Kola

Arthur Hailey

(1971)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Román z prostředí deitroitského automobilového koncernu líčí veškeré činnosti i život a vztahy lidí s ním spjatých.

ARTHUR HAILEY

KOLA

Kola

Arthur Hailey

Nakladatelství: Nakladatelství Riopress,

Praha 1992

Všechny postavy v této knize jsou smyšlené a jakákoli jejich podobnost se skutečnými, živými či mrtvými osobami je čistě náhodná.

Nadále je zakázáno na území Města používat kolových vozidel všeho druhu od východu slunce až po hodinu před setměním… Ta z nich, jež dorazí během noci a za svítání jsou dosud ve Městě, musí zastavit a stát prázdná až do určené hodiny…

Usnesení senátu Julia Caesara z roku 44 př. n. l.

Ve Městě se vůbec nedá spát. Neustálé pojíždění vozů v úzkých klikatých uličkách… by probudilo i mrtvého…

Juvenalovy satiry z roku 1177. n. l.

GENERÁLNÍ ŘEDITEL společnosti General Motors nebyl ve své kůži. V noci špatně spal a několikrát se probudil zimou, protože jeho elektrická přikrývka fungovala jenom chvílemi. V pyžamu a županu bloumal po domě, pak si na své polovině širokánské postele, v níž jeho žena ještě spala, rozložil nářadí a začal rozebírat kontrolní mechanismus. Skoro okamžitě objevil vadný kontakt, který zavinil dnešní nepříjemnou noc. Generální ředitel potichu zanadával na mizernou výstupní kontrolu při výrobě elektrických přikrývek a šel si zmetek opravit do své domácí dílny. Jeho žena Coralie se zavrtěla v posteli. Za pár minut zazvoní budík a ona celá ospalá půjde udělat snídani. Venku, v předměstské čtvrti Bloomfield Hills, necelých dvacet kilometrů severně od Detroitu, byla ještě tma. Generální ředitel společnosti General Motors – hubený, rtuťovitý, za normálních okolností vyrovnaný člověk – měl kromě vadné elektrické přikrývky ke špatné náladě ještě další důvod. Ten důvod se jmenoval Emerson Vale. Před několika minutami si ředitel v posteli zapnul tiše rádio a poslouchal zprávy, v nichž zazněl i nenáviděný, drsný, povědomý hlas tohoto úhlavního kritika automobilového průmyslu. Včera na tiskové konferenci ve Washingtonu zaútočil Emerson Vale znova na své oblíbené terče – na General Motors, na Forda a Chryslera. Tiskové agentury zřejmě neměly dostatek zajímavých zpráv odjinud, a tak jeho útok jaksepatří rozmázly. Velká trojka automobilového průmyslu, tvrdil Emerson Vale, se v zájmu svých zisků zločinně spikla a zneužila důvěry veřejnosti. Oním spiknutím je prý jejich trvající nezájem vyvinout alternativy k automobilům, poháněným benzínovými motory – totiž elektrická a parní vozidla –, jež podle Valeova tvrzení „už dnes existují“. Toto obvinění nebylo vůbec nové. Ovšem Vale, který dobře ví jak zacházet s veřejným míněním a s tiskem, podepřel své tvrzení dostatečným množstvím nejnovějších údajů, a tak z toho udělal šlágr. Generální ředitel největší akciové společnosti na světě, který měl akademický titul doktora technických věd, opravoval elektrickou přikrývku se stejným zaujetím, s jakým dělal i jiné domácí práce, když na to měl čas. Pak se osprchoval, oholil, oblékl a zasedl s Coralií k snídani. Na jídelním stole leželo dnešní vydání deníku Detroit Free Press. Když zahlédl na jeho titulní straně v nápadné úpravě jméno a tvář Emersona Valea, smetl noviny vztekle na podlahu.

„Doufám,“ řekla Coralie, „že ti to spravilo náladu.“ Naservírovala mu snídani s nízkým obsahem cholesterolu – vaječný bílek na suchém toustu, pokrájená rajská jablíčka a tvaroh. Žena generálního ředitele připravovala snídani vždycky sama, a vždycky snídala se svým mužem, ať musel odejít z domu jakkoli brzo. Teď se posadila proti němu, zdvihla Free Press a dala se do čtení. „Emerson Vale říká,“ pravila po chvíli, „že když jsme dokázali vyřešit technický problém přistání člověka na Měsíci a na Marsu, měl by automobilový průmysl dokázat vyrobit naprosto bezpečné a bezporuchové auto, které by nekazilo ovzduší.“

Generální ředitel odložil vidličku a nůž. „Zato ty mi musíš kazit i to málo, co mám k snídani!“

Coralie se usmála. „Měla jsem pocit, že ti to zkazil už někdo přede mnou.“ A nerušeně pokračovala: „Pokud jde o znečišťování životního prostředí, pan Vale tu cituje bibli.“

„Kristepane! Kde se v bibli říká něco o tomhle?“

„Krista sem nepleť, miláčku. Je to ve Starém zákoně.“

Probudila se v něm zvědavost. „Tak čti. Stejně by sis to nenechala ujít.“

„Je to citát z Jeremiáše,“ řekla Coralie. „Když jsem vás uvedl do země úrodné, abyste jedli ovoce její, i dobré věci její, všedše tam, poskvrnili jste země mé, a dědictví mé zohavili jste.“ Nalila oběma ještě šálek kávy. „Tohle je od něho doopravdy chytré.“

„Nikdo netvrdí, že ten parchant není chytrý.“

Coralie četla dál. „Automobilový a naftový průmysl, řekl Vale, společně brzdí technický pokrok, který už dávno mohl vést k výrobě výkonných elektrických nebo parních vozidel. Důvody jsou jasné. Taková vozidla by naprosto znehodnotila jejich obrovské investice do spalovacích motorů, které kazí ovzduší.“ Odložila noviny. „Není na tom kus pravdy?“

„Vale si zřejmě myslí, že je to všechno pravda.“

„Ty si to nemyslíš?“

„Ovšemže ne.“

„Ani trošku?“ Generální ředitel na ni nakvašeně vyjel: „Občas se najde zrnko pravdy v každé blbosti. Proto mohou lidé jako Emerson Vale působit věrohodně.“

„Tak tedy jeho tvrzení popřeš?“

„Patrně ne.“

„Proč ne?“

„Protože kdyby se General Motors pustily do Valea, nařkli by nás, že obrovská nelidská mašina potlačuje svobodu projevu jednotlivce. Když neodpovíme, budou nám nadávat taky, ale aspoň nebudou překrucovat, co jsme řekli.“

„Neměl by přece jen někdo odpovědět?“

„Jestli se nějaký šikovný reportér dostane k Henrymu Fordovi, ten je toho schopen.“ Generální ředitel společnosti General Motors se rozesmál. „Jenže Henry se vyjádří tak, že ho nikdo nebude moct citovat doslova.“

„Já na tvém místě bych asi něco odpověděla,“ prohlásila Coralie. „Ovšem jenom kdybych byla skutečně přesvědčená, že mám pravdu.“

„Děkuju za radu.“ Generální ředitel dosnídal. Rozhodl se, že už dál se svou ženou diskutovat nebude, ale výměna názorů, včetně toho popichování, o němž Coralie zřejmě soudila, že mu může čas od času jenom prospět, mu pročistila hlavu a špatná nálada byla tatam. Kuchyňskými dveřmi zaslechl, že přišla uklízečka, což znamená, že jeho šofér, který se pro děvče cestou stavil, už čeká venku. Vstal od stolu a políbil svou ženu na rozloučenou. O několik minut později, krátce po šesté hodině, vjel jeho cadillac brougham na Telegraph Road a zamířil na Lodge Freeway a do New Center ve středu města.

Bylo chladné říjnové ráno a nárazový severozápadní vítr s sebou přinášel předzvěst zimy. Detroit ve státě Michigan – město motorů, automobilové hlavní město světa – se probouzelo.

Rovněž v Bloomfield Hills, deset minut jízdy lincolnem continentalem od domu šéfa General Motors, se chystal první náměstek generálního ředitele společnosti Ford odjet na detroitské Metropolitní letiště. Byl už po snídani, kterou absolvoval sám. Hospodyně mu přinesla jídlo na podnose k jeho stolu do měkce osvětlené pracovny, kde už od páté hodiny střídavě pročítal hlášení (většinou na speciálním modrém papíře, který používají Fordovi ředitelé v úředním styku) a pronášel strohé příkazy do diktafonu. Nezvedl hlavu, ani když hospodyně donesla snídani, ani když jedl, ale za hodinu vyřídil tolik záležitostí, že by to vystačilo mnohým lidem na celý den, a možná i na delší dobu. Většina rozhodnutí, která právě učinil, se týkala výstavby nových továren nebo rozšíření starých, a šlo při nich o několikamiliardové výdaje. Mezi povinnosti prvního náměstka patřilo schvalovat nebo zamítat projekty a určovat pořadí jejich důležitosti.

Jednou se ho kdosi zeptal, jestli mu ze zodpovědnosti za tak obrovské množství peněz není někdy úzko. Odpověděl: „Není, protože si v duchu vždycky škrtám tři poslední číslice. Tím pádem to není horší, než když se člověk rozhoduje koupit dům.“ Tahle pragmatická, pohotová odpověď byla typická pro muže, který se raketovou rychlostí stal z obyčejného prodavače aut jedním z dvanácti nejvýše postavených lidí v automobilovém průmyslu. Tento vzestup z něho také – jaksi mimochodem – udělal multimilionáře, ale dalo by se uvažovat o tom, jestli daň, kterou za svůj úspěch a bohatství musel zaplatit, nebyla na pouhého člověka až nelidsky vysoká. První náměstek generálního ředitele pracoval dvanáct a někdy čtrnáct hodin denně, neustále v šíleném tempu, a skoro pravidelně si jeho práce vyžadovala sedm dní v týdnu.

Dnes, ač většina lidí si ještě bude hovět v posteli, on už poletí podnikovým tryskovým letadlem do New Yorku, a doby letu využije ke konferenci s podřízenými o situaci v prodeji Fordových výrobků. Po přistání bude předsedat poradě o stejném problému s Fordovými oblastními řediteli. Okamžitě nato ho čeká obtížná schůzka s dvaceti majiteli autosalónů ze státu New Jersey, kterým se nelíbí některá záruční ustanovení a servis. Později se zúčastní na Manhattanu slavnostního banketu sjezdu bankéřů a pronese projev. Po projevu ho budou zpovídat novináři na tiskové konferenci. Pak ho totéž podnikové letadlo dopraví zpátky do Detroitu, kde bude ve své kanceláři jednat s podřízenými a vykonávat běžnou agendu až do večeře. Někdy během odpoledne ho přijde ostříhat holič, ale on přitom bude pracovat dál. Navečeří se v salónku, který je přímo nad jeho pracovnou, a přitom s vedoucími oddělení kriticky zhodnotí nové modely aut. Později se zastaví v kapli pohřebního ústavu Williama R. Hamiltona, aby se poklonil památce jednoho z kolegů, který včera zemřel na infarkt z přepracovanosti. (Hamiltonův pohřební ústav je de rigueur pro špičky automobilového průmyslu, které jím procházejí – vědomy si svého exkluzivního postavení až do posledního okamžiku – na cestě na přepychový hřbitov Woodlawn, jemuž se někdy říká „Ředitelská valhala“.) Pak konečně první náměstek odjede domů – s plnou aktovkou spisů, které bude muset vyřídit zítra ráno.

Teď odsunul podnos se zbytky snídaně stranou, složil spisy a vstal. Na všech stěnách jeho pracovny byly police plné knih. Někdy – dnes ráno ovšem ne – po nich toužebně přejel pohledem. Bývala doba, před mnoha lety, kdy hodně četl, měl široký okruh zájmů a mohl se stát vědcem, kdyby byl osud dal jeho životu jiný směr. Teď však už neměl na knihy čas. I denní tisk musel počkat, až si ukradne chviličku a aspoň do něj nahlédne. Vzal noviny, ještě složené, jak mu je přinesla hospodyně, a strčil je do aktovky. O nejnovějším útoku Emersona Valea se doví až později a v duchu ho bude proklínat stejně, jako to dnes budou dělat i mnozí další představitelé automobilového průmyslu. Na letišti, v salónku Fordovy letecké dopravy, už čekal štáb, který ho bude doprovázet.

Neztrácel čas a řekl jen: ‚Pojďme!‘ Tryskové motory se rozeřvaly ve chvíli, kdy osmičlenná skupina šplhala po schůdkách na palubu, a než si poslední z nich zapnul bezpečnostní pás, letadlo už začalo rolovat. Jenom ti, kdo létají soukromými letadly, vědí, kolik času ušetří ve srovnání s tím, kdyby museli cestovat normálními linkami. Přesto však měli cestující na klínech otevřené aktovky ještě dřív, než letadlo dorazilo na rozjezdovou plochu.

První náměstek generálního ředitele zahájil diskusi: „Severovýchodní oblast má tento měsíc neuspokojivé výsledky. Čísla znáte stejně dobře jako já. Chci vědět příčiny. Potom chci vědět, co se proti tomu podniklo.“

Když domluvil, letadlo už bylo ve vzduchu. Narudlé slunce viselo polovinou kotouče nad obzorem, jeho paprsky se obtížně prodíraly letícími šedivými mračny. Pod letadlem, které nabíralo výšku, se v ranním rozbřesku objevilo ohromné město a jeho okolí. Střed Detroitu, tři čtvereční kilometry betonové oázy jako miniaturní Manhattan; hned kolem něho další čtvereční kilometry jednotvárných ulic, budov, továren, činžáků, silnic – většinou pokrytých vrstvou špíny: Augiášův chlév, na jehož vyčištění nejsou peníze. Směrem na západ čistší a zelenější Dearborn s obrovským komplexem Fordových továren; na východním okraji s tím ostře kontrastovaly pečlivě upravené Grosse Pointes, protkané skupinami stromů – ostrůvek pro bohaté; na jihu zakouřený průmyslový Wyandotte: ostrov Belle Isle, kotvící v řece Detroitu jako plně naložená šedozelená vlečná loď. Za řekou na kanadské straně špinavý Windsor, úspěšně soupeřící v ohavnosti se svým starším americkým partnerem.

Denní světlo odhalilo, jak žilami toho všeho protékají proudy vozidel. Dělníci, úředníci, vedoucí pracovníci a všichni ostatní invazovali v desetitisících jako armády mravenců (nebo krys za krysařovou píšťalkou (to záleží na úhlu pohledu) do nesčíslných malých i velkých továren, aby začali nový pracovní den. Denní výroba automobilů v zemi – kontrolovaná a řízená Detroitem – se už rozběhla. Její tempo prozrazovala monstrózní světelná tabule firmy Goodyear, umístěná na soutoku přecpaných dálnic Edsela Forda a Waltera Chryslera. Půl druhého metru vysoké číslice na ní s obdivuhodnou přesností zaznamenávaly prostřednictvím celostátního informačního systému údaje o celkové výrobě automobilů minutu za minutou. Součet rostl s toutéž rychlostí, s jakou sjížděla hotová vozidla z montážních linek v celé zemi. Devětadvacet továren ve východním časovém pásmu touto dobou už jelo na plné obrátky a jejich údaje proudily informačním systémem. Brzo začnou číslice skákat ještě rychleji, až se rozjede třináct montážních závodů na Středozápadě, a po nich šest dalších v Kalifornii.

Detroitští motoristé sledovali světelnou tabuli firmy Goodyear asi tak, jako lékař sleduje pacientův krevní tlak nebo burzián Dow Jonesův přehled u kursu akcií. Osádky aut uzavíraly sázky, jaké konečné číslo se na tabuli objeví ráno či večer. Nejbližším dodavatelem informací pro světelnou tabuli byl Chrysler – v šest ráno začaly sjíždět z jeho výrobních linek v Hamtramcku, půl druhého kilometru odtud, vozy značky Dodge a Plymouth tempem více než sto aut za hodinu.

