, „Co tu chceš?“

„Chtěl jsem vám jen říct, že jsem Wellingtona nezabil. A chci taky vypátrat, kdo ho zabil,“ řekl jsem.

Trochu čaje se jí vylilo na koberec.

„Víte, kdo zabil Wellingtona?“ řekl jsem.

Na otázku mi neodpověděla, řekla jen, „Sbohem, Christophere“ a zavřela dveře.

Rozhodl jsem se tedy, že se pustím do detektivní práce.

Věděl jsem, že mě pozoruje a čeká, až odejdu, protože jsem viděl, jak stojí v předsíni za prosklenými domovními dveřmi. Takže jsem se vydal zpátky po chodníčku a vyšel ze zahrady ven. Pak jsem se ohlédl a všiml si, že už v předsíni nestojí. Přesvědčil jsem se, že se nikdo nedívá, přelezl jsem zídku a prošel podle domu do zadní zahrádky ke kůlně, kde si schovávala všechno zahradní nářadí.

Na dveřích kůlny byl visací zámek a dovnitř jsem se nedostal, takže jsem ji z boku obešel k postrannímu okénku. A pak se mi něco povedlo. Když jsem nahlížel oknem dovnitř, všiml jsem si vidlí, které vypadaly úplně stejně jako vidle, co trčely z Wellingtona. Ležely na lavici pod oknem a byly očištěné, protože hroty nebyly vůbec od krve. Viděl jsem i jiné nářadí, rýč a hrábě a takové ty dlouhé nůžky, co lidi používají ke stříhání větví, které jsou moc vysoko a nedá se na ně dosáhnout. A všechny měly stejnou rukojeť ze zelené umělé hmoty, jako vidle. To znamenalo, že vidle patřily paní Shearsové. Buď tohle, nebo to byla falešná stopa, což je klíč, který vás zavede k mylnému závěru, nebo něco, co vypadá jako klíč, a není.

Rád bych věděl, jestli Wellingtona nezabila sama paní Shearsová. Ale kdyby zabila Wellingtona sama, proč by vyběhla z domu a křičela „Cos to sakra udělal mýmu psovi?“

Řekl bych, že paní Shearsová Wellingtona asi nezabila. Ale ať ho zabil kdo chtěl, udělal to pravděpodobně vidlemi paní Shearsové. A kůlna byla zamčená. To znamená, že to byl někdo, kdo měl klíč od kůlny, nebo že ji nechala odemčenou nebo že nechala vidle ležet na zahradě.

Zaslechl jsem nějaký zvuk, ohlédl se a uviděl paní Shearsovou, jak stojí na trávníku a dívá se na mě.

„Přišel jsem se podívat, jestli jsou v kůlně vidle,“ řekl jsem.

„Jestli okamžitě neodejdeš, zase zavolám policii,“ řekla paní Shearsová.

A tak jsem šel domů.

Když jsem přišel domů, pozdravil jsem tátu a odešel jsem nahoru a nakrmil Tobyho, svoji krysu, a byl jsem šťastný, že jsem detektiv a vyšetřuju, jak se věci mají.

Paní Forbesová ve škole říkala, že když máma umřela, tak odešla do nebe. Paní Forbesová je totiž hodně stará a věří v nebe. A chodí v lehkých teplácích, protože říká, že jsou mnohem pohodlnější než normální kalhoty. A jednu nohu má o něco kratší než druhou, protože měla havárii na motorce.

Když ale máma umřela, neodešla do nebe, protože nebe neexistuje.

Manžel paní Petersové je farář a říká se mu reverend Peters a občas si s námi přijde do školy popovídat a já jsem se ho ptal, kde je nebe, a on mi odpověděl, „To není v našem vesmíru. To je docela jiné místo.“

Reverend Peters, když někdy přemýšlí, vydává jazykem legrační tikavý zvuk. A kouří cigarety a jsou mu cítit z dechu a já to nemám rád.

Řekl jsem, že za vesmírem nic neexistuje a že žádné jiné místo už není. Jedině, že byste prolétli černou dírou, ale černé díře se říká singularita, což znamená, že se nedá zjistit, co je na druhé straně, protože přitažlivost černé díry je tak obrovská, že jí neprojdou ani elektromagnetické vlny, jako je světlo, a jedině elektromagnetické vlny nám mohou poskytnout informaci o tak vzdálených věcech. A kdyby nebe bylo na druhé straně černé díry, museli by mrtví být vystřelováni do mimozemského prostoru v raketách, aby se tam dostali, a to nejsou, protože toho by si lidé všimli.

Já si myslím, že lidé věří v nebe, protože se jim nelíbí představa, že umřou, protože chtějí žít dál a nesnesou pomyšlení, že do jejich domu se nastěhují jiní lidé a jejich věci odvezou na smetiště.

Reverend Peters odpověděl, „No, když říkám, že nebe je za vesmírem, je to vlastně jen způsob mluvy. Řekl bych, že ve skutečnosti to znamená, že jsou s Bohem.“

„Ale kde je Bůh?“ namítl jsem.

A reverend Peters řekl, že si o tom promluvíme jindy, až bude mít víc času.

Když ale umřete, doopravdy se stane to, že váš mozek přestane fungovat a vaše tělo shnije, jako když umře králík a my ho pochováme do země na konci zahrady. A všechny jeho molekuly se rozloží na jiné molekuly a přejdou do země a sežerou je červi a přejdou do rostlin, a když na tom místě budeme kopat za 10 let, nebude tam už nic, jen jeho kostra. A za 1000 let zmizí i ta kostra. Tak to ale má být, protože králík je teď součástí květin a jabloně a hlohového keře.

Když umřou lidé, bývají někdy uloženi do rakví, což znamená, že se dost dlouho nesmísí se zemí, dokud dřevo rakve neshnije.

Mámu ale zpopelnili. To znamená, že ji uložili do rakve a spálili a roztloukli a přeměnili na popel a kouř. Co se stalo s popelem, nevím, a v krematoriu jsem se zeptat nemohl, protože jsem nebyl na pohřbu. Kouř ale projde komínem do vzduchu a já se občas dívám na oblohu a říkám si, že tam nahoře jsou máminy molekuly, nebo jsou v mracích nad Afrikou nebo nad Antarktidou, nebo padají jako déšť do deštných pralesů Brazílie nebo někde jinde jako sníh.

Příští den byla sobota a v sobotu se toho nedá moc dělat, pokud mě táta nevezme někam na výlet, projet se na lodičce po jezeře nebo do botanické zahrady, ale tuhle sobotu hrála Anglie fotbalový zápas s Rumunskem, což znamená, že se na výlet nejelo, protože táta chtěl sledovat zápas v televizi. A tak jsem si řekl, že budu trochu pokračovat v detektivní práci.

Rozhodl jsem se, že se zeptám někoho z ostatních lidí, co bydlí v naší ulici, jestli neviděli, jak někdo zabíjí Wellingtona, nebo jestli nezpozorovali ve čtvrtek v noci na ulici něco divného.

S cizími lidmi já obyčejně nemluvím. Nerad mluvím s lidmi, které neznám. Není to kvůli cizím lidem, o kterých nás učí ve škole, kvůli těm, co vám nabízejí bonbóny nebo vás chtějí svézt autem, protože chtějí mít s vámi sex. To mi starosti nedělá. Kdyby se mě nějaký neznámý člověk dotkl, praštil bych ho, a já dokážu lidi praštit docela silně. Když jsem například dal ránu pěstí Sáře, protože mě zatahala za vlasy, ztratila vědomí a měla otřes mozku a museli ji odvézt do nemocnice na úrazovou pohotovost. A vždycky mám taky v kapse svůj švýcarský nůž a ten má pilku, která dokáže člověku uříznout prst.

Cizí lidi nemám rád, protože nemám rád lidi, které jsem ještě nikdy neviděl. Je jim těžko rozumět. Je to, jako když jsme byli v kempu ve Francii, kam jsme občas jezdili na prázdniny, když byla máma naživu. A já jsem to nenáviděl, protože když jste šli do obchodu nebo do restaurace nebo na pláž, vůbec nikomu jste nerozuměli, a to bylo děsivé.

Mně trvá dlouho, než si zvyknu na lidi, které neznám. Například když se ve škole objeví nějaký nový člen sboru, nepromluvím na něho týdny a týdny. Jenom ho pozoruju, dokud neuznám, že není nebezpečný. Potom mu dávám otázky o něm samotném, jako jestli má domácí zvířata a jaká je jeho oblíbená barva a co ví o vesmírných expedicích Apolla a nechám ho nakreslit plánek jeho domu a zeptám se, jaký typ auta má, a tak ho poznávám. A potom mi už nevadí, že jsem s ním v jedné místnosti, a už ho nemusím pořád hlídat.

Takže promluvit s ostatními lidmi v naší ulici bylo odvážné. Pokud se ale pouštíte do detektivní práce, musíte být odvážní, a tak mi nic jiného nezbývalo.

Ze všeho nejdřív jsem si nakreslil plánek konce naší ulice, která se jmenuje Randolphova, a ten vypadá takhle

Potom jsem se přesvědčil, že mám v kapse švýcarský nůž, vyšel jsem ven a zaklepal na dveře v čísle 40, které je naproti domu paní Shearsové, což znamená, že mohli docela klidně něco vidět. Lidé, co bydlí v čísle 40, se jmenují Thompsonovi.

Dveře otevřel pan Thompson. Na sobě měl triko s nápisem

PIVO

už 2000 let

pomáhá ošklivým lidem

se sexem

„Co si přeješ?“ zeptal se pan Thompson.

„Nevíte, kdo zabil Wellingtona?“ řekl jsem.

Nedíval jsem se mu do tváře. Nerad se dívám lidem do tváře, zvláště když je neznám. Pár vteřin nic neříkal.

A pak se zeptal, „Kdo jsi?“

„Jsem Christopher Boone z domu číslo 36 a znám vás. Vy jste pan Thompson,“ řekl jsem.

„Jsem bratr pana Thompsona,“ řekl.

A já jsem řekl, „Nevíte, kdo zabil Wellingtona?“

„Kdo je ksakru ten Wellington?“ řekl.

„Pes paní Shearsové. Paní Shearsová bydlí v domě číslo 41,“ řekl jsem.

„A někdo jí zabil psa?“ řekl.

„Vidlemi,“ řekl jsem.

„Ježíšikriste.“

„Zahradními vidlemi,“ upřesnil jsem pro případ, že by to správně nepochopil. Potom jsem se zeptal, „Nevíte, kdo ho zabil?“

„Nemám nejmenší potuchy,“ řekl.

„A nevšiml jste si ve čtvrtek večer něčeho podezřelého?“ řekl jsem.

„Poslyš, chlapče, opravdu si myslíš, že tady můžeš takhle obcházet a vyptávat se?“ řekl.

A já jsem řekl, „Ano, protože chci zjistit, kdo zabil Wellingtona, a píšu o tom knihu.“

„No, ve čtvrtek jsem byl v Colchestru, takže se ptáš na špatné adrese,“ řekl.

Já řekl „Děkuji“ a odešel jsem.

V domě číslo 42 mi nikdo neotevřel.

Lidi, co bydlí v čísle 44, znám od vidění, ale nevím, jak se jmenují. Jsou to černoši, muž a žena se dvěma dětmi, klukem a holkou. Otevřít mi přišla ta paní. Měla na sobě boty, které připomínaly vojenské boty, a na zápěstí měla 5 barevných stříbrných náramků a ty chrastily. Řekla, „Ty jsi Christopher, viď?“

Řekl jsem, že ano, a zeptal se jí, jestli neví, kdo zabil Wellingtona. Věděla, kdo byl Wellington, takže to jsem jí nemusel vysvětlovat, a slyšela, že ho zabili.

Zeptal jsem se, jestli si ve čtvrtek večer nevšimla něčeho podezřelého, co by mohlo být vodítkem.

„Jako čeho?“ zeptala se.

„Třeba cizího člověka. Nebo zvuků, jako když se lidi hádají,“ řekl jsem.

Ona ale řekla, že nevšimla.

A tak jsem se rozhodl použít to, čemu se říká změna taktiky, a zeptal se jí, jestli neví o někom, kdo by chtěl, aby paní Shearsová byla smutná.

„Měl by sis o tom možná promluvit s otcem,“ řekla.

Vysvětlil jsem jí, že otce se zeptat nemůžu, jelikož vyšetřování je tajné, jelikož mi řekl, abych nestrkal nos do cizích věcí.

Řekla, „No, možná má pravdu, Christophere.“

A já řekl, „Takže nevíte o ničem, co by mohlo být stopa?“

„Ne,“ řekla a potom dodala, „Buďte opatrný, mladý muži.“

Řekl jsem, že budu opatrný, pak jsem jí poděkoval, že mi odpověděla na otázky, a zamířil jsem k domu číslo 43, což je dům vedle domu paní Shearsové.

Lidi, co bydlí v čísle 43, jsou pan Wise a jeho matka, která je na vozíku, a on s ní bydlí proto, aby ji mohl vozit na nákupy a sem a tam.

Dveře mi otevřel pan Wise. Byl cítit tělesným pachem a zatuchlými sušenkami a starou praženou kukuřicí a přesně takhle páchnete, když jste se hodně dlouho nemyli, jako Jason ve škole, který páchne, protože jejich rodina je chudá.

Zeptal jsem se pana Wise, jestli neví, kdo zabil ve čtvrtek v noci Wellingtona.

„Krucinál, ty policajti jsou ale čím dál mladší, že jo?“ řekl a pak se rozesmál. Já nemám rád, když se na mě lidi smějou, tak jsem se otočil a šel jsem pryč.

Na dveře v čísle 38, což je dům vedle nás, jsem nezaklepal, protože lidi z toho domu berou drogy a táta říká, že se s nimi nemám nikdy pouštět do řeči, takže to nedělám. A pouštějí si v noci nahlas hudbu a občas, když je potkám na ulici, mě vyděsí. A vlastně to ani není jejich dům.

Vtom jsem si všiml, že ta stará paní, co bydlí v čísle 39, na druhou stranu od domu paní Shearsové, je na přední zahrádce a stříhá elektrickými nůžkami živý plot. Jmenuje se Alexanderová. A má psa, jezevčíka, takže to bude zřejmě dobrý člověk, když má ráda psy. Pes s ní ale na zahrádce nebyl. Byl v domě.

Paní Alexanderová měla na sobě džínsy a tenisky, což staří lidé normálně nenosí. A džínsy měla od hlíny. A ty tenisky byly tenisky od New Balance. A měly červené tkaničky.

Došel jsem k paní Alexanderové a řekl, „Nevíte něco o tom, jak byl zabitý Wellington?“

Ona pak vypnula elektrické nůžky a řekla, „Obávám se, že mi to budeš muset říct ještě jednou, jsem trochu nahluchlá.“

Takže jsem řekl, „Nevíte něco o tom, jak byl zabitý Wellington?“

„Slyšela jsem to včera. Smutné. Smutné,“ řekla.

„A nevíte, kdo ho zabil?“ zeptal jsem se.

„Ne, to nevím,“ řekla.

Odpověděl jsem, „Někdo to vědět musí, protože osoba, která zabila Wellingtona, ví, že ho zabila. Pokud není duševně nemocná a neuvědomuje si, co dělá. Nebo pokud netrpí ztrátou paměti.“

„No, domnívám se, že máš asi pravdu,“ řekla.

„Děkuji, že jste mi pomohla s vyšetřováním,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Ty jsi Christopher, vid?“

„Ano, bydlím v čísle 36,“ řekl jsem.

A ona řekla, „My jsme spolu ještě nikdy nemluvili, vid?“

„Ne. Nerad mluvím s lidmi, které neznám. Vedu ale vyšetřování,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Vídám tě každý den, když jdeš do školy.“

Na tohle jsem neodpověděl.

„Je od tebe moc hezké, žes mě přišel pozdravit,“ řekla.

Na tohle jsem taky neodpověděl, protože paní Alexanderová klábosila, což je, když si lidi vzájemně sdělují věci a nejsou to ani otázky ani odpovědi a nemají souvislost.

A pak řekla, „I když je to jen proto, že vedeš vyšetřování.“

Znovu jsem řekl „děkuji“.

A už jsem se otáčel a chtěl odejít, když vtom řekla, „Mám vnuka v tvém věku.“

Zkusil jsem klábosit a řekl jsem, „Mně je 15 let a 3 měsíce a 3 dny.“

„No, skoro stejný věk,“ řekla.

Pak jsme chvilku nic neříkali, až se zeptala, „Ty nemáš psa, že ne?“ „Ne,“ řekl jsem.

„Ale asi bys psa chtěl, viď?“ řekla.

„Já mám krysu,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Krysu?“

„Jmenuje se Toby,“ řekl jsem.

„Ach,“ řekla paní Alexanderová.

Pak jsem řekl, „Většina lidí nemá krysy ráda, protože si myslí, že přenášejí nemoci, jako je dýmějový mor. Je to ale jen proto, že žily ve stokách a schovávaly se na lodích, které připlouvaly z cizích zemí, kde byly tyhle zvláštní nemoci. Ale krysy jsou velice čistotné. Toby se vždycky sám myje. A nemusíte s ním chodit na procházky. Já ho jen nechávám proběhnout po pokoji, aby se trochu protáhl. A někdy mi sedí na rameni nebo se mi schová do rukávu jako do doupěte. Ale v přírodě krysy v doupatech nežijí.“

Paní Alexanderová řekla, „Nechtěl bys jít dovnitř na čaj?“

A já řekl, „Já k cizím lidem nechodím.“

A ona řekla, „Tak co kdybych ho přinesla ven? Máš rád citrónovou šťávu?“

„Mám rád jen pomerančovou šťávu,“ odpověděl jsem.

A ona řekla, „Naštěstí jí také trochu mám. A co Battenberg?“

A já řekl, „Nevím, protože nevím, co to je Battenberg.“

„To je takový dortík. Uprostřed má čtyři růžové a žluté čtverečky a na krajích marcipánovou polevu,“ řekla.

A já řekl, „Je to takový dlouhý dort se čtvercovým vzorem, který je rozdělený do stejně velkých střídavě barevných čtverečků?“

„Ano, myslím, že bys ho tak asi mohl popsat,“ řekla.

„Myslím, že bych si dal růžové čtverečky, ale žluté čtverečky ne, protože nemám žlutou rád. A nevím co to je marcipán, takže nevím, jestli bych si ho dal,“ odpověděl jsem.

A ona řekla, „Obávám se, že marcipán je také žlutý. Možná bych místo toho měla přinést nějaké sušenky. Máš rád sušenky?“

A já řekl, „Ano. Některé druhy sušenek.“

A ona řekla, „Nějaké vyberu.“

Potom se otočila a odcházela k domu. Pohybovala se hodně pomalu, protože to už byla stará paní, a uvnitř domu byla přes 6 minut a já jsem už začínal být nervózní, protože jsem nevěděl, co v tom domě dělá. Dobře jsem ji neznal a nevěděl jsem, jestli mluvila pravdu o tom, že dostanu pomerančovou šťávu a dort. A napadlo mě, že možná volá na policii a já se tak dostanu do ještě většího maléru, protože mám napomenutí.

Takže jsem odešel.

A jak jsem přecházel ulici, rázem se vyrojilo spousta nápadů, kdo všechno mohl zabít Wellingtona. Představil jsem si v hlavě řadu logických důvodů, která vypadala takhle:

1. Proč byste zabili psa?

a) Protože nenávidíte psy.

b) Protože jste šílený.

c) Protože chcete paní Shearsové způsobit trápení.

2. Neznal jsem nikoho, kdo nenáviděl Wellingtona, takže pokud to bylo a), byl to pravděpodobně cizí člověk.

3. Neznal jsem nikoho šíleného, takže pokud to bylo b), byl to pravděpodobně taky cizí člověk.

4. Vraždu většinou spáchá někdo, koho oběť zná. Vůbec nejpravděpodobnější je to, že vás na Štědrý den zavraždí člen vaší vlastní rodiny. Tohle je fakt. Wellington byl proto velice pravděpodobně zabit někým, koho znal.

5. Pokud to bylo c), znal jsem jedinou osobu, která neměla ráda paní Shearsovou, a to byl pan Shears, a ten znal Wellingtona opravdu dobře.

Znamenalo to, že pan Shears byl můj podezřelý číslo 1.

Pan Shears byl ženatý s paní Shearsovou a ještě před dvěma lety spolu žili. Potom pan Shears odešel a už se nevrátil. A proto k nám paní Shearsová zaskočila a navařila nám, když máma umřela, protože už nemusela vařit panu Shearsovi a nemusela sedět doma a být jeho ženou. A táta taky říkal, že potřebuje společnost a nechce být sama.

A někdy u nás paní Shearsová zůstala přes noc a já jsem byl rád, když zůstala, protože všechno pěkně uklidila a vyrovnala skleničky a pánve a mísy na policích v kuchyni hezky podle velikosti a vždycky je obrátila etiketami dovnitř a uložila nože a vidličky a lžíce v kredenci do správných přihrádek.

Kouřila ale cigarety a říkala spoustu věcí, kterým jsem nerozuměl, jako, „Už půjdu na kutě,“ a „Je tam pěkná kosa,“ a „Jdem si něco uklohnit.“ A mně se nelíbilo, když říkala takové věci, protože jsem nevěděl, co tím myslí.

A nevím, proč pan Shears opustil paní Shearsovou, protože mi to nikdo neřekl. Když se ale oženíte, je to proto, že chcete spolu žít a mít děti, a když se oženíte v kostele, musíte slíbit, že spolu zůstanete, dokud vás smrt nerozdělí. A když spolu žít nechcete, musíte se rozvést, a to je proto, že jeden z vás se vyspal s někým jiným nebo že se hádáte a nenávidíte jeden druhého a nechcete už dál žít v jednom domě a mít děti. A pan Shears už nechtěl dál žít v jednom domě s paní Shearsovou, takže ji pravděpodobně nenáviděl a mohl se vrátit a zabít jejího psa, aby jí způsobil trápení.

Rozhodl jsem se, že se pokusím vypátrat o panu Shearsovi něco víc.

Všechny ostatní děti ve škole jsou hloupé. Až na to, že nemám říkat, že jsou hloupé, i když hloupé jsou. Mám říkat, že mají potíže s učením nebo že mají zvláštní potřeby. To je ale hloupost, protože každý má potíže s učením, protože naučit se mluvit francouzsky nebo pochopit relativitu je těžké, a každý má taky zvláštní potřeby, jako táta, který u sebe musí nosit krabičku s umělým sladidlem, které si dává do kafe, aby přestal tloustnout, nebo paní Petersová, která nosí béžová naslouchadla, nebo Siobhan, která má brýle tak silné, že se vám zatočí hlava, když si je půjčíte, a nikdo z těch lidí nevyžaduje zvláštní péči, i když mají zvláštní potřeby.

Siobhan ale říkala, že máme tohle označení používat, protože lidé si zvykli říkat dětem, tak jako děti ve škole, křečouni a kriplové a mongolíci, což jsou hnusná slova. To je ale taky hloupost, protože děti ze školy, která je kousek dál v ulici, nás občas vidí venku, když vystupujeme z autobusu, a pokřikují na nás „Zvláštňáci! Zvláštňáci!“ Ale já si toho nevšímám, protože neposlouchám, co říkají jiní lidé, a slova mi neublíží a mám svůj švýcarský nůž, kdyby mě napadli, a když je zabiju, bude to v sebeobraně a do vězení nepůjdu.

Dokážu, že nejsem hloupý. Příští měsíc budu skládat maturitní zkoušku z matematiky a dostanu jedničku. Z naší školy ještě nikdy nikdo maturitní zkoušku neskládal a ředitelka paní Gascoyneová mi to nejdřív nechtěla dovolit. Říkala, že na to nejsou zařízeni. Táta se ale s paní Gascoyneovou pohádal a doopravdy se rozčilil. Paní Gascoyneová říkala, že se mnou nechtějí zacházet jinak než s ostatními dětmi ve škole, protože pak by každý vyžadoval zvláštní zacházení a byl by to precedens. A já si můžu vždycky udělat maturitu později, až mi bude 18.

Když tohleto říkala, seděli jsme s tátou v její kanceláři. A táta řekl, „Nemyslíte, že Christopher si toho svinstva užil už tak dost, i bez těch vašich povýšených keců? Prokristapána, tohle je to jediný, co mu skutečně jde.“

Potom paní Gascoyneová řekla, že by si o tom s tátou měli promluvit někdy později o samotě. Táta se jí ale zeptal, jestli mu nechce říct něco, co by nerada říkala přede mnou, a ona řekla ne, takže řekl, „Řekněte to tedy teď.“

A ona řekla, že jestli budu dělat maturitu, bude na mě muset dohlížet jeden člen sboru a budu v místnosti sám. A táta řekl, že zaplatí 50 liber komukoli, kdo se toho po škole ujme, a že ‚ne‘ nehodlá považovat za odpověď. A ona řekla, že už musí jít a že o tom bude přemýšlet. A příští týden telefonovala tátovi domů a řekla mu, že můžu na maturitní zkoušku jít a že ten dozor bude mít reverend Peters.

A až udělám maturitu z matematiky, udělám si zkoušku z vyšší matematiky a fyziky a pak můžu jít na univerzitu. V našem městě, ve Swindonu, univerzita není, protože je to malé místo. Takže se budeme muset přestěhovat do jiného města, kde univerzita je, protože já nechci bydlet sám nebo v domě s jinými studenty. To ale půjde, protože táta se chce taky přestěhovat do jiného města. Občas říká věci jako „Měli bysme z tohohle města vypadnout, synku.“ A občas říká „Swindon je prdel světa.“

A pak, až budu mít diplom z matematiky nebo fyziky nebo z matematiky a fyziky, najdu si zaměstnání a budu vydělávat spoustu peněz a zaplatím si někoho, kdo se o mě bude starat a bude mi vařit a prát, nebo si seženu nějakou paní, která si mě vezme a bude mojí ženou a ta se o mě bude starat, takže budu mít společnost a nebudu sám.

Napadalo mě, že se máma s tátou možná rozvedou. Často se totiž hádali a někdy jeden druhého nenáviděli. A bylo to tím stresem z toho, že se museli starat o někoho, kdo má behaviorální problémy, jako já. Míval jsem spousty behaviorálních problémů, ale teď už jich tolik nemám, protože jsem starší a dokážu se sám rozhodovat a pouštět se sám do věcí, jako je vycházení z domu ven a nakupování v obchodě na konci ulice.

Tohle jsou některé moje behaviorální problémy:

A. Dlouho s nikým nepromluvím.4

B. Dlouho nejím ani nepiju.5

C. Nesnáším, když se mě někdo dotkne.

D. Když mám zlost nebo když jsem zmatený, ječím.

E. Nesnesu být na hodně malém prostoru s jinými lidmi.

F. Když mám zlost nebo když jsem zmatený, rozbíjím věci.

G. Sténám.

H. Nemám rád žluté věci nebo hnědé věci a odmítám se žlutých věcí nebo hnědých věcí dotknout.

I. Odmítám použít svůj zubní kartáček, když se ho dotkl někdo jiný.

J. Nesním jídlo, pokud se různé druhy jídel vzájemně dotýkají.

R. Nevšimnu si, že se na mě lidé zlobí.

L. Nesměju se.

M. Říkám věci, které ostatní lidé považují za drzost.6

N. Dělám hlouposti.7

O. Biju jiné lidi.

P. Nenávidím Francii.

Q. Řídím mámino auto.8

R. Jsem podrážděný, když někdo hýbá s nábytkem.9

Tyhle věci tátu s mámou někdy doopravdy doháněly k zuřivosti, takže křičeli na mě nebo křičeli jeden na druhého. A táta někdy říkal, „Christophere, jestli nedostaneš rozum, přísahám, že z tebe vytřískám duši.“ A máma říkala, „Ježíši, Christophere, já tě asi vážně dám do ústavu,“ nebo máma říkala, „Ty mě přivedeš do hrobu.“

Když jsem přišel domů, táta seděl u kuchyňského stolu a chystal mi večeři. Na sobě měl kostkovanou flanelovou košili. K večeři byly pečené fazole a brokolice a dva plátky šunky a ležely na talíři tak, že se nedotýkaly.

„Kdes byl?“ řekl.

A já řekl, „Byl jsem venku.“ Tomuhle se říká dobře míněná lež. Dobře míněná lež není vůbec lež. Je to, když říkáte pravdu, ale neříkáte celou pravdu. To znamená, že všechno, co řeknete, je dobře míněná lež, protože když někdo například řekne „Co budeš dnes dělat?“ vy řeknete, „Budu s paní Petersovou kreslit,“ ale neřeknete „Budu obědvat a půjdu na záchod a ze školy půjdu domů a budu si hrát s Tobym a povečeřím a zahraju si na počítači a půjdu spát.“ A já jsem řekl dobře míněnou lež, protože jsem věděl, že táta nechce, abych byl detektivem.

„Právě mi volala paní Shearsová,“ řekl táta.

Pustil jsem se do pečených fazolí a do brokolice a do dvou plátků šunky.

Pak se táta zeptal, „Cos sakra pohledával v její zahradě?“

„Dělal jsem detektiva a snažil jsem se vypátrat, kdo zabil Wellingtona,“ řekl jsem.

A táta odpověděl, „Kolikrát ti to mám říkat, Christophere?“

Pečené fazole a brokolice a šunka byly studené, ale mně to bylo jedno. Jím hodně pomalu, takže mám jídlo studené skoro vždycky.

A táta řekl, „Říkal jsem ti, abys nestrkal nos do cizích věcí.“ „Myslím, že Wellingtona asi zabil pan Shears,“ řekl jsem.

Táta nic neříkal.

„Je můj podezřelý číslo 1. Protože si myslím, že někdo mohl zabít Wellingtona, aby způsobil paní Shearsové trápení. A vraždu obvykle spáchá někdo, koho…“

Táta praštil pěstí do stolu doopravdy silně, takže talíře a jeho nůž a vidlička poskočily a má šunka vylétla do strany a dopadla těsně vedle brokolice, takže jsem už nemohl sníst ani šunku, ani brokolici.

Pak zařval, „Tohle jméno ve svým domě už neuslyším.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

A on řekl, „Je to špatný člověk.“

A já řekl, „Znamená to, že možná zabil Wellingtona?“

Táta si dal hlavu do dlaní a řekl, „Ježíšikriste.“

Viděl jsem, že se na mě zlobí, takže jsem řekl, „Já vím, žes mi říkal, abych se nemíchal do cizích věcí, ale paní Shearsová je naše přítelkyně.“

A táta řekl, „Tak tedy už není naše přítelkyně.“

A já se zeptal, „A proč ne?“

A táta řekl, „Dobrá, Christophere. Říkám ti to tedy důrazně a naposledy. A nebudu to už opakovat. A dívej se na mě, když s tebou mluvím, proboha. Podívej se na mě. Nebudeš se už vyptávat paní Shearsové, kdo zabil jejího zatracenýho psa. Nebudeš se nikoho vyptávat, kdo zabil toho zatracenýho psa. A nebudeš slídit v cizích zahradách. A s tou pitomou, směšnou hrou na detektiva okamžitě přestaneš.“

Nic jsem neříkal.

A táta řekl, „Teď mi něco slíbíš, Christophere. A ty víš, co to znamená, když se něco slíbí.“

Věděl jsem, co znamená, když řeknete, že něco slibujete. Musíte říct, že už víckrát něco neuděláte a pak to už víckrát nesmíte udělat, protože to by se potom ze slibu stala lež. Řekl jsem, „Vím.“

Táta řekl, „Slib mi, že s tím přestaneš. Slib mi, že s tou směšnou hrou okamžité přestaneš, ano?“

Řekl jsem, „Slibuju.“

Myslím, že ze mě bude velice dobrý astronaut.

Abyste byli dobrým astronautem, musíte být inteligentní, a já inteligentní jsem. Musíte taky rozumět tomu, jak fungují přístroje, a já rozumím opravdu dobře, jak fungují přístroje. Taky vás musí bavit být sami v malinké kosmické lodi tisíce a tisíce mil od zemského povrchu a nesmíte zpanikařit nebo trpět klaustrofobií nebo steskem nebo nepříčetností. A já mám těsné prostory doopravdy rád, pokud tam se mnou není nikdo jiný. Když chci občas být sám, zalezu si do větrací skříně v koupelně a vmáčknu se vedle bojleru a pevně za sebou zavřu dvířka a sedím tam a celé hodiny přemýšlím a to mě moc uklidňuje.

Takže budu astronautem na vlastní pěst nebo budu mít svou část kosmické lodi, kam nikdo jiný nebude smět.

V kosmické lodi navíc nejsou žádné žluté předměty nebo hnědé předměty, takže to bude taky dobré.

A budu sice muset mluvit s ostatními lidmi z řídícího střediska, ale to bude pomocí radiového spojení a televizní obrazovky, takže oni nebudou jako skuteční lidé, což jsou cizí lidé, ale bude to, jako když hraju počítačovou hru.

A nebude se mi taky vůbec stýskat, protože mě bude obklopovat spousta věcí, které mám rád, jako jsou přístroje a počítače a vesmír. A okénkem kosmické lodi se můžu podívat ven a budu vědět, že blízko mě na tisíce a tisíce mil není nikdo jiný, což si občas představuju v létě v noci, když si lehnu na trávník a dívám se na oblohu a obejmu si hlavu rukama, abych neviděl plot a komín a šňůru na prádlo a tvářím se, že jsem ve vesmíru.

A jediné, co uvidím, budou hvězdy. A hvězdy jsou místa, kde se před milióny let vytvořily molekuly, ze kterých vznikl život. Například všechno železo v krvi, které vás brání před chudokrevností, vzniklo ve hvězdě.

A byl bych rád, kdybych mohl vzít s sebou do vesmíru Tobyho, a to by možná dovolili, protože někdy se berou zvířata do kosmu kvůli pokusům, takže kdybych si vymyslel nějaký dobrý pokus, který se dá provádět s krysou a který kryse neublíží, mohl bych je přesvědčit, aby mi Tobyho povolili.

Ale kdyby to nedovolili, stejně bych letěl, protože by se mi tím splnil sen.

Příští den jsem ve škole řekl Siobhan, že mi táta řekl, že už nesmím dál vyšetřovat, což znamená, že kniha skončila. Ukázal jsem jí stránky, které jsem až dosud napsal, s nákresem vesmíru a s plánkem ulice a s prvočísly. A ona řekla, že to nevadí. Řekla, že ta kniha je moc dobrá i tak, a že můžu být velice pyšný, že jsem knihu vůbec napsal, i když je docela krátká, a že existují velice dobré knihy, které jsou krátké, jako Srdce temnoty, kterou napsal Conrad.

Ale já jsem řekl, že to není správná kniha, protože nemá správný konec, protože jsem vůbec nezjistil, kdo zabil Wellingtona, takže vrah je stále na svobodě.

A ona řekla, že je to jako v životě a že ne všechny vraždy jsou objasněny a ne všichni vrazi dopadeni. Jako Jack Rozparovač.

Řekl jsem, že se mi nelíbí představa, že vrah je stále na svobodě. Řekl jsem, že se mi nelíbí pomyšlení, že osoba, která zabila Wellingtona, může žít někde poblíž a mohl bych ji potkat, až půjdu v noci na procházku. A to je možné, protože vraždu obvykle spáchá někdo, koho oběť zná.

Potom jsem řekl, „Táta říkal, že nesmím doma víckrát vyslovit jméno pana Shearse a že je to špatný člověk a tohle možná znamená, že on je ten člověk, co zabil Wellingtona.“

A ona řekla, „Tvůj táta možná jen nemá pana Shearse moc rád.“

A já se zeptal, „Proč?“

A ona řekla, „Nevím, Christophere. Nevím, protože o panu Shearsovi nic nevím.“

„Pan Shears byl ženatý s paní Shearsovou a odešel od ní, jako při rozvodu. Já ale nevím, jestli jsou skutečně rozvedení,“ řekl jsem.

A Siobhan řekla, „No, paní Shearsová je vaše přítelkyně, ne? Tvoje přítelkyně a přítelkyně tvého otce? Takže tvůj otec možná nemá pana Shearse rád, protože opustil paní Shearsovou. Protože provedl něco zlého někomu, kdo je přítel.“

„Ale táta říká, že paní Shearsová už není naše přítelkyně,“ řekl jsem.

A Siobhan řekla, „Mrzí mě to, Christophere. Ráda bych ti odpověděla na všechny otázky, ale prostě nevím.“

Vtom zvonek zazvonil konec vyučování.

Příští den jsem cestou do školy viděl 4 žlutá auta v řadě za sebou, což znamenalo černý den, takže jsem v poledne nic nesnědl a celý den jsem seděl v koutě třídy a četl si učebnici maturitních příkladů z matematiky. A další den jsem zase cestou do školy viděl 4 žlutá auta v řadě za sebou, což zase znamenalo černý den, takže jsem s nikým nepromluvil a celé odpoledne jsem seděl v koutě v knihovně, sténal jsem a tiskl si hlavu do rohu zdi, a tak jsem se uklidňoval a cítil se v bezpečí.

Ale třetí den jsem měl celou cestu do školy oči zavřené, dokud jsme nevystoupili z autobusu, protože když mám 2 černé dny za sebou, můžu tohle udělat.

Nebyl to ale konec knihy, protože o pět dní později jsem viděl 5 červených aut v řadě za sebou, což znamenalo super dobrý den, a já jsem věděl, že se stane něco neobvyklého. Ve škole se nic neobvyklého nestalo, takže jsem věděl, že se něco neobvyklého stane po škole. A když jsem se vrátil domů, šel jsem do obchodu na konci naší ulice, abych si koupil za kapesné lékořicové pendreky a tyčinku Milku.