Bývaly doby, kdy se dnešní Chryslerův předseda správní rady chodíval dívat na začátek směny a osobně kontroloval některý z hotových vozů. Teď to však dělal už jen zřídkakdy. Dnes ráno byl ještě doma, listoval ve Wall Street Journalu a popíjel kávu, kterou mu vlastnoručně donesla jeho žena, než odešla na časnou schůzku Umělecké společnosti v centru města. V těch dřívějších dobách bylo možné šéfa firmy Chrysler (tehdy byl zbrusu novým generální ředitelem) najít spíš v továrních halách než v jeho pracovně. Částečně proto, že upadající firma někoho takového potřebovala, a pak také proto, že byl rozhodnut zbavit se hanlivé přezdívky „pan účetní“, které se dostávalo každému, kdo se vyšvihl přes finančnictví a neměl žádné zkušenosti jako obchodník nebo technik. Chryslerova společnost pod jeho vedením šla jednou nahoru a jednou dolů. Jeden dlouhý šestiletý cyklus vzbudil důvěru akcionářů, další vyvolal mezi nimi poplach. Ten se však zase pomalu utišil zásluhou drastických úsporných opatření a zoufalého úsilí, takže se objevily názory, že Chryslerova společnost je na tom nejlíp, když se nezavádějí žádné novoty, nebo když jde do tuhého. Tak či onak, teď už nikdo vážně nepochyboval, že Chryslerův emblém, štíhlá pěticípá hvězda, se udrží nad obzorem – což byl sám o sobě solidní úspěch. Na předsedu správní rady zapůsobil tak, že nyní daleko méně spěchal, více přemýšlel, a četl, nač měl chuť.

V této chvíli pročítal nejnovější výlev Emersona Valea, který otiskl také Wall Street Journal, i když ne v tak nápadné úpravě jako Detroit Free Press. Chryslerova šéfa Vale nudil. Zdálo se mu, že není originální a že se opakuje, a tak si po chvíli nalistoval raději zprávy o situaci na trhu nemovitostí, které mu připadaly rozhodně důležitější. Příliš se o tom ještě nevědělo, ale Chrysler se stal v posledních několika letech na trhu nemovitostí skutečnou velmocí, což – spolu se změnami ve výrobním programu – mělo umožnit nynějšímu třetímu největšímu automobilovému koncernu vyrovnat se v několika málo desetiletích konkurenční firmě General Motors, a možná ji i předstihnout. V každém případě to byl jeho cíl. Zatím – předseda správní rady z toho měl příjemný pocit – proudilo z Chryslerových továren v Hamtramcku i jinde auto za autem. Velká trojka se tedy – jako každý jiný den – snažila ze všech sil udržet status quo, zatímco menší firma American Motors k němu přispívala ve svých továrnách na severu ve státě Wisconsin jistým množstvím ambassadorů, hornetů, javelinů, gremlinů a ostatních vozů podobného druhu.

NÁMĚSTEK ŘEDITELE montážního závodu severně od Fisher Freeway a prošedivělý veterán automobilového průmyslu Matt Zaleski byl rád, že je dneska středa. Ne proto, že by se tento den v závodě nevyskytly žádné naléhavé problémy nebo že by se zmírnil neustálý boj o přežití – takový den neexistuje. Dnes večer se bude vracet domů jako vždy k smrti unavený, bude se cítit mnohem starší, než by odpovídalo jeho třiapadesáti letům, a bude mít opět pocit, že prožil další den života v tlakovém hrnci. Matt Zaleski si někdy přál, aby se mu vrátila energie, kterou měl v mládí. Buď když začínal v automobilovém průmyslu, nebo když pilotoval za druhé světové války bombardovací letadlo. Když na to někdy vzpomínal, míval dojem, že válečná léta – navzdory tomu, že prožil v Evropě ta nejhorší a velice aktivně se jich zúčastnil – nebyla tak nabitá krizemi jako jeho nynější civilní povolání.

Už teď, v těch několika prvních minutách, které strávil ve své skleněné kanceláři nad montážní halou, si při svlékání kabátu letmo pročetl červeně zatržené hlášení na stole. Byla to stížnost odborové organizace, jež, jak si okamžitě uvědomil, by mohla vyústit do celozávodní stávky, kdyby ji ihned a uspokojivě nevyřídil. V kupě papírů, která se tyčila vedle, budou nepochybně další horrory – další problémy, z kterých ho rozbolí hlava. Kritický nedostatek materiálu (v tomto ohledu se něco vyskytlo každý den), požadavky oddělení výstupní kontroly, poruchy na strojích, nebo nějaký úplně nový rébus, který nikdo nepředvídal. A to všechno může zastavit montážní linku, a s ní i výrobu.

Zaleski se vrhl do křesla u svého šedého kovového pracovního stolu. Pohyboval se jako obvykle úsporně a trhaně. Zaslechl, jak křeslo pod ním zaprotestovalo – připomnělo mu to, že v poslední době příliš tloustne a že si vypěstoval pořádné bříško. Zahanbeně si pomyslel, že do těsné pilotní kabiny bombardéru B-17 by se teď už nevešel. Starosti by mu vlastně měly kila ubírat, ale jak se zdá, spíš mu je přidávají. Zejména od té doby, co zemřela Freda, a co ho noční samota zaháněla k ledničce, protože nic jiného nemohl dělat. Aspoň že je dnes středa. Nejdříve to nejdůležitější. Zmáčkl tlačítko dorozumívacího zařízení, ale jeho sekretářka ještě nepřišla.

Ozvala se služba. „Pošlete mi sem Parklanda a toho člověka z odborů,“ nařídil náměstek ředitele. „A hodně rychle.“

Parkland byl dílovedoucí. A pokud jde o toho člověka z odborů, bylo jasné, koho má na mysli, protože celý závod už ví o červeně zatrženém hlášení na jeho stole. V továrně se špatné zprávy šíří rychlostí hořícího benzínu. Hromada papírů – zatím se jí ani nedotkl, ale brzo se na ni bude muset vrhnout – připomněla Zaleskému, že už před chvílí chmurně přemýšlel o mnoha důvodech, které by mohly zastavit montážní linku. Zastavení linky, přerušení výroby, ať už to zavinilo cokoli, viselo Mattovi Zaleskému neustále nad hlavou jako Damoklův meč. Náplní jeho práce, jeho osobním raison d’etre bylo udržet linku v chodu. Na jejím konci se musel objevit každou minutu jeden hotový automobil, lhostejno jak to dokáže. Někdy si připadal jako žonglér, který má ve vzduchu najednou patnáct míčků. Generální ředitelství nezajímalo ani žonglování, ani omluvy. Zajímaly je výsledky: denní produkce, výrobní náklady. Ale když se linka zastavila, hned se ozvalo, a Matt šel na koberec. Každá minuta ztraceného času znamenala jedno nevyrobené auto, a taková ztráta se už nedala dohnat. I krátké dvouminutové nebo tříminutové zastavení se rovnalo tisícovkám dolarů vyhozeným oknem, protože zatímco výroba stála, mzdy a ostatní náklady prudce narůstaly.

Aspoň že je dnes středa.

V dorozumívacím zařízení to cvaklo. „Už jsou na cestě, pane Zaleski.“ Náměstek ředitele stručně poděkoval. Důvod, proč měl Matt Zaleski rád středu, byl jednoduchý. Středu dělily dva dny od pondělka, a pátek byl od ní dva dny vzdálený. Pondělky a pátky jsou pro vedení automobilových továren nejobávanější dny, protože je největší absence. V pondělí nenastoupí do práce mnohem víc dělníků s hodinovou mzdou než v kterýkoli jiný pracovní den. A pátek je v tomto ohledu těsně na druhém místě. Je to proto, že po výplatě, obvykle ve čtvrtek, si mnozí dělníci dopřejí dlouhý víkend s pitím nebo s drogami, a v pondělí potom dospávají nebo si léčí kocovinu. Každé pondělí a pátek tedy všechny ostatní problémy zastínil jeden obrovský problém zásadní: jak udržet v chodu výrobu při kritickém nedostatku pracovních sil.

Bylo nutné přesunovat lidi z místa na místo jako šachové figurky. Některé museli odvolat od operací, na které byli zvyklí, a dát jim práci, kterou nikdy předtím nedělali. Dělník, jenž za normálních okolností dotahoval matice kol, musel najednou montovat přední blatníky, často jen po nejnutnějším zacvičení, a někdy i bez něho. Jiné dělníky narychlo vytáhli ze sehrané party nebo od méně kvalifikované práce – třeba od nakládání vozů nebo od zametání dílen – a strčili je tam, kde to bylo právě potřeba. Někdy se ve svých dočasných rolích rychle zapracovali, jindy třeba upevňovali svorky hadice topení nebo něco podobného celou směnu obráceně. Mělo to nevyhnutelné následky.

Mnoho pondělních a pátečních aut bylo vadných, jejich majitelé s nimi měli jenom nesnáze, a informovaní lidé se jim vyhýbali jako moru. Někteří majitelé autosalónů ve velkých městech, kteří o tomto problému věděli a měli v továrnách vzhledem k objemu svých obchodů vliv, trvali na tom, aby auta pro jejich významnější zákazníky byla vyráběna v úterý, ve středu nebo ve čtvrtek. A se stejnými žádostmi chodili zase za nimi zákazníci, kteří se v tom vyznali. Auta pro vedoucí pracovníky automobilky a pro jejich přátele se vyráběla zásadně jenom některý den uprostřed týdne.

Dveře náměstkovy kanceláře se náhle prudce otevřely. Dovnitř vrazil dílovedoucí Parkland a ani se nenamáhal zaklepat. Parkland byl kostnatý čtyřicátník se širokými rameny, asi o patnáct let mladší než Matt Zaleski. Kdyby byl studoval na univerzitě, jistě by byl oporou tamního ragbyového družstva. Na rozdíl od mnoha dnešních dílovedoucích vypadal jako člověk, který si dokáže zjednat autoritu. Teď bylo vidět, že čeká nepříjemnosti a že je odhodlán jim čelit. Mračil se, a Zaleski si všiml, že pod pravou lícní kostí má tmavou podlitinu. Náměstek nekomentoval způsob, jakým Parkland vešel do kanceláře, a místo toho ukázal na křeslo.

„Sedni si a uklidni se.“ Dívali se jeden na druhého přes psací stůl. „Chci slyšet tvou verzi o tom, co se stalo,“ řekl Zaleski. „Ale buď stručný, protože podle tohohle papíru,“ náměstek se dotkl prstem červené zatržené stížnosti, „jsi nám to pěkně zavařil.“

„Hovno jsem zavařil!“ Parkland se zle podíval na svého představeného a tvář kolem podlitiny mu zrudla. „Vyhodil jsem toho chlapa, protože mě praštil. Na tý výpovědi trvám. A jestli máte odvahu a jste trošku spravedlivej, budete stát za mnou.“

Matt Zaleski zařval jako tur, což se naučil v továrních halách. „Přestaň blbě kecat, a hned!“ Nehodlal dopustit, aby se mu tahle věc vymkla z rukou. Poněkud méně hlučně zavrčel: „Řekl jsem, aby ses uklidnil, a myslel jsem to vážně. Až přijde čas, rozhodnu sám, za kým budu stát a proč. A kecy o odvaze a spravedlivosti si nech od cesty. Jasný?“ Zabodli se do sebe pohledy. Parkland první uhnul očima. „Tak dobře, Franku,“ řekl Matt. „Začni znova, a tentokrát se drž jenom faktů.“

Znal Franka Parklanda už dlouho. Měl dobrou pověst a ke svým podřízeným se obvykle choval slušně. Muselo to být něco opravdu výjimečného, že se takhle rozpálil.

„Šlo o nedodržení místa na lince,“ řekl Parkland. „Tam, co se montuje řízení. Ten chlapík, co to dělal, je myslím novej. Tlačil se na dalšího, a já jsem to šel dát do pořádku.“

Zaleski přikývl. To se stávalo dost často. Novému dělníkovi, který plnil určitý úkol, trvala každá operace pár vteřin déle než měla. Linka mu přisunovala další vozy, on musel za nimi, a brzo se ocitl tam, kde se prováděl už další úkon. Když si toho dílovedoucí všiml, bylo jeho povinností pomoci dělníkovi, aby se mohl vrátit na své původní místo. „Pokračuj,“ řekl Zaleski netrpělivě.

Než mohl Parkland opět promluvit, otevřely se znova dveře kanceláře a vešel člen závodního výboru. Byl to malý růžolící človíček s tlustými brýlemi na nose. Tvářil se důležitě. Jmenoval se Hlas a ještě před několika měsíci, než byl zvolen do závodního výboru, pracoval sám na montážní lince.

„Dobrý den,“ pozdravil Zaleského. Parklandovi mlčky kývl hlavou.

Zaleski ho gestem vyzval, aby se posadil. „Zrovna se dostáváme k věci.“

„Mohl jste si ušetřit spoustu času,“ řekl Ilias, „kdybyste si byl přečetl tu stížnost.“

„Četl jsem ji. Ale někdy si rád poslechnu i druhou stranu.“ Zaleski kývl na Parklanda, aby pokračoval.

„Udělal jsem jenom to,“ řekl dílovedoucí, „že jsem si zavolal dalšího chlapa a řekl jsem mu: ‚Pomoz tomu mládenci zpátky na místo.‘“

„A já tvrdím, že jste lhář!“ vyjel odborář rozhořčeně na Parklanda a obrátil se k Zaleskému. „Ve skutečnosti řekl: ‚Zatlač toho černouše nazpátek!‘ Stalo se totiž, že člověk, o kterém mluví a kterého nazval ‚černoušem‘, je jedním z našich černých bratrů, pro které je to slovo velkou urážkou.“

„Proboha!“ V Parklandově hlase zazněl vztek a znechucení. „Myslíte, že to nevím? Copak tu nejsem dost dlouho, aby mi nebylo jasný, že toho slova nesmím nikdy použít?“

„Ale použil jste ho!“

„Možná. Snad jsem ho použil. Neříkám, že jo, protože se na to nepamatuju, a to je pravda! Ale jestli jo, tak jsem tím nemyslel nic zlýho. Prostě mi jen ujela huba.“

Odborář pokrčil rameny. „To jste si teď vymyslel.“

„Já si nic nevymejšlím, ty parchante!“

Ilias vstal. „Pane Zaleski, jsem tu úředně a zastupuju Svaz automobilových dělníků. Tyhle výrazy…“

„Už se to nebude opakovat,“ řekl náměstek ředitele. „Posaďte se, prosím, a když už o tom mluvíme, navrhuju, abyste vy zase poněkud opatrněji používal výrazu ‚lhář‘.“

Parkland praštil zoufale pěstí do stolu. „Říkám, že si nevymejšlím! A kromě toho tomu chlapíkovi, co jsem o něm mluvil, bylo úplně volný, co jsem řek. Aspoň do tý doby, než nastal ten zmatek.“

„On tvrdí něco jiného,“ podotkl Hlas.

„Možná teď.“ Parkland se úpěnlivě obrátil na Zaleského. „Poslyšte, Matte, ten chlapík, co nedodržel místo na lince, je ještě dítě. Černej kluk, snad sedmnáctiletej. Nemám proti němu nic. Je pomalej, ale dělá svou práci dobře. Já mám doma bráchu asi tak v jeho věku, je snědej a má černý vlasy. Přijdu domů a řeknu: ‚Kde je ten náš černouš?‘ Nic zlýho tím nemyslím. A zrovna tak to bylo tady, dokavaď se do toho nezamíchal ten Newkirk.“

„Tím tedy přiznáváte, že jste použil slova ‚černouš‘,“ ozval se Hlas.

„Tak dobře, dobře.“ řekl Matt Zaleski unaveně, „použil ho. Připusťme to.“ Zaleski se držel zpátky jako vždycky, když v závodě vypukly rasové spory. Sám měl hluboko zakořeněné předsudky, většinou protičernošské, které si osvojil ve svém rodišti, v předměstí Wyandottu, kde žije spousta Poláků. Rodiny polského původu se tam dívaly na černochy s opovržením jako na tvrdolíny a neurvalce. Černoši zase opláceli Polákům nenávistí, a tahle stará animozita přetrvala v Detroitu až dodneška. Zaleski se z nutnosti naučil své sklony tlumit: člověk nemůže řídit závod, v němž pracuje tolik černochů, a popouštět přitom uzdu svým předsudkům. Aspoň ne příliš často. Právě teď, po poslední Hlasově poznámce, měl obrovskou chuť vybafnout: No, a co na tom, že mu řekl ‚černouš‘? Co je na tom, krucinál? Když mu to dílovedoucí řekl, měl se ten parchant vrátit na své místo! Jenže Matt Zaleski věděl, že tohle by se rozneslo a nepříjemností by jenom přibylo. Místo toho zavrčel: „Důležité je, co se stalo pak.“

„Už jsem myslel, že se k tomu nikdá nedostanem,“ řekl Parkland. „Toho chlapce už jsme měli skoro zpátky na jeho pracovním místě, když se objevila ta těžká váha, ten Newkirk.“

„To je další náš černý bratr,“ podotkl Hlas.

„Newkirk dělal dole na lince. Vůbec neslyšel, co se stalo, teprv dodatečně mu to někdo řek. Přihnal se, zařval, že jsem rasistická svině, a praštil mě.“ Dílovedoucí se dotkl prstem podlitiny na své tváři, která teď byla ještě znatelnější, než když přišel.

„Vrátils mu to?“ zeptal se Zaleski ostře.

„Ne.“

„To jsem rád, žes měl aspoň trošku rozumu.“

„To jsem měl,“ řekl Parkland. „Newkirkovi jsem dal výpověď. Okamžitou. Nikdo si tu nesmí myslet, že může mlátit dílovedoucího a že mu to projde.“

„To se ještě uvidí,“ řekl Hlas. „Záleží na okolnostech. Na tom, kdo koho vyprovokoval.“

Matt Zaleski si hrábl rukou do vlasů; některé dny se nepřestával divit, že mu ještě nějaké zbyly. Tímhle svinstvem by se měl vlastně zabývat ředitel závodu McKernon, ale ten tu není. Ten je patnáct kilometrů odtud na generálním ředitelství, na konferenci o novém orionu, až dosud supertajném novém automobilu, který se tu brzo začne vyrábět. Mattovi Zaleskému se občas zdálo, že McKernon už vlastně odešel do důchodu, i když tam má oficiálně odejít až za půl roku. Tuhle kaši musí vylízat sám, jako už tak často, a je to kaše jaksepatří odporná. A přitom ví, že se ani nestane McKernonovým nástupcem. Už ho zavolali na ředitelství a ukázali mu jeho služební hodnocení, které leželo spolu s ostatními osobními spisy v kožených deskách neustále na stole náměstka generálního ředitele pro provoz.

Desky tam ležely proto, aby v nich náměstek mohl listovat, když se uvažovalo o nějakém novém jmenování nebo povýšení. Osobní spis Matta Zaleského obsahoval kromě fotografie a různých údajů také poznámku: „Tento pracovník plně vyhovuje ve svém nynějším zařazení.“ Každý, kdo v této společnosti něco znamenal, věděl, že tato formálně lichotivá poznámka znamená spíš „polibek smrti“. Její skutečný smysl je asi takový: Tento pracovník dosáhl nejvyššího zařazení, na jaké stačí. Pravděpodobně doslouží ve své nynější funkci a nebude už povýšen. Bylo zvykem, že člověk, jemuž se tento rozsudek smrti objevil v osobním spise, s tím musel být seznámen. Na to měl právo.

Matt Zaleski proto už několik měsíců věděl, že funkce náměstka ředitele závodu je vrcholem jeho životní kariéry. Nejdřív to pro něho bylo hořké zklamání, ale teď už si na to pomalu zvykal. Chápal, že je starý praktik, jeden z posledních exemplářů vymírajícího druhu lidí, které si ani ředitelství, ani správní rada nadále nepřejí mít na rozhodujících místech. On se na jedno z nich vyšvihl cestou, kterou se dnes ubírá už jen velmi málo vedoucích pracovníků v průmyslu – tovární dělník, kvalitář, dílovedoucí, vedoucí výroby, náměstek ředitele.

Na začátku neměl inženýrský diplom, protože jeho studium na střední škole přerušila druhá světová válka. Po válce však diplomu dosáhl, studoval při zaměstnání a využil úlev, poskytovaných demobilizovaným vojákům. A pak začal postupovat, protože byl ambiciózní jako většina lidí jeho generace, kteří přežili dobývání nacistické Festung Europa nebezpečí. Teprve později poznal, že ztratil příliš mnoho času, že jeho skutečný start do života přišel příliš pozdě. Tehdy stejně jako dnes neměl žádné vyhlídky v souboji s nadanými mladíčky, kteří se neopotřebovaní a plní elánu dostali do ředitelských kanceláří primoví cestou z univerzity. Oni jsou ten pravý materiál, z něhož se vyrábějí průmysloví bossové.

To však rozhodně nebyl důvod, proč by se McKernon, který je přece ještě pořád ředitelem, měl vyhnout – třeba neúmyslně – zodpovědnosti za tuhle záležitost. Náměstek ředitele váhal. Má přece právo pro McKernona poslat, stačilo by jen zvednout telefon. Neudělal to ze dvou důvodů. Jedním z nich byla pýcha, to si v duchu přiznal. Zaleski věděl, že tohle dokáže zvládnout stejně dobře jako McKernon, jestli ne líp. A druhý důvod: instinkt mu napovídal, že na to prostě není čas.

„Co žádají odbory?“ zeptal se příkře Hlase.

„Tedy… já jsem to konzultoval s předsedou naší…“

„Tohle si nechte,“ řekl Zaleski. „Oběma je nám jasné, že někde musíme začít. Co tedy chcete?“

„Dobře.“ přikývl člen závodního výboru. „Trváme na třech požadavcích. Za prvé – bratr Newkirk se musí okamžitě vrátit do práce a musíte mu zaplatit ztracený čas. Za druhé – oběma poškozeným bratrům se musíte omluvit. Za třetí – Parkland musí být zbaven místa dílovedoucího.“

Parkland vyletěl ze svého křesla, jako by ho něco bodlo. „Kristepane! Nechcete toho ani tak moc, to teda ne.“ Sarkasticky dodal: „Jen tak pro zajímavost, omluvit se mám, než dostanu padáka, nebo až potom?“

„Omluvit se musí oficiálně vedení závodu,“ odpověděl Ilias. „Záleží na vás, jestli budete mít tolik slušnosti a k omluvě se připojíte.“

„To bych řek, že to záleží na mně. Při čekání na tu mou omluvu nezapomeňte zhluboka dejchat. Jinak by se mohlo stát, že se udusíte.“

„Kdybys byl zhluboka dejchal ty, nemuseli jsme mít na krku tohle svinstvo,“ vybuchl Matt Zaleski.

„Chcete tím říct, že vy s tímhle vším,“ dílovedoucí vztekle mávl rukou směrem na Hlase, „že vy s tímhle vším souhlasíte?“

„Zatím nechci říct nic, přemýšlím o tom a potřebuju víc informací, než jste mi dali vy dva.“ Zaleski sáhl po telefonu. Zakryl svým tělem číselník přístroje, vytočil číslo a čekal. Když člověk, kterého volal, zvedl sluchátko, Zaleski se ho prostě zeptal: „Jak to tam dole vypadá?“ Tlumený hlas na druhém konci linky se ujistil: „To je Matt?“

„Ano.“ Pod tichým hlasem jeho partnera bylo slyšet kakofonii hluku tovární haly. Zaleski se nepřestával divit, jak lidé dokáží v takovém řevu žít den co den, celý svůj produktivní život. On si na to nikdy nezvykl, ani v dobách, kdy sám pracoval na montážní lince, než se dostal do této kanceláře, jejíž stěny ho chránily aspoň před tím nejhorším rámusem.

„Vypadá to nadraka, Matte,“ řekl jeho informátor.

„Jak moc?“

„Pár poskoků to začíná roztáčet. Ne abyste mě citoval.“

„To nemám ve zvyku,“ řekl Zaleski. „A vy to víte.“ Trochu se pootočil a všiml si, že druzí dva v kanceláři ho pozorně sledují. Možná tuší, že mluví s černošským dílovedoucím Stanem Lathruppem, s jedním z přibližně půltuctů lidí v továrně, kterých si Zaleski nejvíce vážil. Tušit to mohou, ale vědět rozhodně ne. Byl mezi nimi podivný, dokonce paradoxní vztah, protože mimo továrnu byl Lathruppe aktivním bojovníkem za černošská práva, a kdysi býval dokonce přívržencem Malcolma X. Ale v zaměstnání bral své povinnosti naprosto vážně a věřil, že v automobilové továrně dosáhne pro svou rasu rozumem víc než anarchií. A pro tenhle postoj si ho Zaleski začal vážit. V současné situaci na poli rasových vztahů bylo nešťastné, že v automobilce bylo poměrně málo černých dílovedoucích a vedoucích výroby. Mělo jich být víc, mnohem víc, a každý to věděl. Jenže jen málokterý černý dělník byl v této době ochoten vzít na sebe odpovědnost: buď se báli mladých horkých hlav ve svých řadách, nebo na to prostě nebyli připraveni. Někdy, když na chvilku zapomněl na své předsudky, si Matt Zaleski říkal, že kdyby byli vedoucí pracovníci automobilového průmyslu odpovědně uvažovali o budoucnosti – a to byla přece jejich povinnost – a kdyby byli už ve čtyřicátých nebo padesátých letech zahájili systematický program zvyšování kvalifikace černošských dělníků, bylo by teď víc Stanů Lathruppů. Jenže to se nestalo, a škodu z toho mají obě strany.

„Chystá se něco?“ zeptal se Zaleski.

„Myslím, že stávka.“

„Kdy?“

„Asi po polední přestávce. Mohlo by to přijít dřív, ale myslím, že ne.“

Černý dílovedoucí mluvil tak tiše, že ho Zaleski sotva slyšel. Chápal situaci. A kromě toho telefon, do něhož mluví, je kousek od montážní linky, kde pracují ostatní. Někteří černoši, kterým byli protivní i příslušníci jejich vlastní rasy, pokud se domohli nějakého vyššího postavení, už teď nadávali Lathruppovi „bílých negrů“, a vůbec je nezajímalo, že to nebyla pravda. Zaleski tedy nemínil Stanovi Lathruppovi ztěžovat život ještě víc. Už jenom pár otázek.

„Je nějaký důvod pro odklad?“

„Ano, poskoci chtějí, aby s tím sekla najednou celá továrna.“

„Už se o tom mluví?“

„Moc. Člověk by řek, že ještě používáme tamtamů.“

„Upozornil je někdo, že ta celá věc je nezákonná?“

„Znáte ještě nějakej podobnej vtip?“ zeptal se Lathruppe.

„Neznám.“ vzdychl Zaleski. „A děkuju.“ Zavěsil sluchátko.

Jeho instinkt tedy fungoval správně. Času nebylo nazbyt, už od začátku ne, protože pracovitý spor, komplikovaný navíc rasovým problémem, to je vždycky sud prachu s příliš krátkým doutnákem. Jestli stávka opravdu vypukne, bude trvat několik dní, než se ji podaří zlikvidovat a než se lidé vrátí do práce. A i kdyby začali stávkovat jenom černí dělníci, a třeba ani ne všichni, na zastavení výroby by to stačilo. A povinností Matta Zaleského je udržet výrobu v chodu.

Parkland jako by mu četl myšlenky. „Matle, nenechte se do ničeho dotlačit,“ řekl naléhavě. „Pár jich může přestat dělat a budeme mít problémy. Ale někdy stojí za to bejt zásadovej, ne?“

„Někdy ano,“ řekl Zaleski. „Člověk jen musí vědět, které zásady se má držet. A kdy.“

„Pro začátek by stačilo bejt spravedlivej,“ řekl Parkland. „Spravedlivost se vyplácí každýmu – těm nahoře i těm dole.“ Dílovedoucí se naklonil nad náměstkův stůl. Mluvil naléhavě a při řeči tu a tam vrhal pohledy na člena závodního výboru Hlase. „Já připouštím, že jsem na ty chlapíky na lince tvrdej, protože jinej bejt nemůžu. Dílovedoucí je vprostředku, ze všech stran do něj kopou jako do hadráku. Vy, Matte, a vaši lidi tady nás držíte pod krkem a chcete auta a zase auta a ještě víc aut. A když ne vy, tak vaši kvalitáři říkaj: ty auta musej bejt lepší, i když je musíte montovat rychlejc. A pak jsou tu ty, co makaj – mezi nima i takový, jako je Newkirk – a dílovedoucí s nima musí vyjít. A s odborama taky, ať šlápne vedle nebo ne. Je to teda tvrdá robota, a já jsem tvrdej, jinak bych neobstál. Ale jsem i spravedlivej. Nikdá nezacházím s chlapem, kterej pro mě pracuje, nějak jinak jen proto, že je černej. Nejsem žádnej dozorce na plantáži, kterej švihá bičem. To, o čem mluvíme teď – říkáte, že mý jediný provinění bylo, že jsem černochovi řek ‚černouš‘. Neřek jsem mu, aby šel radši sklízet bavlnu, neřek jsem mu ‚ty černá vráno‘, neřek jsem mu, aby mi vyleštil boty, neřek jsem mu nic, za co by se moh právem naštvat. Chtěl jsem mu jen pomoct, aby se vrátil na svý pracovní místo. A ještě něco: jestli jsem mu řek ‚černouš‘ – namouduši jen proto, že mi uklouzla huba – tak se mu omluvím, protože toho vážně lituju. Ale Newkirkovi se omlouvat nebudu. Bratr Newkirk nesmí do fabriky. Protože jestli se sem vrátí, jestli mu to jen tak projde, že pro nic za nic praštil dílovedoucího, tak to můžete všecko zabalit. Od toho okamžiku se můžete rozloučit s disciplínou v celý fabrice. Takhle jsem to myslel, když jsem řek, abyste byl spravedlivej.“

„V něčem máš pravdu,“ řekl Zaleski. Pomyslel si, jaká je to ironická situace. Frank Parkland totiž opravdu jedná s černošskými dělníky spravedlivě, možná spravedlivěji než mnozí jiní v továrně. „Co si o tom myslíte vy?“ obrátil se na Hlase.

Člen závodního výboru se na něho mírně podíval tlustými skly svých brýlí: „Se stanoviskem odborů jsem vás už seznámil, pane Zaleski.“

„Takže když se k němu nepřipojím, když se rozhodnu postavit se za Franka, jak mě o to žádá, co pak?“

„Budeme nuceni podniknout další kroky podle zákona,“ odpověděl Hlas odměřeně.

„Dobře,“ přikývl náměstek ředitele. „To je vaše právo. Jenže arbitrážní řízení může trvat třicet dní nebo i déle. Bude zatím práce v továrně normálně pokračovat?“

„Samozřejmě. Kolektivní smlouva…“

„Co stanoví kolektivní smlouva, o tom mě nemusíte poučovat,“ vyjel na něho Zaleski. „Stanoví, že po dobu vyjednávání nebude práce přerušena. Jenže právě v této chvíli se hodně vašich lidí chystá kolektivní smlouvu porušit a odejít z práce.“

Hlas poprvé zrozpačitěl: „Svaz automobilových dělníků odsuzuje nelegální stávky.“

„No tak! Tak jí zabraňte, krucinál!“

„Jestli je pravda, co říkáte, promluvím s některými našimi lidmi.“

„Mluvením se nic nespraví. To víte stejně dobře jako já.“ Zaleski se zadíval na člena závodního výboru, jehož růžová tvář maličko pobledla. Hlase zřejmě příliš nenadchla myšlenka, že by měl diskutovat s některými bojovnými černými odboráři, když jsou v takové náladě jako teď. Odborový svaz – a Matt Zaleski to dobře věděl – stál v takovýchto případech před těžkým dilematem. Kdyby zcela odmítl podporovat své bojovné černé příslušníky, ti by obvinili odborářské vůdce z rasových předsudků a z přisluhování kapitalistům. Kdyby však odborový svaz na druhé straně zašel ve své podpoře příliš daleko, mohl by se ocitnout v právně neudržitelné situaci jako organizátor nelegální stávky. Divoké stávky jsou postrachem pro vůdce Svazu automobilových dělníků, jako jsou Woodcock, Frazer, Greathouse, Bannon a ostatní, kteří získali svou reputaci nejen schopností tvrdě vyjednávat se zaměstnavateli, ale také dodržováním sjednaných dohod a řešením pracovních sporů podle předem stanovených zásad. Divoké stávky snižují autoritu odborů a podkopávají jejich argumenty při vyjednávání.