A když jsem si koupil lékořicové pendreky a tyčinku Milku, otočil jsem se a uviděl paní Alexanderovou, tu starou paní z čísla 39, která byla taky v obchodě. Teď na sobě neměla džínsy. Měla na sobě šaty jako normální stará paní. A voněla vařením.

Řekla, „Co se ti tehdy stalo?“

„Kdy?“ zeptal jsem se.

A ona řekla, „Vyšla jsem znovu ven a tys byl pryč. Musela jsem sníst všechny sušenky sama.“

„Odešel jsem,“ řekl jsem.

A ona řekla, „To jsem si domyslela.“

„Napadlo mě, že možná telefonujete na policii,“ řekl jsem.

„Proč bych to proboha dělala?“ řekla.

A já řekl, „Protože jsem strkal nos do cizích věcí a táta říkal, že nesmím vyšetřovat, kdo zabil Wellingtona. A policista mi dal napomenutí a když se dostanu znovu do maléru, bude to kvůli tomu napomenutí mnohem horší.“

Vtom Indka za pultem řekla paní Alexanderové, „Čím posloužím?“ a paní Alexanderová řekla, že by chtěla půl litru mléka a balíček sušenek Jaffa, a já jsem vyšel z obchodu ven.

Venku před obchodem jsem uviděl sedět na chodníku jezevčíka paní Alexanderové. Měl na sobě kabátek z tartanové látky, která je ze Skotska a je kostkovaná. Uvázala ho za vodítko k okapu vedle dveří. Mám rád psy, a tak jsem se sklonil a řekl jejímu psovi ahoj a on mi lízal ruku. Měl drsný a vlhký jazyk a líbil se mu pach mých kalhot a začal je očuchávat.

Vtom vyšla ven paní Alexanderová a řekla, „Jmenuje se Ivor.“

Nic jsem neříkal.

A paní Alexanderová řekla, „Jsi hodně plachý, že je to tak, Christophere?“

„Já s vámi nesmím mluvit,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Neměj strach. Nepůjdu to říct na policii a neřeknu to tvému otci, protože na tom, že si povídáme, není nic špatného. Popovídat si jen znamená, že jsme přátelé, nemám pravdu?“

„Já si povídat neumím,“ řekl jsem.

„Máš rád počítače?“ řekla potom.

A já řekl, „Ano. Mám rád počítače. Mám počítač doma ve svém pokoji.“

A ona řekla, „Já vím. Když se občas podívám přes ulici, vidím tě, jak sedíš v pokoji u počítače.“

Potom odvázala Ivorovo vodítko od okapu.

Nechystal jsem se nic říct, protože jsem se nechtěl dostat do maléru.

Pak jsem si vzpomněl, že to je super dobrý den a nic neobvyklého se ještě nestalo, takže je možné, že povídání s paní Alexanderovou je ta neobvyklá věc, co se měla stát. A napadlo mě, že mi třeba řekne něco o Wellingtonovi nebo o panu Shearsovi, i když se nezeptám, takže to nebude porušení slibu.

A tak jsem řekl, „A mám rád matematiku a starám se o Tobyho. A taky mám rád vesmír a jsem rád sám.“

A ona řekla, „Vsadím se, že jsi v matematice moc dobrý, vid?“

A já řekl, „Jsem. Příští měsíc budu dělat maturitu z matematiky. A dostanu jedničku.“

A paní Alexanderová řekla, „Vážně? Maturitu z matematiky?“

„Ano. Já nelžu,“ odpověděl jsem.

„Omlouvám se. Nemyslela jsem to tak, že bys lhal. Jen jsem si nebyla jistá, jestli jsem dobře slyšela. Občas trochu nedoslýchám,“ řekla.

A já řekl, „Vzpomínám si. Říkala jste mi to.“ A potom jsem řekl, „Jsem první člověk z naší školy, který bude dělat maturitu, protože je to zvláštní škola.“

„No, tak to jsem překvapená. A doufám, že tu jedničku dostaneš,“ řekla.

„Dostanu,“ řekl jsem.

Potom řekla, „A další věc, kterou na tebe vím, je, že nemáš rád žlutou barvu.“

A já řekl, „Ne. A taky hnědou. Má oblíbená barva je červená. A kovová barva.“

Vtom Ivor udělal hovínko a paní Alexanderová ho sebrala rukou v igelitovém sáčku a potom sáček obrátila naruby a zavázala nahoře na uzel, aby hovínko zůstalo neprodyšně uzavřené uvnitř a aby si neumazala ruce.

A pak jsem trochu zauvažoval. Usoudil jsem, že jsem musel tátovi slíbit jenom pět věcí, což bylo:

1. Nevyslovovat doma jméno pana Shearse.

2. Nevyptávat se paní Shearsové, kdo zabil jejího zatracenýho psa.

3. Nevyptávat se nikoho, kdo zabil toho zatracenýho psa.

4. Neslídit v cizích zahradách.

5. Přestat s tou směšnou pitomou hrou na detektiva.

A zeptat se na pana Shearse nebyla žádná z těch věcí. A když jste detektiv, musíte riskovat, a tohle byl super dobrý den a to znamená, že to byl dobrý den pro riskování, takže jsem řekl, „Znáte pana Shearse?“ což bylo, jako když klábosíme.

A paní Alexanderová řekla, „Ne, to ne. Chci říct, že jsme se zdravili a vyměnili si na ulici pár slov, ale moc jsem toho o něm nevěděla. Myslím, že pracoval v bance. National Westminster. Ve městě.“

A já řekl, „Táta říká, že je to špatný člověk. Nevíte, proč to říká? Je pan Shears špatný člověk?“

A paní Alexanderová řekla, „Proč se mě vyptáváš na pana Shearse, Christophere?“

Nic jsem neřekl, protože jsem nechtěl vyšetřovat vraždu Wellingtona, a to byl důvod, proč jsem se vyptával na pana Shearse.

Paní Alexanderová ale řekla, „Je to kvůli Wellingtonovi?“

Přikývl jsem, protože to se za detektivní práci nepovažuje.

Paní Alexanderová nic neřekla. Odešla k malé červené bedýnce na sloupku vedle vrátek do parku a vhodila Ivorovo hovínko do bedýnky, což znamenalo, že uvnitř červené věci byla hnědá věc, takže jsem nebyl ve své kůži a proto jsem se nedíval. Pak se vrátila zpátky ke mně.

Zhluboka se nadechla a řekla, „Bude možná nejlépe, Christophere, když o těch věcech nebudeme hovořit.“

A já jsem se zeptal, „Proč ne?“

„Protože.“ Vtom se zarazila a rozhodla se, že řekne jinou větu. „Protože tvůj táta má možná pravdu a ty by ses na to neměl takhle vyptávat,“ řekla.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože ho to zřejmě dočista vyvede z rovnováhy,“ řekla.

„A proč ho to vyvede z rovnováhy?“ řekl jsem.

Znovu se zhluboka nadechla a řekla, „Protože… protože já myslím, že víš, proč tvůj táta nemá příliš rád pana Shearse.“

„Zabil pan Shears mámu?“ zeptal jsem se pak.

A paní Alexanderová řekla, „Zabil?“

„Ano. Zabil mámu?“ řekl jsem.

A paní Alexanderová řekla, „Ne, ne. Samozřejmě že tvou mámu nezabil.“

A já řekl, „Ale rozčilil ji tak, že umřela na infarkt?“

A paní Alexanderová řekla, „Já namouduši nevím, o čem to mluvíš, Christophere.“

A já řekl, „Nebo jí tak ublížil, že musela jít do nemocnice?“

A paní Alexanderová řekla, „Musela jít do nemocnice?“

„Ano. A nejdřív to nebylo nic vážného, ale když byla v nemocnici, měla infarkt,“ řekl jsem.

A paní Alexanderová řekla, „Propánakrále!“

„A umřela,“ řekl jsem.

A paní Alexanderová řekla znovu, „Propánakrále!“ a potom řekla, „Ach, Christophere, to je mi moc a moc líto. To by mé nenapadlo.“

„Proč jste řekla ‚myslím, že víš, proč tvůj táta nemá příliš rád pana Shearse‘?“ zeptal jsem se jí potom.

Paní Alexanderová si zakryla ústa rukou a řekla, „Jejda, jejda, jejda!“ Na mou otázku ale neodpověděla.

Takže jsem jí položil stejnou otázku znovu, protože když někdo v románu o záhadné vraždě nechce odpovědět na otázku, je to proto, že se snaží něco zatajit nebo se snaží zabránit, aby se někdo dostal do maléru, což znamená, že odpovědi na tyto otázky jsou ty nejdůležitější odpovědi ze všech, a proto detektiv musí na takovou osobu vyvíjet nátlak.

Paní Alexanderová ale pořád neodpovídala. Místo toho mi položila otázku. Řekla, „Takže tyto nevíš?“

A já řekl, „Co nevím?“

„Podívej se, Christophere, pravděpodobně bych ti to neměla říkat,“ odpověděla mi. A pak řekla, „Možná bychom se spolu mohli trochu projít po parku. Na tomhle místě se o takových věcech nedá hovořit.“

Byl jsem nervózní. Paní Alexanderovou jsem neznal. Věděl jsem, že je to stará paní a že má ráda psy. Byla ale cizí. A já nikdy nechodím do parku sám, protože to je nebezpečné a v rohu za veřejným záchodkem si lidé píchají drogy. Chtělo se mi jít domů a jít do svého pokoje a nakrmit Tobyho a udělat pár cvičení z matematiky.

Byl jsem ale i rozčilený. Protože mě napadlo, že mi třeba řekne nějaké tajemství. A to tajemství by mohlo mít něco společného s tím, kdo zabil Wellingtona. Nebo s panem Shearsem. A kdyby to udělala, měl bych možná proti němu víc důkazů nebo bych ho mohl vyloučit z vyšetřování.

A protože to byl super dobrý den, rozhodl jsem se, že s paní Alexanderovou do parku půjdu, i když jsem měl hrozný strach.

Když jsme vešli do parku, paní Alexanderová se zastavila a řekla, „Teď ti něco povím a ty mi musíš slíbit, že otci neřekneš, že jsem ti to řekla.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

A ona řekla, „Neměla jsem říkat, co jsem řekla. A když ti to nevysvětlím, bude ti dál vrtat hlavou, co jsem tím myslela. A mohl by ses zeptat otce. A já nechci, aby k tomu došlo, protože nechci, abys ho rozčilil. Takže ti chci vysvětlit, proč jsem řekla, co jsem řekla. Než to ale udělám, musíš slíbit, že nikomu neřekneš, že jsem ti to řekla.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

A ona řekla, „Christophere, věř mi, prosím tě.“

Řekl jsem, „Slibuju.“ Protože kdyby mi paní Alexanderová řekla, kdo zabil Wellingtona, nebo kdyby mi řekla, že mámu doopravdy zabil pan Shears, pořád jsem mohl jít na policii a říct jim to, protože jestliže někdo spáchal zločin a vy o tom víte, můžete slib porušit.

„Než tvá máma umřela, velice se spřátelila s panem Shearsem,“ řekla paní Alexanderová.

„Já vím,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Ne, Christophere, nejsem si jistá, že víš. Mám na mysli, že byli velice dobří přátelé. Velice, velice dobří přátelé.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel a pak jsem řekl, „Myslíte to tak, že spolu spali?“

A paní Alexanderová řekla, „Ano, Christophere, myslím to tak.“

Potom asi 30 vteřin nic neříkala.

A pak řekla, „Je mi to líto, Christophere. Opravdu jsem nechtěla říct nic, co by tě rozrušilo. Ale chtěla jsem to vysvětlit. Proč jsem řekla, co jsem řekla. Víš, domnívala jsem se, že to víš. Proto tvůj otec považuje pana Shearse za špatného člověka. A proto si taky zřejmě nepřeje, abys obcházel lidi a vyptával se jich na pana Shearse. Protože to vyvolává nepříjemné vzpomínky.“

A já jsem řekl, „A proto tedy pan Shears opustil paní Shearsovou, protože spal s někým jiným, když byl ženatý s paní Shearsovou?“

„Ano, předpokládám,“ řekla paní Alexanderová.

Potom řekla, „Mrzí mě to, Christophere. Skutečně mrzí.“

A já jsem řekl, „Myslím, že bych měl jít.“

A ona řekla, „Jsi v pořádku, Christophere?“

A já řekl, „Bojím se s vámi v parku, protože jste cizí.“

A ona řekla, „Nejsem cizí, Christophere, jsem přítelkyně.“

„Jdu domů,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Když si o tom budeš chtít promluvit, můžeš ke mně přijít, kdykoli se ti zachce. Stačí jen zaklepat na dveře.“

„Dobře,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Christophere?“

„Co?“ řekl jsem.

„O tomhle rozhovoru otci neřekneš, že ne?“ řekla.

„Ne. Slíbil jsem to,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Běž domů. A pamatuj, co jsem řekla. Nikdy.“

A pak jsem šel domů.

Pan Jeavons říkal, že mám rád matematiku, protože to není spojeno s nebezpečím. Říkal, že mám rád matematiku, protože to znamená řešit problémy, a ty problémy jsou obtížné a zajímavé, ale nakonec se vždycky dojde k jednoznačné odpovědi. A tím chtěl říct, že matematika není jako život, protože v životě se k žádné jednoznačné odpovědi nikdy nedojde. Vím, že to takhle myslel, protože to takhle řekl.

Pan Jeavons totiž nerozumí číslům.

Tady je slavná Monty Hallova úloha, kterou jsem do knihy začlenil, protože dokládá, jak to myslím.

V americkém časopise Parade bývala rubrika Zeptejte se Marilyn. A tuhle rubriku psala Marilyn vos Savant a v časopise se říkalo, že má nejvyšší IQ na světě a je ve Dvoraně slávy Guinnessovy knihy rekordů. A v té rubrice řešila matematické otázky, které posílali čtenáři. A v září 1990 jí Craig F. Whitaker z Columbie v Marylandu poslal tuhle otázku (není to ale přímá citace, protože jsem ji zjednodušil, aby byla srozumitelnější):

Účastníte se soutěžní televizní hry. V téhle hře jde o to, vyhrát jako cenu auto. Televizní konferenciér vám ukáže troje dveře. Tvrdí, že za jedněmi dveřmi je auto a za dalšími dvěma že jsou kozy. Požádá vás, abyste si vybrali dveře. Vyberete si dveře, ale dveře nejdou otevřít. Potom televizní konferenciér otevře jedny z dveří, které jste si nevybrali, abyste viděli, že za nimi stojí koza (protože ví, co za dveřmi je). Pak řekne, že máte poslední možnost změnit volbu, než se dveře otevřou a vy získáte auto nebo kozu. Takže se vás zeptá, jestli chcete změnit volbu a vybrat si raději druhé neotevřené dveře. Co byste měli udělat?

Marilyn vos Savant řekla, že byste měli rozhodně změnit volbu a vybrat poslední dveře, protože existuje pravděpodobnost 2: 3, že za nimi bude auto.

Pokud ale jednáte intuitivně, myslíte si, že pravděpodobnost je 50: 50, protože myslíte, že u každých dveří je stejně pravděpodobné, že za nimi bude auto.

Do časopisu napsalo spousta lidí a říkali, že se Marilyn vos Savant mýlí, i když jim velice důkladně vysvětlila, proč má pravdu. V 92 % dopisů, které k úloze dostala, se tvrdilo, že se mýlí, a spousta jich bylo od matematiků a vědců. Tady je něco z toho, co říkali:

Všeobecný nedostatek matematického povědomí u veřejnosti mi působí velké starosti. Buďte prosím nápomocna a přiznejte svůj omyl.

Robert Sachs, Ph.D., Univerzita George Masona

Tato země má až příliš matematických analfabetů a nepotřebuje další propagování nejvyššího IQ na světě. Hanba!

Scott Smith, Ph.D., Univerzita na Floridě

Jsem zděšený, že ani poté, co Vás opravili přinejmenším tři matematikové, stále nechápete svou chybu.

Kent Ford, Státní univerzita v Dickinsonu

Určitě obdržíte mnoho dopisů od středoškoláků i vysokoškoláků. Mohla byste si možná pár jejich adres uschovat pro případnou pomoc s příštími sloupky.

W. Robert Smith, Ph.D., Státní univerzita v Georgii

Jste úplně mimo… Kolika naštvaných matematiků je zapotřebí, abyste změnila názor?

E. Ray Bobo, Ph.D., Univerzita v Georgetownu

Pokud se všichni ti Ph.D. mýlili, čekají naši zemi velice vážné potíže.

Everett Harman, Ph.D., Vojenský výzkumný institut Spojených států

Marilyn vos Savant ale měla pravdu. A tady jsou 2 způsoby, jak to můžeme dokázat.

Především to lze provést matematicky, a to takhle:

Označme dveře jako X, Y a Z.

Označme jako Cx případ, kdy auto je za dveřmi X a tak dál.

Označme jako Hx případ, kdy konferenciér otevře dveře X a tak dál.

Za předpokladu, že zvolíte dveře X, je možnost, že vyhrajete auto, jestliže potom změníte volbu, dána následujícím vzorcem

P(HZ · CY) + P(HY · CZ)

= P(CY) . P(HZ | CY) + P(CZ) . P(HY | CZ)

= (? . 1) + (? . 1) = ?

Druhý způsob řešení je, že si nakreslíme schema všech možných výsledků, jako je toto:

Takže když změníte volbu, ve 2 případech ze 3 získáte auto. A když trváte na svém, tak získáte auto pouze v 1 ze 3 případů.

A to dokazuje, že intuice může někdy vést k omylu. A lidé se v životě řídí intuicí. Ale správnou odpověď vám může dát jen logika.

Dokazuje to taky, že se pan Jeavons mýlil a že čísla jsou občas velmi složitá a vůbec nejsou jednoznačná. A proto mám Monty Hallovu úlohu rád.

Když jsem přišel domů, byl tam Rhodri. Rhodri je člověk, který pracuje pro tátu a pomáhá mu s údržbou topení a s opravami kotlů. A občas k nám večer zajde dát si s tátou pivo, podívat se na televizi a popovídat si.

Rhodri měl na sobě bílé montérky, které byly samý flek, a na prostředníčku levé ruky měl zlatý prsten a páchl něčím, co neznám a čím páchne často táta, když přijde domů z práce.

Uložil jsem si lékořicové pendreky a tyčinku Milku na polici do zvláštní krabice na jídlo, které se táta nesmí dotknout, protože je moje.

Potom táta řekl, „A kdes byl až doteďka, mladý muži?“

„Šel jsem si do obchodu koupit lékořicové pendreky a tyčinku Milku,“ řekl jsem.

„Byls tam dlouho,“ řekl.

„Povídal jsem si před obchodem se psem paní Alexanderové. A hladil jsem ho a on mi očuchával kalhoty,“ řekl jsem. Což byla další dobře míněná lež.

Vtom Rhodri řekl, „Božínku, takže ty máš za sebou výslech třetího stupně, co?“

Já ale nevěděl, co to je výslech třetího stupně.

A on řekl, „No a jak se máme, šéfe?“

A já řekl, „Mám se dobře, děkuji,“ což se má říct.

A on řekl, „Kolik je 251 krát 864?“

A já jsem se nad tím zamyslel a řekl jsem, „216 864.“ Protože to byl opravdu jednoduchý součet, protože jen vynásobíte 864 × 1000, což je 864 000. Pak to vydělíte 4, což je 216 000 a to je 250 × 864. Pak k tomu už jen přičtete dalších 864, abyste dostali 251 × 864. A to je 216 864.

„Je to dobře?“ řekl jsem.

A Rhodri řekl, „Nemám ani potuchy,“ a rozesmál se.

Nemám rád, když se na mě Rhodri směje. Rhodri se na mě směje hodně. Táta říká, že je kamarádský.

„Dám ti do trouby jedno to Gobi Aloo Sag, chceš?“ řekl potom táta.

Indická jídla mi totiž chutnají, protože mají výraznou chuť. Ale Gobi Aloo Sag je žluté, takže než začnu jíst, přidávám do něho červené potravinářské barvivo. Mám ho v umělohmotné lahvičce v mojí zvláštní krabici na jídlo.

„Chci,“ řekl jsem.

A Rhodri řekl, „Takže jak se zdá, Parky to nakonec zmáknul, že jo?“ To ale patřilo tátovi, ne mně.

A táta řekl, „No, ty radiátory vypadají pěkně předpotopně.“

A Rhodri řekl, „Řekneš jim to?“

A táta řekl, „Na co? Ti ho sotva poženou před soud, nemyslíš?“

A Rhodri řekl, „To zas bude den.“

A táta řekl, „Líp to nechat plavat, mám ten dojem.“

Potom jsem šel do zahrady.

Siobhan říkala, že když píšete knihu, musíte v ní věci taky popisovat. Řekl jsem, že bych tam mohl dát fotografie. Ona ale řekla, že smyslem knihy je popsat věci slovy, aby si to lidé mohli přečíst a udělat si vlastní představu.

A říkala, že nejlepší je popsat věci, které jsou zajímavé nebo zvláštní.

Říkala taky, že bych měl lidi v příběhu popsat tak, že o nich uvedu jednu nebo dvě podrobnosti, aby si lidé o nich mohli v hlavě udělat svou představu. A proto jsem psal o botách pan Jeavonse, které jsou celé dírkované, a o policistovi, který vypadal, jako že má v nose dvě myšky, a o té věci, která nevím jak se jmenuje a kterou páchne Rhodri.

Takže jsem se rozhodl, že popíšu zahradu. Zahrada ale není moc zajímavá ani zvláštní. Je to jen zahrada s trávou a kůlnou a šňůrou na prádlo. Obloha ale byla zajímavá a zvláštní, protože obloha se obyčejně zdá jednotvárná, protože je celá modrá nebo celá šedivá nebo celá pokrytá jedním typem mraků a ty nevypadají, že jsou stov{s?}ky mil nad vaší hlavou. Vypadají, jako by je někdo namaloval na veliký strop. Na téhle obloze ale bylo spousta různých typů mraků v různé výšce, takže jste mohli vidět, jak je velká, a zdála se obrovská.

Dál na obloze byla spousta bílých mráčků, které připomínaly rybí šupiny nebo písečné duny, které mají velice pravidelný vzor.

A ještě dál, směrem na západ, byly veliké mraky, které měly oranžový nádech, protože už byl skoro večer a zapadalo slunce.

A dál, nejníž u země, byl obrovský mrak, který byl šedivý, protože to byl dešťový mrak. A měl veliký, ostře ohraničený tvar a vypadal takhle

A když jsem se na něj dlouho díval, viděl jsem, že se pomaličku pohybuje a vypadalo to jako mimozemská kosmická loď dlouhá stovky kilometrů, jako v Duně nebo v Blake’s 7 nebo v Blízkých setkáních třetího druhu, až na to, že nebyla vyrobená z tvrdého materiálu, byla z kapiček sražené vodní páry, ze kterých jsou mraky.

A mimozemská kosmická loď to mohla být.

Lidé si myslí, že mimozemské kosmické lodi musí být pevné a že jsou vyrobené z kovu a mají kolem dokola světla a pomalu se pohybují po obloze, protože takhle bychom kosmickou loď sestrojili my, kdybychom takhle velikou loď sestrojit dokázali. Ale mimozemšťané, jestli existují, budou zřejmě docela jiní než my. Můžou vypadat jako velcí slimáci nebo můžou být placatí jako odraz. A nebo můžou být větší než planety. A nebo nemusí mít těla vůbec. Můžou to být jenom informace, jako v počítači. A jejich kosmické lodi by mohly připomínat mraky nebo by mohly být vyrobené z nespojitých částic, jako je prach nebo listí.

Potom jsem se zaposlouchal do zvuků v zahradě a slyšel jsem zpívat ptáky a slyšel jsem dopravní ruch, který připomínal mořský příboj, a slyšel jsem někde někoho hrát a slyšel jsem křičet děti. A mezi těmi zvuky, když jsem poslouchal pozorně a stál docela bez hnutí, jsem slyšel jemné hvízdání v uších a vzduch, který mi proudil nosem dovnitř a ven.

Potom jsem zhluboka nasál vzduch, abych zjistil, jestli dokážu říct, čím voní vzduch v zahradě. Nic jsem ale necítil. Nevoněl ničím. A to bylo taky zajímavé.

Potom jsem šel dovnitř a nakrmil Tobyho.

Má oblíbená knížka je Pes baskervillský.

V Psovi baskervillském navštíví Sherlocka Holmese a doktora Watsona James Mortimer, což je doktor z devonských blat. Přítel Jamese Mortimera, sir Charles Baskerville, zemřel na srdeční mrtvici a James Mortimer se domnívá, že se možná k smrti vyděsil. James Mortimer má taky starý rukopis, kde se píše o kletbě rodu Baskervillů.

V tom rukopise se říká, že sir Charles Baskerville měl předka jménem Hugo Baskerville, což byl divoký, hrubý a bezbožný člověk. A ten se chtěl vyspat s dcerou sedláka, ona ale utekla a on ji pronásledoval na blata. A jeho přátelé, což byli daremní prostopášníci, se hnali za ním.

A když ho našli, byla už dcera sedláka mrtvá vyčerpáním a únavou. A uviděli obrovskou černou bestii, tvarem připomínající loveckého psa, ale větší než jakýkoli lovecký pes, na němž kdy spočinuly smrtelné oči, a ten pes právě vyrval ze sira Huga Baskervilla hrdlo. A jeden z těch přátel zemřel hrůzou hned té noci a další dva byli mátožní do konce svých dnů.

James Mortimer si myslí, že sira Charlese možná vyděsil k smrti pes baskervillský, a dělá si starosti, aby jeho syn a dědic, sir Henry Baskerville, nebyl v nebezpečí, až přijede na baskervillské sídlo.

Takže Sherlock Holmes vyšle doktora Watsona do Devonu se sirem Henrym Baskervillem a s Jamesem Mortimerem. A doktor Watson se snaží zjistit, kdo mohl zabít sira Charlese Baskervilla. A Sherlock Holmes říká, že zůstane v Londýně, ale odjede tajně do Devonu a provádí pátrání na vlastní pěst.

A Sherlock Holmes zjistí, že sira Charlese zabil soused jménem Stapleton, který je sběratel motýlů a je vzdálený příbuzný Baskervillů. A Stapleton je chudý, takže se pokusí zabít sira Henryho Baskervilla, aby zdědil panské sídlo.

Aby to mohl provést, koupí si v Londýně obrovského psa a natře ho fosforem, aby ve tmě světélkoval, a tenhle pes vyděsí sira Charlese Baskervilla k smrti. A Sherlock Holmes a Watson a Lestrade ze Scotland Yardu ho chytnou. A Sherlock Holmes a Watson psa zastřelí a je to jeden ze psů, kteří jsou v románu zabiti, což není hezké, protože ten pes to nezavinil. A Stapleton uprchne na velkou grimpenskou bařinu, což je část blat, a zemře, protože ho vsákne bahno.

Některé části románu nemám rád. Jedna ta část je ten starý rukopis, protože je napsaný starým jazykem, kterému špatně rozumím, jako tohle:

Nechť ať vám tedy příběh tento pomůže nebáti se plodů minulosti, ale spíše v budoucnu s obezřelostí sobě hleděti, aby podlé vášně, pro kteréž rodina naše tak zle trpěla, nepropukly znovu k záhubě naší.

A sir Arthur Conan Doyle (což je autor) občas popisuje lidi takhle:

V jejím obličeji byly stopy čehosi, co do sličné tváře nepatří, snad jakási hrubost výrazu či snad tvrdost pohledu, leč je také možné, že klasickou krásu jejího obličeje kalil náznak vyžilosti.

A já nevím, co znamená tvrdost pohledu, a tváře mě nezajímají.

Někdy je ale zábavné, když nevíte, co slova znamenají, protože si je můžete vyhledat ve slovníku, jako goyal (což je hluboká propadlina) nebo tors (což jsou skaliska nebo skalnaté výšiny).

Mám Psa baskervillského rád, protože to je detektivní román, což znamená, že v ném jsou klíče a falešné stopy.

Tohle jsou některé z klíčů:

1. Během pobytu sira Henryho Baskervilla v londýnském hotelu zmizí dvě jeho boty – to znamená, že je někdo chce dát psovi baskervillskému k očuchání, jako u loveckého psa, aby ho mohl vystopovat. To znamená, že pes baskervillský není nadpřirozená bytost, ale skutečný pes.

2. Stapleton je jediný člověk, který ví, jak přejít velké grimpenské bařiny, a řekne Watsonovi, aby tam kvůli své vlastní bezpečnosti nechodil – to znamená, že uprostřed velkých grimpenských bařin něco skrývá a nechce, aby to našel někdo jiný.

3. Paní Stapletonová řekne doktoru Watsonovi ‚Vraťte se do Londýna – neprodleně se vraťte!‘ – je to proto, že si myslí, že doktor Watson je sir Henry Baskerville, a že ví, že ho její manžel chce zabít.

A tohle jsou některé z falešných stop:

1. Sherlocka Holmese a Watsona, když jsou v Londýně, sleduje v drožce muž s černým plnovousem – proto si myslíte, že ten muž je Barrymore, který je správcem na zámku Baskerville, protože je to jediná další osoba s černým plnovousem. Ten muž je ale ve skutečnosti Stapleton, kterýsi nasadil falešné vousy.

2. Seiden, nottinghillský vrah – tohle je člověk, který uprchl z blízké trestnice a hledají ho na blatech, takže si myslíte, že má s příběhem něco společného, protože to je zločinec, ale on s příběhem nemá společného vůbec nic.

3. Muž na skalisku – tohle je silueta muže, kterou doktor Watson v noci vidí na blatech a nepozná, kdo to je, takže si myslíte, že je to vrah. Je to ale Sherlock Holmes, který přijel tajně do Devonu.

Psa baskervillského mám rád taky proto, že mám rád Sherlocka Holmese a myslím, že kdybych byl pravý detektiv, on je ten typ detektiva, jakým bych chtěl být. Je nesmírné inteligentní a řeší záhady a říká:

Svět je plný samozřejmostí, kterých si jakživ nikdo nevšimne.

On si jich ale všimne, stejně jako já. A v knize se taky říká:

Sherlock Holmes pozoruhodnou měrou ovládal umění, kterak odpoutat mysl od jakéhokoliv problému, kdykoliv se mu zachtělo.

A to samé já, když mě něco hodně zajímá, jako procvičování matematiky nebo čtení knihy o cestách Apolla nebo o velkých bílých žralocích, nevnímám nic jiného a táta mě může volat, abych si šel sníst večeři, a já ho neslyším. A proto mi taky jdou tak dobře šachy, protože odpoutám mysl od všeho ostatního a soustředím se na šachovnici a za chvíli se člověk, se kterým hraju, přestane soustředit, začne se škrábat na nose nebo se upřeně dívat z okna a pak udělá chybu a já vyhraju.

A doktor Watson taky říká o Sherlocku Holmesovi:

… podle napjatého výrazu tváře jsem poznal, že… se usilovně snaží nalézt společného jmenovatele všech těch divných a zdánlivě neslučitelných fakt. 10*

A o tohle se já snažím tím, že píšu tuhle knihu.

Sherlock Holmes taky nevěří v nadpřirozené věci, jako je Bůh a pohádky a pekelní psi a kletby, což jsou hlouposti.

Tuhle kapitolu uzavřu dvěma zajímavými skutečnostmi o Sherlocku Holmesovi.

1. V původních Příbězích Sherlocka Holmese se nikdy nepsalo, že by Sherlock Holmes nosil loveckou čepici, kterou má vždycky na obrázcích a kresbách. Loveckou čepici vymyslel muž jménem Sidney Paget, který původní knihy ilustroval.

2. V původních Příbězích Sherlocka Holmese Sherlock Holmes nikdy neříká, „Je to prosté, milý Watsone.“ Tohle říká vždycky jen ve filmech a v televizi.

Tu noc jsem napsal další kus knihy a druhý den ráno jsem ji vzal do školy, aby si ji Siobhan mohla přečíst a říct mi, jestli nemám chyby v pravopisu a v gramatice.

Siobhan knihu četla během dopolední přestávky, když seděla s ostatními učiteli na kraji hřiště a pila kafe. A po dopolední přestávce přišla a sedla si vedle mě a řekla, že si přečetla ten kus, kde si povídám s paní Alexanderovou, a řekla, „Pověděls o tom tátovi?“

A já odpověděl, „Ne.“

A ona řekla, „Řekneš mu o tom?“

A já odpověděl, „Ne.“

A ona řekla, „Dobře. Myslím, že to tak je správné, Christophere.“

A potom řekla, „Bylo ti smutno, když ses to dozvěděl?“

„Dozvěděl co?“ zeptal jsem se.

A ona řekla, „Rozrušilo tě, když ses dozvěděl, že tvá máma a pan Shears měli poměr?“

„Ne,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Mluvíš pravdu, Christophere?“

A já na to řekl, „Já mluvím vždycky pravdu.“

A ona řekla, „Já vím, že mluvíš, Christophere. Ale někdy je nám kvůli něčemu smutno a neradi říkáme někomu jinému, že je nám smutno. Chceme si to nechat pro sebe. Nebo někdy jsme smutní, ale vlastně ani nevíme, že jsme smutní. A tak řekneme, že nejsme smutní, ale ve skutečnosti jsme.“

„Není mi smutno,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Pokud ti kvůli tomu začne být smutno, chci, abys věděl, že si o tom můžeš se mnou přijít popovídat. Protože si myslím, že když se mi vypovídáš, pomůže ti to a nebude ti tak smutno. A když ti nebude smutno, ale budeš si o tom se mnou chtít jen tak popovídat, i to bude v pořádku. Rozuměls?“

„Rozuměl,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Dobře.“

A já odpověděl, „Mně ale kvůli tomu není smutno. Protože máma je mrtvá. A protože pan Shears už tady není. Takže bych byl smutný kvůli něčemu, co ve skutečnosti neexistuje. A to by byla hloupost.“

Zbytek dopoledne jsem dělal cvičení z matematiky a k obědu jsem si nevzal plněný pirožek, protože je žlutý, ale měl jsem mrkev a hrášek a spoustu kečupu. A jako zákusek jsem měl ostružinový a jablečný koláč, ale bez drobenky, protože ta je taky žlutá, a řekl jsem paní Davisové, aby dala drobenku pryč ještě dřív, než ho položila na talíř, protože nevadí, když se různé druhy jídla dotýkají, než se dají doopravdy na talíř.

A po obědě jsem měl kreslení s paní Petersovou a nakreslil jsem obrázky mimozemšťanů, které vypadaly takhle:

Moje paměť je jako film. Proto si taky všechno tak dobře pamatuju, třeba rozhovory, které jsem v knize popsal, a co měli lidi na sobě, a jak voněli, protože moje paměť má čichovou stopu, což je totéž co zvuková stopa.

A když mě lidi požádají, abych si na něco vzpomněl, můžu prostě zmáčknout rewind a fast forward a pause jako u videa, ale spíš jako u DVD, protože já se nemusím vracet přes všechno, co je mezi tím, abych se dostal k záznamu něčeho, co se stalo hodně dávno. A taky k tomu nejsou potřeba žádná tlačítka, protože se to odehrává v mojí hlavě.

Když někdo řekne, „Christophere, pověz mi, jaká byla tvoje máma,“ můžu se přetočit zpátky k mnoha různým scénám a můžu říct, jaká v těch scénách byla.

Můžu se například vrátit do 4. července 1992, kdy mi bylo 9 let, byla sobota a my jsme byli na prázdninách v Cornwallu a odpoledne jsme byli na pláži v místě, které se jmenovalo Polperro. A máma měla na sobě džínové kraťasy a bleděmodrý vršek od bikin a kouřila cigarety značky Consulate, které měly mentolovou příchuť. A nekoupala se. Opalovala se na osušce, která byla jasně červeně a tmavočerveně pruhovaná, a četla si Masky od Georgetty Heyerové. A potom skončila s opalováním a šla si do vody zaplavat a řekla, „Jéminkote, to je to studený.“ A řekla, že bych se měl jít taky vykoupat, ale já se koupu nerad, protože si nerad svlékám šaty. A říkala, že si mám jen vyhrnout kalhoty a jít trochu dál do vody, takže jsem to udělal. A stoupl jsem si do vody. A máma řekla, „Podívej. Je to příjemné.“ A skočila tam po zádech a zmizela pod vodou a já myslel, že ji sežral žralok, a rozbrečel jsem se a ona se znovu vynořila a přešla tam, kde jsem stál já, a natáhla pravou ruku a rozevřela prsty do vějíře a řekla, „Pojď, Christophere, dotkni se mojí ruky. No tak dělej. Přestaň brečet. Dotkni se mojí ruky. Poslouchej mě, Christophere. Dokážeš to.“ A já jsem za chvíli přestal brečet a natáhl jsem levou ruku a rozevřel jsem prsty do vějíře a tak se naše prsty vzájemně dotýkaly. A máma řekla, „Je to dobrý, Christophere. Je to dobrý. V Cornwallu žádní žraloci nejsou,“ a mně hned bylo líp.

Až na to, že si nevzpomenu na nic z doby, kdy mi ještě nebyly 4, protože do té doby jsem se na věci nedíval správně, takže se správně nezapsaly.

A takhle já poznám člověka, když nevím, kdo to je. Podívám se, jak je oblečený nebo jestli má hůl nebo nezvyklý účes nebo určitý typ brýlí nebo jestli nějak divně nemává rukama, a v paměti si nastavím příkaz search, abych zjistil, jestli jsem se s ním už někdy setkal.

A takhle taky vím, jak se chovat v různých situacích, když nevím, co mám dělat.

Když například lidi říkají věci, které nedávají smysl, jako, „Jsem z toho jelen,“ nebo „Z toho si uženeš smrt,“ nastavím search a zjistím, jestli jsem už někdy někoho slyšel tohle říkat.

A když někdo ve škole leží na zemi, zmáčknu v paměti vyhledávání, abych našel obrázek někoho, kdo má epileptický záchvat, a pak porovnám tenhle obrázek s tím, co se děje přede mnou, takže dokážu rozhodnout, jestli jen tak leží na zemi při nějaké hře, nebo jestli spí, nebo jestli má epileptický záchvat. A když má epileptický záchvat, odstavím mu z cesty všechen nábytek, aby si nemohl rozbít hlavu, a svléknu si svetr a podložím mu hlavu a jdu pro učitele.

Jiní lidé mají v hlavách taky obrázky. Ty jsou ale jiné, protože obrázky v mojí hlavě jsou všechno obrázky věcí, co se doopravdy staly. Ostatní lidé ale mají v hlavách obrázky věcí, které nejsou skutečné a nestaly se.

Máma například občas říkávala, „Kdybych si nevzala tvého tátu, asi bych žila na malém statku v jižní Francii s někým, kdo by se jmenoval Jean. A byl by to – no – místní všeuměl. Víš, vymaloval by lidem, vytapetoval, dělal by zahradníka a stavěl by ploty. A měli bychom verandu a kolem by rostly fíkovníky a na konci zahrady by bylo slunečnicové pole a v dálce na kopci městečko a večer bychom sedávali venku a popíjeli červené víno a kouřili cigarety Gauloises a dívali se, jak zapadá slunce.“

A Siobhan jednou říkala, že když je sklíčená nebo smutná, zavře oči a představuje si, že je doma na Cape Codu se svým přítelem Ellym a že jedou lodí na výlet do Princetownu a jdou se do zátoky podívat na velryby keporkaky, a potom že cítí klid a mír a je šťastná.

A občas, když někdo umře, jako umřela máma, lidi řeknou, „Co bys chtěl říct matce, kdyby tu teď byla?“ nebo „Co by si pomyslela tvá matka?“, což jsou hlouposti, protože máma je mrtvá a lidem, kteří jsou mrtví, nemůžeme nic říkat, a mrtví lidé nemyslí.

A babička má v hlavě taky obrázky, ale její obrázky jsou popletené, jako když někdo zamotá film a nedokáže říct, co se v jakém pořadí stalo, takže si myslí, že mrtví lidé jsou ještě naživu a neví, jestli se něco stalo doopravdy, nebo jestli se to stalo v televizi.

Když jsem přišel ze školy domů, táta byl ještě v práci, takže jsem si odemkl domovní dveře a vešel dovnitř a sundal si kabát. Šel jsem do kuchyně a odložil svoje věci na stůl. A jedna z těch věcí byla tahle kniha, kterou jsem vzal do školy ukázat Siobhan. Udělal jsem si malinový koktejl a ohřál si ho v mikrovlnce, a pak jsem odešel do obývacího pokoje, abych se podíval na jednu z kazet Modrá planeta, o životě v největších hlubinách oceánu.

To video je o mořských živočiších, kteří žijí kolem sirníkových komínů, což jsou podmořské sopky, z nichž ze zemské kůry vyvěrají do vody plyny. Vědci nikdy nepředpokládali, že by tu byly nějaké živé organismy, protože je tu moc horko a jedovaté prostředí, ale existují zde celé ekosystémy.

Tenhle kus mám rád, protože dokazuje, že vždycky existuje něco nového, co může věda objevit, a všechna fakta, která považujete za samozřejmá, můžou být naprosto mylná. A líbí se mi taky to, že filmují v místě, které je ještě nepřístupnější než Mount Everest, a přitom leží jen pár mil pod mořskou hladinou. A je to jedno z nejtišších a nejtemnějších a nejtajemnějších míst na zemském povrchu. A já si někdy představuju, že tam jsem v kovové ponorce ve tvaru koule, s okny, která jsou tlustá 30 cm, aby je tlak neprorazil. A představuju si, že jsem v ní docela sám a že není vůbec spojená s lodí, ale dokáže fungovat na svůj vlastní pohon, a já ovládám motory a můžu se po mořském dně pohybovat kam chci a nikdy mě nenajdou.

Táta přišel domů v 5 hodin 48 minut. Slyšel jsem ho projít domovními dveřmi. Potom vešel do obývacího pokoje. Na sobě měl jasně zelenou a blankytně modrou kostkovanou košili a na jedné botě měl dvojitý uzel a na druhé ne. Nesl starou reklamní tabuli na sušené mléko, která byla plechová a byla nalakovaná modrým a bílým emailem a pokrytá drobnými tečkami rzi, které připomínaly díry po kulkách, ale nevysvětlil mi, proč ji nese.

Řekl mi, „brý den, brácho,“ což říká z legrace.

A já řekl „Ahoj.“

Díval jsem se dál na video a táta odešel do kuchyně.

Zapomněl jsem, že kniha leží na stole v kuchyni, protože jsem měl v hlavě jen Modrou planetu. Říká se tomu polevit v bdělosti, a pokud jste detektiv, tak se vám to nikdy nesmí stát.

V 5 hodin 54 minut se táta vrátil do obývacího pokoje. Řekl, „Co to je?“, ale řekl to hodně tiše a já jsem si neuvědomil, že se zlobí, protože nekřičel.

V pravé ruce držel knihu.

„To je kniha, kterou píšu,“ řekl jsem.

A on řekl, „Je to pravda? Mluvil jsi s paní Alexanderovou?“

Tohle řekl taky hodně tiše, takže jsem si pořád neuvědomoval, že je rozzlobený.

„Ano,“ řekl jsem.

Potom řekl, „Prokristapána, Christophere. To jsi tak hloupý?“

Siobhan říká, že tohle je řečnická otázka. Má na konci otazník, ale neočekává se od vás, že na ni odpovíte, protože osoba, která se ptá, už odpověď zná. Řečnická otázka se těžko pozná.

Potom táta řekl, „Co jsem ti ksakru říkal, Christophere?“ Tohle už bylo mnohem hlasitější.

A já jsem odpověděl, „Nevyslovovat doma jméno pana Shearse. A nevyptávat se paní Shearsové ani nikoho jiného, kdo zabil toho zatracenýho psa. A neslídit v cizích zahradách. A přestat s tou směšnou pitomou hrou na detektiva. Až na to, že já jsem žádnou z těch věcí neudělal, jen jsem se zeptal paní Alexanderové na pana Shearse, protože…“

Táta mě ale přerušil a řekl, „Nech si ty kecy, ty spratku. Věděl jsi zatraceně dobře, co děláš. Nezapomeň, že jsem si tu knihu přečetl.“ A když tohle říkal, držel knihu a třepal s ní. „Co jsem ještě říkal, Christophere?“

Napadlo mě, jestli to není další řečnická otázka, ale nebyl jsem si jistý. Bylo pro mě moc těžké najít odpověď, protože jsem začínal být vyděšený a zmatený.

Pak táta otázku zopakoval. „Co jsem ještě říkal, Christophere?“

„Já nevím,“ řekl jsem.

A on řekl, „No tak. Máš přece zatraceně dobrou paměť.“

Já jsem ale nedokázal přemýšlet.

A táta řekl, „Nestrkat ten svůj zatracenej nos do cizích věcí. A co děláš ty? Obcházíš kolem a strkáš nos do cizích věcí. Hrabeš se v minulosti a na potkání to vyzvoníš každýmu troubovi, na kterýho narazíš. Co s tebou mám dělat, Christophere? Co jen s tebou mám sakra dělat?“

Řekl jsem, „Jen jsem trochu klábosil s paní Alexanderovou. Nevyšetřoval jsem.“

A on řekl, „Žádám tě jen o jedno, Christophere. Jen o jedno.“

A já jsem řekl, „Nechtěl jsem s paní Alexanderovou mluvit. To paní Alexanderová…“

Ale táta mě přerušil a hrozně pevně mě popadl za ruku.

Nikdy předtím mě takhle nepopadl. Máma mě občas uhodila, protože byla temperamentní, což znamená, že se rozzlobila rych–

leji než ostatní lidé a častěji křičela. Táta je ale vyrovnanější, což znamená, že se tak rychle nerozzlobí a nekřičí tak často. Takže mě hodně překvapil, když mě popadl.

Nemám rád, když mě lidi popadnou. A taky nejsem rád překvapený. Takže jsem ho praštil, jako jsem praštil toho policistu, když mě popadl za paži a postavil na nohy. Ale táta neodešel a křičel. A já jsem ho praštil znovu. A dál už nevím, co jsem dělal.

Na chvilku mi vypověděla paměť. Vím, že to byla krátká chvíle, protože jsem se potom podíval na hodinky. Bylo to, jako by mě někdo vypnul a pak zase zapnul. A když mě zase zapnul, seděl jsem na koberci opřený zády o zeď a pravou ruku jsem měl od krve a bolela mě jedna půlka hlavy. A táta stál na koberci metr přede mnou a díval se dolů na mě a v pravé ruce stále držel mou knihu, ale byla přehnutá napůl a všechny rohy byly pomačkané a na krku měl škrábanec a měl natržený rukáv u své nové zelenomodré kostkované košile a těžce oddechoval.

Asi za minutu se otočil a odešel do kuchyně. Pak odemkl dveře do zahrady a vyšel ven. Zaslechl jsem, jak zvedá víko od popelnice a něco hází dovnitř a jak zase víko přiklápí. Potom se vrátil do kuchyně, ale knihu už nenesl. Pak zadní dveře zamkl a klíč dal do malé čínské dózy, tvarem připomínající tlustou jeptišku, a zůstal stát uprostřed kuchyně a zavřel oči.

Pak oči otevřel a řekl, „Sakra, to je žízeň.“

A dal si plechovku piva.

Tohle jsou některé důvody, proč nesnáším žlutou a hnědou.

ŽLUTÁ

1. Vanilkový krém

2. Banány (banány navíc zhnědnou)

3. Dvojité žluté čáry

4. Žlutá zimnice (což je nemoc z tropické Ameriky a západní Afriky, která způsobuje vysokou horečku, akutní nefritidu, žloutenku a krvácení a je způsobena virem, který přenáší komár zvaný Aëdes aegypti, který se kdysi nazýval Stegomyia fasciata; a nefritida je zánět ledvin)

5. Žluté květiny (protože mám sennou rýmu z pylu květin, což je jeden ze 3 druhů senné rýmy, a ty další jsou z pylu travin a z pylu hub, a mně potom není dobře)

6. Kukuřice (protože ji vykakáte a nestrávíte ji, takže ji vlastně nemáte jíst, tak jako trávu nebo listí)

HNĚDÁ

1. Bláto

2. Omáčka

3. Hovínko

4. Dřevo (protože dříve lidé vyráběli stroje a povozy ze dřeva, ale už je nevyrábějí, protože dřevo se poláme a shnije a občas je v něm červotoč, a dneska lidé vyrábějí stroje a auta z kovu a umělých hmot, které jsou mnohem lepší a modernější)

5. Melissa Brownová (což je holka z naší školy, která ve skutečnosti není hnědá jako Anil nebo Mohammed, jen se tak jmenuje, ale roztrhla můj velký obrázek astronauta na dva kusy a já ho zahodil, i když ho paní Petersová slepila dohromady izolepou, protože vypadal poničený)

Paní Forbesová říkala, že nemít rád žlutou nebo hnědou není nic než hloupost. A Siobhan říkala, že by takové věci neměla říkat a že každý má své oblíbené barvy. A Siobhan měla pravdu. Ale paní Forbesová měla taky kus pravdy. Protože to svým způsobem hloupé je. Ale v životě musíte udělat spoustu rozhodnutí, a kdybyste se nerozhodli, nikdy byste nic neudělali, protože byste strávili všechen čas vybíráním mezi věcmi, které můžete dělat. Takže je dobré mít důvod, proč některé věci nesnášíte a jiné máte rádi. Je to jako když jste v restauraci, jako když mě táta občas vezme do Berni Inn, a podíváte se na jídelní lístek a máte si vybrat, co si dáte. Vy ale nevíte, jestli vám to bude chutnat, protože jste to ještě nejedli, takže máte svoje oblíbené jídlo a to si vyberete, a máte jídla, která nemáte rádi, a ta si nevyberete, a pak je to jednoduché.

Druhý den mi táta řekl, že ho mrzí, že mě uhodil, a že to nechtěl. Musel jsem si ránu na tváři vydezinfikovat, aby bylo jisté, že se do ní nedostala infekce, a pak jsem si ji musel přelepit náplastí, aby nekrvácela.

A potom řekl, protože byla sobota, že mě vezme na výlet, aby dokázal, že toho opravdu lituje, a jeli jsme do zoologické zahrady v Twycrossu. Takže pro mě připravil sendviče z bílého chleba s rajčaty a salátem a šunku a jahodový džem, abych měl co jíst, protože já nerad jím jídla v restauracích, které neznám. A řekl, že to bude bezva, protože v zoo nebude moc lidí, protože podle předpovědi má pršet, a já jsem měl radost, protože zástupy lidí nesnáším a jsem rád, když prší.

Takže jsem si došel pro svou pláštěnku, která je oranžová.

Pak jsme jeli do zoologické zahrady v Twycrossu.

V zoologické zahradě v Twycrossu jsem nikdy nebyl, a když jsme tam dojeli, neměl jsem ještě její obrázek v hlavě, takže jsme si v informačním středisku koupili průvodce a pak jsme prošli celou zoologickou zahradu a já uvažoval, která zvířata se mi líbí nejvíc.

Ze zvířat se mi nejvíc líbili

1. RANDYMAN, což je jméno nejstaršího červenolícího chápana černého (Ateles paniscus paniscus), co kdy žil v zajetí. Randymanovi je 44 let, takže je tak starý jako táta. Chovali ho námořníci na lodi a má přes břicho kovový pás, jako v příbězích o pirátech.

2. PATAGONŠTÍ LVOUNI, kteří se jmenují Zázrak a Hvězda.

3. MALIKU, což je orangutan. Líbil se mi hlavně proto, že si ležel v takové houpací síti, vyrobené ze dvou zeleně pruhovaných spodků od pyžama, a na modré cedulce z umělé hmoty vedle klece bylo napsáno, že si tu houpací síť vyrobil sám.

Potom jsme šli do kavárny a táta si dal platýze a čipsy a jablečné pyré a zmrzlinu a šálek Earl Grey a já jsem měl svoje sendviče a četl jsem si průvodce zoo.

A táta řekl, „Mám tě moc rád, Christophere. Nikdy na to nezapomínej. A vím, že sem tam vyletím. Vím, že se naštvu. Vím, že křičím. A vím, že bych neměl. Je to ale jenom proto, že si o tebe dělám starosti, že nechci vidět, jak se dostáváš do maléru, že nechci, aby ti někdo ublížil. Chápeš?“

Nevěděl jsem, jestli chápu. A tak jsem řekl „Nevím.“

A táta řekl, „Christophere, rozumíš tomu, že tě mám rád?“

A já jsem řekl „ano,“ protože mít někoho rád znamená pomáhat mu, když se dostane do maléru, a starat se o něho a říkat mu pravdu, a táta se o mě postará, když se dostanu do maléru, jako když přijel na policejní stanici, a stará se o mě, protože mi vaří, a vždycky mi říká pravdu, což znamená, že mě má rád.

A potom napřáhl pravou ruku a rozevřel prsty do vějíře a já jsem napřáhl levou ruku a rozevřel prsty do vějíře a naše prsty se vzájemně dotýkaly.

Pak jsem vytáhl z batůžku kousek papíru a nakreslil zpaměti plánek zoo, abych se procvičil. Plánek vypadal takhle

dholeové11 languři12

Pak jsme se šli podívat na žirafy. A jejich hovínka páchla stejně jako klec pískomilů, když jsme ve škole měli pískomily, a když běžely, jejich nohy byly tak dlouhé, že to vypadalo, jako by běžely ve zpomaleném filmu.

Potom táta řekl, že musíme jet domů, než budou ucpané silnice.

Mám rád Sherlocka Holmese, ale nemám rád sira Arthura Conana Doylea, který je autorem Příběhů Sherlocka Holmese. Nebyl totiž jako Sherlock Holmes a věřil v nadpřirozeno. A když zestárl, vstoupil do spiritistické společnosti, což znamená, že věřil, že můžete rozprávět s mrtvými. Jeho syn totiž zemřel za první světové války na chřipku a on si s ním chtěl přesto povídat.

A v roce 1917 došlo ke slavnému Případu víl z Cottingley.

2 sestřenice, Frances Griffithsová, které bylo 9 let, a Elsie Wrightová, které bylo 16 let, říkaly, že si hrají u potůčku Cottingley s vílami a že fotoaparátem Francesina otce udělaly 5 snímků s vílami, jako je tenhle:

Nebyly to ale skutečné víly. Byly to kresby na papíru, které potom vystřihly a pomocí špendlíků postavily, protože Elsie byla doopravdy dobrá výtvarnice.

Harold Snelling, který byl odborníkem na padělané fotografie, řekl:

Tyto tančící postavičky nejsou z papíru ani jiného materiálu; nejsou nakreslené na fotografickém pozadí – nejvíce mě však zaráží to, že se všechny během expozice pohnuly

Byl ale hloupý, protože během expozice se hýbal papír a expozice byla hodně dlouhá, protože vzadu na fotografii vidíte malý vodopád a ten je rozmazaný.

A potom se o fotografiích doslechl sir Arthur Conan Doyle a v článku pro časopis The Strand řekl, že věří, že jsou skutečné. Byl ale taky hloupý, protože když se na fotografie podíváte, vidíte, že ty víly vypadají přesně jako víly ve starých knížkách a mají křidélka a úbory a pásky a střevíčky, což je, jako kdyby na Zemi přistáli mimozemšťani, a vypadaly přesně jako roboti z Doktora Who nebo vojska impéria z Hvězdy smrti v Hvězdných válkách nebo malí zelení mužíčkové z komiksů o mimozemšťanech.

A v roce 1981 nějaký člověk jménem Joe Cooper udělal s Elsií Wrightovou a Frances Griffithsovou interview pro článek do časopisu The Unexplained a Elsie Wrightová řekla, že všech 5 fotografií byly padělky a Frances Griffithsová řekla, že padělky byly jenom 4 a jedna byla pravá. A řekly, že Elsie nakreslila víly podle knihy Dárek princezny Marie od Arthura Sheppersona.

Což dokazuje, že lidé někdy chtějí být hloupí a nechtějí znát pravdu.

A je to důkaz toho, že Occamova břitva je pravdivá. A Occamova břitva není břitva na holení, ale princip, a ten zní

Entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem.

Což je latinsky a znamená to

Věci bychom měli předpokládat jen v míře naprosto nezbytné.

Což znamená, že oběť vraždy je obvykle zabita někým, koho znala, a víly jsou z papíru a s někým, kdo je mrtvý, mluvit nemůžete.

Když jsem v pondělí přišel do školy, Siobhan se mě ptala, od čeho mám tu modřinu na tváři. Řekl jsem, že se táta rozzlobil a popadl mě, takže jsem ho uhodil a pak jsme se prali. Siobhan se ptala, jestli mě táta uhodil, a já jsem řekl, že nevím, protože jsem byl strašně rozrušený a vynechala mi paměť. A potom se ptala, jestli mě táta uhodil, protože byl rozzlobený. A já řekl, že mě neuhodil, že mě popadl, ale že byl rozzlobený. A Siobhan se ptala, jestli mě stiskl vší silou, a já řekl, že mě stiskl vší silou. A Siobhan se ptala, jestli se bojím jít domů, a já řekl, že ne. A pak se mě ptala, jestli si o tom chci ještě povídat, a já řekl, že nechci. A potom řekla „dobře“ a už jsme o tom dál nemluvili, protože popadnout se smí, když jde o paži nebo rameno, když máte vztek, ale nemůžete někoho popadnout za vlasy nebo za tvář. Praštit ale nesmíme, ledaže se už s někým pereme, a pak to neškodí.

A když jsem se vrátil ze školy domů, táta byl ještě v práci, takže jsem šel do kuchyně a z malé čínské dózy tvarem připomínající jeptišku jsem vyndal klíč a odemkl zadní dveře a vyšel ven a nakoukl do popelnice, jestli tam nenajdu svou knihu.

Chtěl jsem tu knihu zpátky, protože jsem ji psal rád. Byl jsem rád, že mám před sebou úkol, a hlavně jsem byl rád, že je to tak těžký úkol, jako je kniha. Taky jsem pořád nevěděl, kdo zabil Wellingtona, a v knize jsem měl všechny stopy, které jsem objevil, a nechtěl jsem o ně přijít.

Kniha ale v popelnici nebyla.

Přiklopil jsem víko zpátky na popelnici a vydal se dál do zahrady, abych se podíval do popelnice, kam táta hází odpad ze zahrady, jako posekanou trávu a jablka, která spadla ze stromů, ale kniha nebyla ani tam.

Napadlo mě, jestli si ji táta nedal do dodávky a neodvezl ji na rampu a nehodil do jednoho z těch velkých kontejnerů, nechtěl jsem ale, aby to tak bylo, protože pak bych ji už nikdy neviděl.

Další možností bylo, že ji schoval někde v domě. Takže jsem se rozhodl, že se trochu porozhlédnu a uvidím, jestli ji nenajdu. Až na to, že jsem musel celou dobu doopravdy pozorně poslouchat, abych slyšel jeho dodávku, až bude zastavovat před domem, aby mě při pátrání nepřistihl.

S hledáním jsem začal v kuchyni. Moje kniha měřila přibližně 25 cm x 55 cm x 1 cm, takže nemohla být schovaná v malém prostoru, což znamená, že skutečně malé prostory jsem prohlížet nemusel. Prohlédl jsem vršky skříní a zásuvky až dozadu a díval jsem se pod kamna a použil jsem při tom svou speciální baterku a zrcátko z komory, abych viděl i do tmavých koutů vzadu za kredencí, kam se občas schovávaly myši ze zahrady a měly tam mladé.

Potom jsem pátral v komoře.

Potom jsem pátral v jídelně.

Potom jsem pátral v obývacím pokoji a tam jsem pod pohovkou objevil ztracené kolečko od svého modelu Messerschmittu Bf 109 G–6.

Potom se mi zdálo, že slyším tátu vcházet do domovních dveří, a trhl jsem sebou a chtěl jsem se rychle zvednout a narazil jsem kolenem do rohu nízkého stolku a hrozně to bolelo, ale to jen někdo z těch lidí odvedle, co berou drogy, něco upustil na podlahu.

Pak jsem šel nahoru, ale u sebe v pokoji jsem vůbec nehledal, protože jsem logicky usoudil, že táta nebude schovávat něco mého v mém vlastním pokoji, pokud by nebyl hodně chytrý a neuplatnil dvojitý bluf, jako v opravdickém románu se záhadnou vraždou, takže jsem se rozhodl, že svůj pokoj prohledám, jenom když knihu nenajdu nikde jinde.

Pátral jsem v koupelně, ale jediné místo k prohledání byla větrací skříň a v ní nic nebylo.

Což znamenalo, že jediný pokoj, který zbývalo prohledat, byla tátova ložnice. Nevěděl jsem, jestli tam mám hledat, protože mi říkal, abych se mu v jeho pokoji v ničem nehrabal. Kdyby ale chtěl něco přede mnou schovat, nejvhodnějším místem k úkrytu by byl jeho pokoj.

Takže jsem si řekl, že se ve věcech v jeho pokoji hrabat nebudu. Posunu je a potom je zase posunu zpátky. A on se nikdy nedozví, že jsem to udělal, takže se nenaštve.

S pátráním jsem začal pod postelí. Bylo tam 7 bot a hřeben plný vlasů a kousek měděné trubičky a čokoládová sušenka a pornočasopis Fiesta a mrtvá včela a kravata s Homerem Simpsonem a dřevěná lžička, ale moje kniha ne.

Potom jsem prohledal šuplata po obou stranách nočního stolku, ale byl v nich jen aspirin a nůžky na nehty a baterie a nit na čištění zubů a tampon a kapesníčky a náhradní umělý zub pro případ, že by táta ztratil umělý zub, který měl na vyplnění mezery po zubu, který si vyrazil, když spadl ze žebříku při zavěšování ptačí budky na zahradě, ale moje kniha nebyla ani tam.

Potom jsem nahlédl do skříně na šaty. Byla plná ramínek s jeho šaty. Navíc měla nahoře malou polici, do které jsem mohl nakouknout, jen když jsem si stoupl na postel, ale musel jsem si sundat boty, aby po mně nezůstaly špinavé otisky, což by byla stopa, kdyby tátu napadlo něco zjišťovat.

Ale v polici byly jenom další pornočasopisy a rozbitý opékač topinek a 12 drátěných ramínek na kabáty a starý fén na vlasy, který kdysi patřil mámě.

Na dně skříně ležela velká krabice na nářadí z umělé hmoty k Udělej si sám a bylo v ní plno nářadí jako nebozízek a malířský štětec a pár šroubů a kladivo, a to jsem viděl i bez otevření, protože byla z průhledné šedivé hmoty.

Pak jsem si všiml, že pod krabicí na nářadí je ještě jiná krabice, takže jsem krabici na nářadí vyndal ze skříně. Ta druhá krabice byla stará lepenková krabice od košile, což je krabice, ve které se kupují košile. A když jsem tu krabici od košile otevřel, uviděl jsem v ní svou knihu.

A pak jsem nevěděl, co dělat.

Byl jsem šťastný, že ji táta nevyhodil. Kdybych si ji ale vzal, dozvěděl by se, že jsem se hrabal ve věcech v jeho pokoji a hrozně by se rozzlobil, a já jsem slíbil, že se ve věcech v jeho pokoji hrabat nebudu.

Vtom jsem zaslechl, jak před domem zastavuje dodávka, a věděl jsem, že musím uvažovat rychle a inteligentně. Takže jsem se rozhodl, že nechám knihu tam, kde je, protože jsem logicky usoudil, že ji táta nechce vyhodit, když ji uložil do krabice od košile, a že můžu pokračovat v psaní do jiné knihy, na kterou budu doopravdy opatrný, a někdy později pak třeba změní názor a dovolí mi vzít si první knihu zase zpátky a já do ní novou knihu přepíšu. A kdyby mi ji nikdy nevrátil, dokázal bych si vzpomenout na většinu toho, co jsem napsal, takže bych to zapsal do druhé tajné knihy, a kdyby tam byly části, které bych si chtěl ověřit, abych měl jistotu, že jsem si je zapamatoval správně, zašel bych do jeho pokoje, až by nebyl doma, a zkontroloval bych si to.

Potom jsem slyšel, jak táta zavírá dveře dodávky.

A vtom jsem si všiml té obálky. Byla to obálka adresovaná mně a ležela pod mou knihou v krabici od košile, spolu s jinými obálkami. Zvedl jsem ji. Nebyla otevřená. Stálo na ní

Christopher Boone

56 Randolph Street

Swindon

Wiltshire

Pak jsem si všiml, že je tam spousta dalších obálek a že jsou všechny adresované mně. Bylo to zajímavé a zmátlo mě to.

A potom jsem si všiml, jak jsou slova Christopher a Swindon napsaná. Byla napsaná takhle:

A já znám jen 3 lidi, kteří dělají nad písmenem i místo tečky kroužek. Jeden z nich je Siobhan a jeden z nich byl pan Loxely, který učil na naší škole, a jeden z nich byla máma.

A vtom jsem zaslechl, jak táta otvírá domovní dveře, takže jsem vytáhl zpod knihy jednu obálku a krabici od košile jsem zase zakryl víkem a navrch jsem postavil zpátky krabici s nářadím a dveře skříně jsem velice pečlivě zavřel. Pak táta zavolal, „Christophere?“

Byl jsem zticha, protože by mohl poznat, odkud volám. Vstal jsem a s obálkou v ruce jsem obešel postel ke dveřím a snažil se jít co nejvíc potichu.

Táta stál pod schodama a mě napadlo, že by mě mohl vidět, ale probíral se poštou, co přišla dneska ráno, takže měl hlavu skloněnou. Potom začal od schodů odcházet směrem ke kuchyni a já jsem potichu zavřel dveře jeho pokoje a odešel do svého pokoje.

Chtěl jsem si obálku prohlédnout, ale nechtěl jsem, aby se táta rozzlobil, a tak jsem ji schoval pod matraci. Pak jsem šel dolů a s tátou jsme se pozdravili.

A on řekl, „Tak jak bylo dneska, mladý muži?“

A já řekl, „Dneska jsme měli Praktická cvičení pro život s paní Grayovou. Což je Používání peněz a Veřejná doprava. A k obědu jsem měl rajskou polévku a 3 jablka. A odpoledne jsem si udělal pár cvičení z matematiky a potom jsme šli s paní Petersovou na procházku do parku a sbírali jsme listy na koláže.“

A táta řekl, „Výborně, výborně. A jakou baštu by sis dneska dal k večeři?“

Bašta je jídlo.

Řekl jsem, že chci pečené fazole s brokolicí.

„Myslím, že tohle se dá snadno zařídit,“ řekl táta.

Potom jsem seděl na pohovce a četl si dál knihu, kterou mám rozečtenou a která se jmenuje Chaos a je od Jamese Gleicka.

Pak jsem šel do kuchyně a dal si pečené fazole s brokolicí a táta si dal párek s vajíčkem a topinku a hrnek čaje.

„Chci v obýváku zavěsit ty police, jestli ti to nebude vadit. Mám strach, že budu trochu hlučnější, takže jestli se chceš dívat na televizi, přeneseme ji nahoru,“ řekl potom táta.

„Půjdu k sobě do pokoje,“ řekl jsem.

A on řekl, „Rozumný muž.“

„Děkuju za večeři,“ řekl jsem, protože to je slušnost.

„To je v pořádku, synku,“ řekl táta.

A já jsem šel k sobě do pokoje.

A když jsem byl u sebe v pokoji, zavřel jsem dveře a vyndal zpod matrace obálku. Podržel jsem dopis proti světlu, jestli neuvidím, co je uvnitř, ale obálka byla z moc silného papíru. Uvažoval jsem, jestli ji mám otevřít, protože to byla věc, kterou jsem vzal z tátova pokoje. Potom jsem si ale logicky zdůvodnil, že je adresovaná mně, takže patří mně, takže je v pořádku, když ji otevřu.

Takže jsem ji otevřel.

Uvnitř byl dopis.

A v tom dopise bylo napsáno tohle:

451c Chapter Road

Willesden

Londýn NW2 5NG

0208 887 8907

Milý Christophere,

Omlouvám se, že od mého posledního dopisu, který jsem ti napsala, už uplynula taková doba. Mám málo času. Sehnala jsem nové zaměstnání jako sekretářka v továrně na výrobky z oceli. Tobě by se to moc líbilo. Továrna je plná obrovských strojů, které zpracovávají ocel a stříhají ji a ohýbají do všech možných tvarů. Tento týden dělají střechu pro kavárnu nákupního střediska v Birminghamu. Bude do tvaru obrovského květu a přes to chtějí napnout plátno, aby to vypadalo jako velikánský stan.

Jak asi vidíš z adresy, taky jsme se konečně přestěhovali do nového bytu. Není tak hezký jako ten starý a mně se Willesden moc nelíbí, ale Roger se odtud lépe dostane do práce a koupil ho (ten druhý byl jen pronajatý), takže si ho můžeme i sami zařídit a vymalovat, jakými barvami chceme.

A proto od mého posledního dopisu uteklo tolik vody, protože jsme museli všechno zabalit a potom rozbalit a pak jsem si musela zvykat v tomhle novém zaměstnání.

Teď na mě přišla únava a už si musím jít lehnout a chci to zítra ráno hodit do schránky, takže se rozloučím a brzy ti zase napíšu.

Ještě jsi mi nenapsal, takže vím, že se na mě zřejmě pořád zlobíš. Je mi to líto, Christophere. Mám tě pořád moc ráda. A doufám, že se na mě nebudeš zlobit věčně. A měla bych radost, kdybys mi dokázal napsat dopis (nezapomeň ho ale poslat na novou adresu!).

Stále na tebe myslím.

Moc pus posílá

Tvá máma

Tohle mě doopravdy zmátlo, protože máma nikdy nepracovala jako sekretářka u firmy na výrobky z oceli. Máma pracovala jako sekretářka u jedněch velkých garáží v centru města. A máma nikdy nebydlela v Londýně. Máma bydlela vždycky s námi. A máma mi ještě nikdy žádný dopis nenapsala.

Na dopise chybělo datum, takže jsem nemohl zjistit, kdy ten dopis napsala, a rád bych věděl, jestli ho nenapsal někdo jiný a nevydává se za mámu.

A pak jsem se podíval dopředu na obálku a uviděl razítko a na razítku bylo datum a dalo se těžko přečíst, ale bylo tam

Což znamená, že dopis byl poslaný 16. října 1997, což bylo 18 měsíců po tom, co máma umřela.

A vtom se dveře mého pokoje otevřely a táta řekl, „Co děláš?“

„Čtu dopis,“ řekl jsem.

A on řekl, „S tím vrtáním jsem skončil. V televizi máš ten přírodopisný seriál Davida Attenborougha, jestli se chceš dívat.“

„Dobře,“ řekl jsem.

Potom šel zase dolů.

Díval jsem se na dopis a usilovně jsem přemýšlel. Byla to záhada a já ji nedokázal rozluštit. Možná je ten dopis ve špatné obálce a byl napsaný, ještě než máma umřela. Proč ale psala z Londýna? Nejdéle pryč byla týden, když jela na návštěvu za sestřenicí Ruth, která měla rakovinu, ale Ruth bydlela v Manchesteru.

A pak mě napadlo, že ten dopis třeba není od mámy. Možná to je dopis jinému člověku, který se jmenuje Christopher, od mámy tohohle Christophera.

Rozrušilo mě to. Když jsem začal psát knihu, musel jsem vyřešit jen jednu záhadu. Teď byly dvě.

Usoudil jsem, že dneska v noci už o tom nebudu dál přemýšlet, protože mám málo informací a snadno bych mohl dojít k mylným závěrům, jako pan Athelney Jones ze Scotland Yardu, což je nebezpečná věc, protože než začnete dělat závěry, musíte mít jistotu, že máte veškeré dostupné klíče. Tak je mnohem méně pravděpodobné, že uděláte chybu.

Rozhodl jsem se, že počkám, až bude táta pryč. Pak zajdu do skříně v jeho pokoji a podívám se na ostatní dopisy a uvidím, od koho jsou a co v nich je.

Složil jsem dopis a schoval ho pod matraci, aby ho táta nenašel a nerozzlobil se. Pak jsem se šel dolů dívat na televizi.

Je spousta záhadných věcí. To ale neznamená, že na ně neexistuje odpověď. Jenom na ně vědci odpověď ještě nenašli.

Někteří lidé například věří na duchy, kteří přicházejí od mrtvých. A strýček Terry říkal, že viděl ducha v oddělení obuvi v supermarketu v Northamptonu, protože šel dolů do suterénu a vtom zahlédl někoho v šedém kráčet pod schodama. Když ale došel pod schody, suterén byl prázdný a žádné dveře odtamtud nevedly.

Když to řekl té paní nahoře u pokladny, řekla mu, že to byl Tuck a že je to duch františkána, který kdysi žil v klášteře, který stál na tom samém místě před několika sty lety, a proto se supermarket jmenuje Supermarket U františkána, a zvykli si na něho a vůbec se ho nebojí.

Nakonec vědci objeví něco, co duchy vysvětlí, jako objevili elektřinu, která vysvětlila blesk, a může to být něco s lidským mozkem nebo něco se zemským magnetickým polem nebo to možná bude nějaká docela nová energie. A duchové přestanou být záhadou. Budou jako elektřina a duha a teflonová pánev.

Někdy ale záhada není záhada. A tohle je příklad záhady, která není záhada.

Ve škole máme rybník se žábami, které tam jsou proto, abychom se mohli učit vlídnému a ohleduplnému chování ke zvířatům, protože některé děti ve škole se ke zvířatům chovají hnusně a myslí si, jaká to není legrace rozmačkat červa nebo házet kamením po kočce.

A v některých letech je rybník plný žab a v některých letech je jich tam jen pár. A kdybyste si nakreslili graf, kolik žab bylo v rybníce, vypadal by takhle (tomuhle grafu se ale říká hypotetický, což znamená, že čísla nejsou skutečná, je to pouze názorný příklad):

A když si graf prohlédnete, řeknete si možná, že v letech 1987 a 1988 a 1989 a 1997 byly hodně tuhé zimy nebo že se tam objevila volavka a spoustu žab sežrala (občas přijde volavka a chce ryby sežrat, ale nad rybníkem je drátěné pletivo, které jí v tom zabrání).

Někdy to ale nemá nic společného s tuhou zimou ani s kočkami ani s volavkou. Někdy to je jenom matematika.

Zde je vzorec zvířecí populace:

Nnové = ? (Nstaré) (1 – Nstaré)

A v tom vzorci N vyjadřuje hustotu populace. Když N = 1, je dosaženo nejvyššího možného počtu zvířat. A když N = 0, populace vyhynula. Nnové je počet zvířat v jednom roce a Nstaré počet zvířat v roce předchozím. A ? je konstanta.

Když je ? menší než 1, populace ubývá a ubývá a hrozí jí vyhynutí. A když ? leží mezi 1 a 3, populace se zvyšuje a potom se ustálí jako tahle (a tyhle grafy jsou taky hypotetické):

A když ? leží mezi 3 a 3,57, pohybuje se počet zvířat v cyklu jako tenhle:

Ale když je ? větší než 3,57, dochází v populaci k chaosu jako na prvním grafu.

Tohle objevili Robert May a George Oster a Jim Yorke. A znamená to, že někdy jsou věci tak složité, že nelze předvídat, co se stane, a ony se přitom řídí docela jednoduchými pravidly.

A znamená to, že občas celá populace žab nebo červů nebo lidí může z ničeho nic vymřít jen proto, že čísla takhle fungují.