„Jestli si tuhle věc necháme přerůst přes hlavu, asi vám v Domě solidarity moc nepoděkují,“ podotkl Matt Zaleski. „Stávce může zabránit jenom jedno: když se tu dohodneme, a pak půjdeme dolů a naši dohodu ohlásíme.“

„To záleží na tom, jak si tu dohodu představujete,“ řekl Hlas. Bylo však zřejmé, že o Zaleského názoru uvažuje.

Matt Zaleski už věděl, co udělá, a věděl také, že s jeho řešením nebude nikdo zcela spokojený. Ani on sám. Je to ale všivá doba, pomyslel si trpce, když člověk musí své přesvědčení i hrdost schovat do kapsy jenom proto, aby udržel v chodu automobilovou továrnu.

Stroze oznámil: „Nikdo nebude propuštěn. Newkirk se vrátí do zaměstnání, ale od nynějška bude používat svých rukou k práci, a k ničemu jinému.“ Náměstek ředitele upřel pohled na Hlase. „Chtěl bych, aby vám i Newkirkovi bylo úplně jasné, že jestli se to bude ještě jednou opakovat, poletí. Než se vrátí na linku, promluvím si s ním sám.“

„Ztracený čas mu nahradíte?“ Na Hlasově tváři se objevil slabý úsměv triumfu.

„Je ještě v závodě?“

„Ano.“

Zaleski zaváhal, a pak zdráhavě přikývl. „Dobře. Dostane mzdu, pokud ovšem dokončí směnu. Ale o odvolání Franka už nechci nic slyšet.“ Otočil se na Parklanda. „A ty udělej to, cos říkal – promluv si s tím chlapcem. Řekni mu, že to bylo nedorozumění.“

„Tomu se říká omluva,“ ozval se Hlas.

Frank Parkland se díval vyjeveně z jednoho na druhého: „Taková prašivá, odporná, mizerná kapitulace!“

„Klid!“ ozval se varovně Zaleski.

„Hovno!“ Hřmotný dílovedoucí prudce vstal a vztyčil se nad náměstkem ředitele. „Tohle můžete brát klidně jenom vy – protože jste zatracenej zbabělec a nedokážete se postavit za správnou věc!“

Zaleski zrudl. „To bych si vyprosil,“ zařval. „Už ani slovo! Slyšels?“

„Slyšel.“ V Parklandově hlase i očích bylo opovržení. „Ale nelíběj se mi ani ty slova, co tu slyším, ani ten smrad, co tu cejtím.“

„Ty asi chceš, abych tě opravdu vyhodil!“

„Možná že jo,“ řekl dílovedoucí. „Možná že někde jinde je čistší vzduch.“

Chvíli bylo ticho, a pak Zaleski zamumlal: „Není. Občas to smrdí všude.“

Výbuch přešel a Matt Zaleski se ovládl. Neměl v úmyslu Parklanda vyhodit. Věděl, že kdyby to udělal, léčil by jenom menší křivdu větší křivdou. A kromě toho dobří dílovedoucí jsou vzácní. A Parkland sám výpověď nedá, ať tím vyhrožuje sebevíc, s tím Zaleski kalkuloval od začátku. Věděl náhodou, že Parkland má doma takové závazky, že pravidelný plat nutně potřebuje. Kromě toho zde v továrně už pracuje řadu let, a s věrnostními příplatky by se jistě těžko loučil. Ale to, co řekl před chvilkou o zbabělosti, to zabolelo. V té chvíli se náměstkovi ředitele chtělo zařvat, že Frank Parkland byl usmrkaný desetiletý kluk, když on, Matt Zaleski, lítal v bombardéru nad Evropou a nevěděl, v kterém okamžiku střepina protileteckého granátu prorazí trup letadla a rozerve mu vnitřnosti, tvář, rypák. Nebo kdy se jejich B-17F začne řítit v plamenech k zemi z výšky deseti kilometrů, jako se to stalo před očima kamarádů tak mnohým z Osmé letecké armády… Dobře si tedy rozmysli, komu nadáváš zbabělců, synáčku! A uvědom si, že jsem to já, a ne ty, kdo musí tuhle továrnu udržet v provozu a kdo kvůli tomu musí všelicos spolknout!… Zaleski však nic takového neřekl. Věděl, že něco z toho, nač myslel, je dávno pryč a pro dnešek už nic neznamená, že myšlenky a hodnoty se jaksi bláznivě a zmateně změnily a že jsou také různé druhy zbabělostí. Možná že má Frank Parkland pravdu, nebo aspoň částečně pravdu. Náměstek ředitele pocítil znechucení sám nad sebou.

„Pojďme do haly dát to do pořádku,“ řekl nahlas.

Vyšli z kanceláře – Zaleski první, za ním člen závodního výbor a nakonec zamračený Frank Parkland, plný vzdoru. Když scházeli po kovovém schodišti z kanceláře do montážní haly, zasáhl je šílený rachot strojů jako dělostřelecká přehradná palba. Schodiště ústilo nedaleko úseku montážní linky, kde se kovové tyče svářely do rámů, na nichž budou spočívat hotová auta. Hluk na tomto místě byl tak ohlušující, že dělníci, kteří pracovali metr od sebe, museli řvát jeden druhému do ucha, aby se dorozuměli. Kolem nich sršely na všechny strany vějíře jisker a vytvářely jakousi oslnivě modrobílou pyrotechnickou oponu. Salvy svářecích strojů a nýtovaček podbarvoval neustálý sykot jejich životního elixíru – stlačeného vzduchu. A ve středu toho všeho, v ohnisku činnosti, jako božstvo vymáhající si hold, pomalu a nezadržitelně, centimetr za centimetrem, se posunovala montážní linka. Když trojice procházela kolem linky, člen závodního výboru srovnal krok se Zaleskim a šel vedle něho. Postupovali podstatně rychleji než linka, takže auta, kolem kterých procházeli, byla čím dál tím kompletnější. Na podvozcích už byly namontovány motory, o kousek dál se chystalo spojení karoserie s podvozkem, který už pod ni klouzal. Chlapi na lince tomu říkali „soulož“.

Matt Zaleski po tom přelétl pohledem a jaksi ze zvyku zkontroloval klíčové body operace. Když náměstek ředitele s Hlasem a Parklandem procházeli kolem, hlavy dělníků se zdvihaly nebo se od nich odvracely. Ozvalo se i několik pozdravů, ale ne mnoho, a Zaleski si všiml, že většina černých i bílých dělníků, které potkávají, je zamračená. Přímo cítil, že tu vládne nálada odporu a neklidu. V továrnách se to čas od času stává, někdy bez příčiny, jindy pro maličkost, jako kdyby k erupci prostě muselo dojít a jako by si pouze hledala nejbližší možnost vybití. Sociologové, jak věděl, to označují jako reakci na nepřirozenou jednotvárnost života a práce. Člen závodního výboru nasadil kamenný výraz, snad aby tak dal najevo, že se druží s vrchností jenom z povinnosti a že mu to nedělá žádné potěšení.

„Jaký je to pocit,“ zeptal se ho Matt Zaleski, „přestat pracovat na lince?“

„Dobrý,“ odpověděl Hlas stroze.

Zaleski mu věřil. Lidé zvenčí, kteří přicházejí na prohlídku továrny, si často myslí, že dělníci si po nějakém čase zvyknou na všechen ten hluk, smrad, horko, na neúprosné pracovní tempo, na úkony, které se opakují donekonečna. Zaleski slýchal, jak návštěvníci o tom vykládají svým dětem, jako by mluvili o exponátech zoologické zahrady: „Ti jsou na to zvyklí. A většina jich je tu šťastná. Nevyměnili by tuhle práci za nic na světě.“ Když to slyšel, chtělo se mu vždycky křiknout: „Děti, nevěřte tomu! To je lež!“ Jako většina lidí, kteří znali automobilky zblízka, věděl i Zaleski, že jenom málo dělníků na výrobních linkách má v úmyslu udělat si z toho celoživotní zaměstnání, i když na lince třeba pracují už dlouhá léta. Zpočátku to obvykle brali jako něco dočasného, než najdou lepší práci. Pro mnohé z nich však – zvlášť pro ty s nedostatečným vzděláním – je výhodnější zaměstnání nedosažitelné, zůstává jen klamným snem. Dostali se do pasti. A je to past dvojitá: k výrobním linkám je na jedné straně poutají jejich vlastní závazky – manželství, děti, nájemné, splátky – a na druhé straně skutečnost, že výdělky v automobilovém průmyslu jsou ve srovnání s jinými průmyslovými odvětvími vysoké. Jenže ani mzdy, ani výhodný prémiový systém nic nemění na povaze práce, která je odpuzující a skličující. Mnohé operace vyžadují velkou tělesnou námahu, ale nejvíc se za práci zde platí psychicky – umrtvující jednotvárnost hodina za hodinou, den za dnem. Přitom povaha práce neposkytuje jednotlivcům nic, nač by mohli být hrdí. Člověk na montážní lince nikdy nepozná pocit, že něčeho dosáhl; prostě dává dohromady kousky – nasunul na šroub těsnící podložku, upevnil kovový pásek maticí. A pořád to jsou stejné podložky a pásky a matice, a znova a znova a znova a znova pořád dokola. Pracovní podmínky a ohlušující hřmot ztěžují vzájemný styk, a navázat s někým přátelské vztahy je nemožné. Léta ubíhají a lidé tu proti své vůli zůstávají dál. Někteří se nervově zhroutí. Téměř žádný nemá svou práci rád. Myšlenky dělníka na výrobní lince – stejně jako myšlenky vězně – se proto otáčejí kolem jediného středu: jak odtud uniknout. Částečným únikem je pracovní absence. A taky stávka. Obojí s sebou přináší vzrušení, přerušuje jednotvárnost – a to je v dané chvíli to hlavní.

Náměstek ředitele si uvědomil, že tato touha po změně je tak silná, že se ji teď možná už ani nepodaří zvrátit. „Nezapomeňte, jak jsme se dohodli,“ řekl Hlasovi. „Tu věc musíme dát rychle do pořádku.“ Odborář neodpověděl, a tak Zaleski dodal: „Dnešek pro vás může být užitečný. Dostal jste, co jste chtěl.“

„Ne všechno.“

„To hlavní ano.“

Za jejich slovy se skrýval životní fakt, který oba dobře znali: Jedním ze způsobů, jak uniknout výrobní lince, je i zvolení dělníka do odborové funkce na plný úvazek, což s sebou přináší i šanci postupovat dál po žebříčku Svazu automobilových dělníků. Hlas se nedávno touto cestou dal. Jenže tímto zvolením vstoupil do politiky; aby se tam udržel, musí být příště zvolen znova, což znamená, že v mezidobí musí jako každý jiný politik manévrovat a ucházet se o přízeň voličů. Jeho voliči jsou dělníci, jim musí imponovat a jejich požadavky se musí snažit plnit. To byl právě teď Hlasův problém.

„Kde je ten chlap Newkirk?“ zeptal se ho Zaleski.

Přicházeli k místu, kde se dnes ráno stal onen incident. Hlas kývl směrem k zákoutí s několika stoly a židlemi z plastické hmoty, kde o přestávkách svačili dělníci z montážní linky. Stála tam baterie automatů na kávu, nealkoholické nápoje, na cukroví. Zákoutí bylo odděleno od pracovního prostoru linkou, namalovanou na podlaze, která nahrazovala stěny. V této chvíli tam byl jediný člověk – robustní černoch s hrubými rysy. Držel v ruce cigaretu a pozoroval blížící se trojici.

„Povězte mu, že se může vrátit do práce, a nezapomeňte ani na to ostatní,“ řekl náměstek ředitele. „A pak mi ho sem pošlete.“

„Dobře,“ přikývl Hlas. Překročil linku na podlaze a s úsměvem si přisedl k obrovskému Newkirkovi.

Frank Parkland šel rovnou k mladému černochovi, který pracoval na lince. Něco mu s vážnou tváří říkal. Chlapec se nejprve tvářil rozpačitě, ale pak se ostýchavě usmál a přikývl. Dílovedoucí se dotkl jeho ramene a ukázal směrem k jídelnímu koutu, kde seděli s hlavami u sebe Hlas a Newkirk. Mladý dělník se znova usmál. Dílovedoucí napřáhl ruku. Mladý černoch ji po krátkém zaváhání stiskl.

Matt Zaleski uvažoval o tom, jestli by on sám dokázal zvládnout Parklandovu roli s takovou elegancí a tak dobře.

„Zdar, šéfe!“ ozvalo se z druhé strany montážní linky.

Zaleski se otočil. Byl to kontrolor vnitřního vybavení vozů, jeden z nejstarších pracovníků na lince. Tvář tohoto podsaditého chlapíka nápadně připomínala tvář Hitlera. Kamarádi mu proto pochopitelně říkali Adolf a jemu – Zaleski si jeho skutečné jméno nikdy nedokázal zapamatovat – se tento žert zřejmě tak zalíbil, že si dokonce začal česat své krátké vlasy do patky nad jedno oko. „Zdar, Adolfe.“ Náměstek ředitele se opatrně protáhl mezi žlutým kabrioletem a šedozeleným sedanem na druhou stranu linky. „Jak to dnes vypadá s kvalitou?“

„Pamatuju už horší dny. Vzpomínáte si na mistrovství světa?“

„Ani mi to nepřipomínejte.“

Baseballové mistrovství světa a zahájení lovecké sezóny v Michiganu jsou události, před kterými mají všichni odpovědní vedoucí automobilek hrůzu. Absence dosahuje rekordní výše a do práce často nechodí ani mistři a dílovedoucí. Kvalita vyrobených vozů jde prudce dolů a v průběhu mistrovství světa zhoršuje situaci ještě i to, že dělníci věnují větší pozornost svým tranzistorům než své práci.

Matt Zaleski si vzpomněl, že když roku 1968 vrcholilo mistrovství světa, které tehdy vyhrál místní klub Detroitští Tygři, řekl vztekle své ženě Fredě. „Auto, které se u nás dnes vyrobilo, bych nepřál ani svému nejhoršímu nepříteli.“ Bylo to rok před Fredinou smrtí.

„Tenhle speciál je rozhodně v pořádku.“ Adolf (nebo jak se vlastně jmenuje) mrštně prolezl šedozeleným sedanem. Pak se začal věnovat dalšímu autu na lince, sportovnímu vozu světle oranžové barvy s bílými zaoblenými sedadly. „Vsadil bych se, že tenhle je pro nějakou blondýnu,“ křikl Adolf z vozu. „A vůbec by mi nevadilo, kdybych byl na místě toho chlapa, co ji tu přeřízne.“

„Na takovou práci jste už moc měkkej,“ křikl Zaleski.

„Po ní bych byl ještě měkčí.“ Kontrolor vylezl z auta, poškrábal se v rozkroku a zamrkal. Továrenský humor nikdy nevynikal přílišnou jemností.

Náměstek ředitele se na Adolfa usmál. Dobře věděl, že tenhle kratičký lidský projev je jedním z mála, které tu dělník zažije za celou osmihodinovou pracovní dobu. Adolf se naklonil do dalšího vozu a kontroloval jeho vnitřní vybavení. Kontrolor má lehčí práci než většina ostatních na lince a obyčejně ji získá až za odsloužená léta. Jenže tahle práce s sebou nepřináší žádné finanční výhody a žádnou skutečnou moc. Spíš nevýhody. Když je kontrolor svědomitý a upozorní na každý nedostatek, naštvou se na něho dělníci a mohou mu různými způsoby velmi znepříjemnit život. Ani dílovedoucí nemají rádi příliš horlivé kontrolory. Nemají totiž rádi nic, co na jejich úseku zdržuje chod práce. Shora na ně tlačí vedoucí včetně – Matta Zaleského – aby plnili výrobní kvóty. Dílovedoucí mohou námitky kontrolorů odmítnout a často to také dělají. Jedním z okřídlených výroků, které kolují po automobilkách, jsou tři slova dílovedoucího, která obvykle následují po mávnutí rukou: „Nechte to běžet.“ A vůz s výrobní vadou se pohybuje po lince dál. Někdy jej zachytí ještě výstupní kontrola, ale častěji ne.

Člen závodního výboru a Newkirk vstali v jídelním koutě od stolu. Matt Zaleski se zadíval po lince kupředu a zbystřil pozornost. Zaujalo ho cosi na šedozeleném sedanu, od něhož ho teď už dělilo několik dalších vozů. Rozhodl se, že se na tento vůz podívá blíž, ještě než opustí tovární halu.

Všiml si, že Frank Parkland je na svém obvyklém stanovišti dílovedoucího. Zřejmě pokládá svou úlohu při řešení sporu za skončenou a vrátil se k práci. Má asi pravdu, pomyslel si Zaleski. Až na to, že od nynějška mu dá asi větší námahu udržet disciplínu. Ale všichni máme své problémy, krucinál. Parkland se bude muset vyrovnat s tím svým. Matt Zaleski se vrátil na druhou stranu linky a odborář s Newkirkem k němu vykročili. Černoch měl ruce v kapsách. Vstoje vypadal ještě mohutnější. Jeho tvář měla hrubé a výrazné rysy, odpovídající jeho postavě. Šklebil se.

Hlas řekl: „Seznámil jsem bratra Newkirka s řešením, které jsem pro něho dosáhl. Souhlasí, že se vrátí do práce, a bere na vědomí, že za ztracený čas dostane zaplaceno.“ Náměstek ředitele přikývl. Neměl v úmyslu obrat odborového funkcionáře o slávu. Jestli Hlas chce nafouknout malou potyčku do rozměrů bitvy o získání předmostí v Normandii, prosím, Zaleski proti tomu nic nenamítá. Ale Newkirkovi řekl ostře. „Přestaňte se šklebit. Nemáte proč.“ Zeptal se Hlase: „Řekl jste mu, že jestli se to stane ještě jednou, přejde ho smích úplně?“

„Řek mi to, co měl,“ prohlásil Newkirk. „Když k tomu nebudu mít žádnej důvod, nic se nestane.“

„Pěkně se naparujete,“ řekl Zaleski, „když člověk vezme v úvahu, že jsem vám teprve před chvilkou zrušil vyhazov.“

„Já se nenaparuju, pane! Já jsem rozhořčeném. Ale to holt vy, vy všichni, nejste schopný pochopit.“ Černoch doprovodil svou poslední větu gestem, které zahrnovalo i Hlase.

„Já jsem zase zatraceně rozhořčenej pro rvačky, které mi rozvracejí závod,“ vybuchl Zaleski.

„Ale ne z hloubky duše rozhořčenej! Ne zuřivej, že to až bolí!“

„Neštvete mě! Mohlo by se vám to nevyplatit.“

Newkirk zavrtěl hlavou. Na tak mohutného muže byl jeho hlas i pohyby překvapivě jemné. Jenom v šedozelených očích mu blýskalo.

„Vy nejste černej, člověče, vy nevíte, co to znamená. Vy nevíte, co je to rozhořčení, ani zuřivost. Našince bodá milión zatracenejch špendlíků každej den, od narození, a pak přijde nějakej bílej klacek, řekne člověku ‚černouš‘, a to je ten milióntej a první špendlík. O jeden víc, než může snýst.“

„No tak, no tak,“ ozval se odborář, „to jsme přece už urovnali. Už o tom nemluvme.“

„Ty mlč,“ zakřikl ho Newkirk, ale ani se na něho nepodíval. Očima si nepřestal vyzývavě měřit náměstka ředitele.

Nebylo to poprvé, co si Matt Zaleski v duchu říkal: Copak už opravdu celý svět zešílel? Životní krédo lidí, jako je Newkirk a milióny dalších – včetně Zaleského vlastní dcery Barbary – zřejmě je, že všechno, na čem kdysi záleželo – autorita, pořádek, úcta, morálka – dnes už nestojí ani za fajfku tabáku. Novou normou se stala drzost – ta drzost, která zní z Newkirkova hlasu a blýská mu z očí. Drzost, která má už i vlastní názvosloví: Newkirkovo rozhořčení z hloubky duše, jeho zuřivost se dají doplnit nebo nahradit stovkami jiných výrazů a frází, jako je třeba generační propast, sešikovat se, kčertu se vším, jít svou vlastní cestou, zapojit se, nafřtovat se… Přesný význam většiny těchto frází Matt Zaleski nechápal a čím častěji je slyšel, tím méně měl chuť je pochopit. Změny, s nimiž už nedokázal držet krok a kterým vlastně ani nerozuměl, ho unavovaly až k smrti. Uvědomil si v této chvíli, že jakýmsi podivným způsobem srovnává mohutného černého Newkirka s Barbarou, která je krásná, devětadvacetiletá, vysokoškolsky vzdělaná a bílá. Byl si jistý, že kdyby tu teď byla Barbara, zcela automaticky by se na věci dívala jako Newkirk, a ne jako on, její otec. Kristepane! Kéž by jemu bylo všechno aspoň zpoloviny tak jasné! Matt Zaleski pocítil hroznou únavu, ačkoliv jeho pracovní den teprve začínal.

Stroze řekl Newkirkovi: „Vraťte se do práce.“ Ale vůbec nebyl přesvědčen, že vyřešil situaci tak, jak ji vyřešit měl. Když Newkirk odešel, řekl Hlas: „Stávka nebude. Už jsem dal pokyny.“

„Mám snad poděkovat?“ zeptal se Zaleski kysele. „Za to, že nedojde k znásilnění?“

Odborář pokrčil rameny a odešel.

Šedozelený sedan, který vzbudil Zaleského pozornost, se zatím posunul po lince už dost daleko. Náměstek ředitele jej rychlými kroky dohonil. Překontroloval doklady v lepenkové krabici na mřížce chladiče, včetně rozpisu prací a vybavení. Jeho podezření se potvrdilo. Tento vůz nebyl jen „speciál“ – tedy auto, jemuž se má při montáži věnovat zvýšená pozornost. Byl to taky „kámoš dílovedoucího“. „Kámoš dílovedoucího“ – další termín z hantýrky automobilové továrny – je velice speciální vůz. Vzniká jako produkt rozkrádání a v případě tohoto šedozeleného sedanu jde o několik stovek dolarů. Matt Zaleski, který měl nadání zapamatovat si útržky informací a později je složit dohromady, si byl zcela jist, kdo v tom má prsty a proč to udělal.

Auto bylo určené pro jednoho člověka z reklamního oddělení automobilky. Podle rozpisu mělo být vybaveno velmi skromně, ale navzdory tomu byl sedan ‚naládovaný‘ (zase hantýrka) zvláštním příslušenstvím. Matt Zaleski přelétl pohledem přepychový volant, vrstvené pneumatiky s bílým pruhem, módní ocelové disky kol, dýmová skla a stereomagnetofon. Nic z toho nebylo uvedeno v rozpisu vybavení, který držel v ruce. Zdálo se také, že vůz dostal dvě vrstvy laku, což samozřejmě zvyšovalo jeho trvanlivost. Právě to upoutalo před chvílí Zaleského pozornost. Téměř jisté vysvětlení existence tohoto podivuhodného auta podpořilo několik skutečností, o kterých náměstek ředitele věděl. Před dvěma týdny se vdávala dcera jednoho zdejšího dílovedoucího. Muž z reklamního oddělení, jemuž byl určen tento vůz, mu udělal laskavost: zařídil, že svatební fotografie se objevily v detroitských i předměstských novinách, otec nevěsty byl nadšen. Mluvilo se o tom po celém závodě. Nu, a ostatní se dá lehce uhádnout. Muž z reklamního oddělení si mohl snadno zjistit, který den se má vyrobit jeho auto. Pak zřejmě zatelefonoval svému příteli dílovedoucímu a ten už se postaral, aby se šedozelenému sedanu věnovala na lince zvláštní péče. Matt Zaleski věděl, co by měl udělat. Měl by si své podezření ověřit tím, že by poslal pro toho dílovedoucího, a pak by měl předat řediteli továrny McKernonovi písemné hlášení. McKernonovi by nezbývalo nic jiného, než vyvodit z toho důsledky. V montážním závodě by se rozpoutalo peklo, a protože je do věci zapleten i ten člověk z reklamního oddělení, skandál by se rozšířil až na generální ředitelství automobilky. Matt Zaleski také věděl, že nic takového neudělá. Problémů má dost i bez toho. Zmatek kolem Parklanda. Newkirka a Hlase byl jen jedním z nich a dá se očekávat, že v jeho zasklené kanceláři na něho v této chvíli čekají další. O těch, které mu leží na stole už od rána, ani nemluvě. Zaleski si uvědomil, že na ty se ještě ani nepodíval.

Když přibližně před hodinou jel z Royal Oak do práce, poslechl si v autoradiu Emersona Valea, jehož považoval za idiota, jak zase svolává na automobilový průmysl hromy a blesky. Přitom si Matt Zaleski pomyslel – stejně jako teď – že by Valea moc rád posadil na pár dní za svůj pracovní stul, aby ten parchant poznal na vlastní kůži, co to obnáší vyrábět auta, co to stojí námahy, hořkostí, kompromisů a lidské energie. Matt Zaleski nechal šedozelený sedan šedozeleným sedanem a šel pryč. Když chcete řídit továrnu, musíte si někdy umět některých věcí nevšímat. A toto je jedna z nich. Aspoň že je dnes středa.

V PŮL OSMÉ RÁNO už byly desetitisíce lidí v Detroitu a okolí několik hodin v práci, ale řada jiných klidně spala. Buď proto, že si to mohli dovolit, nebo proto, že se do postele dostali teprve nedávno, po noční směně.

Erika Trentonová byla jednou z těch, kteří si to mohli dovolit. Ležela v polospánku v široké francouzské posteli pod přikrývkou potaženou hedvábím, která měkce doléhala na její pevné mladé tělo, a nehodlala vstát dřív než za takové dvě hodiny. Ospale, jen nejasně si uvědomujíc své vlastní myšlenky, snila o muži… ne o nějakém určitém muži, spíš o muži jako takovém… který ji vzrušuje, zmocňuje se jí… ještě! ještě!… Její manžel se jí tak nezmocnil už aspoň tři týdny, možná měsíc.

Vznášela se na rozhraní mezi bděním a spánkem jako na něžné přílivové vlně, a náhle ji napadlo, že vždycky takhle pozdě nevstávala. Na Bahamských ostrovech, kde se narodila a žila až do svatby s Adamem před pěti lety, vstala často před úsvitem a pomáhala otci spustit na vodu malý člun. Pak splývala na vodě vedle člunu, otec lovil ryby na vlečenou otáčivou návnadu a nad nimi vycházelo slunce. Otec míval rád k snídani čerstvou rybu a Erika mu ji v posledních letech, která trávila doma, po návratu z lovu sama připravovala.

Na počátku manželství, tedy v Detroitu, si ten svůj starý návyk zachovávala. Vstávala stejně časně jako Adam, připravovala snídani a snídala s ním. Adam horlivě a hlasitě chválíval její vrozené kuchařské umění, byl nadšený, jak v přípravě i toho nejjednoduššího jídla dovedla uplatnit fantazii. Podle jejího přání neměli služku, a tak Erika měla stále co dělat, zvlášť když o víkendech a o svátcích přijížděli domů z nedaleké přípravky na vysokou školu Greg a Kirk, Adamova dvojčata. To bylo ještě v době, kdy měla starosti, jak ji chlapci přijmou – Adam se rozvedl s jejich matkou jen několik málo měsíců před tím, než poznal Eriku, a než se oba do sebe tryskovou rychlostí zamilovali. Greg a Kirk ji však přijali okamžitě – skoro vděčně, protože už několik let své rodiče skoro neznali. Adam byl zavalený prací až po uši a matka chlapců, Francine, byla neustále někde v cizině. Kromě toho jim Erika byla blízká věkem. Bylo jí tenkrát sotva jednadvacet, Adam byl o osmnáct let starší, ale oba byli přesvědčeni, že věkový rozdíl neznamená vůbec nic.

Teď, po pěti letech, byl ten rozdíl pochopitelně stále stejný, ale zdál se být citelně větší. Bylo to zřejmě proto, že na začátku se jeden druhého nemohl sexuálně nabažit. Poprvé se bouřlivě pomilovali na bahamské pláži, ozářené měsícem. Erika stále ještě nemohla zapomenout na tu teplou noc provoněnou jasmínem, na bílý písek, na tiché šumění vody, na vánek v palmových listech, na hudbu, která k nim doléhala z osvětlené výletní lodi v nassauském přístavu. Znali se tehdy teprve pár dní. Adam byl po rozvodu na dovolené s přáteli v Lyford Cay a ti ho představili Erice v nassauském baru Charleyho Charleyho. Celý příští den strávili spolu a další právě tak. Nebyla to jejich první noc na pláži.

Jenže při dřívějších příležitostech Adamovi odolávala a teď si uvědomila, že už nemůže, a jenom bezmocně zašeptala: „Mohu přijít do jiného stavu.“ Adam odpověděl také šeptem: „My dva se vezmeme. Takže na tom nezáleží.“ Nepřišla do jiného stavu, ačkoliv si to od té doby mnohokrát přála. Potom se milovali často a vášnivě skoro každou noc a pak znova (ach, to bylo nádherné) ráno po probuzení. Za měsíc byla svatba. V nočním a ranním milování pokračovali pak i v Detroitu, navzdory tomu, že Adam musel do práce velmi časně. Erika brzo přišla na to, že vstávat za tmy patří neodlučitelně k životu vedoucího pracovníka automobilky.

Jenže přešly měsíce, pak i několik prvních let a Adamova vášeň opadla. Erika uznala, že to počáteční horečné tempo nemohl vydržet ani jeden z nich. Nečekala však, že to odejde tak brzo a tak úplně. Pociťovala změnu určitě ještě ostřeji proto, že začala mít čím dál tím méně práce. Greg a Kirk se teď vraceli domů jen zřídkakdy, oba odjeli z Michiganu na vysokou školu. Greg studoval medicínu na newyorské Columbii a Kirk novinařinu na Oklahomské univerzitě. Erika dřímala… Stále ještě se vznášela na rozhraní snu a skutečnosti.

V domě blízko Quarton Lake v severním předměstí Birminghamu bylo ticho. Adam odešel. Jako většina vedoucích pracovníků automobilového průmyslu zasedal za svůj pracovní stůl v půl osmé, a než přišla sekretářka, měl za sebou už hodinu práce. Před tím – jako obvykle – vstal tak brzo, aby si mohl zacvičit, dát si venku desetiminutový běh, pak se osprchovat a udělat si snídani. Erika ji přestala připravovat, když jí Adam dal otevřeně najevo, že mu společná snídaně zabírá příliš mnoho času.

Teď už ho vůbec netěšila ta klidná čtvrthodinka, kterou spolu trávili u jídelního stolu. Byl popudlivý a netrpělivý, aby už byl pryč. Jednou ráno prostě řekl: „Miláčku, zůstaň ležet. Já si udělám snídani sám.“ Udělal si ji i druhý den a další dny a pomalu sklouzli do nynějšího uspořádání věcí, i když Eriku skličovalo vědomí, že už Adamovi není na začátku jeho pracovního dne užitečná, že její vynalézavé snídaně, pěkně prostřený stůl a vlastně i její přítomnost ho spíš rozčilují než těší. Erice byl čím dál tím protivnější Adamův nezájem o to, co se děje doma. Naprosto ho pohltila práce v automobilce. Protivilo se jí i to, jak byl náhle přehnaně ohleduplný. Když zazvonil budík, Adam ho okamžitě umlčel, aby se Erika nestačila probudit, a okamžitě vstal z postele. A nebylo to přece ještě tak dlouho, co se při probouzení instinktivně objali a někdy se i rychle pomilovali, protože zjistili, že v těch krátkých horečných objetích dosáhnou vyvrcholení mnohem dřív než v noci. A zatímco Erika pak s bušícím srdcem lapala po dechu, Adam jí šeptával: „Řekni sama, víš o nějakém lepším způsobu, jak začít den?“ Teď už se to nestávalo. Ráno nikdy a v noci jenom velice zřídka.