Teprve za šest dní jsem mohl znovu zajít do tátova pokoje a podívat se do krabice od košile v jeho skříni.

První den, což byla středa, si Joseph Fleming stáhl kalhoty a pokakal celou podlahu na záchodě a začal to jíst, ale pan Davis ho zadržel.

Joseph jí všechno. Jednou snědl kousek modrého dezinfekčního prostředku, který byl zavěšený v záchodé. A jednou snědl padesátilibrovou bankovku z peněženky své matky. A jí provázky a gumové kroužky a papírové kapesníčky a dopisní papír a barvičky a vidličky z umělé hmoty. A taky se mu klepe brada a hrozně vříská.

Tyrone říkal, že v hovínkách byl kůň a prase, takže jsem mu řekl, že je hlupák, ale Siobhan řekla, že není. Byla tam malá plastiková zvířátka z knihovny, která učitelé používají, aby lidi rozpovídali. A Joseph je snědl.

Takže jsem řekl, že na záchod nebudu chodit, protože tam byla na podlaze hovínka a mně se dělá špatně, když si na to vzpomenu, i když pan Ennison přišel a uklidil to. A počůral jsem se do kalhot a musel jsem si vzít rezervní ze zamčené skříně s náhradním oblečením v kanceláři paní Gascoyneové. Takže Siobhan řekla, že můžu dva dny používat záchod pro učitele, ale jen dva dny, a pak budu muset zase chodit na záchod pro děti. Takhle jsme se dohodli.

Druhý, třetí a čtvrtý den, což byl čtvrtek, pátek a sobota, se nic zajímavého nestalo.

Pátý den, což byla neděle, hrozně pršelo. Mám rád, když hrozně prší. Vypadá to jako prázdné šumění, které je všude a které je jako ticho, jenom není prázdné.

Odešel jsem nahoru a seděl u sebe v pokoji a díval se, jak na ulici leje. Lilo tak strašně, že to vypadalo jako bílé jiskry (a tohle je přirovnání, ne metafora). A nikoho nebylo vidět, protože všichni zůstali doma. A začal jsem přemýšlet nad tím, jak je všechna voda na světě propojená a tahle voda se vypařila z oceánu někde uvnitř Mexického zálivu nebo v Baffinově zálivu a teď padá před naším domem a odteče pryč do kanálu a odtud do čističky, kde se vyčistí, a pak poteče do řeky a vrátí se zpátky do oceánu.

A v pondělí večer tátovi volala nějaká paní, která měla vytopený sklep, a táta musel odejít a opravit to jako havárii.

Když je jen jedna havárie, jde Rhodri a opraví to, protože jeho žena a děti se odstěhovaly do Somersetu, což znamená, že nemá po večerech co dělat, tak má jen kulečník a pití a televizi, a musí mít přesčasy, aby vydělal peníze, které posílá své ženě, aby jí pomohl starat se o děti. A táta se stará o mě. Ten večer ale byly havárie dvě, takže mi táta řekl, abych byl hodný a zavolal mu na mobil, kdyby byl nějaký problém, a potom odjel v dodávce.

Takže jsem šel k němu do ložnice, otevřel skříň, sundal krabici s nářadím z krabice od košile a otevřel krabici od košile.

Spočítal jsem obálky. Bylo jich 43. Všechny byly psané stejným rukopisem a všechny byly pro mě.

Vzal jsem jednu a otevřel ji.

Uvnitř byl tenhle dopis:

3. května

451c Chapter Road

Londýn NW2 5NG

0208 887 8907

Milý Christophere,

konečně máme novou ledničku a sporák! O víkendu jsme s Rogerem zajeli na skládku a ty staré vyhodili. Sem lidi vozí všechno, co chtějí vyhodit. Jsou tu obrovské kontejnery na tři různé barvy lahví a na papír a na motorový olej a na odpad ze zahrady a z domácností a na objemnější věci (sem jsme odložili starou ledničku a sporák).

Potom jsme zašli do bazaru a koupili nový sporák a novou ledničku. Konečně dům vypadá trochu víc jako domov.

Včera v noci jsem si prohlížela nějaké staré fotografie a roztesknilo mě to. Pak jsem objevila fotku, kde si hraješ s vláčkem, který jsme ti koupili před pár lety k Vánocům. A to mi spravilo náladu, protože to bylo jedno z opravdu šťastných období, které jsme společně prožili.

Vzpomínáš si, jak sis s ním celý den hrál a odmítals jít večer do postele, protože sis s ním pořád ještě hrál? A vzpomínáš si, jak jsme ti vyprávěli o jízdních řádech a ty sis vyrobil jízdní řád a měls hodiny a vlaky ti jezdily na čas? A patřilo k tomu taky malé dřevěné nádraží a my jsme ti ukazovali, jak lidé, kteří chtějí jet vlakem, jdou dovnitř a koupí si jízdenku a pak nastoupí do vlaku. A potom jsme vyndali mapu a ukazovali ti ty tenké linky, což byly železniční tratě, které spojovaly všechny stanice. A ty sis s tím hrál celé týdny a týdny a tak jsme ti koupili další vláčky a tys věděl, kam všechny jedou.

Strašně ráda na to vzpomínám.

Teď už musím jít. Je půl čtvrté odpoledne. Vím, že vždycky rád přesně víš, kolik je hodin. A musím ještě zaskočit do obchodu a koupit kousek šunky Rogerovi ke svačině. Cestou do obchodu hodím ten dopis do schránky.

Pusu posílá

Tvá máma

Potom jsem otevřel další obálku. Tohle je dopis, který byl uvnitř

Byt 1, 312 Lausanne Rd

Londýn N8 5BV

0208 756 4321

Milý Christophere,

řekla jsem, že až budu mít tolik času, abych to udělala správně, vysvětlím ti, proč jsem odešla. Teď mám spoustu času. Takže tu sedím na pohovce s tímhle dopisem, mám puštěné rádio a pokusím se ti to vysvětlit.

Nebyla jsem moc dobrá máma, Christophere. Možná kdyby bylo všechno jinak, kdyby tys byl jiný, byla bych lepší i já. Dopadlo to ale takhle.

Nejsem jako tvůj otec. Táta je mnohem trpělivější. Ví si zkrátka rady a když mu to přeroste přes hlavu, nedá to na sobě znát. Já ale taková nejsem a už to nezměním.

Vzpomínáš si, jak jsme jednou byli spolu nakupovat ve městě? A šli jsme do Bentalls a tam byla doslova hlava na hlavě a my jsme museli koupit vánoční dárek pro babičku? A ty ses všech těch lidí v obchodě bál. Bylo to v době předvánočních nákupů, kdy byla ve městě spousta lidí. A já jsem si povídala s paní Landovou, která pracovala v oddělení kuchyní a chodila se mnou do školy. A ty ses skrčil dole u podlahy a zakryl sis uši rukama a všichni tě museli obcházet. A já jsem se rozčilila, protože taky nemám ráda předvánoční nákupy, a řekla jsem ti, aby ses choval slušně, a snažila jsem se tě zvednout, abys šel dál. Ty ses ale rozkřičel a všechny ty mixéry jsi shodil s pultu a všude byla spousta střepů. A všichni se shlukli kolem, aby viděli, co se děje. A paní Landová to brala opravdu sportovně a na zemi přitom ležely krabice a střepy z mísy a všichni koukali a já si všimla, ze ses počůral, a byla jsem tak rozčilená a chtěla jsem tě odvést z obchodu, ale tys mi nedovolil, abych se tě dotkla, a jen jsi ležel na podlaze a ječel a mlátil rukama a nohama kolem sebe a přišel vedoucí provozu a ptal se, co se stalo, a já jsem už byla u konce svých sil a musela jsem zaplatit dva rozbité mixéry a museli jsme zkrátka počkat, až přestaneš ječet. A pak jsem s tebou musela jít pěšky celou cestu až domů, což trvalo hodiny, protože mi bylo jasné, že do autobusu už znovu nenastoupíš.

A vzpomínám si, že ten večer jsem jenom brečela a brečela a táta to nejdřív vzal moc hezky a udělal ti večeři a uložil tě do postele a říkal, že takové věci se stávají a že to bude v pořádku. Já jsem ale řekla, že tohle už nevydržím, a on se nakonec skutečně rozzlobil a řekl, že jsem hloupá, a řekl, že bych se měla vzpamatovat, a já jsem ho uhodila, což bylo zlé, ale byla jsem tak rozčilená.

A takových hádek bylo spousta. Často jsem si totiž myslela, že už nemůžu dál. A tvůj táta je opravdu trpělivý, kdežto já ne, já se rozčilím, i když to tak třeba ani nemyslím. A nakonec jsme spolu úplně přestali mluvit, protože jsme si uvědomovali, že to vždycky skončí hádkou a k ničemu to nevede. A cítila jsem se hrozně osamělá.

A tehdy jsem začala trávit hodně času s Rogerem. Chci říct, že jsme samozřejmě trávili spoustu času s Rogerem a Eileen. Ale já jsem se začala scházet s Rogerem sama, protože jsem si s ním mohla povídat. Byl to jediný člověk, se kterým jsem si mohla opravdu popovídat. A s ním jsem se už necítila osamělá.

Vím, že možná nic z toho nechápeš, ale já se chci pokusit vysvětlit ti to, abys pochopil. A i když to nepochopíš teď, můžeš si ten dopis schovat a přečíst si ho později, a pak možná pochopíš.

A Roger mi řekl, že se s Eileen už nemilují a že se nemilují už dávno. Což znamenalo, že se taky cítil sám. Takže jsme měli hodně společného. A najednou jsme si uvědomili, že se máme rádi. A on navrhl, abych odešla od tvého otce a že bychom mohli bydlet spolu. Já jsem mu ale řekla, že tě nemůžu opustit, a on byl nešťastný, ale pochopil, že pro mě skutečně moc znamenáš.

A pak jsme se my dva pohádali. Pamatuješ? Bylo to kvůli večeři. Něco jsem ti uvařila a tys to nechtěl sníst. Nejedl jsi tenkrát celé dny a byl jsi pohublý: A rozkřičel ses a já jsem se rozčilila a mrskla jsem tím jídlem přes pokoj. Což vím, ze jsem neměla dělat. A tys popadl prkýnko na maso a hodil jsi a to prkýnko se mi trefilo do nohy a přerazilo mi prsty. Potom jsme samozřejmě museli jet do nemocnice a mně dali nohu do sádry. A doma jsme se pak s tátou pohádali. Vyčetl mi, že jsem se na tebe rozzlobila. A říkal, že bych ti měla pěkně dát, co chceš, i kdyby to měl být jen talíř hlávkového salátu nebo jahodový koktejl. A já mu řekla, že se jen snažím, abys jedl zdravě, i on řekl, že za to nemůžeš. A já jsem řekla, že za to taky nemůžu a že mi jenom ujely nervy. A táta řekl, že když se dokáže ovládat on, tak bych se sakra měla ovládnout i já. A takhle to šlo pořád dokola.

Celý měsíc jsem nemohla pořádně chodit, pamatuješ, a o tebe se musel starat táta. A vzpomínám si, jak jsem se na vás dva dívala a sledovala vás pohromadě a říkala si, že s ním jsi úplně jiný. Mnohem klidnější. A nekřičeli jste na sebe. A byla jsem z toho tak smutná, protože to vypadalo, jako bys mě ani nepotřeboval. A bylo to svým způsobem dokonce horší, než když jsme se my dva pořád hádali, protože se zdálo, že jsem neviditelná.

A myslím, že tehdy jsem si uvědomila, že tobě a tátovi by bylo pravděpodobně lépe, kdybych v domě nebyla. Pak by měl místo dvou lidí na starosti jen jednoho.

A potom mi Roger oznámil, že požádal v bance o přeložení. To znamená, že je poprosil, jestli by nemohl dostat práci v Londýně, a odjížděl. Zeptal se mě, jestli bych nechtěla jít s ním. Dlouho jsem o tom přemýšlela, Christophere. Vážně přemýšlela. A nakonec jsem usoudila, že pro nás pro všechny bude lépe, když odejdu, i když mi to rvalo srdce. Takže jsem řekla ano.

Měla jsem v úmyslu rozloučit se. Chtěla jsem se vrátit a vzít si nějaké šaty, až budeš doma ze školy. A tehdy jsem ti taky chtěla vysvětlit, co jsem udělala, a říct ti, že za tebou budu chodit tak často, jak jen to půjde, a že bys občas mohl přijet do Londýna a zůstat chvíli u nás. Když jsem ale zatelefonovala tvému otci, řekl, abych se nevracela. Byl hrozně rozzlobený. Řekl, že s tebou nesmím mluvit. Nevěděla jsem, co dělat. Řekl, že jsem sobecká a že už nikdy nesmím vkročit do domu. Takže jsem do něj nevkročila. Místo toho ti ale píšu tyhle dopisy.

Ráda bych věděla, jestli něco z toho chápeš. Vím, že to pro tebe bude hodně těžké. Doufám ale, že něco málo pochopíš.

Christophere, nikdy jsem ti nechtěla ublížit. Myslela jsem, že to, co dělám, je pro nás pro všechny to nejlepší. A doufám, že ano. A chci, abys věděl, že to není tvá vina.

Mívala jsem sen, že se všechno spravilo. Pamatuješ, vždycky jsi říkal, že chceš být astronautem. No, a já jsem mívala sen, ve kterém jsi byl astronautem a byls v televizi a já si říkala, že tohle je můj syn. Ráda bych věděla, čím chceš být nyní? Změnilo se to? Baví tě pořád matematika? Doufám, že ano.

Christophere, prosím tě, napiš mi někdy nebo mi zavolej. Telefonní číslo je v dopise nahoře.

Pusu posílá

Tvá máma

Pak jsem otevřel třetí obálku. Tohle je dopis, který byl uvnitř:

18. září

Byt 1

312 Lausanne Road

Londýn N8

0208 756 4521

Milý Christophere,

řekla jsem, že ti budu psát každý týden, a píšu. Tohle je vlastně už druhý dopis v tomto týdnu, takže si vedu dokonce lépe, než jsem říkala.

Mám práci! Jsem zaměstnaná v Camdenu, u Perkina a Rashida, což jsou úřední odhadci. To znamená, že chodí po domech, prohlédnou je a určí cenu a jaké práce budou zapotřebí a kolik by to stálo. Vypracovávají taky plány, kolik by stála výstavba nových domů, kanceláří a továren.

Je to hezká kancelář. Další sekretářkou je Angie. Její pracovní stůl je plný medvídků a plyšáků a fotografií jejích dětí (takže jsem si na svůj stůl postavila tvou fotku v rámečku). Je opravdu milá a chodíme spolu na oběd.

Nevím ale, jak dlouho tu vydržím. Když posíláme našim klientům faktury, musím sčítat spousty částek, a já na tohle moc nejsem (tobě by to šlo lépe než mně!).

Společnost řídí dva pánové, kteří se jmenují Perkin a Rashid. Pan Rashid je Pákistánec a je velmi přísný a stále nás honí, abychom pracovali rychleji. A pan Perkin je divný (Angie mu říká Úchyl Perkin). Když přijde a stoupne si vedle mě, aby se na něco zeptal, vždycky mi položí ruku na rameno a skloní se, takže mám jeho obličej těsné u mého a cítím jeho zubní pastu a naskakuje mi z toho husí kůže. A plat ostatně taky není nijak dobrý. Takže jakmile se naskytne příležitost, najdu si něco lepšího.

Nedávno jsem si zašla do Alexandra Palace. Je to velikánský park tam, co bydlíme, hned za rohem, a v tom parku je velikánský kopec s velkým konferenčním centrem na vrcholku a já si vzpomněla na tebe, protože kdybys přijel, mohli bychom sem jít a pouštět nahoře draka nebo se dívat, jak v Heathrow přistávají letadla, a já vím, že by se ti to líbilo.

Ted už musím jít, Christophere. Píšu to o polední přestávce (Angie je nemocná, má chřipku, takže nejsem na obědě). Prosím tě, napiš mi někdy a řekni mi, jak se ti daří a co děláte ve škole.

Doufám, žes dostal ten dárek, co jsem ti poslala. Vyřešils to už? Objevili jsme to s Rogerem v obchodě v Camden market a já vím, že jsi měl hlavolamy vždycky rád. Roger se pokoušel oddělit ty dvě části od sebe, než jsme to zabalili, ale nepovedlo se mu to. Říkal, že jestli se ti to povede, jsi génius.

Moc a moc pus posílá

Tvá máma

A tohle byl čtvrtý dopis:

23. srpna

Byt č. 1

312 Lausanne Road

Londýn N8

Milý Christophere,

mrzí mě, že jsem minulý týden nenapsala. Musela jsem jít k zubaři a mám vytržené dvě stoličky. Ty si asi nepamatuješ, jak jsme s tebou museli k zubaři. Nedovolils nikomu, aby ti sáhl do pusy, takže jsme tě museli uspat, aby ti zubař mohl vytáhnout jeden zub. No, mě neuspali, udělali mi jen lokální anestézii, což znamená, že vůbec necítíš pusu, což je jen dobře, protože mi museli sekat kost, aby mohli zub vytrhnout. A vůbec to nebolelo. Vlastně jsem se smála, protože zubař musel strašně moc škubat a tahat a cloumat a mně to připadalo legrační. Když jsem ale přišla domů, rozbolelo mě to a musela jsem dva dny ležet na gauči a brát spoustu prášků…

Tady jsem přestal číst, protože se mi udělalo špatně.

Máma neměla infarkt. Máma neumřela. Máma je celou tu dobu naživu. A táta mi lže.

Usilovně jsem přemýšlel a snažil se přijít na nějaké jiné vysvětlení, ale žádné mě nenapadalo. A potom jsem už nedokázal myslet vůbec na nic, protože mi mozek přestal správně fungovat.

Měl jsem závrať. Připadalo mi, že se pokoj houpe ze strany na stranu, jako by byl na vrcholu nějaké hrozně vysoké budovy a ta budova se v silném větru houpala dozadu a dopředu (tohle je taky přirovnání). Věděl jsem ale, že pokoj se nemůže houpat dozadu a dopředu, takže to muselo být něco, co se dělo v mojí hlavě.

Svalil jsem se na postel a stočil se do klubíčka.

Zvedl se mi žaludek.

Nevím, co se stalo potom, protože pak mám mezeru v paměti, jako kdyby se smazal kousek pásku. Vím ale, že musela uplynout hodně dlouhá doba, protože později, když jsem znovu otevřel oči, už byla venku za oknem tma. A pozvracel jsem se, protože zvratky byly po celé posteli a měl jsem je na rukou a na loktech a na obličeji.

Předtím jsem ale zaslechl, jak táta přichází domů a volá mě, a taky proto vím, že uběhlo spousta času.

A bylo to divné, protože volal „Christophere…? Christophere…?“ a jak to volal, já jsem své jméno viděl napsané. Já vidím často napsané to, co někdo říká, jako by to bylo napsané na monitoru, zvlášť když je v jiné místnosti. Tohle ale nebylo na monitoru. Viděl jsem veliký nápis, jako by to byla velká reklama na boku autobusu. A bylo to máminým písmem, takhle:

A potom jsem uslyšel, jak táta jde po schodech nahoru a vchází do pokoje.

Řekl, „Christophere, co to sakra vyvádíš?“

A můžu říct, že byl v pokoji, ale jeho hlas zněl slabě a z dálky, jako je to někdy s hlasy lidí, když sténám a nechci, aby byli u mě.

A řekl, „Co to krucinál…? To je moje skříň, Christophere. To jsou… ale do prdele… do prdele, do prdele, do prdele.“

Potom chvíli neříkal nic.

Potom mi položil ruku na rameno a otočil mě k sobě a řekl, „Ach bože.“ Když se mě ale dotkl, nebolelo to, jako to bolí normálně. Viděl jsem, jak se mě dotýká, jako bych se díval na film o tom, co se děje v pokoji, ale jeho ruku jsem skoro necítil. Bylo to jen jako by proti mně foukal vítr.

A potom byl zase chvíli zticha.

Pak řekl, „Je mi to líto, Christophere. Je mi to moc a moc líto.“

A vtom jsem si uvědomil, že jsem se pozvracel, protože jsem na sobě ucítil něco vlhkého a ucítil jsem zápach, jako když se udělá špatně někomu ve škole.

Potom řekl, „Tys četl ty dopisy.“

Potom jsem slyšel, že pláče, protože jak dýchal, znělo to jako bubliny a voda, jako když má někdo rýmu a má nos plný nudlí.

Potom řekl, „Dělal jsem to pro tvé dobro, Christophere. Namouduši že dělal. Nikdy jsem nechtěl lhát. Jen jsem myslel… jen jsem myslel, že bude lepší, když se nedozvíš… že… že… nechtěl jsem… chtěl jsem ti je ukázat, až budeš starší.“

Potom byl zase zticha.

Potom řekl, „Přišlo to nečekaně.“

Potom byl zase zticha.

Potom řekl, „Nevěděl jsem, co říct… byla to taková patálie… nechala tu lístek a… pak volala a… řekl jsem, že je v nemocnici, protože… protože jsem nevěděl, jak ti to vysvětlit. Bylo to tak zamotaný. Tak těžký. A já… já řekl, že je v nemocnici. A vím, že to nebyla pravda. Ale když jsem to jednou řekl… nedalo se… nedalo se to už změnit. Rozumíš?… Christophere…? Christophere…? Jen se… jen se mi to vymklo z rukou a chtěl bych…“

Pak byl doopravdy dlouho zticha.

Pak se znovu dotkl mého ramene a řekl, „Christophere, musíme tě umýt, ano?“

Trošku mi zatřásl ramenem, ale já jsem se nepohnul.

A řekl, „Christophere, já teď půjdu do koupelny a napustím ti horkou vodu do vany. Potom se vrátím a odvedu tě do koupelny, ano? A potom můžu hodit do pračky povlečení.“

Pak jsem slyšel, jak vstává a jde do koupelny a otevírá kohoutky. Poslouchal jsem, jak voda teče do vany. Chvíli nešel. Potom se vrátil a zase se dotkl mého ramene a řekl, „Provedeme to opravdu jemně, Christophere. Posadíme tě a svlékneme tě a dáme tě do vany, ano? Teď se tě dotknu, to ale zvládneme.“

Potom mě zvedl a posadil na kraj postele. Sundal mi svetr a košili a položil je na postel. Pak mě postavil a převedl přes pokoj do koupelny. Neječel jsem. A nepral jsem se. A nepraštil jsem ho.

Když jsem byl malý a šel jsem poprvé do školy, byla mojí třídní učitelkou Julie, protože Siobhan tehdy ve škole ještě nepracovala. Začala ve škole pracovat, až když mi bylo dvanáct.

A Julie se jednoho dne posadila ke mně do lavice, položila na desku tubičku od bonbónů a řekla, „Christophere, co myslíš, že v ní je?“

A já jsem řekl, „Bonbóny.“

Pak odkryla víčko a obrátila tubičku vzhůru nohama a vypadla červená pastelka a Julie se rozesmála a řekla, „Nejsou to bonbóny, je to pastelka.“

Pak vrátila červenou pastelku zpátky do tubičky od bonbónů a přikryla ji víčkem.

Pak řekla, „Kdyby teď vešla tvoje maminka a my se jí zeptali, co je v tubičce, co myslíš, že by řekla?“, protože já jsem tehdy říkal mámě maminko, ne mami.

„Pastelka,“ řekl jsem.

Když jsem byl totiž malý, nevěděl jsem, že ostatní lidé přemýšlejí. A Julie říkala mámě a tátovi, že s tím budu mít vždycky velké potíže. Teď už to ale pro mě těžké není. Usoudil jsem totiž, že je to něco jako hlavolam, a když je něco hlavolam, vždycky existuje způsob, jak ho vyřešit.

Je to jako s počítači. Lidé si myslí, že počítače se od lidí liší, protože neumějí myslet, i když v Turingově testu si počítače dovedou s lidmi povídat o počasí a o vínu a o tom, jaká je Itálie, a dokoce vyprávějí i vtipy.

A mozek není nic víc než složitý přístroj.

A když se díváme na věci, myslíme si, že se jen díváme očima ven, jako bychom se dívali ven maličkými okny, a že uvnitř v hlavě je nějaký člověk, ale tak tomu není. Díváme se na obrazovku v naší hlavě jako na obrazovku počítače.

A dá se to dokázat pomocí experimentu, který jsem viděl v televizním seriálu Jak pracuje mozek. A v tom experimentu si strčíte hlavu do svěráku a díváte se na textovou stránku na obrazovce. A ta vypadá jako normální stránka s textem a nic se nemění. Ale za chvíli, jak se vaše oko po stránce pohybuje, si uvědomíte, že se děje něco podivného, protože když chcete přečíst kousek stránky, který jste četli předtím, je jiný.

A je to tím, že ve chvíli, kdy vaše oko kmitá od jednoho bodu k druhému, vůbec nic nevidíte a jste slepí. A tomuhle kmitavému pohybu se říká sakadovaný pohyb. Kdybyste totiž viděli všechno, když vaše oko kmitá z jednoho bodu do druhého, zatočila by se vám hlava. A v tom experimentu je čidlo, které zaznamená, kdy vaše oko těká z jednoho místa na druhé, a ve chvíli, kdy tohle dělá, změní některá slova na stránce v místě, na které se nedíváte.

Vy si ale neuvědomujete, že jste během kmitání slepí, protože váš mozek plní obrazovku ve vaší hlavě, aby to vypadalo, jako že se díváte dvěma maličkými okny v hlavě ven. A nevšimnete si, že na jiném místě stránky se slova změnila, protože vaše vědomí se zaplňuje obrázky věcí, na které se v tu chvíli nedíváte.

A lidé se liší od zvířat, protože můžou mít na obrazovkách ve svých hlavách obrázky věcí, na které se nedívají. Můžou tam mít obrázek někoho v jiné místnosti. Nebo tam můžou mít obrázek toho, co se bude dít zítra. Nebo tam můžou mít obrázek sebe jako astronauta. Nebo tam můžou mít obrázky velikánských čísel. Nebo tam můžou mít obrázky řetězců logických důvodů, když se snaží na něco přijít.

A proto taky pes může jít k veterináři na doopravdy těžkou operaci a z nohy mu pak čouhají kovové svorky, ale jakmile spatří kočku, zapomene, že mu z nohy čouhají kovové svorky, a vyrazí po kočce.

když jde ale na operaci člověk, má v hlavě obrázek bolesti, která potrvá měsíce a měsíce. A má tam obrázek všech stehů na noze a zlomené kosti a svorek, a i když vidí autobus, který musí chytit, neutíká, protože má v hlavě obrázek praskajících kostí a přetrhaných stehů a ještě větší bolesti.

A proto si lidé myslí, že počítače nemají mozek, a proto si myslí, že jejich mozky jsou něco zvláštního a jiného než počítače. Protože vidí obrazovky ve svých hlavách a myslí si, že v jejich hlavě někdo sedí a sleduje obrazovku, jako kapitán Jean–Luc Picard ve Star Trek: Nová generace, který sedí ve svém kapitánském křesle a sleduje velikou obrazovku. A myslí si, že tahle osoba je jejich zvláštní lidské myšlení a říká se jí Homunkulus, což znamená panáček. A myslí si, že počítače tohohle homunkula nemají.

Tenhle homunkulus je ale jen další obrázek z obrazovky v jejich hlavě. A když mají na obrazovce v hlavě homunkula (protože ten člověk myslí na homunkula), obrazovku zase sleduje jiná část mozku. A když člověk myslí na tuhle část mozku (tu část, která sleduje na monitoru homunkula), vkládá tenhle kousek myšlení na obrazovku a obrazovku sleduje jiná část mozku. Mozek ale neví, že se tohle děje, protože je to jako s okem, které kmitá od jednoho bodu k druhému, a lidi, když přecházejí od myšlenek na jednu věc k myšlenkám na druhou věc, jsou slepí.

A proto jsou mozky lidí jako počítače. A není to proto, že jsou zvláštní, ale proto, že když se obrazovka mění, musí se na zlomky vteřiny vypnout. A protože je to něco, čemu nerozumějí, musí to být podle nich něco zvláštního, protože lidé si vždycky myslí, že když něčemu nerozumějí, musí to být něco zvláštního, jako odvrácená strana měsíce nebo druhá strana černé díry nebo když se v noci probudí a je tma a oni se bojí.

Lidé si taky myslí, že nejsou počítače, protože můžou cítit a počítače cítit nemůžou. Pocity ale znamenají, že na obrazovce ve vaší hlavě je obrázek toho, co se stane zítra nebo příští rok, nebo co se mohlo stát místo toho, co se stalo, a když je to veselý obrázek, usmíváte se, a když je to smutný obrázek, tak pláčete.

Když mě táta vykoupal a umyl ze mě zvratky a utřel mě osuškou, odvedl mě do ložnice a oblékl mi čisté šaty.

Pak řekl, „Už jsi dneska večer něco jedl?“

Já jsem ale nic neřekl.

Pak řekl, „Můžu ti dát něco k jídlu, Christophere?“

Já jsem ale zase nic neřekl.

Takže řekl, „Tak dobrá. Podívej. Já teď půjdu dát šaty a povlečení do pračky a pak se vrátím, jo?“

Seděl jsem na posteli a díval se na svoje kolena.

Takže táta vyšel z pokoje z ven, sebral moje věci z podlahy v koupelně a hodil je na odpočívadlo. Pak šel a stáhl povlečení ze své postele a i s mou košilí a svetrem je donesl na odpočívadlo. Pak to všechno popadl a odnesl dolů. Pak jsem slyšel, jak zapíná pračku, a slyšel jsem, jak se zapnul bojler a jak voda proudí vodovodními trubkami do pračky.

Hodně dlouho jsem slyšel jen tohle.

Počítal jsem si z hlavy mocniny 2, protože mě to uklidňuje. Došel jsem ke 55 554 452, což je 225, což nebylo moc, protože předtím jsem už došel ke 245, ale mozek mi moc dobře nefungoval.

Potom se táta zase vrátil do pokoje a řekl, „Jak je ti? Můžu ti něco dát?“

Nic jsem neříkal. Díval jsem se dál na svoje kolena.

A táta taky nic neřekl. Jen se posadil ke mně na postel a lokty se opřel o kolena a díval se dolů na koberec mezi nohama, kde ležel malý červený kousek lega s osmi ťuplíky.

Potom jsem zaslechl, jak se probouzí Toby, protože je aktivní v noci, a slyšel jsem, jak šustí v kleci.

A táta byl doopravdy hodně dlouho zticha.

Potom řekl, „Podívej, možná bych to neměl říkat, ale… chci, abys věděl, že mi můžeš věřit. A… no dobrá, možná neříkám vždycky pravdu. Ví Bůh, že jsem se snažil, Christophere, ví Bůh, že jo, ale… Život je těžký, víš. Je zatraceně těžký říkat vždycky pravdu. Někdy to nejde vůbec. A já chci, abys věděl, že se snažím, opravdu snažím. A tohle možná není ta pravá chvíle, abych to říkal, a vím, že se ti to nebude líbit, ale… Musíš vědět, že odteďka ti budu říkat pravdu. Ve všem. Protože… když neřekneš pravdu teď, tak později… později to bolí ještě víc. Takže…“

Táta si mnul rukama obličej a prsty se tahal za bradu a upřeně se díval do zdi. Viděl jsem ho koutkem oka.

„Wellingtona jsem zabil já, Christophere,“ řekl.

Uvažoval jsem, jestli to není vtip, protože vtipům nerozumím a když lidé řeknou vtip, nemyslí to vážně.

Ale pak táta řekl, „Prosím tě, Christophere. Jen… nech mě, abych ti to vysvětlil.“ Trošku se nadechl a řekl, „Když tvá máma odešla… Eileen… paní Shearsová… na nás byla moc hodná. Ke mně byla moc hodná. Pomohla mi ve velice těžký době. A nejsem si jistý, jestli bych to bez ní zvládl. No, víš, jak se tu vždycky stavila. Pomáhala s vařením a s úklidem. Zaskočila, aby se přesvědčila, jestli jsme v pořádku, jestli něco nepotřebujeme… myslel jsem… no… do prdele, Christophere, chci to říct jednoduše… myslel jsem, že by mohla chodit pořád. Myslel jsem… a byl jsem asi hlupák… myslel jsem, že by se třeba… nakonec… chtěla k nám nastěhovat. Nebo že bychom se mohli my nastěhovat k ní. My… Vycházeli jsme spolu skutečně, skutečně dobře. Myslel jsem, že jsme přátelé. A asi jsem se mýlil. Myslím… nakonec… to skončilo… do prdele… pohádali jsme se, Christophere, a… Řekla věci, který ti nebudu říkat, protože to není hezký a bolí to, ale… Myslím, že jí víc záleželo na tom zatraceným psovi než na mně, na nás. A když se nad tím zamyslím, tak to možná není taková hloupost. Možná jsme nad její síly. A možná je lehčí žít sám a starat se jen o nějakýho pitomýho voříška, než žít společně s jinými lidmi. Myslím tím, do prdele, chlapče, mít na starosti nás dva není zrovna snadný, viď?… Každopádně jsme se pohádali. No, vlastně jsme se pohádali víckrát, abych byl upřímný. Ale po tomhle mimořádně nechutným výstupu mě vyhodila z domu. A víš, jak ten zatracenej pes po tý operaci vypadal. Prevít schizofrenická. V jednu chvíli jako med, hodil sebou na záda, abys ho podrbal na břiše, a vzápětí tě rafnul do nohy. Každopádně jsme na sebe řvali a on si odpočíval na zahradě. Takže když za mnou práskla dveřma, ten blbec už na mě čekal. A… já vím, já vím. Kdybych ho možná jen nakopnul, asi by zalezl. Ale, do prdele, Christophere, když začneš vidět rudě… Kristepane, ty víš, jaký to je. Myslím tím, že v tom jsme stejný, ty i já. A já měl v hlavě jen to, že ji víc zajímá ten zatracenej pes než ty nebo já. A zdálo se mi, jako by se všechno, co jsem v sobě dva roky potlačoval, právě…“

Potom byl táta chvíli zticha.

Potom řekl, „Je mi to líto, Christophere. Přísahám, že jsem nikdy nechtěl, aby to dopadlo takhle.“

A vtom jsem pochopil, že to není vtip, a dostal jsem doopravdy strach.

Táta řekl. „Všichni děláme chyby, Christophere. Ty, já, máma, každý. A někdy to jsou opravdu velký chyby. Jsme jen lidi.“

Potom natáhl pravou ruku dopředu a rozevřel prsty do vějíře.

Já jsem ale začal ječet a odstrčil jsem ho, takže spadl z postele na zem.

Posadil se a řekl, „Dobrá. Podívej se, Christophere. Je mi to líto. Pro dnešek toho necháme, ano? Já půjdu dolů a ty se trochu vyspíš a ráno si promluvíme.“ Potom řekl, „To bude dobrý. Na mou duši. Věř mi.“

Potom vstal, zhluboka nabral dech a vyšel z pokoje.

Dlouho jsem seděl na posteli a díval se do země. Pak jsem zaslechl, jak Toby šustí v kleci. Zvedl jsem hlavu a viděl, že se na mě skrz mříže upřeně dívá.

Musel jsem z domu pryč. Táta zavraždil Wellingtona. To znamenalo, že může zavraždit i mě, protože já mu už nemůžu věřit, i když řekl „Věř mi,“ protože ve velice vážné věci lhal.

Nemohl jsem ale odejít z domu rovnou, protože by mě viděl, takže jsem musel počkat, až usne.

Bylo 11 hodin a 16 minut.

Znovu jsem se pokusil počítat mocniny 2, ale nedostal jsem se přes 215, což je 32 768. Takže jsem sténal, aby mi čas rychleji ubíhal a abych nemusel přemýšlet.

Pak byla 1 hodina a 20 minut po půlnoci, ale tátu jsem jít nahoru do postele neslyšel. Přemýšlel jsem, jestli dole usnul, nebo jestli čeká a přijde mě zabít. Takže jsem si vyndal švýcarský nůž a otevřel pilku, abych se mohl bránit. Pak jsem doopravdy potichu vyšel z ložnice a poslouchal. Nic nebylo slyšet, a tak jsem začal doopravdy tiše a doopravdy pomalu sestupovat po schodech dolů. A když jsem se dostal pod schody, viděl jsem dveřmi obývacího pokoje tátovu nohu. Čekal jsem 4 minuty, jestli se nepohne, ale nepohnula se. Takže jsem postupoval dál, až jsem došel do předsíně. Potom jsem nakoukl do dveří obývacího pokoje.

Táta ležel s očima zavřenýma na pohovce.

Dlouho jsem se na něj díval.

Potom zachrápal a já jsem uskočil a slyšel, jak mi v uších pulsuje krev, a rozbušilo se mi srdce a ucítil jsem bolest v hrudníku, jako by mi tam někdo nafoukl obrovský nafukovací míč.

Rád bych věděl, jestli mi nehrozil infarkt.

Táta měl oči pořád zavřené. Přemýšlel jsem, jestli jenom nepředstírá, že spí. Takže jsem pevně sevřel kapesní nůž a zaťukal na rám dveří. Táta pohnul hlavou ze strany na stranu, noha mu zacukala a řekl, „Gnnnn,“ ale oči měl pořád zavřené. A pak zase zachrápal.

Spal.

To znamenalo, že kdybych šel doopravdy potichu, abych ho nevzbudil, mohl bych se dostat z domu.

Z věšáku vedle domovních dveří jsem sundal svoje kabáty a šálu a všechno si to oblékl, protože v noci bude venku zima.

Potom jsem skutečně opatrně znovu vyšel nahoru, ale šlo to špatně, protože se mi třásly nohy. Vešel jsem do pokoje a vzal klec s Tobym. Ozývalo se škrábání, takže jsem si sundal jeden kabát a dal ho přes klec, aby zvuky tlumil. Potom jsem ho odnesl dolů.