Kdyby někdo bral v úvahu jen jejich rána, musel by je považovat za dva cizí lidi. Adam vstal, v rychlém sledu absolvoval svůj ranní program a odešel. Když ho dnes ráno Erika slyšela, jak přechází mezi koupelnou a kuchyní, napadlo ji, že by mohla vnést do těch vyježděných kolejí změnu, vstát a jít za ním. Pak si však uvědomila, že mu jde jen o to, aby se pohyboval co nejrychleji – zrovna tak jako auta, která navrhovala jeho konstrukční skupina. Třeba jako ten poslední model, ten orion, co už brzo předvedou veřejnosti. Že mu jde jen o to, aby už byl ve své kanceláři. A ostatně Adam s tou svou zatracenou výkonností dokáže udělat snídani stejně rychle jako ona – třeba i pro půltucet lidí, kdyby to bylo nutné. Přesto uvažovala dál o tom, že vstane, a její úvahy skončily, až když zaslechla, jak startuje a odjíždí Adamovo auto. Pak už bylo pozdě.

Ach, kdeže loňské sněhy jsou? Kam se poděla láska, život, idyla, kterou prožívali Adam a Erika Trentonovi, ještě zcela nedávno mladí milenci? Ach, kdeže jsou? Erika usnula. Když se probudila, bylo už dopoledne a škvírami žaluzií padaly do ložnice mdlé paprsky podzimního slunce. Dole bzučel a rámusil vysavač a Erice se ulevilo, že paní Goochová, která jim dvakrát týdně přicházela uklízet, se zřejmě dostala do domu sama. Znamená to, že ona, Erika, se s úklidem nemusí obtěžovat. Ostatně v poslední době stejně věnovala domácnosti mnohem méně pozornosti než kdysi. Na nočním stolku ležely ranní noviny. Asi je tam nechal Adam, občas to dělával.

Erika se opřela do polštářů, rozprostřela na nich své popelavě plavé vlasy a sáhla po novinách. Velká část titulní stránky byla věnována útoku Emersona Valea na automobilový průmysl. Erika článek jen přelétla, nezajímal ji, i když někdy sama toužívala dát tomu neosobnímu světu automobilů pořádně co proto. Nikdy se o něj příliš nestarala, ani když se přestěhovala do Detroitu, jen kvůli Adamovi se tehdy pokoušela dát najevo trošku zájmu. Odpuzovalo ji, že většina lidí v automobilce se nezajímá o nic jiného než o svou práci a na nic jiného ani nemá čas. Otec Eriky, kapitán dopravního letadla, byl dobrý pilot, ale jakmile vylezl z kabiny a přišel domů, pustil práci z hlavy. Doma ho více zajímala rodina, rybaření, amatérská tesařina, knížky, brnkání na kytaru a někdy se třeba i jen tak vyvaloval na slunci. Erika věděla, že její matka a otec spolu dodnes spí mnohem častěji než ona s Adamem.

Když jim tenkrát zčistajasna oznámila, že si Adama vezme, otec řekl: „Jsi dospělá holka a vždycky jsi měla svou hlavu. Nebudu ti to tedy rozmlouvat. To by stejně nemělo cenu a bude lepší, když půjdeš z domova s mým požehnáním než bez něj. A možná si časem zvyknu, že můj zeť je skoro stejně starý jako já. Zdá se to být slušný člověk, líbí se mi. Ale v jednom tě musím varovat: je moc ctižádostivý a ty ještě nevíš, co to může znamenat, zvlášť tam nahoře v Detroitu. Jestli to mezi vámi dvěma přestane klapat, bude to kvůli té jeho ctižádostivosti.“

Erika si teď často říkávala, jak byl její otec prozíravý – a jakou měl pravdu. Znova se vrátila k novinám a k Emersonovi Valeovi, jehož tvář se na ni dívala z velké fotografie v šířce dvou sloupců. Napadlo ji, jak dobrý je asi tenhle mladík v posteli. Pak si pomyslela, že asi moc ne. Říká se o něm, že v jeho životě není žádná žena, ale ani žádný muž – navzdory nevydařeným pokusům přilepit mu na čelo potupné znamení homosexuála, zdá se, že po světě běhá odporně velké množství unavených mužských a impotentů. Erika apaticky obrátila stránku. V novinách toho nebylo moc zajímavého. Pokud jde o mezinárodní situaci, vládl na světě dnes stejný zmatek jako včera, a společenskou rubriku okupovala stejně jako celý Detroit auta: Fordové hostili nějakou italskou princeznu. Rocheové odjeli do New Yorku, Townsendové navštívili koncert symfonického orchestru a Chapinové stříleli kachny v Severní Dakotě.

Na další stránce se Erika zastavila u sloupku, v němž Ann Landersová odpovídala na dopisy čtenářek, a v duchu ji napadlo, že ona by jí mohla napsat asi toto: Trápí mě otřepaný problém všech vdaných žen, Ann. Vyprávějí se o něm vtipy, ale ty vtipy si vymýšlejí lidé, kteří o tom nic nevědí. Řeknu ti to otevřeně, Ann, jako žena ženě. Jsem prostě málo ukojená… A v poslední době úplně neukojená…

Erika netrpělivým a vzteklým gestem zmuchlala noviny a odhodila přikrývku. Vyklouzla z postele, šla k oknu a prudce zatáhla za šňůru žaluzií. Ložnice se rozsvítila denním světlem. Erika se rozhlédla. Hledala hnědou kabelku z krokodýlí kůže, kterou měla včera venku. Našla ji na toaletním stolu. Přehrabávala se v ní, dokud nenašla malý zápisníček vázaný v kůži. Odnesla si jej k telefonu na Adamově straně postele a už cestou v něm listovala. Telefonní číslo ze zápisníčku vytočila rychle – aby si to ještě na poslední chvíli nerozmyslela, pak čekala a všimla si, že se jí třese ruka. Opřela si ji o postel.

Ve sluchátku se ozval ženský hlas: „Detroitská ložiska a převody.“ Erika řekla jméno, které měla poznamenané v zápisníčku tak nečitelně, že je dokázala rozluštit jenom ona. „V kterém oddělení pracuje?“

„Myslím, že v prodejním.“

„Okamžik, prosím.“ Erika slyšela někde vedle hluk vysavače. Aspoň si může být jistá, že paní Goochová neposlouchá za dveřmi. Ve sluchátku to klaplo a ozval se jiný hlas, ale ne ten, který čekala. Erika zopakovala jméno. „Jasně, ten je tady.“ Slyšela zavolání: „Ollie!“ Druhý hlas řekl: „Já si to vemu.“ A pak, už zřetelněji: „Haló?“

„Tady Erika.“ Nejistě dodala: „Víš, setkali jsme se…“

„To víš, že si tě pamatuju. Kde jsi?“

„Doma.“

„Na jakým čísle?“ Erika mu je nadiktovala. „Polož to. Já ti hned brnknu.“ Nervózně čekala, náhle si nebyla jistá, jestli se přinutí zvednout sluchátko, ale když telefon zazvonil, zvedla je hned. „Ahoj, kočko!“

„Ahoj,“ řekla Erika. „Na některý rozhovory jsou některý telefony horší a některý lepší, chápeš?“

„Chápu.“

„Dlouho jsme se neviděli.“

„Ano. Dlouho.“ Pauza. „Cože tak najednou voláš, kočko?“

„Tak. Myslela jsem… že bychom se mohli sejít.“

„Proč?“

„Mohli bychom se jít někam něčeho napít.“

„To jsme dělali posledně, pamatuješ? Celý odpoledne v tom odporným baru v Queensway Inn.“

„Já vím, ale…“

„A to samý jsme dělali i předtím.“

„To bylo přece poprvně, jak jsme se seznámili.“

„Tak dobře, to nepočítám. První rande si vede ženská po svým, to beru. Jenže druhý už musí mít pod palcem mužskej, to je jasný. A já jsem posledně ztratil celý odpoledne kecáním. Takže se ptám – jak si to představuješ teď?“

„Myslela jsem… kdybychom si mohli jen chvilku pohovořit, tak bych ti vysvětlila…“

„Žádný takový.“ Ruka, v níž držela sluchátko, jí klesla. Proboha, co to vůbec dělá, že vůbec mluvíš s takovým… Vždyť jsou i jiní muži. Ale kde?

Ve sluchátku se ozval skřípavý zvuk. „Jsi tam ještě, kočko?“

Erika zvedla ruku. „Ano.“

„Poslyš, něco se tě zeptám. Chceš se se mnou vyspat?“

Erika polkla slzy. Byly to slzy ponížení, hnusila se sama sobě. „Ano,“ řekla. „Ano, chci.“

„Doufám, že to tentokrát myslíš vážně. A že zase nebudem ztrácet mládí kecáním!“

Panebože! Copak chce, abych mu dala písemné potvrzení? Přemýšlela: může být ženská tak zoufalá, že snese i tohle? Zřejmě ano. „Myslím to vážně,“ řekla Erika.

„Prima, nanynko! Co kdybysme do toho praštili příští středu?“

„Já myslela… nešlo by to dřív?“ Příští středu – to je až za týden.

„Promiň, kočko, ale to je vyloučený. Mám služební cestu. Za hodinu si to hasím do Clevelandu. Budu tam pět dní.“ Zachechtal se do telefonu. „Musím trošku prohnat kočky v Ohiu.“

Erika se nuceně zasmála: „Ty se vyznáš!“

„To bys mrkala.“ Ne, nemrkala, pomyslela si Erika. Už mě nemůže nikdy nic překvapit. „Brnknu ti hned, jak se vrátím. Zatím ji pro mě opatruj.“ Znova se odmlčel a pak řekl: „Budeš příští středu v pořádku? Teda – jistě chápeš, jak to myslím.“

Erika se přestala ovládat: „Samozřejmě chápu. Myslíš, že jsem tak blbá?“

„To bys mrkala, kolik ženskejch na to vůbec nemyslí.“

Jakousi oddělenou částečkou mozku, jako by byla divákem a ne účinkujícím, jí bleskla myšlenka: Jestlipak se tenhle člověk někdy pokusil, aby se s ním žena cítila dobře a ne odporně?

„Už musím vypadnout, kočko. Zpátky do robotárny. Čas jsou peníze!“

„Na shledanou,“ řekla Erika.

„Ahoj.“

Zavěsila. Zakryla si tvář rukama a rozplakala se. Slzy jí tekly mezi dlouhými štíhlými prsty. Později, když se v koupelně myla a líčila, aby co nejlíp zamaskovala stopy po pláči, se Erika přesvědčovala: Musí přece existovat cesta, jak z toho ven. K té věci za týden nemusí vůbec dojít. Adam tomu může zabránit, i když se to nikdy nedoví. Kdyby si ji jen v některou z příštích sedmi nocí vzal, jak to manžel může a má, uklidnila by se a pak by se jí snad nějak podařilo zatlačit hlad svého těla do rozumných mezí. Touží – a vždycky toužila – jenom po tom, aby ji někdo miloval a potřeboval a aby mu lásku mohla vracet. Adama ještě pořád miluje. Erika zavřela oči při vzpomínce na tu první noc na bahamské pláži. Pomůže Adamovi, rozhodla se. Dnes v noci, a když to bude potřeba, tak i zítra, pozítří… Musí být neodolatelně přitažlivá. Umyje si vlasy voňavým šamponem, navoní se pižmovým parfémem, tou vzrušující vůní, obleče si tu nejprůsvitnější košilku… Počkat! Koupí si v Birminghamu novou – ještě dnes, teď dopoledne, hned… Spěšně se začala oblékat.

VĚHLASNÁ BUDOVA generálního ředitelství automobilové společnosti obložená šedým kamenem, v jaké by klidně mohl zasedat senát Spojených států, byla ještě tichá, když Adam Trenton vjížděl ve svém krémovém sportovním kupé do podzemních garáží. Pneumatiky zaječely, jak ostře vybral zatáčku a vjel na své vyhrazené místo v parkovišti pro vedoucí pracovníky. Pružně vystoupil z vozu a klíčky nechal v zapalování. V noci pršelo a kapky vody zanechaly stopy na vyleštěné karoserii.

Garážní služba vůz jako obvykle zaveze do umývárny, natankuje a zařídí případné opravy. Každého půl roku nové osobní auto podle vlastního výběru a se vším speciálním vybavením, plus benzín a údržba – to patří k výhodám lidí na všech vyšších místech automobilové společnosti. Většina z nich si vybírá luxusní vozy – chryslery a imperiály, lincolny, cadillaky, podle toho, u které společnosti pracují. Jen málokteří – jako Adam – dávají přednost něčemu lehčímu a sportovnějšímu, s motorem o vysokém výkonu.

Adam Trenton šel po černé navoskované podlaze garáže zářící čistotou a podzemím se rozléhala ozvěna jeho kroků. Pozorovatel by v něm viděl pružného atletického muže v šedém obleku, jenž oslavil před jedním nebo dvěma lety čtyřicítku, vysokého, se širokými rameny a s hranatou hlavou mírně nachýlenou kupředu, jako by poháněla celé tělo. V poslední době se Adam Trenton oblékal konzervativněji než dříve, ale stále byl elegantní a trošinku švihácký. Měl ostré a výrazné rysy, modré oči, rovná pevná ústa mu dodávala poněkud umíněného výrazu, ale smysl pro humor, který mu seděl v koutcích úst, tento výraz zase změkčoval. Celkově působil dojmem otevřené počestnosti. Umocňovala to ještě naprostá upřímnost, s níž hovořil a která jeho posluchače často vyváděla z rovnováhy. Byla to ovšem taktika, jíž se naučil užívat záměrně. Pohyboval se sebevědomě. I způsobem chůze jako by dával najevo, že ví, kam chce dojít.

V ruce měl Adam Trenton symbol vedoucího pracovníka automobilového průmyslu – nabitou aktovku. Byly v ní spisy, které si včera přinesl domů a na nichž pracoval od večeře až do chvíle, kdy byl čas jít spát. Mezi několika auty, která už stála v parkovišti generálky, spatřil Adam dvě limuzíny náměstků generálního ředitele. Stály poblíž zvláštního výtahu, který spojoval garáže s jediným poschodím budovy, totiž se čtrnáctým patrem – královstvím nejvyšších funkcionářů společnosti.

Parkoviště nejblíže výtahu bylo vyhrazeno předsedovi správní rady, další generálnímu řediteli; pak přišla parkoviště náměstků generálního ředitele podle pořadí jejich důležitosti. Místo na kterém člověk parkoval – to byl v automobilovém průmyslu důležitý znak jeho prestiže. Čím vyšší funkce, tím kratší cesta od auta k psacímu stolu. Jedna ze dvou zaparkovaných limuzín patřila Adamovu šéfovi, náměstkovi ředitele pro vývoj, druhá náměstkovi pro styk s veřejností.

Adam vyběhl po krátkém schodišti, bral schody po dvou, vešel do hlavní haly, nastoupil do osobního výtahu a zmáčkl tlačítko devátého patra. Byl v kabině sám a netrpělivě čekal, až elektronkový kontrolní mechanismus dá povel ke startu, a potom cestou vzhůru pocítil jako obvykle dychtivost ponořit se do práce nového dne. Jako vždy, už skoro dva roky, měl plnou hlavu orionu. Fyzicky se Adam cítil dobře. Trápil ho jen jakýsi pocit nervozity – duševního napětí, jehož si začal v poslední době být vědom. Bylo to otravné, nelogické, ale stále obtížněji se mu to dařilo překonávat. Vytáhl z vnitřní kapsy malou zelenočernou pilulku, vložil si ji do úst a spolkl. Od výtahu kráčel Adam do své pracovny tichou opuštěnou chodbou – zůstane taková ještě hodinu. Pracovnu měl v rohu budovy, což byl další symbol vysoké příčky na společenském žebříčku, který znamenal jen o málo méně než vyhrazené parkoviště náměstka ředitele.

Když vešel, spatřil na psacím stole své sekretářky hromadu právě došlé pošty, Bývala doba, na začátku jeho kariéry, že se Adam zastavil a prohrábl se dopisy, aby zjistil, co je nového a zajímavého, ale tohoto zvyku se už dávno zbavil. Teď si příliš cenil svého času, aby si dopřával takové slabůstky. Jednou z povinností prvotřídní sekretářky je – jak jednou prohlásil generální ředitel společnosti – „přefiltrovat“ tu horu papíru, která hrozí zavalit jejího šéfa. Sekretářka má být první, komu se to všechno dostane do rukou, ona má podle své úvahy rozhodnout, co dá k vyřízení jinam, aby se mozek vedoucího pracovníka mohl soustředit na základní věci a nezatěžovat se detaily, které je možno svěřit pracovníkům na nižších funkcích.

To je důvod, proč se z těch tisícovek dopisů, které majitelé automobilů každý rok adresují vedoucím pracovníkům automobilek, jen málokterý dostane přímo k adresátovi. Všechny takové dopisy nejdříve roztřídí sekretářky a pak je pošlou příslušným oddělením, která je běžně vyřizují. Jednou za rok se sestavuje přehled všech stížností a komentářů k prostudování, ale žádný z vedoucích pracovníků se jim nemůže věnovat podrobně a přitom vykonávat svou práci. Dochází ovšem k výjimečným případům, když pisatel dopisu je natolik chytrý, že jej pošle na soukromou adresu vedoucího pracovníka – tu není těžké zjistit, neboť většina z nich je uvedena v almanachu Kdo je kdo. Potom si vedoucí pracovník nebo jeho žena dopis možná přečtou, některý z nich vzbudí jejich zájem a přešetří jej osobně.

První, co Adamu Trentonovi padlo v jeho pracovně do oka, bylo zářící oranžové světélko na skříňce interkomunikačního zařízení vedle psacího stolu. Znamenalo to, že ho volal náměstek ředitele pro vývoj, a skoro určitě ho volal dnes ráno. Adam stiskl tlačítko nad světélkem a čekal.

Ozval se naléhavý, zásluhou interkomu kovově znějící hlas: „Tak na co se vymluvíš dnes? Havárie na dálnici, nebo jsi zaspal?“

Adam se dal do smíchu a mrkl na nástěnné hodiny. Ukazovaly sedm hodin dvacet tři minuty. Stlačil páčku, která ho spojila s pracovnou náměstka o pět pater výš.

„Ty přece znáš můj problém, Elroyi. Já se prostě nedokážu vyhrabat z postele.“.

Stávalo se zřídkakdy, že šéf vývoje přišel do práce dřív než Adam, ale když se mu to podařilo, rád z toho vytěžil co nejvíc.

„Adame, co máš na programu pro příští hodinu?“

„Pár věcí. Nic, co by nemohlo počkat.“

Během rozhovoru Adam pozoroval okny své pracovny ranní provoz na dálnici. Teď byl dost velký, i když rozhodně ne tak jako před hodinou, kdy se dělníci sjížděli do továren na denní směnu. Brzo se však hustota provozu opět změní, až se do spěchajících proudů zařadí auta tisícovek úředníků, kteří teď právě sedí doma u snídaně. Zhušťování a zřeďování provozu na dálnici, podobné nárazům větru, Adama vždycky fascinovalo – nebylo to nic překvapujícího, neboť automobily, základní sloka silničního provozu, byly idée fixe jeho existence. Sestrojil si na to zvláštní stupnici – něco jako je Beaufortova stupnice síly větru – od jedničky až do desítky a podle ní měřil hustotu provozu. Právě teď, řekl si v duchu, platí stupeň pět.

„Byl bych rád, kdybys sem na chvilku přišel,“ řekl náměstek Elroy Braithwaite. „Asi víš, že náš drahý přítel Emerson Vale zase vyrazil na válečnou stezku.“

„Vím.“ Adam si přečetl zprávu Free Pressu o Valově nejnovějším výpadu, než nechal noviny ležet vedle postele, v níž spala Erika.

„Někteří novináři chtějí, abychom k tomu zaujali stanovisko. Jaké si tentokrát myslí, že bychom měli.“

Jake Earlham byl náměstek ředitele pro styk s veřejností, majitel druhého auta, které stálo na parkovišti, když Adam dorazil do práce.

„Já s ním souhlasím,“ řekl Adam. „Zdá se, že to mám udělat já, ale byl bych rád, kdybys byl u toho. Bude to neformální. Někdo z Associated Pressu, ta žába z Newsweeku, zpravodaj Wall Street Journalu a Bob Irvin z Detroit News. Pustíme je sem všechny najednou.“

„Dostaneme nějaké zásadní instrukce?“

Tiskovým konferencím automobilové společnosti obvykle předcházela důkladná příprava. Oddělení pro styk s veřejností sestavilo seznam předpokládaných otázek a vedoucí pracovníci si je prostudovali. Někdy se konaly předem i zkoušky, při nichž pracovníci oddělení pro styk s veřejností hráli reportéry. Velká tisková konference se plánovala celé týdny dopředu, takže mluvčí automobilky na ni byli připraveni stejně důkladně, jako je na setkání se zástupci tisku připraven prezident Spojených států. A někdy možná i důkladněji.

„Žádné instrukce nebudou,“ řekl Elroy Braithwaite. „Jake a já jsme se rozhodli, že tentokrát tomu dáme volný průchod. Povíme jim prostě svůj názor. A to platí i pro tebe.“

„Dobře,“ odpověděl Adam. „Mám přijít hned?“

„Asi za deset minut. Zavolám tě.“

Adam tedy čekal. Zatím vytáhl z aktovky práci, kterou dělal včera večer, a namluvil do diktafonu sérii pokynů pro svou sekretářku Ursulu Coxovou, která si s nimi po svém příchodu jako obvykle spolehlivě poradí. Většina Adamovy domácí práce a také většina pokynů se týkala orionu. Jako ředitel odboru pro vývoj perspektivních vozidel měl nesmírně mnoho práce s tímto novým, dosud tajným modelem. Dnes se uskuteční s orionem na autodromu společnosti pětačtyřicet kilometrů od Detroitu kritická série zkoušek hlučnosti a vibrace. Adam, který pak bude muset učinit definitivní závěry, se rozhodl, že se spolu s kolegou z návrhářského střediska zkoušek zúčastní.

Jeden z pokynů pro Ursulu tedy zněl, aby kvůli právě svolané tiskové konferenci přesunula zkoušky na autodromu o dvě hodiny. Bude dobré, řekl si Adam, když si ještě před schůzkou s novináři znova přečte ten článek o Emersonovi Valeovi. V hromadě pošty v předpokoji, byly také některé raníky. Vybral si Free Press a New York Times, vrátil se do pracovny a začetl se do nich. Tentokrát si bod za bodem uložil do paměti všechno, co Vale včera ve Washingtonu řekl.

Jednou se s Emersonem Valem setkal, když automobilový kritik přijel do Detroitu přednášet. Podobně jako několik dalších vedoucích pracovníků automobilového průmyslu Adam Trenton ze zvědavosti přišel na přednášku, a když ho před ní Valeovi představili, překvapilo ho, že je to zajímavý a příjemný mladý muž a vůbec ne odporná a otravná figura, jak očekával. Byl příjemný a později na pódiu, mluvil plynně a lehce a obratně argumentoval. Adam byl nucen připustit, že jeho vystoupení na něho udělalo dojem, a soudě podle potlesku měla velká část posluchačů – kteří za vyslechnutí přednášky museli zaplatit vstupné – stejné pocity. Přednáška měla jen jednu vadu na kráse. Pro specialisty byly mnohé argumenty Emersona Valea děravé jako ementál. Vale útočil na technicky vysoce vyvinuté odvětví průmyslu, ale přitom bylo jasné znát, že mu chybějí technické znalosti, a často se mýlil při popisu mechanických funkcí. Technické předpoklady z nichž vycházel, se daly interpretovat několika různými způsoby; Vale si z těchto interpretací vybíral jenom ty, které vyhovovaly jeho úhlu pohledu. V jiných případech příliš zevšeobecňoval. I když měl právnické vzdělání, ignoroval základní pravidla podávání důkazů. Dohady, zprávy z druhé ruky, nepodložené pověsti vydával za fakta a občas, jak se Adamovi zdálo, mladý kritik fakta úmyslně překrucoval. Vracel se do minulosti a vypočítával nedostatky, které výrobci automobilů už dávno přiznali a napravili. Vznášel obvinění, která se nezakládala na ničem jiném než na dopisech, jež dostával od nespokojených automobilistů. Stahoval kůži z automobilového průmyslu za špatné výtvarné řešení, mizernou kvalitu a nedostatek bezpečnostních zařízení, ale současně ignoroval všechny problémy výrobců a jejich evidentní snahu tyto nedostatky odstranit. Na automobilových společnostech a jejich zaměstnancích neviděl nic dobrého, jenom lhostejnost, nedbalost a zlou vůli.

Emerson Vale vydal knihu s titulem Americké auto – po všech stránkách nespolehlivé. Byla to obratně napsaná kniha, měla stejný šarm jako její autor. Stala se bestsellerem a její zásluhou se Vale držel v popředí veřejného zájmu řadu měsíců. Potom však veřejnost na Emersona Valea začala zapomínat, protože zřejmě řekl skoro všechno, co mohl. Jeho jméno se v novinách objevovalo stále řidčeji a pak po nějakou dobu vůbec ne. To Valea vybičovalo k nové aktivitě. Potřeboval publicitu jako drogu a zřejmě byl ochoten prohlásit cokoli, jen aby své jméno udržel v popředí zájmu. Prohlásil se za „mluvčího spotřebitelů“ a znova zaútočil na automobilový průmysl, prohlašoval, že určité vozy mají konstrukční chyby, a noviny mu to otiskovaly, i když se později některá jeho tvrzení ukázala jako nepravdivá. Přemluvil jednoho senátora, aby citoval podvodně získané údaje o výrobních nákladech jedné automobilové společnosti, které byly brzo nato odhaleny jako falešné. Senátor se zesměšnil. Vale měl ve zvyku telefonovat reportérům velkoměstských deníků – na jejich účet a často v noci – náměty k článkům, v nichž se náhodou objevovalo jméno Emerson Vale, ale z kterých se při bližším pohledu vyklubaly novinářské kachny. V důsledku toho novináři, kteří od Valea očekávali šťavnatá sousta, byli čím dál opatrnější a nakonec mu někteří vůbec přestali důvěřovat. I když byl Emerson Vale usvědčen ze lži, nikdy nepřipustil, že se dopustil chyby – přesně jako jeho předchůdce na poli kritiky automobilového průmyslu Ralph Nader. A nikdy se neomluvil, jako se třeba jednou společnost General Motors omluvila Naderovi za své neoprávněné vměšování do jeho soukromého života. Naopak. Vale nadále útočil na všechny výrobce automobilů a občas se mu podařilo získat celonárodní pozornost, jako například včera ve Washingtonu.

Adam složil noviny. Pohledem z okna se přesvědčil, že provoz na dálnici se zvýšil na stupeň šest.

Za chvíli zabzučel interkom. „Čtvrtá velmoc se právě dostavila,“ řekl náměstek ředitele pro vývoj. „Chceš si zahrát na pátou?“

Cestou nahoru si Adam uvědomil, že dnes musí zavolat svou ženu. Věděl, že Erika je v poslední době nešťastná, že se jim spolu žije hůř než v prvním nebo druhém roce manželství, které tak slibně začínalo. Cítil, že příčina je částečně v tom, že se každý večer vrací domů strašně unavený, a to je oba vždycky ničí. Toužil však, aby Erika chodila víc do společnosti a aby se naučila bavit se po svém. Povzbuzoval ji k tomu a staral se o to, aby měla tolik peněz kolik potřebuje.

Finanční problémy naštěstí neměli, protože v práci neustále postupoval a podle všech předpokladu se dostane ještě výš. Z toho by měla mít radost každá žena. Adam věděl, že si Erika stále ještě nemůže zvyknout na to, že mu jeho práce zabírá tolik času a energie. Ale je přece „automobilovou manželkou“ už pět let a měla by se s tím smířit, jako se s tím smířily manželky jeho kolegů. Někdy ho napadlo, jestli to nebyla chyba, že si vzal ženu o tolik mladší než je sám, i když po duchovní stránce nikdy neměli ty nejmenší problémy. Erika je na své mládí velice bystrá a inteligentní a Adam si všiml, že s mladšími muži si rozumí jen velmi zřídka. Čím víc o tom přemýšlel, tím mu bylo jasnější, že své problémy budou muset brzo nějak řešit. Ve čtrnáctém poschodí, když vstoupil na území generálního štábu, však Adam své osobní starosti pustil z hlavy.

V pracovním apartmá náměstka generálního ředitele pro vývoj právě dokončoval Jake Earlham, náměstek pro styk s veřejností, představování přítomných. Earlham, plešatý a podsaditý, býval před mnoha lety novinářem a teď vypadal jako pedantský pan Pickwick. Neustále buď kouřil dýmku, nebo s ní gestikuloval. Teď jí zamával na pozdrav Adamu Trentonovi. „Moniku z Newsweeku asi znáš.“

„Už jsme se potkali.“ Adam se uklonil malé brunetce, která se usadila na pohovce.

Chladně se na něho usmála, jako by dávala najevo, že na reprezentantku New Yorku neplatí žádný detroitský šarm, sebeobratněji uplatňovaný. Jednu pěknou nohu si přehodila přes druhou pěknou nohu a z její cigarety líně stoupal dým. Vedle Newsweeku seděl na pohovce Wall Street Journal, růžovoučký reportér ve středních letech jménem Harris. Adam si s ním potřásl rukou a pak podal ruku zástupci agentury Associated Press, upjatému mladému muži s poznámkovým blokem. Mladík ho úsečně pozdravil. Bylo na něm vidět, že se už nemůže dočkat začátku tiskové konference. Posledním novinářem v místnosti byl plešatý a žoviální Bob Irvin z listu Detroit News.

„Buďte zdráv, Bobe,“ řekl Adam.

Irvina, který psal denní rubriku o automobilových záležitostech, znal nejlíp. Byl dobře informovaný a lidé v automobilovém průmyslu si ho vážili, i když to nebyl žádný patolízal, a pokládal-li to za oprávněné, dovedl ve své rubrice citelně bodnout. V minulosti Irvin hodně a sympatizujícím způsobem psal jak o Ralphu Naderovi, tak o Emersonu Valeovi. Elroy Braithwaite, náměstek pro vývoj, si sedl do křesla v pohodlném salónku, kde se shromáždili.

„Tak kdo začne?“ zeptal se s přátelským úsměvem.

Braithwaite, jemuž spolupracovníci říkali kvůli jeho hřívě pečlivě načesaných šedivých vlasů „Stříbrná liška“, měl na sobě pěkně střižený eduardovský oblek a honosil se ještě dalším osobním poznávacím znamením – obrovskými knoflíky do manžet. Styl jeho obleku i chování ostatně přesně odpovídaly okolí. Podobně jako ostatní pracovny náměstků generálního ředitele i jeho pracovna byla přepychová. Stěny byly obložené vzácným africkým dřevem a zdobené brokátem, podlahu pokrýval vysoký měkký koberec. Každý, kdo v automobilové společnosti dosáhl tak vysokého postavení, si je musel zasloužit dlouhou a houževnatou prací. Když se sem však vyšvihl, začaly mu jeho pracovní podmínky usnadňovat různé příjemnosti, včetně takovéto pracovny s přilehlou šatnou, ložnicí a soukromou jídelnou o patro výš. A také sauna a masér, který byl kdykoli k dispozici.

„Snad by měla dostat přednost dáma,“ ozval se Jake Earlham, který se usadil u okna, ostatním za zády.