Táta pořád spal.

Šel jsem do kuchyně a vzal si svou zvláštní krabici na jídlo. Odemkl jsem zadní dveře a vyšel ven. Pak jsem dveře zase zavřel a držel přitom kliku zmáčknutou dolů, aby moc hlasitě necvakla. Potom jsem šel na konec zahrady.

Na konci zahrady je kůlna. Je v ní sekačka a nůžky na živý plot a spousta zahradního náčiní, které používala máma, jako květináče a pytle s kompostem a bambusové hole a provazy a rýče. V kůlně by bylo trošku tepleji, ale věděl jsem, že táta mě tam bude asi hledat, takže jsem ji obešel dozadu a zalezl si do škvíry mezi zdí kůlny a plotem, za veliký černý sud z umělé hmoty na dešťovou vodu. Potom jsem si sedl a cítil se trošku bezpečnější.

Rozhodl jsem se, že druhý kabát nechám Tobymu na kleci, protože jsem nechtěl, aby nastydl a umřel mi.

Otevřel jsem zvláštní krabici na jídlo. Uvnitř byla tyčinka Milka a dva lékořicové pendreky a tři klementínky a růžová oplatka a červené potravinářské barvivo. Neměl jsem hlad, ale věděl jsem, že bych měl něco sníst, protože když něco nesníte, můžete nastydnout, takže jsem snědl dvě klementínky a tyčinku Milku.

A pak jsem přemýšlel, co dělat dál.

Mezi střechou kůlny a velkou rostlinou, která visí přes plot od sousedů, jsem viděl souhvězdí Orion.

Lidé říkají, že Orion se nazývá Orion proto, že Orion byl lovec a to souhvězdí vypadá jako lovec s kyjem a lukem a šípem, takhle

To je ale doopravdy hloupost, protože to jsou jen hvězdy a můžete spojit body v jakém směru chcete a dostanete dámu s deštníkem, která mává, nebo kávovar, jako má paní Shearsová, který je italský, s držadlem, kterým uniká pára ven, nebo dinosaura

A ve vesmíru nejsou žádné dělící čáry, takže si můžete spojit kousek Orionu s kouskem Zajíce nebo Býka nebo Blíženců a můžete říct, že to je souhvězdí Hrozen vína nebo Ježíš nebo Bicykl (až na to, že za časů Římanů a Řeků, kdy byl Orion pojmenován Orion, bicykly ještě neznali).

A Orion rozhodně není lovec nebo kávovar nebo dinosaurus. Jsou to jen Betelgeuse a Bellatrix a Alnilam a Rigel a 17 dalších hvězd, jejichž jména neznám. A ty hvězdy jsou jaderné výbuchy, vzdálené bilióny mil.

A to je pravda.

Zůstal jsem vzhůru až do 3 hodin 47 minut ráno. To bylo naposledy, co jsem se podíval na hodinky, než jsem usnul. Mají svítící ciferník, který se rozsvítí, když zmáčnete ťuplík, takže jsem na něj ve tmě viděl. Bylo mi zima a měl jsem strach, aby táta nevyšel ven a nenašel mě. Na zahradě jsem se ale cítil bezpečnější, protože jsem byl schovaný.

Pořád jsem se díval na oblohu. V noci se na zahradě na oblohu dívám rád. V létě někdy chodím v noci ven s baterkou a s planisférou, což jsou dva ploché kotouče z umělé hmoty se špendlíkem uprostřed. A na spodním je mapa oblohy a na vrchním je štěrbina, která má tvar paraboly a vy jí otáčíte dokola, abyste našli mapu oblohy, která je ten den a ten rok viditelná na severní zeměpisné šířce 51.5°, což je šířka, na které leží Swindon, protože největší kus oblohy je vždycky na druhé straně zeměkoule.

A když se díváte na oblohu, víte, že se díváte na hvězdy, které jsou od vás stovky a tisíce světelných let daleko. A některé ty hvězdy už ani neexistují, protože jejich světlo k nám od nich letí tak dlouho, že už vyhasly nebo vybuchly a smrštily se v červené trpaslíky. A připadáte si hrozně malí, a když máte v životě potíže, je příjemné pomyšlení, že jsou negligible, což znamená, že jsou tak nicotné, že je ve svých plánech vůbec nemusíte brát v úvahu.

Moc dobře se mi nespalo, protože mi byla zima a protože zem pode mnou byla hrbolatá a tvrdá a protože Toby ve své kleci strašně škrábal. Když jsem se ale úplně probral, svítalo a obloha byla celá oranžová a modrá a načervenalá a slyšel jsem, jak zpívají ptáci a tomu se říká ptačí chór. A zůstal jsem, kde jsem byl, další 2 hodiny a 32 minut, a pak jsem slyšel, jak na zahradu přišel táta a jak volá, „Christophere…? Christophere…?“

Takže jsem se otočil a našel velký pytel z umělé hmoty, umazaný od hlíny, ve kterém kdysi bylo umělé hnojivo, a vtěsnal jsem se i s klecí s Tobym a se zvláštní krabicí na jídlo do rohu mezi zeď kůlny a plot a sud na dešťovou vodu a přikryl jsem se pytlem od hnojiva. A pak jsem slyšel, jak táta jde dál do zahrady a vytáhl jsem z kapsy svůj švýcarský nůž a nastavil na něm pilku a držel ho pro případ, že by nás našel. A slyšel jsem, jak otvírá dvířka kůlny a nahlíží dovnitř. A pak jsem slyšel, jak řekl „do prdele.“ A pak jsem slyšel jeho kroky v keřích kolem kůlny a strašně mi bušilo srdce a znovu jsem měl pocit, jako bych měl v hrudníku ten obrovský nafouknutý míč, a myslím, že se asi díval dozadu za kůlnu, ale to jsem nemohl vidět, protože jsem byl schovaný, ale neviděl mě, protože jsem ho slyšel jít zpátky na horní konec zahrady.

A potom jsem se ani nepohnul a podíval se na hodinky a nepohnul jsem se 27 minut. A potom jsem slyšel, jak táta startuje dodávku. A věděl jsem, že to je jeho dodávka, protože jsem ji slyšel hodně často a bylo to blízko a věděl jsem, že to není auto nikoho ze sousedů, protože lidi, co berou drogy, mají kempingový volkswagen, a pan Thompsom, co bydlí v čísle 40, má Opla Asconu, a lidi, co bydlí v čísle 34, mají peugeota a ty všechny mají jiný zvuk.

A když jsem ho slyšel odjíždět od domu, věděl jsem, že můžu bezpečně vylézt ven.

A pak jsem se musel rozhodnout, co dál, protože v domě s tátou jsem už dál žít nemohl, protože to bylo nebezpečné.

A tak jsem se rozhodl.

Rozhodl jsem se, že půjdu a zaťukám na dveře paní Shearsové a budu žít u ní, protože jsem ji znal a nebyla cizí a už předtím jsem u ní bydlel, když na naší straně ulice nešel proud. A tentokrát mi neřekne, abych šel pryč, protože jí můžu říct, kdo zabil Wellingtona, a tak bude vědět, že jsem přítel. A taky pochopí, proč už nemůžu dál žít u táty.

Vzal jsem si ze zvláštní krabice na jídlo lékořicové pendreky a růžovou oplatku a poslední klementínku, dal jsem si je do kapsy a zvláštní krabici na jídlo jsem schoval pod pytel od umělého hnojiva. Potom jsem vzal klec s Tobym i rezervní kabát a vylezl zpod kůlny. Došel jsem na začátek zahrady a pak prošel podle domu. Odsunul jsem zástrčku u vrátek a vyšel před dům.

Na ulici nikdo nebyl, takže jsem ji přešel a po cestičce jsem došel k domu paní Shearsové, zaťukal na dveře a čekal a přemýšlel, co řeknu, až otevře dveře.

Ona ale ke dveřím nepřišla. A tak jsem zaťukal ještě jednou.

Pak jsem se otočil a viděl jsem jít po ulici nějaké lidi a dostal jsem strach, protože to byli dva z těch lidí, co berou drogy, z domu vedle nás. Takže jsem popadl Tobyho klec a obešel dům paní Shearsové a sedl si za popelnici, aby mě neviděli.

A pak jsem musel vymyslet, co dál.

A provedl jsem to tak, že jsem přemýšlel o všech věcech, které můžu udělat, a zvažoval, jestli je to správné rozhodnutí, nebo ne.

Usoudil jsem, že domů už znovu jít nemůžu.

A usoudil jsem, že nemůžu žít u Siobhan, protože ona se o mě nemůže starat, když je škola zavřená, protože je učitelka a ne přítelkyně nebo člen naší rodiny.

A usoudil jsem, že nemůžu žít u strýčka Terryho, protože žije v Sunderlandu a já nevím, jak bych se do Sunderlandu dostal, a strýčka Terryho nemám rád, protože kouří cigarety a hladí mě po vlasech.

A usoudil jsem, že nemůžu žít u paní Alexanderové, protože to není přítelkyně nebo člen rodiny, i když má psa, protože nemůžu zůstat v jejím domě přes noc nebo používat její záchod, protože ho používá ona a ona je cizí.

A pak mě napadlo, že bych mohl žít u mámy, protože ta je moje rodina a věděl jsem, kde bydlí, protože jsem si pamatoval adresu z dopisů, což bylo Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG. Jenomže bydlela v Londýně a já jsem v Londýně nikdy nebyl. Byl jsem jen v Doveru, když jsme jeli do Francie, a v Sunderlandu na návštěvě u strýčka Terryho a v Manchesteru na návštěvě u tety Ruth, která měla rakovinu, až na to, že když jsem tam byl já, tak ji neměla. A sám jsem nikdy nebyl dál než v obchodě na konci ulice. A pomyšlení, že jedu někam sám, bylo děsivé.

Ale pak jsem znovu přemýšlel, jestli mám jít domů nebo zůstat tam, kde jsem, nebo se každou noc schovávat na zahradě, až mě tam táta najde, a to mě vyděsilo ještě víc.

A jak jsem o tom přemýšlel, cítil jsem, že se mi zase dělá špatně, tak jako minulou noc.

A pak jsem si uvědomil, že nemůžu udělat nic, abych se cítil bezpečný. A v hlavě jsem si k tomu vytvořil takovýhle obrázek

A potom jsem si představil, jak škrtám všechny možnosti, které jsou nepřijatelné, což je jako v písemce z matematiky, když si prohlížíte všechny otázky a rozhodujete se, které budete dělat a které nebudete dělat, a škrtnete všechny ty, které nebudete dělat, protože pak je vaše rozhodnutí konečné a už o tom nemusíte přemýšlet. A vypadalo to takhle:

Což znamenalo, že musím jet do Londýna a žít u mámy. A mohl bych tam jet vlakem, protože o vlacích jsem všechno znal ze stavebnice, jak hledat v jízdním řádu a jak jít na nádraží a koupit si jízdenku a jak zkontrolovat tabuli s odjezdy, jestli vlak nemá zpoždění, a potom dojít na správné nástupiště a nastoupit. A jel bych ze swindonského nádraží, kde se Sherlock Holmes a doktor Watson zastaví na oběd, když jedou z Paddingtonu do Rossu v Záhadě Boscombského údolí.

A potom jsem se zadíval na zeď za cestičkou podle domu paní Shearsové, kde jsem seděl, a tam byla o zeď opřená kulatá poklička od hodně starého kovového kastrůlku. A byla celá rezavá. A připomínala povrch nějaké planety, protože rez měla tvary zemí a světadílů a ostrovů.

A pak mě napadlo, že nikdy nebudu astronautem, protože být astronautem znamená být stovky a tisíce mil daleko od domova, a můj domov byl teď v Londýně a ten byl asi sto mil daleko, což bylo víc než l000krát blíž, než by byl můj domov, kdybych byl ve vesmíru, a tohle pomyšlení mi působilo bolest. Jako když jsem jednou upadl na trávníku na kraji hřiště a rozřízl si koleno o střep z rozbité láhve, kterou někdo hodil přes zeď, a odřízl jsem si kousek kůže a paní Davisová musela vyčistit živé maso pod ní dezinfekčním prostředkem, aby vymyla bakterie a špínu, a to bolelo tak hrozně, až jsem brečel. Ale tuhletu bolest jsem cítil uvnitř hlavy. A bylo mi smutno při pomyšlení, že se nikdy nestanu astronautem.

A pak mě napadlo, že musím být jako Sherlock Holmes a musím odpoutat svou mysl, abych nevnímal, jak moc mě to bolí.

A pak mě napadlo, že jestli pojedu do Londýna, budu potřebovat peníze. A budu potřebovat jídlo, protože to je dlouhá cesta, a nevěděl jsem, kde bych si mohl jídlo opatřit. A pak mě napadlo, že až pojedu do Londýna, budu potřebovat, aby se mi někdo postaral o Tobyho, protože ho nemůžu vzít s sebou.

A potom jsem si vypracoval plán. A hned jsem se cítil líp, protože jsem měl v hlavě něco, co mělo řád a systém, a já se jen musel postupně řídit jedním příkazem za druhým.

Vstal jsem a přesvědčil se, že na ulici nikdo není. Potom jsem došel k domu paní Alexanderové, který je hned vedle domu paní Shearsové, a zaťukal jsem na dveře.

Pak paní Alexanderová otevřela dveře a řekla, „Christophere, co se ti proboha stalo?“

„Můžete se mi postarat o Tobyho?“ řekl jsem.

A ona řekla, „Kdo je Toby?“

„Toby je moje ochočená krysa,“ řekl jsem.

Paní Alexanderová pak řekla, „Ach… Ach ano. Už si vzpomínám. Říkals mi to.“

A pak jsem zvedl klec s Tobym a řekl, „To je on.“

Paní Alexanderová couvla o krok zpátky do předsíně.

A řekl jsem, „Jí speciální kuličky a ty koupíte v obchodě pro zvířata. Jí ale i sušenky a mrkev a chleba a kuřecí kosti. Čokoládu mu ale nesmíte dávat, protože je v ní kofein a teobromin, což jsou metylxantiny, a ty jsou pro krysy ve větším množství jedovaté. A taky musí mít v odměrce denně čerstvou vodu. A nevadí mu, když je v cizím domě, protože je to zvíře. A je rád, když ho pustíte z klece ven, ale když ho nepustíte, tak je to jedno.“

Potom paní Alexanderová řekla, „Proč potřebuješ, aby se ti někdo postaral o Tobyho, Christophere?“

„Jedu do Londýna,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Na jak dlouho tam jedeš?“

„Než půjdu na univerzitu,“ řekl jsem.

A ona řekla, „A nemůžeš si vzít Tobyho s sebou?“

A já řekl, „Londýn je daleko a nechci ho brát do vlaku, protože bych ho mohl ztratit.“

A paní Alexanderová řekla, „Dobře.“ A potom řekla, „Vy se s tátou stěhujete?“

„Ne,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Tak proč jedeš do Londýna?“

„Budu žít u mámy,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Myslela jsem, žes mi říkal, že máma umřela.“

„Myslel jsem, že umřela, ale pořád žije. A táta mi lhal. A taky mi řekl, že zabil Wellingtona,“ řekl jsem.

„Propánakrále,“ řekla paní Alexanderová.

„Budu žít u mámy, protože táta zabil Wellingtona a lhal mi a já se s ním v domě bojím být,“ řekl jsem.

A paní Alexanderová řekla, „A tvá máma je tady?“

A já řekl, „Ne. Máma je v Londýně.“

A ona řekla, „Takže ty jedeš do Londýna sám?“

„Ano,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Podívej se, Christophere, co kdybys šel dovnitř a sedl si, mohli bychom si o tom promluvit a vymyslet, co by pro tebe bylo nejlepší.“

A já řekl, „Ne. Dovnitř jít nemůžu. Postarala byste se mi o Tobyho?“

A ona řekla, „Já si skutečné myslím, že to není dobrý nápad, Christophere.“

A já jsem neřekl nic.

„Kde je teď tvůj otec, Christophere?“ řekla.

„Já nevím,“ řekl jsem.

A ona řekla, „No, možná bychom měli zkusit zavolat mu, a uvidíme, jestli se mu dovoláme. Určitě si o tebe dělá starosti. A jsem si jistá, že to je nějaké strašné nedorozumění.“

Takže jsem se otočil a utíkal přes silnici zpátky k našemu domu. A když jsem přebíhal silnici, nerozhlédl jsem se a žlutý Mini musel zastavit a pneumatiky na vozovce skřípaly. A já jsem utíkal podle domu a zpátky do vrátek na zahradu a zašoupl jsem za sebou zástrčku.

Zkoušel jsem otevřít dveře do kuchyně, ale byly zamčené. Takže jsem popadl cihlu, co ležela na zemi, a mrštil jsem ji do okna a sklo se rozletělo na všechny strany. Potom jsem protáhl ruku rozbitým sklem a otevřel dveře zevnitř.

Vešel jsem do domu a postavil Tobyho na stůl v kuchyni. Potom jsem běžel nahoru a popadl školní batoh a dal do něj trochu krmiva pro Tobyho a pár učebnic matematiky a čisté kalhoty a tílko a čistou košili. Pak jsem šel dolů a otevřel ledničku a dal do batohu krabici pomerančového džusu a neotevřenou láhev mléka. A vzal jsem si ještě dvě klementínky a balíček sušenek s vanilkovou náplní z kredence a dvě plechovky pečených fazolí a dal jsem je taky do batohu, protože jsem si je mohl otevřít otvírákem na svém švýcarském noži.

Potom jsem se podíval na odkládací plochu vedle dřezu a uviděl jsem tátův mobil a jeho peněženku a adresář a cítil jsem,… jak mi po zádech začíná přebíhat mráz, jako doktoru Watsonovi ve Znamení čtyř, když spatří na střeše domu Bartoloměje Sholta v Norwoodu drobounké šlépěje Tongy, malého andamanského ostrovana, protože mě napadlo, že se táta vrátil a je v domě, a bolest v hlavě byla ještě úpornější. Pak jsem si ale přetočil obrázky v paměti nazpátek a viděl, že jeho dodávka před domem nestojí, takže musel mobil a peněženku a adresář zapomenout, když odcházel z domu. Zvedl jsem peněženku a vyndal jeho bankovní kartu, protože tak jsem mohl získat peníze, protože karta má PIN, což je tajný kód, který zadáte do počítače v bance, abyste dostali peníze, a táta si ho nezapsal na bezpečné místo, což právě máte udělat, ale řekl mi ho, protože říkal, že já ho nikdy nezapomenu. A bylo to 3558. A tu kartu jsem si dal do kapsy.

Potom jsem vyndal Tobyho z klece a dal ho do kapsy jednoho kabátu, protože klec byla moc těžká na to, abych ji nesl celou cestu až do Londýna. A pak jsem kuchyňskými dveřmi zase vyšel na zahradu.

Zahradními vrátky jsem prošel ven a ujistil se, že mě nikdo nepozoruje, a pak jsem se vydal směrem ke škole, protože to byl směr, který jsem znal, a až bych došel do školy, mohl jsem se zeptat Siobhan, kde je nádraží.

Kdybych se normálně vydal do školy, měl bych čím dál větší strach, protože jsem to ještě nikdy neudělal. Jenže teď jsem měl dva druhy strachu. Měl jsem strach z toho, že se dostávám daleko od místa, které znám, a zároveň jsem měl strach z toho, že jsem blízko místa, kde žije táta, a tyhle dva strachy byly vůči sobě nepřímo úměrné, takže jak jsem se čím dál víc vzdaloval od domova a od táty, výsledný strach zůstával konstantní a vypadalo to takhle:

strachvýsledný = strachz neznámého prostředí × strachz blízkosti táty = konstanta

Autobusu to trvá od našeho domu do školy 19 minut, ale mně trvalo 47 minut, než jsem ušel stejnou vzdálenost pěšky, takže když jsem se tam dostal, byl jsem velice unavený a doufal jsem, že zůstanu chvilku ve škole a vezmu si pár sušenek a pomerančový džus, než se vydám na nádraží. Ale nešlo to, protože když jsem došel ke škole, uviděl jsem na parkovišti stát tátovu dodávku. A poznal jsem, že to je jeho dodávka, protože na boku bylo napsáno Ed Boone – topenářské práce a opravy bojlerů a byly tam překřížené zámečnické klíče, takovéhle:

A když jsem uvidel tu dodávku, chtelo se mi zase zvracet. Tentokrát jsem už ale věděl, že budu zvracet, takže jsem sebe vůbec nepozvracel, jen zeď a chodník, a nezvracel jsem moc, protože jsem moc nejedl. A když jsem zvracel, chtělo se mi stočit se na zemi do klubíčka a sténat. Věděl jsem ale, že kdybych se stočil na zemi do klubíčka a začal sténat, vyšel by pak ze školy táta a uviděl by mě a chytil by mě a odvezl domů. Takže jsem začal zhluboka dýchat, jak mi říkala Siobhan, že to mám dělat, když mě ve škole někdo uhodí, a napočítal jsem padesát nadechnutí a usilovně jsem myslel na ta čísla a jak jsem je říkal, počítal jsem zároveň jejich třetí mocniny. A bolest proto nebyla tak veliká.

A potom jsem si utřel zvratky kolem pusy a rozhodl se, že zjistím, jak se dostanu na nádraží, a to tak, že se někoho zeptám, a že by to měla být nějaká paní, protože když nám ve škole vykládají o cizích lidech, říkají, že když k vám přistoupí nějaký muž a promluví na vás a vy dostanete strach, měli byste začít křičet a najít nějakou paní, ke které byste se rozběhli, protože ženy nejsou tak nebezpečné.

Takže jsem si vyndal svůj švýcarský nůž a otevřel na něm pilku a pevně ho svíral v kapse, ve které nebyl Toby, abych mohl bodnout, kdyby mě někdo popadl a nechtěl pustit, a vtom jsem uviděl na druhé straně ulice paní s dítětem na kočárku a s chlapečkem, který držel slona, a tak jsem se rozhodl, že se zeptám jí. A tentokrát jsem se podíval doleva a doprava a znovu doleva, aby mě nepřejelo auto, a přešel jsem ulici.

A řekl jsem té paní, „Kde si můžu koupit mapu?“

A ona řekla, „Prosím?“

A já řekl, „Kde si můžu koupit mapu?“ A cítil jsem, jak se mi ruka s nožem třese, přestože já jsem s ní netřásl.

A ona řekla, „Patriku, zahoď to, je to špinavé. Mapu čeho?“

„Mapu tohohle místa,“ řekl jsem.

A ona řekla, „To nevím.“ A potom řekla, „Kam se chceš dostat?“ „Jdu na nádraží,“ řekl jsem.

A ona se rozesmála a řekla, „Aby ses dostal na nádraží, k tomu nepotřebuješ mapu.“

A já řekl, „Potřebuju, protože nevím, kde je nádraží.“

„Odtud ho vidíš,“ řekla.

A já řekl, „Ne, nevidím. A taky potřebuju vědět, kde je bankomat.“

A ona ukázala prstem a řekla, „Tamhle. Tamhleta budova. Co má nahoře nápis Signal Point. Z druhé strany je znak britských železnic. Nádraží je dole. Patriku, už jsem ti to říkala aspoň tisíckrát. Nesbírej véci z chodníku a nestrkej je do pusy.“

A já jsem se podíval a uviděl jsem budovu s nápisem nahoře, byla ale moc daleko, takže se to nedalo přečíst, a řekl jsem, „Myslíte tu pruhovanou budovu s horizontálními okny?“

A ona řekla, „To je ona.“

„Jak se k té budové dostanu?“ řekl jsem.

A ona řekla, „No ne!“ A pak řekla, „Běž za tímhle autobusem,“ a ukázala na autobus, který jel kolem.

A tak jsem se dal do běhu. Ale autobusy jezdí doopravdy rychle a já se musel přesvědčovat, že mi Toby nevypadl z kapsy. Dokázal jsem za ním ale utíkat hodně dlouho a přeběhl jsem šest příčných ulic, než odbočil do jiné ulice a už jsem ho neviděl.

A pak jsem přestal utíkat, protože jsem těžce dýchal a bolely mě nohy. A byl jsem na ulici se spoustou obchodů. A vzpomněl jsem si, že jsem v téhle ulici už byl, když jsem chodil s mámou nakupovat. A ta ulice byla plná lidí, kteří nakupovali, ale já nechtěl, aby se mě dotýkali, takže jsem šel u kraje vozovky. A nelíbilo se mi, že všichni ti lidé jsou tak blízko mě a že je tam tolik hluku, protože na mou hlavu to bylo příliš mnoho informací a nedalo se přemýšlet, jako by mi v hlavě někdo křičel. A tak jsem si zakryl uši rukama a potichoučku sténal.

A vtom jsem si všiml, že pořád vidím znak, který mi ukazovala ta paní, a tak jsem šel pořád k němu.

A potom jsem znakuž neviděl. A zapomněl jsem si zapamatovat, kde to bylo, a to mě vyděsilo, protože jsem se ztratil a protože já si věci pamatuju. A normálně bych si v hlavě vytvořil plánek a šel bych podle plánku a já bych byl na tom plánku křížek, který by mi ukazoval, kde jsem, ale v hlavě jsem měl příliš mnoho protichůdných informací a to mě mátlo. A tak jsem si stoupl pod zelenobílou plátěnou stříšku obchodu s ovocem a zeleninou, kde byla mrkev a cibule a pastinák a brokolice v bedýnkách, které měly uvnitř zelené chlupaté koberečky z umělé hmoty, a vytvořil jsem si plánek.

Věděl jsem, že nádraží je někde blízko. A když je něco blízko, můžete to najít tak, že se pohybujete ve spirále, jdete ve směru otáčení hodinových ručiček a dáte se každou ulicí doprava, dokud nedojdete k ulici, po které jste už šli, pak se dáte doleva, pak pokaždé doprava a tak pořád dál, jako tohle (tohle je ale taky jen hypotetické schéma a ne plánek Swindonu):

A takhle jsem našel nádraží, a jak jsem šel, usilovně jsem se snažil soustředit na dodržování tohohle pravidla a na zakreslování plánku městského centra do hlavy, a tak bylo snazší nevšímat si všech těch lidí a všeho toho hluku kolem.

A pak jsem došel na nádraží.

Já si všeho všimnu.

A proto nemám rád nová místa. Když jsem na místě, které znám, jako doma nebo ve škole nebo v autobusu nebo v obchodě nebo na ulici, skoro všechno tam už znám z dřívějška a zbývá mi sledovat jen věci, které se změnily nebo přesunuly jinam. Například jeden týden spadl ve škole ve třídě plakát Shakespearova divadla Globe a poznali byste to, protože ho znovu umístili trochu víc vpravo a na zdi vlevo od plakátu zůstala tři kolečka po lepidle. A další den někdo načmáral sprejem CROW APTOK na stojan pouliční lampy 437 v naší ulici, což je lampa před číslem 35.

Většina lidí je ale líná. Nikdy si neprohlédnou všechno. Dělají to, čemu se říká dát faleš, což je totéž jako odrazit se a pokračovat skoro stejným směrem, tj. když jedna kulečníková koule sklouzne po jiné kulečníkové kouli. A v hlavě jim zůstane jen doopravdy jednoduchá informace. Například když jsou v přírodě, může to být

1. Stojím na louce a kolem je samá tráva.

2. Na louce jsou krávy.

3. Svítí slunce a sem tam je mrak.

4. V trávě jsou kytky.

5. V dálce je vesnice.

6. Louka je obehnaná plotem a v něm je branka.

A pak si už dál ničeho nevšímají, protože začnou myslet na něco jiného, jako „Ach, tady je tak krásně“ nebo „Dělá mi starost, jestli jsem nenechala puštěný plynový sporák“ nebo „Zajímalo by mě, jestli už Julie porodila.“13

Když ale já stojím někde v přírodě na louce, všímám si všeho. Pamatuju si například, jak stojím na louce ve čtvrtek 15. června 1994, protože jsme s tátou a s mámou jeli do Doveru na trajekt do Francie, a použili jsme, jak to táta nazval, vyhlídkovou trasu, což znamená jet po vedlejších silnicích a zastavit se na oběd v zahradní restauraci, a já jsem potřeboval zastavit na čůrání a zašel jsem do louky, kde se pásly krávy, a když jsem se vyčůral, zůstal jsem stát a díval jsem se na louku a všiml jsem si těhle věcí:

1. Na louce je 19 krav, z toho 15 černobílých a 4 hnědobílé.

2. V dálce je vesnice, ze které je vidět 31 domů a kostel se čtverhrannou věží bez špičky.

3. Na louce jsou patrné pruhy, což znamená, že ve středověku tu existovaly pruhy zbrázděných políček a lidé, kteří žili ve vesnici, obdělávali každý svůj kus.

4. Na mezi leží starý sáček z umělé hmoty od firmy ASDA a zmačkaná plechovka od Coca–Coly, po které leze šnek, a dlouhý oranžový provázek.

5. Severovýchodní cíp louky je položený nejvýš a jihozápadní cíp nejníž (měl jsem kompas, protože jsme jeli na prázdniny a já chtěl vědět, až budu ve Francii, kde leží Swindon) a louka se lehce svažuje dolů podle linie mezi těmito dvěma cípy, takže severozápadní a jihovýchodní roh jsou trochu níž, než by byly, kdyby louka byla placatá nevyboulená rovina.

6. Vidím tři různé druhy trávy a v ní kytky ve dvou barvách.

7. Krávy jsou většinou obrácené hlavou do kopce.

A na seznamu věcí, kterých jsem si všiml, bylo 31 dalších věcí, ale Siobhan říkala, že je nemusím psát všechny. A to znamená, že když jsem na novém místě, je to pro mě hodně vyčerpávající, protože vidím všechny tyhle věci, a kdyby se mě později někdo zeptal, jak ty krávy vypadaly, mohl bych se zeptat která a mohl bych je doma nakreslit a říct, že určitá kráva měla takovéhle skvrny

A uvědomuju si, že jsem v kapitole 13 lhal, protože jsem řekl „Neumím vyprávět vtipy“, protože znám 3 vtipy, které umím vyprávět a kterým rozumím, a jeden z nich je o krávě a Siobhan říkala, že se nemusím vracet a měnit to, co jsem napsal v kapitole 13, protože to nevadí, protože to není lež, jen objasnění.

A tohle je ten vtip.

Ve vlaku jedou tři muži. Jeden z nich je ekonom a jeden z nich je logik a jeden z nich je matematik. A právě přejeli hranici do Skotska (proč jedou do Skotska, to nevím) a z okna vlaku vidí stát na louce hnědou krávu (a ta kráva stojí rovnoběžně s vlakem).

A ten ekonom říká, „Podívejte, ve Skotsku mají hnědé krávy.“

A logik říká, „Ne. Ve Skotsku mají přinejmenším jednu krávu, která je hnědá.“

A matematik říká, „Ne. Ve Skotsku je přinejmenším jedna kráva, která má zřejmě jeden bok hnědý.“

A to je legrační, protože ekonomové nejsou skuteční vědci a logici uvažují přesněji, ale nejlepší jsou matematici.

A když jsem na novém místě a protože si všeho všímám, je to když počítač dělá moc věcí najednou a procesor se zablokuje a nezbývá mu už volné místo, aby mohl přemýšlet o dalších věcech. A když jsem na novém místě a je tam spousta lidí, je to ještě horší, protože lidi nejsou jako krávy nebo kytky nebo tráva a můžou na vás promluvit a dělat věci, které nečekáte, takže si na tom místě musíte všímat všeho a musíte si také všímat věcí, které by se i jenom mohly stát. A někdy, když jsem na novém místě a je tam spousta lidí, je to jako když spadne počítač a já musím zavřít oči a zakrýt si uši rukama a sténat, což je jako stisknout CTRL + ALT + DEL a ukončit programy a vypnout počítač a rebootovat ho, abych nezapomněl, co dělám a co mám udělat.

A proto taky jsem tak dobrý v šachách a v matematice a v logice, protože většina lidí je skoro slepá a většinu věcí nevidí a mají v hlavách spoustu volné kapacity a ta je obsazená hloupostmi bez souvislostí, jako „Dělá mi starost, jestli jsem nenechala puštěný plynový sporák.“

K mému vláčku patřila taky malá budova se dvěma místnostmi oddělenými chodbou, a jedna ta místnost byla pokladna, kde jste si mohli koupit lístek, a druhá byla čekárna, kde jste čekali na vlak. Nádraží ve Swindonu ale takhle nevypadalo. Byl to tunel a schody a obchod a kavárna a čekárna, takhle:

Není to ale moc přesný plánek nádraží, protože jsem byl vyděšený, takže jsem věci nezaznamenával úplně správně, a tohle je jen to, co jsem si zapamatoval, takže je to jen přibližné.

A bylo to, jako když stojíte v doopravdy silném větru na útesu, protože jsem z toho měl závrať a udělalo se mi špatně, protože do tunelu a z tunelu chodilo spousta lidí a všechno se tam rozléhalo a dalo se jít jen jedním směrem, a to dolů do tunelu, a čpěly tam záchody a cigarety. Takže jsem si stoupl ke zdi a pevně se držel za hranu informační tabule, na které bylo napsáno Cestující, kteří mají zájem o zaparkování svého vozu, laskavě použijí telefonního přístroje naproti, vpravo od pokladny, abych měl jistotu, že nespadnu a nebudu se krčit u země. A chtělo se mi jít domů. Jít domů jsem se ale bál a zkusil jsem si v duchu vypracovat plán, co bych měl dělat, ale bylo tam moc věcí k vidění a moc věcí ke slyšení.

A tak jsem si zakryl uši rukama, abych zablokoval ten hluk, a přemýšlel jsem. A dospěl jsem k tomu, že musím zůstat na nádraží, abych se dostal do vlaku, a že se musím někde posadit, ale u vchodu na nádraží si nebylo kam sednout, takže budu muset projít tunelem. A tak jsem si řekl, v duchu, ne nahlas, „Půjdu do tunelu a třeba si tam někde budu moct sednout a pak zavřít oči a přemýšlet,“ a šel jsem tunelem a snažil se soustředit na nápis na jeho konci, který říkal PROSTOR SNÍMANÝ BEZPEČNOSTNÍMI KAMERAMI. A bylo to jako balancovat na visutém laně nad propastí.

A pak jsem došel na konec tunelu a tam byly schody a po těch schodech jsem vyšel nahoru a pořád tam bylo spousta lidí a sténal jsem a nad schody byl obchod a místnost s židlemi, ale v té místnosti s židlemi bylo taky spousta lidí, takže jsem ji přešel. A byly tam nápisy jako Great Western a Chlazený ležák a POZOR, MOKRÁ PODLAHA a Za vašich 50 pencí může nedonošené dítě žít 1,8 vteřiny a Přetváříme dopravu a Příjemně neotřelé a LAHODNÁ HORKÁ SMETANOVÁ ČOKOLÁDA DELUXE ZA POUHOU L1.50 a 0870 777 7676 a The Lemon Tree a Nekuřte a VÝBĚROVÉ ČAJE a hned vedle byly malé stolky se židlemi a u jednoho stolku v koutě nikdo neseděl a já jsem se k tomu stolku posadil na židli a zavřel jsem oči. A strčil jsem si ruce do kapes a Toby mi vlezl do ruky a já mu dal z batohu dvě kuličky potravy pro krysy a druhou rukou jsem svíral švýcarský nůž a sténal, abych přehlušil ten hluk, protože jsem sundal ruce z uší, ale ne moc hlasitě, aby ostatní neslyšeli, že sténám, a nevstali a nepromluvili na mě.

A pak jsem se snažil myslet na to, co mám dělat, ale myšlení mi nešlo, protože jsem měl v hlavě moc jiných věcí, a tak jsem si vyřešil jednu matematickou úlohu, abych si pročistil hlavu.

A ta matematická úloha, co jsem si vyřešil, se jmenuje Conwayovi vojáci. A v Conwayových vojácích máte šachovnici, která ubíhá donekonečna na všechny strany, a všechna políčka pod vodorovnou linií jsou barevná, takhle:

A z barevného políčka se můžete pohybovat jen tak, že skočíte přes barevné políčko ve vodorovném nebo svislém směru (ne v úhlopříčném) na prázdné políčko o dvě políčka dál. A když barevné políčko takhle přemístíte, zbělá i barevné políčko, které jste přeskočili, takhle:

A musíte vědět, jak daleko za počáteční vodorovnou linii jste barevná políčka dostali, a začnete něčím takovýmhle:

A potom uděláte třeba tohle:

A já odpověď znám, protože ať přemístíte barevná políčka jakkoli, nikdy se nedostanete dál než o 4 políčka nad počáteční vodorovnou linii, ale je to matematická úloha vhodná pro řešení v duchu, když nechcete myslet na nic jiného, protože si ji můžete udělat tak složitou, jak potřebujete, a zaměstnáte mozek tak velkou šachovnicí, jakou chcete, a táhnete tak složitě, jak chcete.

A já se dostal k:

A potom jsem zvedl hlavu a viděl, že přede mnou stojí policista a říká, „Je někdo doma?“ ale nevěděl jsem, co tím myslí.

A potom řekl, „Jste v pořádku, mladý muži?“

Podíval jsem se na něj a trošku se zamyslel, abych mu odpověděl správně, a řekl jsem, „Ne.“

A on řekl, „Vypadáte poněkud neupraveně.“

Na jednom prstě měl zlatý prsten a na něm byla ozdobná písmena, nerozeznal jsem ale, jaká písmena to jsou.

Potom řekl, „Ta paní z kavárny tvrdí, že tu jsi už 21 hodiny a když se pokusila na tebe promluvit, byls úplně mimo.“

Potom řekl, „Jak se jmenuješ?“

„Christopher Boone,“ řekl jsem.

A on řekl, „Kde bydlíš?“

„Randolphova ulice 36,“ řekl jsem a hned jsem měl lepší pocit, protože mám policisty rád a tohle byla lehká otázka, a uvažoval jsem, jestli bych mu neměl říct, že táta zabil Wellingtona, a jestli by tátu zatknul.

„Co tady děláš?“ řekl.

„Potřeboval jsem si sednout a mít klid na přemýšlení,“ řekl jsem. A on řekl, „Dobrá, tak jinak. Co děláš na nádraží?“

A já řekl, „Jedu navštívit matku.“

A on řekl, „Matku?“

A já řekl, „Ano, matku.“

A on řekl, „Kdy ti jede vlak?“

A já řekl, „Nevím. Bydlí v Londýně. Já nevím, kdy jede vlak do Londýna.“

„Takže ty s matkou nebydlíš?“ řekl.

„Ne. Ale budu,“ řekl jsem.

A on si pak sedl vedle mě a řekl, „Takže kde bydlí tvá matka?“

„V Londýně,“ řekl jsem.

A on řekl, „Ano, ale kde v Londýně?“

„Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG,“ řekl jsem.

A on řekl, „Ježíšikriste, co je to?“

A já se podíval dolů a řekl jsem, „To je moje ochočená krysa Toby,“ protože Toby se z mé kapsy díval na policistu.

A policista řekl, „Ochočená krysa?“

„Ano, ochočená krysa. Je velice čistotná a dýmějový mor nemá,“ řekl jsem.

„No tos mě uklidnil,“ řekl policista.

„Ano,“ řekl jsem.

„Máš jízdenku?“ řekl.

„Ne,“ řekl jsem.

„A máš na jízdenku peníze?“ řekl.

„Ne,“ řekl jsem.

A on řekl, „Takže jak se vlastně chceš do toho Londýna dostat?“ A v tu chvíli jsem nevěděl, co říct, protože jsem měl v kapse tátovu bankovní kartu a krást věci je protizákonné, ale byl to policista, takže jsem mu musel říct pravdu, takže jsem řekl, „Mám bankovní kartu,“ a vytáhl jsem ji z kapsy a ukázal mu ji. A tohle byla dobře míněná lež. Ale policista řekl, „Ta karta je tvoje?“

A mě v tu chvíli napadlo, že mě může zatknout, a řekl jsem, „Ne, je otcova.“

A on řekl, „Otcova?“

„Ano, otcova,“ řekl jsem.

A on řekl, „Dobrá,“ ale řekl to velice pomalu a ukazováčkem a palcem si mnul nos.

„Řekl mi číslo,“ řekl jsem, což byla další dobře míněná lež.

A on řekl, „Co se takhle spolu projít k bankomatu, no?“

„Nesmíte se mě dotknout,“ řekl jsem.

A on řekl, „Proč bych se tě měl chtít dotknout?“

„Já nevím,“ řekl jsem.

„No já taky ne,“ řekl.

A já jsem řekl, „Protože mám napomenutí, protože jsem uhodil policistu, ale nechtěl jsem mu ublížit, a když to udělám znovu, budu mít ještě větší malér.“

On se na mě potom podíval a řekl, „Neděláš si legraci, že ne?“

A já řekl, „Ne.“

A on řekl, „Půjdeš první.“

A já řekl, „Kam?“

A on řekl, „Zpátky kolem pokladny,“ a ukázal palcem.

A pak jsme šli tunelem zpátky, ale tentokrát jsem se tak nebál, protože se mnou byl policista.

A vložil jsem kartu do zařízení, jak mě to někdy nechal udělat táta, když jsme spolu nakupovali, a objevilo se ZADEJTE PIN a já vyťukal 3558 a zmáčkl ENTER a zařízení řeklo ZADEJTE PROSÍM ČÁSTKU a objevila se volba

„Kolik stojí lístek na vlak do Londýna?“ zeptal jsem se policisty. A on řekl, „Asi 20 babek.“

A já řekl, „To znamená liber?“

A on řekl, „Kristepane“ a rozesmál se. Já jsem se ale nesmál, protože nemám rád, když se na mě lidi smějou, i když jsou to policisté. A on se přestal smát a řekl, „Jo. To je 20 liber.“

Takže jsem zmáčkl L50 a ze stroje vypadlo pět l0librových bankovek a účtenka a pak jsem si vsunul bankovky a účtenku a kartu do kapsy.

A policista řekl, „No, myslím, že bych tě už neměl dál svým povídáním zdržovat.“

„Kde dostanu jízdenku na vlak?“ řekl jsem, protože když se ztratíte a potřebujete poradit, můžete se zeptat policisty.

A on řekl, „Ty jsi mi ale pěkný kvítko, vid?“

„Kde dostanu jízdenku na vlak?“ řekl jsem, protože neodpověděl na mou otázku.

A on řekl, „Tamhle,“ a ukázal prstem a tam byla z druhé strany vchodu na nádraží velká místnost s oknem a potom řekl, „No, a víš jistě, co děláš?“

A já řekl, „Ano. Jedu do Londýna bydlet s mámou.“

A on řekl, „Má tvá matka telefonní číslo?“

„Ano,“ řekl jsem.

A on řekl, „A můžeš mi ho říct?“

„Ano. Je to 0208 887 8907,“ řekl jsem.

A on řekl, „A když budeš mít nějaké potíže, zavoláš jí, vid?“ „Ano,“ řekl jsem, protože jsem věděl, že když máte peníze, můžete lidem zavolat z budky, a já jsem teď peníze měl.

A on řekl, „Dobře.“

A já jsem šel k pokladně a ohlédl se a viděl, že policista se za mnou pořád dívá, takže jsem se cítil v bezpečí. A z druhé strany té velké místnosti byla dlouhá přepážka a na ní okénko a jeden člověk stál před okénkem a jeden člověk za okénkem a já řekl tomu člověku za okénkem, „Chci jet do Londýna.“

A ten člověk před okénkem řekl, „Kdybys dovolil,“ a otočil se tak, že stál ke mně zády, a ten člověk za okénkem mu dal podepsat malý papírek a on ho podepsal a prostrčil ho pod okénkem zpátky a ten člověk za okénkem mu podal jízdenku. A ten člověk před okénkem se na mě pak podíval a řekl, „Co tak čumíš, sakra?“ a pak odešel.

A měl dredy, což mívají někteří černoši, ale byl to běloch, a dredy jsou, když si vůbec nemyjete hlavu, a vypadá to jako stará houně. A měl červené kalhoty s hvězdami. A já jsem držel svůj švýcarský nůž pro případ, že by se mě dotknul.

A pak už před okénkem nikdo nebyl a já řekl tomu člověku za okénkem, „Chci jet do Londýna,“ a dokud se mnou byl policista, tak jsem se nebál, ale ohlédl jsem se a viděl, že je pryč, a dostal jsem znovu strach, a tak jsem se snažil představit si, že hraju na počítači hru a ta se jmenuje Vlak do Londýna a podobá se hře Myst nebo The Eleventh Hour a abyste se dostali do dalšího kola, musíte vyřešit spoustu různých úkolů, a mohl jsem ji kdykoliv vypnout.

A ten člověk řekl, „Tam, nebo zpáteční?“

A já řekl, „Co znamená tam nebo zpáteční!“

A on řekl, „Chceš jet jenom jednu cestu, nebo chceš jet taky zpátky?“ A já řekl, „Až tam dojedu, tak tam chci zůstat.“

A on řekl, „Jak dlouho?“

A já řekl, „Než půjdu na univerzitu.“

„Takže tam,“ řekl a pak řekl, „Bude to 17 liber.“

A já mu podal padesát liber a on mi dal 30 liber nazpátek a řekl, „A neztrať je.“

A potom mi podal malou žlutou a oranžovou jízdenku a 3 libry v mincích a já jsem si to všechno dal do kapsy k noži. A nebyl jsem rád, že je jízdenka napůl žlutá, ale musel jsem si ji nechat, protože to byla moje jízdenka na vlak.

A potom řekl, „Kdybys mohl odstoupit od okénka.“

A já řekl, „Kdy jede vlak do Londýna?“

A on se podíval na hodinky a řekl, „První nástupiště, za pět minut.“

A já řekl, „Kde je první nástupiště?“

A on ukázal prstem a řekl, „Podchodem a po schodech nahoru. Uvidíš směrovky.“

A podchod znamenalo tunel, protože jsem viděl, kam ukazuje, takže jsem vyšel z pokladny, ale vůbec se to nepodobalo počítačové hře, protože jsem byl přímo v tom a bylo to, jako by mi všechny ty nápisy křičely v hlavě, a někdo do mě vrazil, jak mě míjel, a já jsem vydal zvuk, jako když vyštěkne pes, abych ho odehnal.

A pak jsem si v duchu představil na zemi tlustou červenou čáru, která začínala u mých nohou a procházela tunelem, a vykročil jsem podle té červené čáry a říkal si „Levá, pravá, levá, pravá, levá, pravá,“ protože někdy, když se bojím nebo mám vztek, tak pomáhá, když dělám něco rytmického, jako je hudba nebo bubnování, což mě naučila Siobhan.

A vyšel jsem po schodech nahoru a uviděl směrovku Nástupiště č. 1 a ta ukazovala na prosklené dveře, takže jsem jimi prošel, a někdo do mě znovu vrazil kufrem, a já jsem znovu vydal zvuk, jako když vyštěkne pes, a on řekl, „Koukej na cestu, do prdele,“ ale já jsem si říkal, že je to jen jeden z démonů–strážců z Vlaku do Londýna, a pak tam stál vlak. A viděl jsem, jak do jedněch dveří nastupuje člověk s novinami a vakem s golfovými holemi a jak mačká velké tlačítko vedle a ty dveře byly elektronické a tiše se otevřely a mně se to líbilo. A pak se za ním ty dveře zavřely.

A potom jsem se podíval na hodinky a od chvíle, kdy jsem byl v pokladně, už uběhly 3 minuty, což znamenalo, že vlak pojede za 2 minuty.

A potom jsem vyšel nahoru ke dveřím a zmáčkl velké tlačítko a dveře se tiše otevřely a já jsem těmi dveřmi prošel.

A byl jsem ve vlaku do Londýna.

Když jsem si hrával s vláčkem, vyrobil jsem si jízdní řád, protože jsem měl jízdní řády rád. A mám rád časové rozvrhy, protože rád vím, kdy se všechno stane.

A tohle byl můj rozvrh, když jsem bydlel doma s tátou a myslel jsem, že máma umřela na infarkt (tohle byl rozvrh na pondělí a je taky jenom přibližný).

7.20

probudit se

2.15

druhá odpolední hodina

7.25

vyčistit si zuby a umýt si obličej

3.30

chytit školní autobus domů

7.30

dát Tobymu krmení a vodu

3.49

doma ze školního autobusu vystoupit

7.40

snídat

3.50

dát si džus a svačinu

8.00

obléci se do školy

3.55

dát Tobymu krmení a vodu

8.05

sbalit si školní batoh

4.00

pustit Tobyho z klece

8.10

číst si knihu nebo se dívat na video

4.19

dívat se na televizi nebo na video

4.18

dát Tobyho do klece

5.00

číst si knihu

8.32

chytit školní autobus

6.02

dát si čaj

8.43

projet kolem obchodu s tropickými rybami

6.30

dívat se na televizi nebo na video

8.51

přijet do školy

7.00

udělat si cvičení z matematiky

9.00

školní nástup

8.00

vykoupat se

9.15

první dopolední hodina

8.15

převléct se do pyžama

10.30

přestávka

8.20

hrát si hry na počítači

10.50

hodina výtvarné výchovy s paní Petersovou 14

9.00

dívat se na televizi nebo na video

2.50

oběd

9.20

dát si džus a přesnídávku

1.00

první odpolední hodina

9.30

jít spát

A o víkendu si dělám rozvrh sám a píšu si ho na tuhý papír a věším si ho na zeď. A jsou tam takové věci, jako nakrmit Tobyho nebo dělat matematiku nebo jít si do obchodu koupit bonbóny. A to je taky jeden z důvodů, proč nemám rád Francii, protože když jsou lidi na prázdninách, nemají rozvrh a já jsem musel mámu a tátu nutit, aby mi vždycky ráno přesně řekli, co budeme ten den dělat, abych se cítil líp.

Protože čas není jako prostor. A když něco někam položíte, jako úhloměr nebo sušenku, můžete si v hlavě udělat mapu, která vám řekne, kde jste to nechali, a i když si mapu neuděláte, stejně tam bude, protože mapa reprezentuje věci, které doopravdy existují, takže úhloměr nebo sušenku stejně najdete. A rozvrh je mapa času, až na to, že když rozvrh nemáte, tak čas neexistuje, na rozdíl třeba od odpočívadla nebo zahrady nebo cesty do školy. Protože čas je jenom vztah mezi tím, jak se různé věci střídají, jako když se Země otáčí okolo Slunce a atomy vibrují a hodiny tikají a jako den a noc a jako když se probudíme a jdeme spát a jako západ nebo severo-severovýchod, které nebudou existovat, když Země přestane existovat a spadne do Slunce, protože je to jen vztah mezi severním pólem a jižním pólem a vším jiným, jako je Mogadišo a Sunderland a Canberra.

A ten vztah není neměnný, jako je vztah mezi naším domem a domem paní Shearsové, nebo jako je vztah mezi 7 a 865, ale závisí na tom, jak rychle se pohybujete vůči určitému bodu. A když vás vystřelí v kosmické lodi a budete se pohybovat skoro tak rychle jako světlo, vrátíte se a asi zjistíte, že celá vaše rodina je mrtvá a vy jste pořád mladí, a bude to v budoucnosti, ale podle vašich hodinek jste byli pryč jen pár dní nebo měsíců.

A protože nic se nepohybuje rychleji než světlo, znamená to, že můžeme znát jen zlomky toho, co se děje ve vesmíru, takhle

A tohle je mapa všeho a všude a budoucnost je napravo a minulost je nalevo a gradient přímky c je rychlost světla, my ale nemůžeme vědět, co se děje ve vystínovaném prostoru, i když se tam už něco stalo, když se ale dostaneme do f, dá se zjistit, co se stalo ve světlejším prostoru p a q.

A to znamená, že čas je záhada a vůbec ne věc, a nikdo ještě nevyřešil problém, co čas přesně je. Takže když se ztratíte v čase, je to jako byste se ztratili v poušti, až na to, že tu poušť nevidíte, protože to není věc.

A proto mám rád časové rozvrhy, protože zajišťují, že se neztratíte v čase.

Ve vlaku bylo spousta lidí a to se mi nelíbilo, protože nemám rád spousty lidí, které neznám, a ze všeho nejmíň jsem rád, když jsem zavřený v místnosti se spoustou lidí, které neznám, a vlak je jako místnost a když jede, nemůžete z něj vystoupit. A to mi připomnělo, jak jsem jednou musel jet ze školy domů autem, protože autobus se rozbil, a přijela pro mě máma a paní Petersová se mámy zeptala, jestli by nemohla vzít domů taky Jacka a Polly, protože jejich mámy pro ně nemohly přijet, a máma řekla, že ano. A já jsem začal v autě ječet, protože v něm bylo moc lidí a Jack a Polly nebyli z mojí třídy a Jack mlátí hlavou do věcí a vydává zvuky jako zvíře, a snažil jsem se dostat z auta ven, ale pořád jsme jeli a já jsem vypadl na silnici a měl jsem stehy na hlavě a museli mi ji vyholit a trvalo 3 měsíce, než mi vlasy zase narostly a byly tak dlouhé jako dřív.

A tak jsem stál klidně ve vagonu a ani jsem se nepohnul.

A vtom jsem zaslechl, jak někdo říká, „Christophere.“

A napadlo mě, že to bude někdo známý, třeba učitel ze školy nebo někdo z lidí, co bydlí v naší ulici, ale nebyl. Byl to zase ten policista. „Jen taktak jsem tě dohonil,“ řekl a doopravdy hlasitě oddechoval a držel si kolena.

A já jsem nic neřekl.

A on řekl, „Máme na policejní stanici tvého otce.“

A já myslel, že řekne, že tátu zatkli, protože zabil Wellingtona, ale neřekl. „Hledá tě,“ řekl.

A já řekl, „Já vím.“

A on řekl, „Tak proč jedeš do Londýna?“

A já řekl, „Protože budu žít u mámy.“

A on řekl, „No, myslím, že tvůj otec by k tomu měl možná taky co říct.“

A vtom mě napadlo, že mě chce dovést zpátky k tátovi, a to bylo děsivé, protože to byl policista a policisté mají být hodní, takže jsem začal utíkat, ale on mě chytil a já zaječel. A pak toho nechal.

A řekl, „Dobrá, nebudeme to přehánět.“ A pak řekl, „Teď tě odvezu zpátky na policejní stanici a ty a já a tvůj táta se posadíme a trochu si popovídáme o tom, kdo kam jede.“

„Já jedu žít k mámě, do Londýna,“ řekl jsem.

A on řekl, „Ještě ne, teď ne.“

A já řekl, „Zatkli jste tátu?“

A on řekl, „Zatkli? Proč?“

„Zabil psa. Vidlemi. Ten pes se jmenoval Wellington,“ řekl jsem.

A policista řekl, „To že udělal?“

A já řekl, „Ano, udělal.“

A on řekl, „No, o tom si můžeme taky popovídat.“ A pak řekl, „Dobrá, mladý muži, myslím, že pro dnešek ses toho už navyváděl dost.“

A natáhl se, aby mě znovu chytil, a já začal zase ječet a on řekl, „Tak poslouchej, ty malej spratku. Buď uděláš, co ti řeknu, nebo se postarám, aby…“

A vtom sebou vlak trhnul a rozjel se.

A policista pak řekl, „Já se na to vyseru.“

A potom se podíval do stropu, sepnul ruce před ústy, jako to dělají lidé, když se modlí k Bohu v nebi, a doopravdy hlasitě vydechl do dlaní a vydal hvízdavý zvuk a potom přestal, protože vlak sebou zase trhnul a on se musel chytit řemene, co visí od stropu.

A pak řekl, „Ani se nehni.“

A vytáhl vysílačku, stiskl tlačítko a řekl, „Robe?… Jo, tady Nigel. Zůstal jsem trčet v tom pitomým vlaku. Jo. Ani… Hele. Staví to v Didcot Parkway. Takže kdybys sehnal někoho, kdo by tam pro mě autem… Tak ahoj. A řekni jeho tatíkovi, že ho máme, ale chvilku to ještě potrvá, jo? Bezva.“

A pak vysílačku vypnul a řekl, „Jdem si sednout,“ a ukázal na dvě lavice vedle, otočené proti sobě, a řekl, „Zapadni tam a žádný skopičiny.“

A lidi, co seděli na lavicích, vstali a odešli, protože to byl policista, a my jsme se posadili proti sobě.

A on řekl, „Ty jsi mi teda povedený kvítko. Páni.“

A já jsem uvažoval, jestli mi pomůže najít Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG.

Díval jsem se z okna a projížděli jsme kolem továren a skládek šrotu, přeplněných ojetými auty, a na rozbahněné louce byly 4 maringotky se 2 psy a sušilo se tam nějaké prádlo.

A venku za oknem to připomínalo mapu, až na to, že byla 3rozměrná a byla v životní velikosti, protože mapu tvořily přímo ty věci. A bylo tam tolik věcí, až mě z nich rozbolela hlava, takže jsem zavřel oči, ale potom jsem je zase otevřel, protože to bylo, jako bych létal, jenomže nízko u země, a já myslím, že létání je príma. A pak začala krajina a byly tam louky a krávy a koně a most a statek a další stavení a spousta silniček, po kterých jela auta. A já začal přemýšlet o tom, že na světě musí být milióny mil železničních tratí a ty všechny vedou kolem domů a silnic a řek a polí, a začal jsem přemýšlet o tom, kolik lidí musí být na světě, a všichni mají domy a silnice, po kterých se jezdí, a auta a domácí mazlíčky a šaty a všichni obědvají a chodí spát a mají jména, a z toho mě taky rozbolela hlava, takže jsem zase zavřel oči a počítal si a sténal.

A když jsem otevřel oči, policista si četl noviny The Sun a na titulní stránce bylo napsáno Call girl stála Andersona 3 milióny liber a pod tím byla fotka nějakého muže a nějaké ženy v podprsence.

A pak jsem si udělal z hlavy pár matematických cvičení a řešil jsem si kvadratické rovnice podle vzorce

A potom se mi chtělo čůrat, ale byl jsem ve vlaku. A nevěděl jsem, jak dlouho bude trvat, než dojedeme do Londýna, a začal jsem panikařit, a abych si to čekání usnadnil a nemyslel na to, že se mi chce čůrat, začal jsem klouby ruky rytmicky ťukat do skla, a podíval jsem se na hodinky a vydržel jsem to 17 minut, ale když se mi chce čůrat, musím jít doopravdy rychle, a proto jsem rád doma nebo ve škole a než jdu na autobus, vždycky se vyčůrám, a proto jsem se trošičku počůral a měl jsem mokré kalhoty.

A vtom se na mě policista podíval a řekl, „Kristepane, ty ses počůral…“ A pak odložil noviny a řekl, „Běž už na ten záchod, proboha, ano?“

A já řekl, „Ale já jsem ve vlaku.“

A on řekl, „Vlaky mají taky záchody, víš.“

A já řekl, „Kde je ve vlaku záchod?“

A on ukázal prstem a řekl, „Těmi dveřmi, tamhle. Ale nespustím tě z očí, rozuměls?“

A já řekl, „Ne,“ protože vím, co znamená nespustit někoho z očí, ale on se na mě nemohl dívat, když jsem byl na záchodě.

A policista řekl, „No tak už běž na ten zatracenej záchod.“

Takže jsem vstal z lavice a zavřel oči, abych měl mezi víčky jen úzké štěrbiny, abych neviděl ostatní lidi ve vlaku, a šel jsem ke dveřím, a když jsem těmi dveřmi prošel, byly tam vpravo další dveře a byly pootevřené a bylo na nich napsáno TOALETY, takže jsem vešel dovnitř.

A uvnitř to bylo úděsné, protože prkýnko bylo od hovínka a smrdělo to tam jako na záchodě ve škole, když se Joseph jde vykakat sám, protože si s tím hraje.

A kvůli tomu hovínku se mi nechtělo záchod použít, protože to bylo hovínko někoho, koho jsem neznal, a bylo hnědé, ale musel jsem, protože se mi chtělo doopravdy moc čůrat. Takže jsem zavřel oči a začal čůrat a vlak se zakymácel a dost toho šlo na prkýnko i na podlahu, ale utřel jsem si penis toaletním papírem a spláchl a pak jsem zkusil použít umyvadlo, ale kohoutek nefungoval, takže jsem si plivl na ruce a utřel je papírovým kapesníčkem a hodil ho do záchodu.

Potom jsem vyšel ze záchodu a všiml si, že naproti jsou dva regály s kufry a batohy, a vzpomněl jsem si na větrací skříň doma a jak jsem si do ní občas vlezl a cítil se v bezpečí. A tak jsem vlezl do prostřední police a přitáhl před sebe jeden kufr jako dveře, abych byl zavřený, a byla tam tma a byl jsem tam sám a neslyšel jsem, jak se lidi baví, takže jsem byl klidnější a bylo to příjemné.

A udělal jsem si pár dalších kvadratických rovnic, jako

0 = 437x2 + 103x + 11

a

0 = 79x2 + 43x + 2089

a rozšířil jsem si některé koeficienty, aby měly složitější řešení.

A pak vlak začal zpomalovat a někdo přišel a zůstal stát před policemi a zaklepal na dveře záchodu a byl to policista a řekl, „Christophere…? Christophere…?“ a pak dveře záchodu otevřel a řekl „Do prdele,“ a stál doopravdy blízko, takže jsem viděl jeho vysílačku a obušek za opaskem a cítil jeho kolínskou, ale on mě neviděl a já byl zticha, protože jsem nechtěl, aby mě odvedl k tátovi.

A pak zase odešel a utíkal.

A potom vlak zastavil a já přemýšlel, jestli to není Londýn, ale nepohnul jsem se, protože jsem nechtěl, aby mě policista našel.

A potom přišla paní ve vlněném svetru, na kterém byly včely a květiny, a brala si batoh z police nad mojí hlavou a řekla, „Vyděsil bys mě k smrti.“

Ale já jsem nic neřekl.

„Myslím, že tě tamhle na nástupišti někdo hledá,“ řekla potom.

Ale já jsem pořád nic neříkal.

„No, to je tvoje věc,“ řekla a odešla.

A pak kolem prošli tři další lidi a jeden z nich byl černoch v dlouhém bílém šatu a uložil si do police nad mojí hlavou velký balík, ale neviděl mě.

A pak se vlak znovu rozjel.

Lidé věří v Boha, protože svět je velice složitý a oni si myslí, že není moc pravděpodobné, že by se něco tak složitého jako poletucha nebo lidské oko nebo mozek objevilo náhodou. Měli by ale uvažovat logicky, a kdyby uvažovali logicky, přišli by na to, že takhle se můžou ptát jenom proto, že se to už stalo a oni existují. A jsou biliony planet, na kterých není život, ale na žádné z nich není nikdo tak bystrý, aby si toho všiml. A je to jako kdyby všichni na světě házeli mincí a někomu by se případně povedlo hodit 5698krát pannu a všichni by si mysleli, jak nejsou výjimeční, ale nebyli by, protože těm miliónům panna 5698krát nepadla.

A život na Zemi je náhoda. Je to ale moc zvláštní druh náhody. A aby se tahle náhoda takhle zvláštně přihodila, musí být splněny 3 podmínky. A ty jsou:

1. Věci musí vytvářet vlastní kopie (tomu se říká reprodukce)

2. Musí přitom docházet k drobných chybám (tomu se říká mutace)

3. Tyto chyby musí být i u jejich kopií (tomu se říká dědičnost)

A tyhle podmínky nastávají velice vzácně, ale jsou možné a jsou příčinou života. Prostě se to stane. Nemusí to ale končit nosorožci a lidmi a velrybami. Může to skončit čímkoliv.

A někteří lidé například řeknou, jak může oko vzniknout náhodou? Protože oko se musí vyvinout z něčeho jiného, co se oku hodně podobá, a nemůže se jen tak přihodit kvůli genetické chybě, a k čemu by bylo půloko? Ale půloko je velice užitečné, protože půloko znamená, že zvíře vidí půl zvířete, které ho chce sežrat, a jde mu z cesty, a to zvíře sežere místo něj zvíře, které má jen třetinu oka nebo 49 % oka, protože mu neuhnulo z cesty dost rychle, a to zvíře, které je sežrané, nebude mít mláďata, protože je mrtvé.

A lidé, co věří v Boha, si myslí, že lidi na zemi seslal Bůh, protože si myslí, že člověk je nejdokonalejší tvor, ale člověk je jenom tvor a vyvine se z něho jiný tvor a tenhle tvor bude chytřejší a dá lidi do zoo, jako jsme my dali do zoo šimpanze a gorily. Nebo všichni lidé dostanou nějakou nemoc a vymřou, nebo vyprodukují příliš mnoho zplodin a zabijí se, a pak na světě zůstane jenom hmyz, a to budou nejdokonalejší tvorové.

Potom jsem uvažoval, jestli nemám vystoupit, protože vlak právě zastavil v Londýně a já měl hrůzu z toho, že kdyby jel jinam, bylo by to někam, kde nikoho neznám.

A pak šel někdo na záchod a pak zase vyšel ven, ale neviděl mě. A ucítil jsem zápach jeho hovínka a bylo to jiné než zápach toho hovínka, které jsem cítil na záchodě, když jsem tam vešel.

A pak jsem zavřel oči a vyřešil si pár matematických hlavolamů, takže jsem nemyslel na to, kam jedu.

A pak vlak znovu zastavil a já si říkal, že vylezu z police a dojdu si pro batoh a vystoupím. Nechtěl jsem ale, aby mě policista našel a dovedl k tátovi, takže jsem zůstal v polici a nehýbal se, a tentokrát mě nikdo neviděl.

A potom jsem si vzpomněl, že ve škole v jedné třídě na zdi visí mapa a je to mapa Anglie a Skotska a Walesu a jsou na ní znázorněna všechna města, a vybavil jsem si v hlavě její obrázek se Swindonem i Londýnem a v hlavě vypadala takhle:

A od chvíle, kdy vlak ve 12 hodin 59 minut vyjel, jsem se pořád díval na hodinky. A poprvé zastavil v 1 hodinu 16 minut odpoledne, což bylo o 17 minut později. A teď byla 1 hodina 59 minut odpoledne, což bylo 23 minut potom, co zastavil, což znamenalo, že kdyby vlak nejel ve velikém oblouku, byli bychom u moře. Jestli ale jede ve velikém oblouku, to jsem nevěděl.

A pak byly další 4 zastávky a přišli 4 lidi a vzali si z polic zavazadla a 2 lidi přišli a uložili si je do polic, ale nikdo nepohnul velkým kufrem, který stál přede mnou, a viděl mě jen jeden člověk a řekl, „Seš ale pěknej cvok, kamaráde,“ a byl to nějaký muž v obleku. A 6 lidí šlo na záchod, ale nekakali, což bych cítil, což bylo dobře.

A pak vlak zastavil a přišla paní ve žluté pláštěnce a vzala si ten velký kufr a řekla, „Přišel ti vhod?“

A já řekl „Ano.“

A pak odešla.

A pak se vedle polic zastavil nějaký člověk a řekl, „Pojď se na to podívat, Barry. Mají tu – ehm, vlakovýho skřítka.“

A přišel jiný člověk a stoupl si vedle něj a řekl, „No, oba jsme pili.“

A ten první člověk řekl, „Možná bychom mu mohli dát něco na zub, aby trochu povyrostl.“

A ten druhý člověk řekl, „Já vyrostu z tebe.“

A ten první člověk řekl, „Popojedem, vole. Dal bych si další pivo, než vystřízlivím.“

A pak odešli.

A potom se vlak už doopravdy nepohnul a nerozjel se a nikoho nebylo slyšet. A tak jsem se rozhodl, že vylezu z police ven a dojdu si pro batoh a podívám se, jestli policista ještě sedí na svém místě.

Vylezl jsem tedy z police a podíval se skrz dveře, ale policista byl pryč. A můj batoh byl taky pryč, i s krmením pro Tobyho a s učebnicemi matematiky a s čistými kalhotami a košilí a nátělníkem a s pomerančovým džusem a mlékem a klementínkami a se sušenkami s vanilkovou náplní a s pečenými fazolemi.

A pak jsem zaslechl kroky a ohlédl se a byl to jiný policista, ne ten, co byl ve vlaku předtím, a viděl jsem ho přes dveře ve vedlejším vagonu, jak se dívá pod sedadla. A došel jsem k závěru, že teď už policisty tak rád nemám, takže jsem z vlaku vystoupil.

A když jsem viděl, v jak veliké místnosti vlak je, a byl tam takový hluk a všechno se tam tak rozléhalo, musel jsem si na chvilku kleknout na zem, protože se mi zdálo, že se zhroutím. A jak jsem klečel na zemi, přemýšlel jsem, kudy půjdu, a rozhodl jsem se jít tím směrem, kterým jel vlak, když vjížděl na nádraží, protože jestli tohle byla poslední zastávka, pak byla ve směru do Londýna.

A tak jsem vstal a představil si na zemi tlustou červenou čáru, která vedla rovnoběžně s vlakem až k východu na vzdáleném konci, a šel jsem podle ní a znovu si říkal, „Levá, pravá, levá, pravá…“ tak jako předtím.

A když jsem došel k východu z nádraží, nějaký člověk mi řekl, „Myslím, že tě někdo hledá, chlapče.“

A já řekl, „Kdo mě hledá?“, protože mě napadlo, že by to mohla být máma a že jí ten policista ze Swindonu zatelefonoval na to číslo, které jsem mu řekl.

Ale on řekl, „Policista.“

A já řekl, „Já vím.“

A on řekl, „Aha. Dobrá.“ A potom řekl, „Tak tady počkej a já mu to jdu říct,“ a šel zpátky podle vlaku.

Takže jsem šel dál. A pořád jsem měl pocit, jako bych měl v hrudníku nafouknutý míč, a bolelo to a zakryl jsem si uši rukama a šel si stoupnout ke zdi malého obchodu uprostřed té veliké místnosti, na kterém bylo napsáno Rezervace hotelů a divadelních vstupenek, tel.: 0207 402 5164, a pak jsem si uši odkryl a sténal jsem, abych přehlušil ten hluk, a díval se po všech nápisech v té veliké místnosti, abych zjistil, jestli to už není Londýn. A ty nápisy říkaly:

Za chvilku ale vypadaly takhle

protože jich bylo moc a mozek mi správně nefungoval a to mě vyděsilo, takže jsem zase zavřel oči a pomalu počítal do 50, ale nepočítal jsem třetí mocniny. A stál jsem tam a v kapse jsem měl otevřený švýcarský nůž, abych se cítil bezpečnější, a pevně jsem ho svíral.

A potom jsem si udělal z dlaně kukátko a otevřel jsem oči a podíval se tím kukátkem, abych viděl v jednu chvíli jen jeden nápis, a za chvilku jsem uviděl nápis informace a ten nápis byl nad okénkem malého stánku.

A přistoupil ke mně nějaký člověk a měl na sobě modré sako a modré kalhoty a měl hnědé boty a v ruce držel knížku a řekl, „Vypadáš, že ses ztratil.“

Takže jsem vytáhl švýcarský nůž.

A on řekl, „Co, co, co, co, co?“ a zvedl obě ruce nahoru s prsty rozevřenými do vějíře, jako by chtěl, abych i já rozevřel prsty do vějíře a dotkl se jeho prstů, protože mi chce říct, že mě má rád, ale udělal to oběma rukama, ne jako táta a máma, a já jsem nevěděl, kdo to je.

A potom couval pryč.

Takže jsem došel ke stánku s nápisem informace a cítil, jak mi buší srdce, a v uších mi hučelo, jako když hučí moře. A když jsem přistoupil k okénku, řekl jsem, „Je to Londýn?“ ale za okénkem nikdo nebyl.

A pak se za okénko někdo posadil a byla to nějaká paní a byla to černoška a měla dlouhé nehty, které byly nalakované narůžovo, a já jsem řekl, „Je to Londýn?“

A ona řekla, „Jistě, zlatíčko.“

A já jsem řekl, „Je to Londýn?“

A ona řekla, „Opravdu, je.“

A já jsem řekl, „Jak se dostanu do Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG?“

„Kde to je?“ řekla.

„Je to Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG. A někdy se to píše jako Chapter Road 451c, Willesden, Londýn NW2 5NG,“ řekl jsem.

A ta paní mi řekla, „Jeď metrem na Willesden Junction, zlatíčko. Nebo na Willesden Green. Musí to být někde poblíž.“

A já řekl, „Jakým metrem?“

„To myslíš vážně?“ řekla.

A já jsem neřekl nic.

A ona řekla, „Tamhle. Vidíš ty široké schody s eskalátorem? Vidíš ten nápis? Je tam napsáno Underground. Jeď směrem na Bakerloo až na Willesden Junction nebo směrem na Jubilee až na Willesden Green. Rozumíš, zlatíčko?“

A já jsem se podíval, kam ukazuje, a tam bylo široké schodiště do podzemí a nad ním takovýhle veliký nápis

A říkal jsem si, že to zvládnu, protože si vedu doopravdy dobře a jsem v Londýně a mámu najdu. A musel jsem si v duchu říkat lidi jsou jako krávy na louce a musel jsem se jen celou dobu dívat přímo před sebe a představovat si, že v té veliké místnosti vede po zemi červená čára a jít podle ní.

A šel jsem přes tu velikou místnost k eskalátorům. A v kapse jsem pořád svíral švýcarský nůž a v druhé kapse jsem držel Tobyho, abych měl jistotu, že mi neutekl.

A eskalátory jsou schody, jenomže pohyblivé, a lidé si na né stoupnou a schody je vezou dolů a nahoru a to mě rozesmálo, protože jsem po nich ještě nejel a připadalo mi to jako ze sci–fi filmu z budoucnosti. Nechtělo se mi je ale použít, takže jsem sešel dolů po schodech.

A pak jsem se dostal do menší podzemní místnosti a tam bylo spousta lidí a byly tam sloupy s modrými světly kolem dokola u země a to se mi líbilo, ale nelíbili se mi ti lidé, takže jsem uviděl fotolab, v jakém jsem byl 25. března 1994, abych si nechal udělat fotografii na pas, a vešel jsem do fotolabu, protože byl jako skříň, a cítil jsem se bezpečnější a přes závěs jsem se díval ven.

A díval jsem se a pozoroval a viděl, že lidé zastrčí lístek do šedivých vrátek a projdou jimi. A někteří si kupovali lístky u velkých černých přístrojů na zdi.

A viděl jsem, jak to udělalo 47 lidí, a zapamatoval jsem si, co mám udělat. Pak jsem si představil na zemi červenou čáru a podle ní jsem přešel ke zdi, kde byl plán se seznamem míst, kam se dá jet, a seznam byl podle abecedy a našel jsem Willesden Green a bylo tam 2 libry 20 a pak jsem přešel k jednomu přístroji a tam bylo zelené svítící okénko, které říkalo ZVOLTE DRUH JÍZDNÉHO, a zmáčkl jsem tlačítko, které zmáčkla většina lidí, což bylo JÍZDENKA PRO JEDNOTLIVOU JÍZDU a 2 libry 20, a svítící okénko řeklo VLOŽTE 2,20 a já jsem vhodil do otvoru 3 jednolibrové mince a ozvalo se zacinkání a svítící okénko mi řeklo ODEBERTE JÍZDENKU A VRÁCENÉ MINCE a v malém otvoru naspodu přístroje ležel lístek a 50 pencí a 20 pencí a 10 pencí a já jsem si mince uložil do kapsy a došel jsem k jedněm šedivým vrátkům a zasunul lístek do otvoru a lístek to vtáhlo dovnitř a na druhé straně vrátek vypadl. A někdo řekl, „Pohni sebou,“ a já jsem vydal zvuk, jako když vyštěkne pes, a vykročil jsem dopředu a tentokrát se vrátka otevřela a sebral jsem svůj lístek jako všichni ostatní a ta šedivá vrátka se mi líbila, protože byla taky jako ze sci–fi filmu z budoucnosti.

A pak jsem musel vymyslet, kterým směrem pojedu, takže jsem si stoupl ke zdi, aby se mě lidé nedotýkali, a byla tam směrovka na Bakerloo Line a District and Circle Line, ale žádná na Jubilee Line, jak říkala ta paní, takže jsem si naplánoval, že pojedu na Willesden Junction ve směru Bakerloo Line.

A byla tam další směrovka na Bakerloo Line a vypadala takhle:

A přečetl jsem si všechna slova a našel Willesden Junction, takže jsem se dal ve směru šipky, která ukazovalaa šel jsem tunelem doleva a prostředkem toho tunelu vedlo zábradlí a lidé, co šli dopředu, šli po levé straně, a lidé z protisměru přicházeli zprava, jako na silnici, a tak jsem šel vlevo a tunel se stáčel doleva a pak tam bylo víc vrátek a směrovka Bakerloo Line a ta ukazovala eskalátorem dolů, takže jsem musel jet dolů po eskalátoru a musel jsem se přidržovat gumového pásu, ten se ale taky pohyboval, takže jsem nespadl, a lidi stáli těsně u mě a mně se chtělo je praštit, abych je odehnal pryč, ale kvůli tomu napomenutí jsem je nepraštil.

A pak jsem byl na dolním konci eskalátoru a musel jsem vyskočit a klopýtl jsem a do někoho jsem vrazil a on řekl, „Pomalu,“ a dalo se jít dvěma směry a byl tam ukazatel na Sever a tím jsem se dal, protože Willesden byl na horní polovině plánku a na mapách je nahoře vždycky sever.

A pak jsem se octl na jiném nádraží, to bylo ale maličké a bylo v tunelu a byla tam jen jedna kolej a stěny byly do oblouku a byly pokryté velkými nápisy a ty říkaly VÝCHOD a Muzeum londýnské dopravy a Ještě jste nezaplakali nad volbou svého povolání? a JAMAJKA a Britské železnice a Zákaz kouření a Postupujte kupředu a Postupujte kupředu a Postupujte kupředu a Do stanic za Queen’s Park použijte prvního vlaku a v případě potřeby přestupte ve stanici Queen’s Park a Hammersmith and City Line a Jste mi bližší než moje rodina. A na tom malém nádraží stálo spousta lidí a byla to podzemní dráha, takže tam nebyla žádná okna a to se mi nelíbilo, a tak jsem si našel místo k sezení, což byla lavička, a posadil jsem se až na konec.

A potom na to malé nádraží začalo přicházet spousta lidí. A na druhý konec lavičky si někdo sedl a byla to paní s černou diplomatkou v tmavočervených lodičkách a s broží ve tvaru papouška. A lidi na to malé nádraží pořád přicházeli, takže bylo dokonce víc zaplněné, než to velké nádraží. A pak jsem už neviděl stěny a mého kolena se dotkl cíp něčího kabátu a udělalo se mi špatně a začal jsem doopravdy hlasitě sténat a ta paní na lavičce vstala a nikdo jiný se už neposadil. A bylo mi, jako mi bylo, když jsem měl chřipku a musel jsem zůstat celý den v posteli a všechno mě bolelo a nemohl jsem ani chodit ani jíst ani jít spát ani procvičovat matematiku.

A pak se ozval zvuk, jako když lidé šermují meči, a ucítil jsem silný vítr a ozvalo se dunění a zavřel jsem oči a dunění sílilo a už jsem doopravdy hlasitě sténal, ale tak moc si ucpat uši jsem už nedokázal a myslel jsem, že se to malé nádraží zřítí nebo že někde hoří a že umřu. A pak se dunění změnilo v lomoz a skřípání a pomalu to ustávalo a pak to přestalo a já měl oči pořád zavřené, protože mi bylo líp, když jsem neviděl, co se děje. A pak už byl klid a slyšel jsem, jak se lidé pohybují. A otevřel jsem oči. A nejdřív jsem nic neviděl, protože tam bylo moc lidí. A pak jsem si všiml, že nastupují do vlaku, který tam předtím nestál, a ten vlak bylo to dunění. A od vlasů mi dolů po obličeji stékal pot a kňučel jsem, nesténal jsem, bylo to jiné, jako když si pes poraní packu, a slyšel jsem ten zvuk, ale neuvědomil jsem si hned, že to jsem já.

A potom se dveře vlaku zavřely a vlak se rozjel a znovu to zadunělo, ale tentokrát ne tak hlasitě, a kolem projelo 5 vagonů a vjelo do tunelu na konci malého nádraží a znovu bylo ticho a všichni lidé šli do tunelů, které vedly z malého nádraží ven.

A já se třásl a chtěl jsem být zase doma a pak jsem si uvědomil, že domů nemůžu, protože tam je táta a lhal mi a zabil Wellingtona, což znamenalo, že to už není můj domov a že můj domov je v Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG, a vyděsilo mě, že jsem se takhle spletl a myslel, že bych chtěl být zase doma, protože to znamenalo, že můj mozek nefunguje správně.

A potom na malé nádraží přicházeli další lidé a nádraží se zaplňovalo a potom se znovu ozvalo dunění a já zavřel oči a potil se a bylo mi špatně a měl jsem pocit, že mám v hrudníku nafouknutý míč, a byl tak obrovský, že jsem stěží dýchal. A lidé potom tím vlakem odjeli a malé nádraží bylo zase prázdné. A potom se naplnilo a přijel další vlak a zase se ozvalo dunění. A tentokrát to bylo přesně jako při chřipce, protože jsem chtěl, aby to přestalo, jako když vám spadne počítač a vy jednoduše vytáhnete šňůru ze zdi, protože jsem chtěl jít spát, abych nemusel přemýšlet, protože jediná věc, na kterou jsem dokázal myslet, byla, jak moc to bolí, protože v hlavě mi už nezbývalo volné místo na nic jiného, ale nemohl jsem jít spát a musel jsem tam jen sedět a nedalo se dělat nic jiného, než čekat a trpět.

A tohle je další popis, protože Siobhan říkala, že bych měl popisovat, a je to popis reklamy, která byla na tom malém nádraží na zdi naproti mně, ale nepamatuji si ji celou, protože jsem myslel, že umřu.

A ta reklama říkala

DOVOLENÁ vašich snů

na KUONI

v MALAJSII

a na pozadí za textem byla fotografie 2 orangutanů a houpali se ve větvích a za nimi byla džungle, ale listí bylo tmavé, protože kamera byla zaostřená na orangutany a ne na listí a orangutani se pohybovali.

A orangutan pochází z malajského slova öranghütan, což znamená lesní muž.

A reklamy jsou obrázky nebo televizní programy, které vás přimějí, abyste si koupili věci jako auta nebo Snickers, nebo abyste si vybrali poskytovatele internetového připojení. Tohle ale byla reklama, která vás měla přimět k dovolené v Malajsii. A Malajsie leží v jihovýchodní Asii a tvoří ji Malajský poloostrov a Sabah a Sarawak a Labuan a hlavní město je Kuala Lumpur a nejvyšší hora je Mount Kinabalu a je 4101 m vysoká, to ale v reklamě nebylo.

A Siobhan říká, že lidé jezdí na dovolenou, aby poznali nové věci a aby si odpočinuli, ale já bych si neodpočinul a nové věci můžete poznat, i když si prohlížíte Zemi pod mikroskopem nebo když nakreslíte obrys tělesa, které vznikne, když se 3 otáčivé tyče o stejné tloušťce protínají v pravých úhlech. A myslím, že i v jediném domě je tolik věcí, že by trvalo roky zamyslet se nad všemi pořádně. A věc je taky zajímavá tím, že o ní přemýšlíme, ne tím, že je nová. Siobhan mi například ukázala, že si můžeme naslinit prst a jezdit s ním po okraji skleničky z tenkého skla a vydávat hvízdavý zvuk. A můžete nalít různé množství vody do různých skleniček a budou vydávat různé tóny, protože budou mít různé rezonanční frekvence, a můžete si zahrát melodii jako třeba Tři slepé myšky. A skleničky z tenkého skla má doma spousta lidí a nevědí, že se s tím dá dělat tohle.

A v reklamě se říkalo

Malajsie, pravá Asie.

Díky zdejším pozoruhodnostem a vůním si uvědomíte, že přijíždíte do země protikladů. Objevíte tradiční svět, přírodu i vír velkoměsta. Ve vzpomínkách vám zůstanou města, přírodní rezervace i hodiny prolenošené na plážích. Cena od 575 liber za osobu.

Zavolejte na 01306 747000, obraťte se na naši cestovní kancelář nebo navštivte naše webové stránky www.kuoni.co.uk.

Poznejte jiný svět.

A byly tam tři další fotografie a byly hodně malé a byl na nich palác a pláž a palác.

A ti orangutani vypadali takhle:

A měl jsem oči pořád zavřené a na hodinky jsem se vůbec nepodíval. A vlaky přijížděly do nádraží a vyjížděly ven rytmicky, jako hudba nebo bubnování. A bylo to, jako když si počítáte a říkáte „Levá, pravá, levá, pravá, levá, pravá…,“ což mě učila Siobhan, abych dělal pro uklidnění. A v duchu jsem si říkal, „Vlak přijíždí. Vlak zastavil. Vlak odjíždí. Ticho. Vlak přijíždí. Vlak zastavil. Vlak odjíždí…,“ jako kdybych si ty vlaky jen představoval. A já si obvykle nepředstavuju věci, které se nestaly, protože je to lež a jsem z toho vyplašený, ale bylo to lepší než vidět vlaky vjíždět do nádraží a zase vyjíždět, protože z toho jsem byl vyplašený ještě víc.

A neotevřel jsem oči a nepodíval jsem se na hodinky. A bylo to jako být potmě v pokoji se zataženými záclonami, takže jsem nic neviděl, jako když se v noci probudíte a jediné zvuky, které slyšíte, jsou zvuky uvnitř vaší hlavy. A takhle to bylo lepší, protože nádraží jako by ve skutečnosti vůbec neexistovalo a já byl v posteli a nic mi nehrozilo.

A potom se ticho mezi přijíždějícími a odjíždějícími vlaky prodlužovalo a prodlužovalo. A slyšel jsem, že na malém nádraží je míň lidí, když tam nestojí vlak, takže jsem otevřel oči a podíval se na hodinky a bylo 8 hodin 7 minut večer a na lavičce jsem proseděl skoro 5 hodin, ale nepřipadalo mi to jako skoro 5 hodin, až na to, že mě bolel zadek a měl jsem hlad a žízeň.

A najednou jsem si uvědomil, že se mi ztratil Toby, protože nebyl v kapse, a já nechtěl, aby se mi ztratil, protože jsme nebyli ani doma u táty, ani doma u mámy, a na malém nádraží nebyl nikdo, kdo by ho nakrmil, a umřel by a mohl by ho zajet vlak.

A pak jsem se podíval nahoru ke stropu a uviděl dlouhou černou krabici, což bylo návěští a říkalo

A vtom se spodní řádek stáhl a zmizel a na jeho místě naskočil jiný řádek a ten říkal

A pak se to znovu změnilo a bylo tam

A pak jsem zase zaslechl zvuk zkřížených mečů a dunění vlaku přijíždějícího do nádraží a došlo mi, že někde musí existovat velký počítač, a ten ví, kde všechny vlaky jsou, a posílá zprávy do černých krabic na malých nádražích a oznamuje, kdy vlaky přijedou, a hned jsem se cítil líp, protože všechno mělo řád a plán.

A do malého nádraží přijel vlak a zastavil a 5 lidí do něj nastoupilo a ještě jeden člověk přiběhl na malé nádraží a nastoupil a 7 lidí z vlaku vystoupilo a pak se dveře automaticky zavřely a vlak odjel. A když přijížděl další vlak, nebyl jsem už vůbec vyděšený, protože návěští oznámilo, takže jsem věděl, že se to stane.

A pak jsem se rozhodl, že se podívám po Tobym, protože na malém nádraží byli jen 3 lidé. A tak jsem vstal a prohledal malé nádraží od jednoho konce na druhý a díval jsem se i kolem vrátek do tunelů, ale nikde jsem ho neviděl. A pak jsem nahlédl dolů do černé jámy, kde byly koleje.

A pak jsem uviděl dvě myši a ty myši byly černé, protože byly špinavé. A měl jsem radost, protože mám myši a krysy rád. Ale Toby tam nebyl, takže jsem pátral dál.

A vtom jsem zahlédl Tobyho a byl taky v té jámě, kde vedly koleje, a věděl jsem, že je to on, protože je bílý a má na zádech hnědou skvrnu ve tvaru vajíčka. A tak jsem slezl z betonu dolů. A něco žral a byl to papírek od bonbónu. A někdo vykřikl, „Ježíši. Co to děláš?“

A já se sehnul, abych Tobyho chytil, ale on mi utekl. A šel jsem za ním a znovu jsem se sehnul a říkal, „Toby… Toby… Toby,“ a natáhl jsem ruku, aby si ji mohl očichat a aby ucítil, že to jsem já.

A někdo řekl, „Krucinál, plav odtamtud,“ a já se podíval nahoru a byl to člověk v zeleném plášti do deště a měl černé boty a čouhaly mu ponožky a ty ponožky byly šedivé s drobnými kosočtverečky.

A říkal jsem, „Toby… Toby…,“ ale on mi znovu utekl.

A ten člověk s kosočtverečky na ponožkách se mě snažil popadnout za rameno, takže jsem zaječel. A pak jsem zaslechl zařinčet meče a Toby se dal zase na útěk, tentokrát ale běžel na druhou stranu, což znamenalo okolo mých nohou, a tak jsem po něm chňapl a chytil ho za ocas.

A ten člověk s kosočtverečky na ponožkách řekl, „Kristepane. Kristepane.“

A pak jsem uslyšel dunění a zvedl jsem Tobyho nahoru a pevně ho držel oběma rukama a on mě kousl do palce a začala mi téct krev a vykřikl jsem a Toby se pokoušel vyskočit mi z rukou.

A pak dunění sílilo a ohlédl jsem se a viděl, že z tunelu přijíždí vlak a že mě přejede a budu mrtvý, takže jsem se snažil vylézt na beton, ale bylo to vysoko a oběma rukama jsem držel Tobyho.

A pak mě ten člověk s kosočtverečky na ponožkách popadl a táhl a já jsem ječel, ale on mě pořád táhl, až mě vytáhl na beton a svalili jsme se a já jsem pořád ječel, protože mi pohmoždil rameno. A pak vjel do nádraží vlak a já vstal a utíkal zpátky k lavičce a dal jsem si Tobyho do vnitřní kapsy kabátu a on se uklidnil a nehýbal se.

A ten člověk s kosočtverečky na ponožkách ke mně přišel a řekl, „Co to sakra mělo znamenat?“

Já jsem ale nic neřekl.

A on řekl, „Cos to vyváděl?“

A dveře vlaku se otevřely a lidi vystoupili a za tím člověkem s kosočtverečky na ponožkách stála nějaká paní a měla na kytaře obal, jako má Siobhan.

A já řekl, „Hledal jsem Tobyho. To je moje krysa.“

A ten člověk s kosočtverečky na ponožkách řekl, „Krucinál.“

A ta paní s obalem na kytaře řekla, „Je v pořádku?“

A ten člověk s kosočtverečky na ponožkách řekl, „Ten? Díkybohu. Ježíšikriste. Jeho krysa. Do prdele. Můj vlak.“ A pak se rozběhl k vlaku a narazil do dveří, které byly zavřené, a vlak se rozjel a on řekl, „Do prdele.“

A ta paní řekla, „Jsi v pořádku?“

A dotkla se mojí ruky, takže jsem znovu začal ječet.

A ona říkala, „No tak, no tak, no tak.“

A na tom obalu na kytaru měla nálepku a na ní byl nápis:

A seděl jsem na zemi a ta paní si klekla na jedno koleno a řekla, „Můžu ti nějak pomoct?“

A kdyby to byla učitelka ve škole, mohl bych říct, „Kde je Chapter Road 451c, Willesden, Londýn NW2 5NG?“, ale byla cizí, takže jsem řekl, „Běžte ode mě,“ protože se mi nelíbilo, že je tak blízko. A řekl jsem, „Mám švýcarský nůž a ten má pilku a dokáže někomu uříznout i prst.“

A ona řekla, „Dobře, chlapče, takže to budu brát, jako že ne,“ a vstala a šla pryč.

A ten člověk s kosočtverečky na ponožkách řekl, „Pěknej cvok. Ježíšikriste,“ a tiskl si kapesník k obličeji a ten kapesník byl od krve.

A pak přijel další vlak a ten člověk s kosočtverečky na ponožkách a ta paní s obalem na kytaře nastoupili a vlak zase odjel.

A pak přijelo 8 dalších vlaků a já se rozhodl, že nastoupím a potom si rozmyslím, co dělat dál.

Takže jsem nastoupil do příštího vlaku.

A Toby se snažil dostat z kapsy ven, takže jsem ho přendal do vnější kapsy a držel ho v ruce.

A ve voze bylo 11 lidí a mně se nelíbilo, že jsem v jedné místnosti v tunelu s 11 lidmi, takže jsem se soustředil na věci ve voze. A byly tam nápisy jako Ve Skandinávii a Německu je 55965 prázdninových chat a VITABIOTICS a 5455 a Cestující, který se neprokáže platnou jízdenkou ve výši plného jízdného, zaplatí 10 liber a Objevte zlato, potom bronz a TVIC a EPBIC a Vykuř mi ho a Opírat se o dveře a bránit jejich otevírání a zavírání je nebezpečné a BRV a Con. IC a KOMUNIKUJ SE SVĚTEM.

A na stěnách byl tenhle vzor:

A na sedadlech byl tenhle vzor:

Vtom se vlak hodně zakymácel a já se musel chytit tyče a vjeli jsme do tunelu a byl tam rámus a já zavřel oči a cítil, jak mi po stranách krku pulsuje krev.

A potom jsme vyjeli z tunelu a vjeli na další malé nádraží a to se jmenovalo Warwick Avenue a bylo to napsáno velkými písmeny na zdi a to se mi líbilo, protože jste věděli, kde jste.

A celou cestu až do Willesden Junction jsem sledoval na hodinkách vzdálenost mezi stanicemi a všechny časy mezi stanicemi byly násobky 15 vteřin, takhle:

Paddington

0:00

Warwick Avenue

1:30

MaidaVale

3:15

Kilburn Park

5:00

Queen’s Park

7:00

Kensal Green

10:30

Willesden Junction

11:45

A když se vlak zastavil ve Willesden Junction a dveře se automaticky otevřely, vystoupil jsem. A pak se dveře zavřely a vlak odjel. A všichni, kdo z vlaku vystoupili, šli po schodech nahoru a přes most, až na mě, a pak jsem tam už viděl jen dva lidi a jeden byl muž a ten byl opilý a měl na kabátě hnědé fleky a měl každou botu jinou a zpíval si, ale neslyšel jsem, co si zpívá, a druhý byl Ind v obchodě, což bylo okénko ve zdi.

A mně se nechtělo mluvit ani s jedním, protože jsem byl unavený a hladový a už jsem mluvil se spoustou cizích lidí, což je nebezpečné, a čím častěji děláte něco nebezpečného, tím je pravděpodobnější, že se něco zlého stane. Nevěděl jsem ale, jak se dostat do Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG, takže jsem se musel někoho zeptat.

A tak jsem šel za mužem ve stánku a řekl, „Kde je Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG?“

A on zvedl malou knížku a podal mi ji a řekl, „Dvě devadesát pět.“ A ta kniha se jmenovala LONDÝN OD A DO Z Plán města s rejstříkem; Geographers A–Z Map Company a já ji otevřel a byla to spousta map.

A ten muž ve stánku řekl, „Koupíš si ji, nebo ne?“

„Já nevím,“ řekl jsem.

A on řekl, „No tak na ni těma svýma špinavýma prstama nesahej, když ji nechceš,“ a vzal mi ji.

A já jsem řekl, „Kde je Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG?“ A on řekl, „Buď si kup Od A do Z, nebo koukej mazat. Nejsem chodící encyklopedie.“

„Je tohle Od A do Z?“ řekl jsem a ukázal na knihu.

A on řekl, „Ne, je to zablácenej krokodýl.“

„Je tohle Od A do Z?“ řekl jsem, protože to nebyl krokodýl a já myslel, že jsem špatně rozuměl kvůli jeho přízvuku.

A on řekl, „Ano, tohle je Od A do Z.“

A já řekl, „Můžu si ji koupit?“

A on nic neřekl.

„Můžu si ji koupit?“ řekl jsem.

A on řekl, „Dvě libry devadesát pět, ale napřed mi dáš peníze, abys mi s ní nevzal roha,“ a vtom jsem si uvědomil, že když řekl dvě devadesát pět, myslel tím 2 libry 95 pencí.

A já mu ze svých peněz zaplatil 2 libry 95 pencí a on mi vrátil drobné, úplně jako doma v obchodě, a šel jsem si sednout na zem zády ke zdi, jako ten muž ve špinavých šatech, ale hodně daleko od něj, a otevřel jsem knihu.

A na předsádce byla veliká mapa Londýna s místy jako Abbey Wood a Poplar a Acton a Stanmore.

A bylo tam napsáno KLAD LISTŮ. A na mapě byla mřížka a ke každému čtverci mřížky patřila dvě čísla. A Willesden byl ve čtverci, u kterého bylo napsáno 42 a 45. A přišel jsem na to, že ta čísla jsou čísla stránek, na kterých jste mohli vidět podrobnější mapu tohohle čtverce Londýna. A celá kniha byla veliká mapa Londýna, ale rozkouskovaná, aby se z ní dala udělat kniha, a to se mi líbilo.

Ale Willesden Junction na stránkách 42 a 43 nebyla. Našel jsem ji na stránce 58, která byla na KLADU LISTŮ přímo pod stránkou 42 a která na ni navazovala. A Willesden Junction jsem hledal ve spirále, jako když jsem hledal nádraží ve Swindonu, jenomže prstem na mapě.

A ten člověk, co měl každou botu jinou, si přede mě stoupl a řekl, „Křečovitej úsměv. Jasně. Sestry. Nikdy. Zatracený lhářky. Prolhaný potvory.“

A pak odešel.

Trvalo mi dlouho, než jsem našel Chapter Road, protože na straně 58 nebyla. Byla na straně 42 a byl to čtverec 5C.

A takhle vypadaly ulice mezi Willesden Junction a Chapter Road:

A tudy jsem musel jít:

A tak jsem vyšel po schodech nahoru a přešel most a vložil lístek do šedivých vrátek a vyšel na ulici a tam stál autobus a velké auto, na kterém byl nápis Anglické, velšské a skotské železnice, byl ale žlutý, a rozhlédl jsem se kolem a byla tma a byla tam spousta světel a já jsem nebyl dlouho venku a udělalo se mi z toho špatně. A přivřel jsem víčka těsně k sobě a díval se jen na obrysy ulic a pak jsem už věděl, které ulice jsou Station Approach a Oak Lane, což byly ulice, kterými jsem musel jít.

A tak jsem se vydal na cestu, ale Siobhan říkala, že nemusím popisovat všechno, co se přihodilo, že mám popsat jen ty věci, které byly zajímavé.

A tak jsem došel do Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG a trvalo mi to 27 minut, a když jsem zmáčkl tlačítko Byt C, nikdo tam nebyl, a jediná zajímavost, která se cestou přihodila, bylo 8 mužů přestrojených za Vikingy, s helmicemi s rohy, a křičeli, ale nebyli to skuteční Vikingové, protože Vikingové žili před téméř 2000 lety, a taky se mi chtělo zase čůrat a zašel jsem do boční uličky vedle garáží Burdett Motors, které byly zavřené, a neudělal jsem to rád, ale nechtěl jsem se zas počůrat, a jinak tam nic zajímavého nebylo.

Takže jsem se rozhodl počkat a doufal jsem, že máma není na dovolené, což by znamenalo, že by mohla být pryč i déle než týden, ale na tohle jsem se snažil nemyslet, protože zpátky do Swindonu jsem jet nemohl.

Takže jsem si sedl za popelnice pod veliký keř na zahrádce před Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG. A na zahrádku vyšla nějaká paní a nesla přepravku s kovovou mřížkou na jednom konci a s držadlem nahoře, jaká se používá, když jdete s kočkou k veterináři, ale neviděl jsem, jestli je uvnitř kočka, a měla boty na vysokých podpatcích a neviděla mě.

A pak začalo pršet a já byl promočený a rozklepal jsem se zimou. A pak bylo 11 hodin 32 minut v noci a zaslechl jsem hlasy lidí, co šli po ulici.

A jeden hlas řekl, „Mě nezajímá, jestlis to myslel z legrace nebo ne,“ a byl to ženský hlas.

A jiný hlas řekl, „Judy, podívej se. Mrzí mě to, stačí?“ a to byl mužský hlas.

A ten druhý hlas, což byl ten ženský hlas, řekl, „No, měls na to možná myslet předtím, než jsi ze mě udělal naprostýho idiota.“

A ten ženský hlas byl mámin hlas.

A do zahrádky vešla máma a s ní přišel pan Shears a ten druhý hlas byl jeho.

Takže jsem vstal a řekl, „Nebylas doma, takže na tebe čekám.“

A máma řekla, „Christophere.“

A pan Shears řekl, „Cože?“

A máma mě objala a řekla, „Christophere, Christophere, Christophere.“

A já ji odstrčil, protože mě držela a to nemám rád, a odstrčil jsem ji hodně prudce a upadl jsem.

A pan Shears řekl, „Co se to tu sakra děje?“

A máma řekla, „Promiň mi to, Christophere. Zapomněla jsem.“

A ležel jsem na zemi a máma natáhla pravou ruku a rozevřela prsty do vějíře tak, abych se mohl dotknout jejích prstů, ale vtom jsem si všiml, že mi Toby utekl z kapsy, takže jsem ho musel chytit.

A pan Shears řekl, „To tedy znamená, že je tu taky Ed.“

A kolem zahrádky byla zeď, takže Toby nemohl utéct, protože byl zahnaný do rohu a nedokázal dost rychle vylézt po zdi nahoru a já ho chytil a strčil zpátky do kapsy a řekl, „Má hlad. Nemáš něco k jídlu, co bych mu mohl dát, a trochu vody?“

A máma řekla, „Kde je táta, Christophere?“

„Myslím, že ve Swindonu,“ řekl jsem.

A pan Shears řekl, „Díkybohu.“

A máma řekla, „Jak ses sem ale dostal?“

A já cvakal zuby, protože mi bylo zima, a nedokázal jsem to potlačit a řekl jsem, „Přijel jsem vlakem. A moc jsem se bál. A vzal jsem si tátovu platební kartu, abych si mohl vybrat peníze, a pomáhal mi policista. Ale pak mě chtěl odvést zpátky k tátovi. A byl se mnou ve vlaku. A potom už ne.“

A máma řekla, „Christophere, jsi promočený. Rogere, nestůj tady tak.“

A potom řekla, „Ach můj bože. Christophere. Nemyslela… nikdy bych si nemyslela… Jak to, že jsi tu sám?“

A pan Shears řekl, „Půjdete dovnitř, nebo tu chcete zůstat přes noc?“

A já řekl, „Budu s vámi bydlet, protože táta zabil Wellingtona vidlemi a já se ho bojím.“

A pan Shears řekl, „Panenko skákavá.“

A máma řekla, „Rogere, prosím tě. Pojď, Christophere, půjdeme dovnitř a vezmeš si něco suchého.“

Takže jsem se zvedl a šel dovnitř a máma řekla, „Jdi za Rogerem,“ a já šel za panem Shearsem po schodech nahoru a tam bylo odpočívadlo a dveře označené Byt C a bál jsem se vejít dovnitř, protože jsem nevěděl, co tam je.

A máma řekla, „Běž běž, nebo si uženeš smrt,“ ale já nevěděl, co znamená to uženeš si smrt, a vešel jsem dovnitř.

A potom řekla, „Napustím ti vanu,“ a já jsem se procházel po bytě, abych si v hlavě vytvořil jeho plánek, abych se cítil bezpečnější, a ten byt vypadal takhle:

A máma mi potom řekla, abych se svlékl a šel se vykoupat, a řekla, že můžu použít její ručník, který byl do fialova se zelenými kytičkami na kraji. A dala Tobymu misku s vodou a trochu lupínků a já jsem ho nechal běhat po koupelně. A pod umyvadlem udělal tři malá hovínka a já je sebral a spláchl do záchodu a potom jsem vlezl zpátky do vany, protože v ní bylo teplo a příjemně.

Potom máma přišla do koupelny a sedla si na záchodovou mísu a řekla, „Všechno v pořádku, Christophere?“

„Jsem strašně unavený,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Já vím, broučku.“ A pak řekla, „Jsi moc statečný.“

„Ano,“ řekl jsem.

„Nikdy jsi mi nenapsal,“ řekla.

„Já vím,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Proč jsi mi nenapsal, Christophere? Já jsem ti napsala tolik dopisů. Pořád jsem si myslela, že se něco hrozného stalo nebo že jste se přestěhovali a já už nikdy nezjistím, kde jsi.“

„Táta mi řekl, žes umřela,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Cože?“

„Říkal, žes musela do nemocnice, protože máš něco se srdcem. A pak jsi dostala infarkt a umřela a schovával všechny ty dopisy v krabici od košile ve skříni u sebe v pokoji a já je našel, protože jsem hledal knihu, co píšu, o tom, že byl zabitý Wellington, a on mi ji sebral a schoval ji do krabice od košile,“ řekl jsem.

A máma řekla, „Ach bože.“

A potom moc dlouho nic neříkala. A potom vydala táhlý, naříkavý zvuk, jako zvířata v televizních pořadech o přírodě.

A mně se nelíbilo, že tohle dělá, protože to byl hlasitý zvuk, a řekl jsem, „Proč tohle děláš?“

A ona chvíli nic neříkala a potom řekla, „Ach Christophere, to je mi líto.“

A já jsem řekl, „To není tvoje vina.“

A ona pak řekla, „Hajzl. Ten hajzl.“

A pak, za chvíli, řekla, „Christophere, dovol mi, abych tě vzala za ruku. Jen pro jednou. Jen kvůli mně. Dovolíš? Nebudu tě držet pevně,“ a natáhla ruku dopředu.

A já jsem řekl, „Nesnáším, když mě lidi berou za ruku.“

A ona stáhla ruku zpátky a řekla, „Ne. Tak dobře. To je v pořádku.“

A potom řekla, „Vylez už z vody ven a utři se, ano?“

A já vylezl z vany a utřel se tím fialovým ručníkem. Neměl jsem ale pyžamo, takže jsem si oblékl mámino triko a její žluté kraťasy, ale bylo mi to jedno, protože jsem byl strašně unavený. A máma mezitím odešla do kuchyně a ohřála mi rajskou polévku, protože je červená.

A pak jsem zaslechl, jak někdo otevírá dveře bytu a zvenku bylo slyšet neznámý mužský hlas, takže jsem dveře od koupelny zavřel. A venku se někdo dohadoval a nějaký muž řekl, „Potřebuju s ním mluvit,“ a máma řekla, „Už toho má za celý den dost,“ a ten muž řekl, „Já vím. Ale přesto s ním potřebuju mluvit.“

A máma zaklepala na dveře a řekla, že se mnou chce mluvit nějaký policista, a já musel dveře otevřít. A řekla, že nedovolí, aby mě odvedl, a slíbila to. Takže jsem sebral Tobyho a otevřel dveře.

A za dveřmi stál policista a řekl, „Jsi Christopher Boone?“

A já řekl, že jsem.

A on řekl, „Tvůj otec tvrdí, žes utekl. Je to pravda?“

A já řekl, „Ano.“

A on řekl, „Je to tvá matka?“ a ukázal na mámu.

A já řekl „Ano.“

A on řekl, „Proč jsi utekl?“

A já řekl, „Protože táta zabil Wellingtona, což je pes, a já jsem se ho bál.“

A on řekl, „Tohle mi řekli.“ A pak řekl, „Chceš se vrátit zpátky do Swindonu k otci, nebo chceš zůstat tady?“

„Chci zůstat tady,“ řekl jsem.

A on řekl, „A jak se na to díváte vy?“

„Chci zůstat tady,“ řekl jsem.

A policista řekl, „Počkej. Ptám se tvé matky.“

A máma řekla, „Řekl Christopherovi, že jsem zemřela.“

A policista řekl, „Dobrá. Nebudeme se přít o to, co kdo řekl. Chci jen vědět, jestli…“

A máma řekla, „Jistěže tu může zůstat.“

A ten policista potom řekl, „No, co mě se týče, tak tím je to zřejmě vyřízeno.“

A já řekl, „Odvezete mě zpátky do Swindonu?“

A on řekl, „Ne.“

A já jsem byl šťastný, že můžu žít u mámy.

A policista řekl, „Pokud se tu náhodou objeví váš manžel a bude dělat potíže, klidně nám zavolejte. Jinak si to ale musíte mezi sebou urovnat sami.“

A pak ten policista odešel a já si dal rajskou polévku a pan Shears přerovnal v pokoji pro hosty nějaké krabice, aby mi mohl na zemi roztáhnout nafukovací matraci, a šel jsem spát.

A pak jsem se probudil, protože v bytě na sebe křičeli nějací lidé a byly 2 hodiny 31 minut ráno. A jeden z těch lidí byl táta a já dostal strach. Dveře v pokoji pro hosty ale neměly zástrčku.

A táta křičel, „Promluvím si s ní, ať se ti to líbí, nebo ne. A ty jsi ten poslední, kdo mi bude říkat, co mám dělat.“

A máma křičela, „Rogere. Ne. Jen…“

A pan Shears křičel, „V mým vlastním bytě se se mnou takhle mluvit nebude.“

A táta křičel, „S tebou budu mluvit, jak já budu chtít.“

A máma křičela, „Tady nemáš co pohledávat.“

A táta křičel, „Nemám co pohledávat? Nemám co pohledávat? Je to hergot můj syn, jestlis nezapomněla.“

A máma křičela, „Cos tím proboha myslel, žes mu napovídal takový věci?“

A táta křičel, „Co jsem já myslel? Bylas to ty, kdo sakra odešel.“

A máma křičela, „Takže ses rozhodl, že mě klidně vymažeš z jeho života?“

A pan Shears křičel, „Co kdybychom se všichni uklidnili?“

A táta křičel, „No a nechtělas to snad?“

A máma křičela, „Psala jsem mu každý týden. Každý týden.“

A táta křičel, „Psalas mu? K čemu mu to psaní do prdele bylo?“

A pan Shears křičel, „Hele, přibrzdi, jo?“

A táta křičel, „Vařil jsem mu. Pral jsem mu. Každý víkend se mu věnoval. Staral se o něj, když byl nemocný. Jezdil s ním k doktorovi. Trnul strachy pokaždý, když se v noci někde toulal. Chodil jsem do školy pokaždý, když se popral. A ty? Co ty? Tys mu psala nějaký zasraný dopisy.“

A máma křičela, „Takže sis myslel, že je v pořádku, když mu řekneš, že mu máma umřela?“

A pan Shears křičel, „Na to teď není vhodná chvíle.“

A táta křičel, „Ty se do toho nepleť, nebo…“

A máma křičela, „Ede, proboha tě…“

A táta řekl, „Jdu se ně něj podívat. A jestli se pokusíš mi v tom zabránit…“

A potom táta vešel do mého pokoje. Já jsem měl ale vytažený svůj švýcarský nůž s ostrou pilkou pro případ, že by na mě sáhl. A máma přišla taky do pokoje a řekla, „To je v pořádku, Christophere. Nedovolím, aby ti něco udělal. Nic ti nehrozí.“

A táta si klekl k posteli a řekl, „Christophere?“

Já jsem ale nic neříkal.

A on řekl, „Christophere, je mi to líto, moc líto. Všechno. To s Wellingtonem. To s těmi dopisy. To, žes kvůli mně musel utéct. Nikdy jsem nechtěl… Slibuju, že už nikdy nic takovýho neudělám. Haló. No tak, chlapče.“

A potom natáhl pravou ruku a rozevřel prsty do vějíře, abych se mohl dotknout jeho prstů, ale já jsem se nedotkl, protože jsem byl vyděšený.

A táta řekl, „Do prdele. Christophere, prosím.“

A po tvářích mu tekly slzy.

A chvíli nikdo nic neříkal.

A máma pak řekla, „Myslím, že teď bys měl jít,“ ale mluvila k tátovi, ne ke mně.

A potom se vrátil ten policista, protože pan Shears zavolal na policejní stanici, a říkal tátovi, aby se uklidnil, a vyvedl ho z bytu.

A máma řekla, „Teď už zase spi. Všechno se spraví. Slibuju.“

A potom jsem znovu usnul.

A když jsem usnul, zdál se mi můj oblíbený sen. Občas se mi zdá i ve dne, pak to je ale snění s otevřenýma očima. Ale často ho mám i v noci.

A v tom snu skoro všichni na Zemi umřou, protože chytí nějaký virus. Není to ale normální virus. Podobá se to počítačovému viru. A lidé ho chytí z toho, co nakažená osoba říká, a z toho, jak se pitvoří, když to říká, což znamená, že ho lidé můžou chytit i tak, že vidí nakaženou osobu v televizi, což znamená, že se to velmi rychle rozšíří po celém světě.

A když lidé ten virus chytí, tak jen sedí na pohovce a nic nedělají a nejedí ani nepijou, takže umřou. Ale někdy se mi ten sen zdá v růz–

ných verzích, jako když můžete vidět dvě verze filmu, tu normální a pak režisérský sestřih, jako u Blade Runner. V některých verzích toho snu ten virus způsobí, že se vybourají v autech nebo vejdou do moře a utopí se, nebo naskáčou do řek, a já bych řekl, že tahle verze je lepší, protože pak se všude nepovalují mrtvoly.

A nakonec na světě nikdo nezbyde, kromě lidí, co se nedívají jiným lidem do tváře a nevědí, co znamenají tyhle obrázky,

a tihle lidé jsou všichni zvláštní, jako já. A jsou rádi sami a já je sotva někdy potkám, protože všichni připomínají okapi z konžské džungle, což je druh velice plaché a vzácné antilopy.

A můžu si chodit všude po světě a vím, že na mě nikdo nepromluví a nedotkne se mě a na nic se mě nezeptá. Když ale nechci nikam jít, tak nemusím, a můžu si zůstat doma a jíst v jednom kuse brokolici a pomeranče a lékořicové pendreky, nebo si celý týden hrát hry na počítači, nebo si můžu jen tak sedět v pokoji v koutě a jezdit librovou mincí sem tam po žebrech radiátoru. A nemusím jet do Francie.

A vyjdu z tátova domu a jdu ulicí a ta je hrozně tichá, i když je poledne, a neslyším žádný hluk, jen zpěv ptáků a vítr a občas jak se někde v dálce zřítí dům, a když si stoupnu těsně pod semafor, slyším tiché cvakání, jak se střídají barvy.

A chodím do cizích domů a hraju si na detektiva a smím rozbíjet okna, abych se dostal dovnitř, protože ti lidé jsou mrtví a nevadí to. A chodím do obchodů a beru si, co chci, třeba růžové sušenky nebo malinový džus a mangový koktejl nebo počítačové hry nebo knihy nebo videokazety.

A vezmu si z tátovy dodávky žebřík a vylezu na střechu a když dojdu až na kraj, přehodím žebřík přes průrvu a přelezu na druhou střechu, protože ve snu smíte dělat všechno.

A potom najdu něčí klíče od auta a vlezu si do jeho auta a jezdím s ním a nevadí, že do všeho narážím, a jedu k moři a zaparkuju a vystoupím a leje. A vezmu si v obchodě zmrzlinu a jím ji. A po–

tom se jdu projít na pláž. A pláž je pokrytá pískem a jsou tam velké skály a na konci je maják, ale světlo nesvítí, protože strážce majáku je mrtvý.

A stojím v příboji a přihrne se voda a přelévá se mi přes boty. A zaplavat si nejdu, kdyby tam náhodou byli žraloci. A stojím a dívám se na obzor a vytáhnu dlouhé kovové pravítko a držím ho proti čáře, která dělí moře a oblohu, a dokazuji, že ta čára je zakřivená a že Země je kulatá. A příboj se blíží, omývá mi boty a pak zas běží zpátky, rytmicky, jako hudba nebo bubnování.

A pak si v domě té rodiny, co je mrtvá, vezmu nějaké suché oblečení. A vrátím se domů do tátova domu, jenomže to už není tátův dům, ale můj. A udělám si sám Gobi Aloo Sag s červeným potravinářským barvivem a jahodový koktejl k pití a potom se dívám na video o sluneční soustavě a zahraju si na počítači pár her a jdu spát.

A tím sen končí a já jsem šťastný.

Druhý den ráno jsem měl k snídani dušená rajčata a konzervu zelených fazolek, které máma ohřála na pánvi.

Uprostřed snídaně pan Shears řekl, „Dobrá. Pár dní tu může zůstat.“

A máma řekla, „Zůstane tu tak dlouho, jak bude potřeba.“

A pan Shears řekl, „Tenhle byt je stěží vhodný pro dva lidi, natož pro tři.“

A máma řekla, „Víš, on rozumí tomu, co říkáš.“

A pan Shears řekl, „Co bude dělat? Nemá tu kam chodit do školy. My jsme oba zaměstnaní. To je směšný.“

A máma řekla, „Rogere, to stačí.“

Potom mi udělala bylinkový čaj s cukrem, ale nechutnal mi, a řekla, „Můžeš tu zůstat, jak dlouho chceš.“

A když pan Shears odešel do práce, zatelefonovala do kanceláře a vzala si dovolenou z rodinných důvodů, což si berete, když někdo ve vaší rodině umře nebo onemocní.

Potom řekla, že musíme jít koupit nějaké oblečení a pyžamo a kartáček na zuby a kalhoty. A tak jsme vyšli z bytu ven a šli na hlavní třídu, což byla Hill Lane, což je A4088, a ta byla doopravdy přelidněná, a chytli jsme autobus č. 266 do nákupního střediska Brent Cross. Jenomže v obchodě John Lewis bylo taky plno lidí a já byl vyděšený a ležel jsem na podlaze u náramkových hodinek a ječel jsem a máma mě musela odvézt taxíkem domů.

Potom se musela do nákupního střediska vrátit, aby mi koupila nějaké oblečení a pyžamo a kartáček na zuby a kalhoty, takže když odešla, zůstal jsem v pokoji pro hosty, protože jsem nechtěl být v jednom pokoji s panem Shearsem, protože jsem se ho bál.

A když se máma vrátila domů, přinesla mi jahodový koktejl a ukázala mi nové pyžamo a mělo 5cípé modré hvězdy na nafialovělém podkladě, takovéhle:

A já řekl, „Musím se vrátit do Swindonu.“

A máma řekla, „Christophere, vždyť jsi právě přijel.“

A já řekl, „Musím se vrátit, protože musím dělat maturitu z matematiky.“

A máma řekla, „Ty děláš maturitu z matematiky?“

A já řekl, „Ano. Dělám ji příští týden ve středu a ve čtvrtek a v pátek.“

A máma řekla, „Panebože.“

„Jako dozor budu mít reverenda Peterse,“ řekl jsem.

A máma řekla, „Tedy, to je opravdu skvělé.“

A řekl jsem, „A dostanu jedničku. A proto se musím vrátit do Swindonu. Jenomže tátu nechci vidět. Takže musím jet do Swindonu s tebou.“

A máma si pak zakryla obličej rukama, zhluboka se nadechla a řekla, „Nevím, jestli to půjde.“

A já řekl, „Ale já musím jet.“

A máma řekla, „Promluvíme si o tom někdy jindy, ano?“

A já řekl, „Dobře. Ale já do Swindonu musím jet.“

A máma řekla, „Christophere, prosím té.“

Napil jsem se trochu koktejlu.

A později, v 10 hodin 31 minut, jsem vyšel na balkón, abych zjistil, jestli nejsou vidět hvězdy, ale žádné jsem neviděl kvůli mrakům a kvůli světelnému znečištění, což je pouliční osvětlení a světla aut a světla reflektorů a osvětlení budov, které se zrcadlí na drobounkých částicích v atmosféře a stojí v cestě světlu hvězd. Takže jsem šel dovnitř.

Nemohl jsem ale usnout. Ve 2 hodiny 7 minut ráno jsem vstal z postele a přepadla mě hrůza z pana Shearse, takže jsem sešel dolů a domovními dveřmi vyšel na Chapter Road. A ulice byla prázdná a byla tišší než ve dne, i když z dálky bylo slyšet dopravní ruch a houkání sirén, takže jsem se uklidnil. A šel jsem po Chapter Road a prohlížel si všechna auta a obrazce, které telefonní dráty vytvářely proti oranžovým mrakům, a věci, které lidé měli na předzahrádkách, jako trpaslíka a hrnec a rybníček a plyšového medvídka.

Vtom jsem zaslechl, jak po ulici jdou dva lidé, takže jsem se přikrčil za kontejner a dodávku Ford Transit, a mluvili nějakou řečí, ale nebylo to anglicky a neviděli mě. A ve špinavé vodě ve strouze u mých nohou ležela dvě malá ozubená kolečka podobná kolečkům u natahovacích hodinek.

A mezi kontejnerem a dodávkou Ford Transit se mi líbilo, takže jsem tam zůstal hodně dlouho. A pozoroval jsem ulici. A jediné barvy, které jste mohli vidět, byla oranžová a černá a míchanice oranžové a černé. A nedokázali byste říct, jakou barvu ta auta mají ve dne.

A přemýšlel jsem, jestli by se daly složit do mozaiky křížky, a myslím, že by to šlo, kdybyste si představili tenhle obrázek, co mám v hlavě:

A potom jsem zaslechl, jak máma volá, „Christophere…? Christophere…?“ a utíkala po ulici, takže jsem vylezl ven a ona přiběhla ke mně a řekla, „Ježíšikriste,“ a zastavila se přede mnou a namířila mi prstem na tvář a řekla, „Jestli to uděláš ještě jednou, přísahám bohu, Christophere, jak tě mám ráda, ale… já nevím, co udělám.“ Takže jsem jí musel slíbit, že už nikdy neodejdu z bytu sám, protože je to nebezpečné a protože lidem z Londýna se nedá věřit, protože jsou cizí. A příští den musela jít znovu nakupovat a já jí musel slíbit, že neotevřu dveře, ať by zvonil, kdo chtěl. A když se vrátila, přinesla nějaké granule pro Tobyho a tři videokazety se Star Trekem a já se na ně díval v obývacím pokoji, dokud nepřišel domů pan Shears, a pak jsem zase odešel do pokoje pro hosty. A přál jsem si, aby Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG měla zahrádku, ale neměla.

A den po tomhle volali mámě z kanceláře, kde pracovala, a řekli jí, že už nemusí chodit do práce, protože si na její práci sehnali někoho jiného, a máma byla doopravdy dopálená a říkala, že je to protizákonné a že si bude stěžovat, ale pan Shears řekl, „Neblázni. Vždyť to bylo jen přechodný zaměstnání, Prokristapána.“

A když mi máma přišla dát do pokoje pro hosty dobrou noc, řekl jsem, „Musím jet do Swindonu udělat maturitu.“

A ona řekla, „Christophere, teď ne. Táta mi pořád volá a vyhrožuje, že mě dá k soudu. Dostávám to od Rogera. Teď není vhodná doba.“

A já řekl, „Já ale musím jet, protože to je zařízené a reverend Peters mi bude dělat dozor.“

A máma řekla, „Podívej. Je to jenom zkouška. Můžu do školy zavolat. Můžeme ji odložit. Můžeš na ni jít jindy.“

A já řekl, „Nemůžu na ni jít jindy. Je to zařízené. A měl jsem spoustu přezkoušení. A paní Gascoyneová říkala, že můžeme použít školní třídu.“

A máma řekla, „Christophere, jen tak tak to zvládám. A nemusí se mi to podařit, rozumíš? Takže mi dopřej trochu…“

Potom přestala mluvit, zakryla si ústa rukou a vstala a vyšla z pokoje. A já jsem ucítil bolest v hrudníku, tak jako v podzemní dráze, protože jsem si myslel, že se mi nepodaří odjet do Swindonu a udělat maturitu.

A druhý den ráno jsem vyhlédl z okna jídelny, abych spočítal auta na ulici a abych zjistil, jestli bude celkem dobrý den nebo dobrý den nebo super dobrý den nebo černý den, ale nebylo to jako v autobuse do školy, protože jste se mohli dívat z okna, jak dlouho chtěli, a mohli jste vidět nevím kolik aut, a já se díval z okna tři hodiny a viděl jsem 5 červených aut v řadě za sebou a 4 žlutá auta v řadě za sebou, což znamenalo dobrý den i černý den, takže systém už nefungoval. Když jsem se ale soustředil na počítání aut, přestal jsem myslet na maturitu a na bolest v hrudníku.

A odpoledne mě máma vzala taxíkem do Hampstead Heath a seděli jsme na kopci a dívali se, jak v dálce nad letištěm klesají letadla. A měl jsem červenou zmrzlinu od pojízdného zmrzlináře. A máma řekla, že telefonovala do školy paní Gascoyneové a řekla jí, že budu maturitu dělat příští rok, takže jsem kornout s červenou zmrzlinou zahodil a dlouho jsem brečel a bolest v hrudníku byla taková, že jsem stěží dýchal, a přišel k nám nějaký člověk a ptal se, jestli je všechno v pořádku, a máma řekla, „No, a co byste řekl?“ a on odešel.

A potom jsem byl z toho breku unavený a máma mě odvezla jiným taxíkem zpátky do bytu a druhý den byla sobota a máma řekla panu Shearsovi, aby mi došel do knihovny pro nějaké knížky o přírodních vědách a o matematice, a bylo to 100 hlavolamů a O původu vesmíru a Atomová energie, ale byly pro děti a nebyly moc zajímavé, takže jsem je nečetl a pan Shears řekl, „No, rád vidím, žes mou snahu ocenil.“

A od chvíle, co jsem v Hampstead Heath zahodil kornout červené zmrzliny, jsem vůbec nejedl, takže mi máma vyrobila tabulku s hvězdami, jako když jsem byl hodně malý, a naplnila odměrku přírodní šťávou obohacenou vitamíny s jahodovou příchutí, a když jsem vypil 200 ml, dostal jsem bronzovou hvězdu a za 400 ml jsem dostal stříbrnou hvězdu a za 600 ml zlatou hvězdu.

A když se máma s panem Shearsem hádali, vzal jsem si malé rádio z kuchyně a šel si sednout do pokoje pro hosty a vyladil ho mezi dvěma stanicemi, abych slyšel jen prázdné šumění, a otočil knoflíkem hlasitosti doprava až nadoraz a držel ho u ucha a to šumění mi prostupovalo do hlavy a bolelo to tak, že jsem žádnou jinou bolest, jako tu v hrudníku, necítil, a neslyšel jsem, jak se máma s panem Shearsem hádají, a nemusel jsem myslet na to, že nebudu dělat maturitu nebo že v Chapter Road 451c, Londýn NW2 5NG není zahrádka nebo že nevidím hvězdy.

A pak bylo pondělí. A bylo hodně pozdě v noci a pan Shears vešel do mého pokoje a vzbudil mě a předtím pil pivo, protože byl cítit jako táta, když pil pivo s Rhodrim. A řekl, „Myslíš bůhvíjak nejsi chytrej, že jo? Nikdy, ani na vteřinu, nemyslíš na ostatní, co? No, vsadím se, že teď jsi se sebou opravdu spokojenej, viď?“

A pak přišla máma a vytáhla ho z pokoje a řekla, „Je mi to líto, Christophere. Opravdu moc a moc líto.“

Druhy den ráno, hned jak pan Shears odešel do práce, sbalila do dvou kufrů spoustu šatů a řekla mi, abych šel dolů a přinesl Tobyho a nastoupil do auta. Uložila kufry do zavazadlového prostoru a vyjeli jsme. Bylo to ale auto pana Shearse a já jsem řekl, „Ty to auto kradeš?“

„Jenom si ho půjčuju,“ řekla.

A já řekl, „Kam jedeme?“

„Jedeme domů,“ řekla.

A já řekl, „Myslíš domů do Swindonu?“

„Ano,“ řekla.

A já řekl, „A bude tam táta?“

A ona řekla, „Christophere, prosím tě. Neztěžuj mi to právě teď, ano?“

„Já s tátou nechci být,“ řekl jsem.

A ona řekla, „Jen… Jen… Bude to v pořádku, Christophere, ano? Všechno bude v pořádku.“

A já řekl, „Vracíme se do Swindonu, abych mohl dělat maturitu z matematiky?“

A máma řekla, „Cože?“

A já řekl, „Mám dělat zítra maturitu z matematiky.“

A máma začala mluvit hrozně pomalu a řekla, „Vracíme se do Swindonu, protože jestli zůstaneme v Londýně déle… tak to někomu ublíží. A nemám na mysli zrovna tebe.“

„Co tím myslíš?“ řekl jsem.

A ona řekla, „Teď potřebuju, abys byl chvíli zticha.“

„Jak dlouho chceš, abych byl zticha?“ řekl jsem.

A ona řekla, „Kristepane.“ A potom řekla, „Půl hodiny, Christophere. Potřebuju, abys byl zticha půl hodiny.“

A jeli jsme až do Swindonu a trvalo nám to 3 hodiny a 12 minut a museli jsme se stavit pro benzín a máma mi koupila tyčinku Milku, ale já jsem ji nesnědl. A dostali jsme se do dlouhé dopravní ko–

lony, kterou zavinili lidé, co zpomalili, aby se podívali na nehodu v druhém pruhu. A já se snažil vymyslet vzorec, který by stanovil, jestli dopravní kolonu zaviní jen lidé, kteří zpomalí, a jak to ovlivní taky a) hustota provozu, b) rychlost jízdy a c) rychlost, kterou řidiči zabrzdí, když uvidí brzdová světla auta před sebou. Byl jsem ale moc unavený, protože jsem minulou noc nespal, protože jsem myslel na to, že nemůžu dělat zkoušku z matematiky. A tak jsem usnul.

A když jsme přijeli do Swindonu, měla máma klíče od domu a vešli jsme dovnitř a máma řekla, „Haló?“ ale nikdo tam nebyl, protože byla 1 hodina 23 minut. A já byl vyděšený, ale máma řekla, že mi nic nehrozí, takže jsem odešel nahoru do svého pokoje a zavřel dveře. Vyndal jsem z kapsy Tobyho a nechal ho volně pobíhat a hrál jsem Minolovku a zvládl jsem verzi pro experty za 174 vteřin, což bylo o 75 vteřin horší než můj nejlepší čas.

A potom bylo 6 hodin 35 minut a já slyšel, jak táta ve své dodávce přijíždí domů, a přisunul jsem postel ke dveřím, aby se nedostal dovnitř, a pak vešel do domu a křičeli s mámou jeden na druhého.

A táta zakřičel, „Jak ses hergot dostala dovnitř?“

A máma zakřičela, „Tohle je taky můj dům, jestli si nevzpomínáš.“ A táta zakřičel, „A ten tvůj zatracenej frajer je tu taky?“

A pak jsem popadl bonga, co mi koupil strýček Terry, a klekl si do rohu pokoje a zatlačil hlavu mezi dvě zdi a bubnoval a sténal a vydržel jsem to hodinu a pak vešla do pokoje máma a řekla, že táta odešel. A řekla, že táta zůstane nějaký čas u Rhodriho a my si v příštích pár týdnech obstaráme něco vlastního.

Potom jsem šel do zahrady a našel za kůlnou Tobyho klec a přinesl ji dovnitř a vyčistil ji a dal Tobyho zpátky dovnitř.

A zeptal jsem se mámy, jestli bych mohl příští den dělat tu zkoušku z matematiky.

A ona řekla, „Bohužel, Christophere.“

A já jsem řekl, „Můžu dělat tu maturitu?“

A ona řekla, „Ty mě neposloucháš, viď, Christophere?“ „Poslouchám tě,“ řekl jsem.

A máma řekla, „Říkala jsem ti, že jsem telefonovala ředitelce. Řekla jsem jí, že jsi v Londýně. Řekla jsem jí, že si ji uděláš za rok.“

„Ale já tu teď jsem a můžu ji dělat,“ řekl jsem.

A máma řekla, „Bohužel, Christophere. Snažila jsem se řešit věci správně. Snažila jsem se, abych to moc nezkomplikovala.“

A mě znovu rozbolelo v hrudníku a překřížil jsem paže kolem sebe a houpal se dozadu a dopředu a sténal.

A máma řekla, „Nevěděla jsem, že se vrátíme.“

Já jsem ale dál sténal a houpal se dozadu a dopředu.

A máma řekla, „No tak. Tímhle se nic nevyřeší.“

Pak se mě zeptala, jestli se nechci podívat na něco z Modré planety, o životě pod arktickým ledem nebo o migraci velryb keporkaků, ale já nic neříkal, protože jsem věděl, že nemůžu dělat maturitu z matematiky a bylo to, jako když si přitlačíte nehet palce na hodně rozpálený radiátor a začne to bolet a chce se vám brečet a ta bolest nepřestane, ani když palec z radiátoru odtáhnete.

Máma mi potom připravila mrkev s brokolicí a kečupem, ale já to nesnědl.

A taky jsem tu noc nespal.

Příští den mě máma vezla do školy autem pana Shearse, protože nám ujel autobus. A když jsme nastupovali do auta, přešla přes ulici paní Shearsová a řekla mámě, „Ty máš ale drzost.“

A máma řekla, „Nastup si do auta, Christophere.“

Já jsem ale do auta nemohl nastoupit, protože bylo zamčené.

A paní Shearsová řekla, „Takže tě nakonec taky nechal, co?“

Potom máma odemkla dveře a vlezla do auta a odemkla moje dveře a já jsem nastoupil a odjeli jsme.

A když jsme přijeli do školy, Siobhan řekla, „Takže vy jste Christopherova matka.“ A řekla, že mě zase ráda vidí, a ptala se, jestli jsem v pořádku, a já řekl, že jsem unavený. A máma jí vysvětlila, že jsem rozrušený, protože nemůžu dělat maturitu z matematiky, takže jsem pořádně nejedl ani nespal.

A potom máma odjela a já jsem nakreslil obrázek autobusu s použitím perspektivy, abych nemyslel na bolest v hrudníku, a ten autobus vypadal takhle:

A po obědě Siobhan řekla, že mluvila s paní Gascoyneovou a že moje maturitní otázky má pořád ve 3 zapečetěných obálkách u sebe ve stole.

Takže jsem se jí zeptal, jestli můžu na tu zkoušku pořád ještě jít.

A Siobhan řekla, „Myslím, že jo. Odpoledne zavoláme reverendu Petersovi, abychom se ujistili, že může přijít a dělat ti dozor. A paní Gascoyneová napíše dopis zkušební komisi a oznámí jim, že tu zkoušku nakonec budeš dělat. A doufejme, že řeknou, že je to v pořádku. Tohle ale jisté není.“ Potom pár vteřin nepromluvila. „Asi bych ti to měla říct teď. Abys o tom mohl přemýšlet“

A já jsem řekl, „Abych mohl přemýšlet o čem?“

A ona řekla, „Chceš to takhle, Christophere?“

A já jsem o té otázce přemýšlel a nevěděl jsem jistě, jak mám odpovědět, protože jsem chtěl dělat maturitu z matematiky, ale byl jsem hrozně unavený, a když jsem se snažil myslet na matematiku, mozek mi správně nefungoval, a když jsem se pokoušel vzpomenout na některá fakta, jako třeba logaritmický vzorec pro přibližný počet prvočísel, která nejsou větší než (x), nemohl jsem si vzpomenout, a to mě vyděsilo.

A Siobhan řekla, „Nemusíš ji dělat, Christophere. Když řekneš, že ji nechceš dělat, nikdo se na tebe nebude zlobit. A nebude to nic špatného nebo zakázaného nebo hloupého. Bude to tak, jak ty chceš, a to bude v pořádku.“

A já řekl, „Chci ji dělat,“ protože nemám rád, když si věci naplánuju do rozvrhu a musím je zase rušit, protože z toho se mi dělá špatně.

A Siobhan řekla, „Dobře.“

A zavolala reverendu Petersovi a ten přišel ve 3 hodiny 27 minut a řekl, „Takže, mladý muži, dáme se do toho?“

A maturitní otázky č. 1 jsem vypracovával v učebně výtvarné výchovy. A jako dozor byl reverend Peters, a když jsem tu zkoušku dělal, seděl u stolu a četl si Následování od Dietricha Bonhoeffera a jedl sendvič. A uprostřed zkoušky si šel před okno vykouřit cigaretu, ale přes okno mě sledoval, abych nešvindloval.

A když jsem otázky rozevřel a pročítal si je, nenapadla mě jediná odpověď a taky se mi špatně dýchalo. A měl jsem chuť někoho praštit nebo bodnout švýcarským nožem, ale nebyl tam nikdo, koho bych mohl praštit nebo bodnout švýcarským nožem, kromě reverenda Peterse, a ten byl moc vysoký a kdybych ho praštil nebo bodnul švýcarským nožem, neměl bych na zbytek zkoušky žádný dozor. Takže jsem začal zhluboka dýchat, což říkala Siobhan, že mám dělat, když se mi ve škole chce někoho praštit, a počítal jsem nadechnutí do padesáti a přitom jsem počítal třetí mocniny základních číslovek, takhle

1, 8, 27, 64, 125, 216, 343, 512, 729, 1000, 1331,

1728, 2197, 2744, 3375, 4096, 4913… atd.

A tohle mě trochu uklidnilo. Ale zkouška měla trvat 2 hodiny a dvacet minut už uplynulo, takže jsem musel pracovat doopravdy rychle a neměl jsem čas si odpovědi pořádně rozmyslet.

A ten večer, jen co jsem přišel domů, se vrátil táta a já začal ječet, ale máma řekla, že nedovolí, aby se mi něco stalo, a já odešel do zahrady a lehl si a díval se na hvězdy a dělal se co nejmenší. A když táta vyšel z domu, dlouho se na mě díval a pak zacloumal plotem a udělal v něm díru a odešel.

A v noci jsem trochu spal, protože jsem dělal maturitu. A k večeři jsem měl trochu špenátové polévky.

A druhý den jsem vypracovával otázky č. 2 a reverend Peters si četl Následování od Dietricha Bonhoeffera, ale tentokrát nekouřil, a Siobhan mě donutila, abych šel před zkouškou na záchod a poseděl si tam sám a dýchal a počítal.

A ten večer jsem si hrál na počítači The Eleventh Hour a vtom před domem zastavil taxík. V taxíku byl pan Shears a vystoupil a hodil na trávník velkou kartónovou krabici s máminými věcmi. A byl tam fén a nějaké spodní kalhotky a šampón L’Ore’al a krabice müsli a dvě knížky, DIANA, její pravdivý příběh od Andrewa Mortona a Rivalové od Jilly Cooperové, a moje fotka ve stříbrném rámečku. A sklo z rámečku se při pádu do trávy rozbilo.

Pak vytáhl z kapsy klíče a nastoupil do svého auta a rozjel se a máma vyběhla z domu a vyběhla na ulici a křičela, „A vracet se už nemusíš!“ A jak odjížděl, mrštila krabicí müsli a strefila se mu zezadu do kufru, a když tohle dělala, dívala se paní Shearsová z okna.

Příští den jsem vypracovával otázky č. 3 a reverend Peters si četl Daily Mail a vykouřil tři cigarety.

A tahle otázka se mi líbila nejvíc:

Ověřte následující výsledek:

„Trojúhelník, jehož strany lze zapsat ve tvaru n2 + 1, n2–1 a 2n (kde n > 1), je pravoúhlý.

Dokažte výpočtem, že opačné tvrzení neplatí.“

A já jsem se chystal popsat, jak jsem na tuhle otázku odpověděl, jenomže Siobhan řekla, že to není moc zajímavé, ale já jsem řekl, že je. A řekla, že lidé si v knize nebudou chtít číst o odpovědích na matematické otázky, a řekla, že můžu dát odpověď do přílohy; což je samostatná kapitola na konci knihy, kterou si lidé můžou přečíst, když chtějí. A to jsem taky udělal.

A pak už mě v hrudníku tolik nebolelo a líp se mi dýchalo. Pořád mi ale bylo špatně, protože jsem nevěděl, jestli jsem zkoušku udělal, a protože jsem nevěděl, jestli zkušební komise moje zkušební otázky uzná, když jim paní Gascoyneová řekla, že na ni nepůjdu.

A nejlepší je, když víte, že se stane něco hezkého, jako zatmění nebo že dostanete k Vánocům mikroskop. A špatné je, když víte, že se stane něco špatného, jako plombování zubu nebo že se jede do Francie.

Myslím ale, že nejhorší je, když nevíte, jestli vás čeká něco dobrého, nebo něco špatného.

A ten večer se doma zastavil táta a já seděl na pohovce a sledoval University Challenge a jen tak si odpovídal na přírodovědné otázky. A táta vešel do dveří obývacího pokoje a řekl, „Nekřič, Christophere, je to v pořádku. Neublížím ti.“

A za ním stála máma, takže jsem nekřičel.

Pak popošel blíž ke mně a sedl si na bobek, jako když chcete psovi naznačit, že nejste útočník, a řekl, „Chtěl jsem se zeptat, jak proběhla zkouška.“

Já jsem ale nic neříkal.

A máma řekla, „Povídej, Christophere.“

Já jsem ale pořád nic neříkal.

A máma řekla, „Christophere, prosím tě.“

Takže jsem řekl, „Nevím, jestli mám všechny otázky správně, protože jsem byl hodně unavený a nic jsem nejedl, takže mi to správně nemyslelo.“

A táta přikývl a chvíli nic neříkal. Potom řekl, „Děkuju.“

A já řekl, „Za co?“

A on řekl, „Jen… děkuju.“ A potom řekl, „Jsem na tebe opravdu pyšný, Christophere. Moc pyšný. Vím jistě, žes to zvládl.“

A potom odešel a já se dodíval na University Challenge.

A další týden táta řekl mámě, že se musí z domu odstěhovat, ale máma nemohla, protože neměla peníze na pronájem bytu. A já jsem se zeptal, jestli tátu zatknou a zavřou do vězení za to, že zabil Wellingtona, protože kdyby byl ve vězení, mohli bychom v domě bydlet. Máma ale řekla, že policie tátu zatkne, jen když paní Shearsová podá trestní oznámení, což je, když řeknete policii, že chcete, aby někoho zatkli pro nějaký zločin, protože policie za malé zločiny lidi nezavírá, pokud je nepožádáte, a máma řekla, že zabít psa je jen přestupek.

Nakonec ale bylo všechno v pořádku, protože máma sehnala práci jako pokladní v zahradnictví a doktor jí předepsal prášky, které musela brát každé ráno, aby přestala být melancholická, jenomže občas po nich měla závrať a když vstala moc prudce, tak upadla. A tak jsme se přestěhovali do místnosti ve velkém domě z červených cihel. A postel byla ve stejné místnosti jako kuchyň a to se mi nelíbilo, protože to tam bylo malé, a chodba byla hnědě vymalovaná a byl tam záchod a koupelna, kterou používali i jiní lidé, a máma mi musela záchod vždycky před použitím umýt, jinak bych na něj nešel, a občas jsem se počůral, protože v koupelně byl někdo jiný. A na chodbě před pokojem bylo cítit omáčku a dezinfekci, jaká se používá na mytí záchodů ve škole. A v pokoji bylo cítit ponožky a osvěžovač vzduchu s vůní borovice.

A čekat na výsledek maturitní zkoušky se mi nelíbilo. A kdykoli jsem pomyslel na budoucnost, nic se mi v hlavě nevybavilo zřetelně a začínal jsem panikařit. Takže Siobhan řekla, že bych na budoucnost neměl myslet. Řekla, „Mysli jen na dnešek. Mysli na věci, co se staly. Hlavně na hezké věci, co se staly.“

A jedna ta hezká věc byla, že mi máma koupila dřevěný hlavolam, který vypadal takhle:

A vy jste měli oddělit vrchní díl hlavolamu od spodního, a to bylo doopravdy těžké.

A další hezká věc byla, že jsem mámě pomáhal vymalovat pokoj Bílou s odstínem slámové žluti, až na to, že jsem si natřel i vlasy a máma mi je chtěla vydrbat šampónem, když jsem byl ve vaně, ale já jí to nedovolil, takže jsem tam tu barvu měl 5 dní a pak jsem ji vystříhal nůžkami.

Špatných věcí ale bylo víc než dobrých.

A jedna z nich byla, že máma se vracela z práce až v 5 hodin 30 minut odpoledne, takže od 3 hodin 49 minut odpoledne do 5 hodin 30 minut odpoledne jsem musel být v tátově domě, protože jsem nesměl zůstat sám, a máma říkala, že nemám na vybranou, takže jsem měl postel přisunutou na dveře pro případ, že by se táta snažil dostat dovnitř. A někdy se pokoušel povídat si se mnou přes dveře, ale já mu neodpovídal. A někdy jsem slyšel, jak dlouho tiše sedí na podlaze za dveřmi.

A další špatná věc byla, že umřel Toby, protože mu byly 2 roky a 7 měsíců, což je na krysu opravdu hodně, a já řekl, že ho chci pohřbít, ale máma neměla zahradu, takže jsem ho pohřbil do hlíny do velikého květináče z umělé hmoty, jako je květináč, do kterého sázíme rostliny. A řekl jsem, že chci jinou krysu, ale máma řekla, že ji dostat nemůžu, protože máme moc malý pokoj.

A hlavolam jsem vyřešil, protože jsem přišel na to, že uvnitř hlavolamu jsou dvě zástrčky a byly to dva tunýlky s kovovými kolíčky uvnitř, takovéhle:

A vy jste museli držet hlavolam tak, aby oba kolíčky sklouzly na konec tunýlků a neprocházely napříč oběma díly hlavolamu, a pak jste je mohli od sebe oddělit.

A jednou mě máma přišla po práci k tátovi vyzvednout a táta řekl, „Christophere, mohl bych si s tebou promluvit?“

A já jsem řekl „Ne.“

A máma řekla, „To je v pořádku. Budu tady.“

A já jsem řekl, „Já s tátou mluvit nechci.“

A táta řekl, „Mám pro tebe návrh.“ A v ruce držel kuchyňský budík, což je velké rajče z umělé hmoty překrojené napůl, a natáhl ho a ozvalo se tikání. A řekl, „Pět minut, ano? To je všechno. A pak můžeš jít.“

Takže já seděl na pohovce a on se posadil do křesla a máma stála v chodbičce a táta řekl, „Podívej se, Christophere,… takhle to dál nejde. Nevím, jak ty, ale tohle… tohle zkrátka bolí příliš. Být doma a odmítat se mnou mluvit… musíš se naučit mi věřit… a je mi jedno, jak dlouho to bude trvat… jestli to bude jeden den minuta a zítra dvě minuty a pozítří tři a potrvá to léta, to mi nevadí. Protože to je důležitý. Důležitější než všechno ostatní.“

A pak si utrhl kousek kůže u nehtu na palci levé ruky.

A pak řekl, „Říkejme tomu… říkejme tomu plán. Plán, který musíme zvládnout společně. Ty se mnou musíš trávit víc času. A já… já ti budu muset dokázat, že mi můžeš důvěřovat. A zpočátku to nepůjde snadno… protože ten plán není snadný. Ale zlepší se to. Slibuju.“ Potom si konečky prstů promnul spánky a řekl, „Nemusíš nic říkat, teď ne. Jen o tom přemýšlej. A, ehm… mám pro tebe dárek.

Abys viděl, že to opravdu myslím tak, jak říkám. A abys viděl, že je mi to líto. Protože… no, uvidíš, co myslím.“

Potom se zvedl z křesla a přešel ke dveřím do kuchyně a otevřel je a tam ležela na podlaze veliká kartónová krabice a v ní byla deka a táta se sehnul a natáhl ruce do krabice a vyndal z ní pískově žlutého pejska.

Potom přešel zpátky a toho pejska mi podal. A řekl, „Jsou mu dva měsíce. A je to zlatý retrívr.“

A pejsek mi seděl na klíně a já ho hladil.

A chvíli nikdo nic neříkal.

Potom táta řekl, „Christophere, nikdy, nikdy bych neudělal nic, co by ti ublížilo.“

A potom nikdo nic neříkal.

Potom vešla do pokoje máma a řekla, „Bojím se, že si ho nemůžeš vzít s sebou. Naše garsonka je moc malá. Ale táta se ti o něho tady postará. A můžeš kdykoli přijít a vzít ho na procházku.“

„Má nějaké jméno?“ řekl jsem.

A táta řekl, „Ne. Rozhodni sám, jak se bude jmenovat.“

A pejsek mi žvýkal prst.

A pak to bylo 5 minut a rajčatový budík zazvonil. Takže jsme s mámou odjeli zpátky do garsonky.

A další týden byla bouřka a do vysokého stromu v parku blízko tátova domu uhodil blesk a srazil ho k zemi a přišli lidé a řetězovou pilou uřezali větve a polena odvezli na náklaďáku a zůstal jen velký černý zašpičatělý pahýl zuhelnatělého dřeva.

A přišly mi výsledky maturitní zkoušky a dostal jsem jedničku, což je nejlepší výsledek, a měl jsem takovýhle pocit:

A tomu pejskovi jsem dal jméno Sandy. A táta mu koupil obojek a vodítko a já jsem s ním směl chodit na procházky k obchodu a zpátky. A hráli jsme si spolu s gumovou kostí.

A máma dostala chřipku a já musel strávit tři dny u táty v domě. Bylo to ale v pořádku, protože Sandy se mnou spal v posteli, takže by zaštěkal, kdyby v noci někdo vešel do pokoje. A táta zryl na zahradě zeleninový záhon a já jsem mu pomáhal. A zaseli jsme mrkev a hrášek a špenát a až vyrostou, budu na ně chodit a budu je jíst.

A šel jsem s mámou do knihkupectví a koupil jsem si Přípravu ke zkoušce z vyšší matematiky a táta řekl paní Gascoyneové, že příští rok budu dělat zkoušku z vyšší matematiky, a ona řekla, „Jistě.“

A udělám ji a dostanu jedničku. A za dva roky si udělám maturitu z fyziky a dostanu jedničku.

A potom, až tohle budu mít, půjdu na univerzitu do jiného města. A nebude to do Londýna, protože Londýn nemám rád a univerzity jsou na spousta místech a nejsou všechny ve velkých městech. A můžu bydlet v bytě se zahradou a s vlastním záchodem. A vezmu si tam Sandyho a svoje knížky a svůj počítač.

A pak získám červený diplom a stanu se vědcem.

A vím, že to dokážu, protože jsem sám dojel do Londýna a protože jsem vyřešil záhadu Kdo zabil Wellingtona? a našel jsem mámu a byl jsem statečný a napsal jsem knihu a to znamená, že dokážu všechno.