„Dobře,“ řekla brunetka z Newsweeku. „Tak jakou nejnovější pohádku jste si vymysleli o tom, proč jste nezačali nějaký pořádný program vývoje parního automobilového motoru, který nekazí vzduch?“

„Pohádky nám právě došly,“ pravil Stříbrná liška. Braithwaitův výraz se nezměnil, jenom jeho hlas zazněl trochu ostřeji. „A kromě toho parní motor je už hotový. Sestrojil ho jeden chlapík jménem George Stevenson. Nezdá se nám, že od jeho doby došlo k nějakému podstatnému pokroku.“ Zástupce agentury Associated Press si nasadil brýle s tenkou obroučkou a netrpělivě se přes ně podíval. „Takže zábavu bychom měli za sebou. Co kdybychom se teď pustili do rozumných otázek a odpovědí?“

„Myslím, že bychom měli,“ řekl Jake Earlham a omluvně dodal: „Měl jsem si uvědomit, že agentury mají brzo uzávěrku pro odpolední vydání novin na východním pobřeží.“

„Děkuji vám,“ pravil muž z Associated Pressu. Obrátil se na Elroye Braithwaita: „Pan Vale včera večer obvinil automobilové společnosti ze zločinného spiknutí a ještě z pár jiných věcí, protože nevyvinuly žádné seriózní úsilí zkonstruovat nějakou alternativu ke spalovacímu motoru. Tvrdí taky, že parní a elektrické motory už existují. Mohl byste to komentovat?“

Stříbrná liška přikývl. „Pan Vale má pravdu v tom, že takové motory už existují. Jsou různého druhu, většina z nich funguje, a my sami jich máme v našem zkušebním středisku několik. Vale však neřekl – možná si nechtěl narušit argumentaci nebo o tom neví – že v nejbližší budoucnosti stále ještě nemáme naději vyrobit parní nebo elektrický automobilový motor, který by byl laciný, lehký a spolehlivý.“

„Co to znamená – v nejbližší budoucnosti?“

„V sedmdesátých letech. Po roce 1980 přijdou nové objevy, ale možná i pak bude převládat spalovací motor, takový, který téměř nebude znečišťovat ovzduší.“

Muž z Wall Street Journalu vpadl do rozhovoru: „V novinách ovšem byla spousta zpráv o nejrůznějších druzích motorů a…“

„Máte úplnou pravdu,“ řekl Elroy Braithwaite. „A většina z nich by patřila spíš do zábavné přílohy. Promiňte, že to řeknu otevřeně, ale novináři jsou snad nejlehkověrnější lidi na světě. Možná že jsou takoví schválně, články, které napíší, jsou pak asi zajímavější. Jen se objeví nějaký vynálezce s něčím jedinečným, tisk po něm hned skočí. Jestli je to génius nebo podvodník, na tom nezáleží. Co se stane? Druhý den se ve všech novinách objeví články, že to ‚může‘ být veliký přelom, že tomu ‚může‘ patřit budoucnost. Zopakujte to párkrát, aby si toho veřejnost všimla, a najednou si všichni začnou myslet, že to musí být pravda. Uvěří tomu asi i sami novináři, když o tom budou dost často psát. Takovéhle kachny právě přesvědčily spoustu lidí v této zemi, že už brzo budou mít v garáži parní nebo elektrické auto, nebo možná nějakou kombinaci obojího.“ Stříbrná liška se usmál na svého kolegu, odpovědného za styk s veřejností, který se neklidně vrtěl a pohrával si s dýmkou. „Klid, Jakeu. Já se nesnažím shazovat novináře. Pokouším se jenom naznačit perspektivu.“

„To jsem rád, žes mi to řekl,“ pravil Jake Earlham suše. „Chviličku jsem měl úplně jiné pocity.“

„Nezapomínáte na některé skutečnosti, pane Braithwaite?“ zmocnil se slova zase zástupce Associated Pressu. „Existují přece uznávané kapacity, které stále věří v parní pohon. Pracují na něm některé výzkumné ústavy mimo automobilový průmysl. Kalifornská vláda vynakládá spoustu peněz, aby dostala na silnice parní automobily. A jsou návrhy zákonů, podle kterých by se měly za pět let spalovací motory zakázat.“

Náměstek generálního ředitele pro vývoj zavrtěl hlavou tak rozhodně, že se mu stříbrná hříva zahoupala: „Podle mého názoru byl jedinou uznávanou kapacitou, která věřila v parní pohon, Bill Lear. A ten to pak veřejně odvolal a prohlásil tu myšlenku za naprosto směšnou.“

„Jenže mezitím si to zase rozmyslel,“ podotkl muž z Associated Pressu.

„Jistě. A nosí s sebou krabici na klobouky a tvrdí, že má uvnitř svůj nový parní motor. No, my víme, co je v té krabici: je v ní nejvnitřnější jádro motoru. To je asi tak, jako kdybychom vzali zapalovací svíčku a prohlásili: ‚Ejhle, to je motor našich dnešních aut.‘ Pan Lear a ostatní se jen málokdy zmíní o tom, že k jádru jeho motoru musí přijít ještě topeniště, parní kotel, kondenzátor, rekuperační ventilátory… celý dlouhý seznam těžkého, drahého, neskladného nádobíčka pochybné výkonnosti.“

„Ta parní auta kalifornské vlády…,“ připomněl mu Jake Earlham.

Stříbrná liška přikývl. „Ano, Kalifornie. Tento stát opravdu vydává spoustu peněz – ostatně který stát dělá něco jiného? Kdybyste vy a půl miliónu dalších lidí byli ochotni zaplatit za svůj vůz o tisíc dolarů víc, pak možná – říkám možná – bychom vám mohli postavit parní automobil se všemi jeho problémy a nevýhodami. Ale většina našich zákazníků – a taky většina zákazníků našich konkurentů, na které taky musíme myslet – tolik peněz na vyhazování nemá.“

„Ale o elektrických autech jste ještě neřekl ani slovo,“ prohlásil zpravodaj Wall Street Journalu.

Braithwaite kývl na Adama. „To si vezmi na starost ty.“

„Elektrická auta už existují,“ řekl Adam novinářům. „Znáte přece ta vozítka, která jezdí po golfových hřištích. A je předpoklad, že se brzo podaří vyvinout dvousedadlové vozidlo, kterým se bude jezdit na nákupy nebo které bude možné použít k podobným účelům v místním provozu. V této chvíli by však bylo ještě velmi drahé a byla by to spíš jen kuriozita. My sami jsme už také postavili experimentální nákladní a osobní auta na elektrický pohon. Je s nimi ta potíž, že když chceme, aby mohla jezdit na delší vzdálenosti, musíme většinu jejich vnitřního prostoru zaplnit těžkými bateriemi, a tím to celé ztrácí smysl.“

„A co malé lehké baterie – zinkovzduchové akumulátory nebo palivové články?“ zeptal se zástupce Associated Pressu. „Kdy se objeví něco takového?“

„Zapomněl jste na sodíkosirné akumulátory.“ řekl Adam. „O těch se taky hodně mluví. Bohužel, zatím jenom mluví.“

Ozval se Elroy Braithwaite: „My věříme, že problém baterií se jednou podaří vyřešit, že v malém balíčku bude možné uskladnit spoustu energie. A kromě toho existují velké možnosti využití elektrických vozidel v městské dopravě. Jenže na základě našich dnešních poznatků to určitě nebude dřív než někdy v osmdesátých letech.“

„A když začnete přemýšlet o znečišťování ovzduší ve spojení s automobily na elektrický pohon,“ dodal Adam, „je tu jeden faktor, který si mnoho lidí vůbec neuvědomuje. Ať máte jakýkoliv druh baterie, každou je třeba znovu a znovu nabíjet. Jestli se jednou napojí na elektrické zdroje stovky tisíc aut, vynutí si to stavbu mnoha dalších elektráren a každá z nich bude chrlit do vzduchu jedovaté a škodlivé látky. Protože elektrárny se obvykle stavějí na předměstích, může se stát, že smog z velkoměst pouze přesuneme jinam.“

„Není to všechno přece jen trošku slabá výmluva?“ Elegantní brunetka z Newsweeku narovnala nohy a stáhla si sukni. Byl to neúspěšný manévr, což nepochybně věděla předem; kratičká sukýnka nadále zakrývala jen zanedbatelnou část jejích pěkně formovaných stehen. Pánové jeden za druhým zamířili pohledy tam, kde končila sukně a začínala stehna. Brunetka pokračovala: „Chci tím říct, že prostě nemáte žádný program vývoje dobrého laciného motoru – parního, elektrického nebo kombinovaného. Program pořádně dotovaný finančně, který by měl absolutní zelenou. Takhle jsme se přece dostali na Měsíc, nemyslíte? Jestli se pamatujete, tohle byla má první otázka,“ dodala arogantně.

„Pamatuju se,“ řekl Elroy Braithwaite. Jako jediný z přítomných nepřestal zírat na její stehna. Úmyslně. Nastalo několik vteřin ticha, které by většinu žen znervóznilo nebo vylekalo. Sebevědomá brunetka se dokonale ovládala a dávala jasně najevo, že mezi tu většinu nepatří. Stříbrná liška stále ještě nezvedl oči a pomalu se zeptal: „Co jste se to vlastně ptala, Moniko?“

„Myslím, že to víte.“

Teprve teď poražený Braithwaite zvedl hlavu. Vzdychl. „Ach ano, ten Měsíc. Víte, jsou dny, kdy si přeju, abychom se tam byli nikdy nedostali. Narodila se z toho nová otřepaná fráze. Když se dnes vyskytne jakýkoli technický problém, můžete se spolehnout, že někdo prohlásí: Dostali jsme se na Měsíc, ne? Proč bychom tedy nemohli vyřešit tohle?“

„Kdyby se na to nezeptala Monika,“ řekl zástupce Wall Street Journalu, „byl bych se na to zeptal já. Opravdu, proč bychom to nemohli vyřešit?“

„Já vám to vysvětlím,“ vybafl na něho náměstek pro vývoj. „Nehledě na to, že ta kosmonautická parta měla k dispozici neomezené prostředky ze státní pokladny, což my nemáme, měla před sebou taky konkrétní cíl: dostat se na Měsíc. A vy na nás na podkladě nejasných a pochybných informací, které jste někde četli nebo slyšeli, chcete, abychom dali vývoji parního nebo elektrického motoru absolutní prioritu, ryč anebo nic, miliardy sem, miliardy tam. Jenže skutečnost je taková, že někteří majitelé nejlepších technických mozků v téhle oblasti si myslí, že tohle není žádný praktický cíl, a dokonce, že to jako cíl stojí za pendrek. Máme lepší nápady a jiné cíle.“ Braithwaite si prohrábl rukou svou stříbrnou hřívu a kývl na Adama. Bylo na něm vidět, že už toho začíná mít dost.

„Domníváme se,“ řekl Adam, „že čistého vzduchu – nebo aspoň vzduchu neznečištěného výfukovými plyny motorových vozidel – se dá dosáhnout nejlépe, nejrychleji a nejlevněji zdokonalením dnešního benzínového spalovacího motoru a zdokonalením regulace výfukových plynů a spotřeby pohonných hmot.“ Mluvil záměrně velmi tiše. „Možná to nezní tak efektně jako myšlenka parního nebo elektrického pohonu, ale je za tím hodně průkazných a vědecky ověřených faktů.“

Bob Irvin z Detroit News promluvil poprvé od začátku této tiskové konference. „Když tedy necháme stranou elektrické a parní motory, připustíte snad, že před Naderem, Emersonem Valem a ostatními lidmi jejich druhu automobilový průmysl čistota ovzduší příliš nezajímala?“

Irvin se na Adama díval svými brýlemi jako neviňátko a formuloval svou otázku spíš jako neškodnou poznámku na okraj, ale Adam věděl, že je nabitá dynamitem. Okamžik zaváhal, ale pak odpověděl: „Ano, to připouštím.“

Ostatní tři novináři k němu překvapeně vzhlédli.

„Jak to chápu já,“ řekl Irvin opět tím nevinným tónem, „sešli jsme se tu kvůli Emersonovi Valeovi, tedy kvůli kritikovi automobilového průmyslu. Je to tak?“

Ozval se Jake Earlham od okna. „Sešli jsme se tu kvůli vašim šéfům, kteří nás požádali, abychom vám odpověděli na pár otázek – vy, Bobe, jste o to požádal sám – a my jsme s tím souhlasili. Pochopili jsme to tak, že některé otázky se budou týkat prohlášení Valea, ale tiskovou konferenci jsme jenom kvůli němu nesvolávali.“

Bob Irvin se ušklíbl. „To trošku připomíná problém, jestli byla dřív slepice nebo vejce, nemyslíte, Jakeu?“

Náměstek pro styk s veřejností pokrčil rameny. „Možná.“

Podle pochybovačného výrazu, který se tu a tam objevil na tváři Jakea Earlhama, Adam usoudil, že náměstek začal uvažovat, jestli svolání této neformální tiskové konference byl skutečně tak dobrý nápad.

„V tom případě myslím,“ řekl Irvin, „že na tohle se vás zeptat mohu, Adame.“ Zdálo se, že Irvin váhá, že namáhavě hledá slova, ale ti, kdo ho znali, věděli, že je to velice klamný dojem. „Co říkáte? Plní kritici automobilového průmyslu – například Nader, který rozvířil otázku bezpečnosti vozidel – užitečnou funkci?“ Byla to jednoduchá otázka, ale formulovaná tak, že se jí nedalo uniknout. Adamovi se chtělo zaprotestovat: ‚Proč si na tohle vybíráte zrovna mě?‘ Pak si vzpomněl na jedinou instrukci, kterou dnes ráno dostal od Elroye Braithwaita: „Povíme jim prostě svůj názor.“

„Ano, plní svou funkci,“ řekl klidně. „Pokud jde o bezpečnost vozidel, Nader svým povykem dokopal automobilový průmysl do druhé polovičky dvacátého století.“ Všichni čtyři novináři si to zapsali. Adam zatím rychle promýšlel, co právě řekl a co přijde teď. Dobře věděl, že mnozí jeho kolegové by s ním souhlasili. Většina mladých vedoucích pracovníků a překvapivě velká skupina na nejvyšších místech automobilového průmyslu připouštěla, že navzdory některým výstřelkům a nepřesnostem byly Valeovy a Naderovy argumenty v zásadě správné. Automobilový průmysl skutečně zanedbával při schvalování nových modelů otázku bezpečnosti, skutečně se orientoval jenom na co nejúspornější prodej svých výrobků a skoro na nic jiného, skutečně se tvrdošíjně bránil jakýmkoli změnám, dokud ho k nim nedonutila vládní nařízení nebo hrozba vládních nařízení.

Když se nad tím člověk zamyslel, vypadalo to, že se výrobci automobilů, opilí svou velikostí a mocí, chovali jako Goliáš a nakonec je pokořil David – Ralph Nader a později Emerson Vale. To srovnání s Davidem a Goliášem sedí, pomyslel si Adam. Hlavně pokud jde o Nadera, který se sám bez cizí pomoci a s pozoruhodnou mravní odvahou pustil do celého automobilového průmyslu Spojených států s jeho neomezenými zdroji a mocnými příznivci ve washingtonském Kongresu. Tam, kde jiní selhali, jemu se podařilo prosadit schválení zákona o bezpečnostních parametrech motorových vozidel a dalších zákonů, které zvýhodňovaly spotřebitele.

Skutečnost, že Nader byl polemik, který jako všichni jemu podobní zaujímal tvrdohlavá stanoviska, často přeháněl, byl bezohledný a často nepřesný, nijak nezmenšuje jeho zásluhy. Jenom zaujatý člověk může popírat, že vykonal pro veřejnost cenné služby. Ostatně prosadit tak převratné ústupky na všemocném protivníkovi mohl jenom člověk Naderova typu.

„Pokud vím, pane Trentone,“ poznamenal zástupce Wall Street Journalu, „nic podobného veřejně nepřipustil ještě žádný vedoucí pracovník automobilového průmyslu.“

„Pak je možná načase,“ řekl Adam, „aby to někdo udělal.“

Jake Earlham – který měl plné ruce práce se svou dýmkou – zbledl. Nebo se to snad Adamovi jen zdálo? Všiml si, že Stříbrná liška se mračí, ale ať se jde vycpat; když to bude nutné, později se s ním pohádá. Adam nikdy nebyl to, čemu se říká „kejval“. V automobilovém průmyslu se vyšvihli na vysoká místa jenom málokdy kejvalové. Ti, kteří se ostýchali projevit vlastní názor, aby se nedostali do sporu se svými nadřízenými a báli se o své postavení, to dotáhli jen zřídkakdy výš než mezi střední kádry. V nejlepším případě. Adam se nikdy nepřetvařoval, protože věřil, že zaměstnavatelům může být užitečná jenom otevřenost a čestnost. Došel k názoru, že nejdůležitější je, aby člověk byl osobnost. Lidé zvenčí mají mylný dojem, že vedoucí pracovníci automobilového průmyslu jsou jeden jako druhý, jako čajové koláčky, vykrojené z těsta jednou formičkou. Je to naprosto nesprávná představa. Pravda, některé společné rysy skutečně mají – jsou ctižádostiví, průbojní, mají smysl pro organizaci práce a vysokou výkonnost. Nezávisle na tom však jsou lidsky nesmírně rozdílní, vyskytuje se mezi nimi v průměru vyšší procento výstředních lidí, géniů a intrikánů než jinde. V každém případě – co řekl, to řekl, na tom se už nedá nic změnit. Ale dá se to doplnit.

„Jestli mě budete citovat,“ rozhlédl se Adam po čtveřici novinářů, „bylo by dobré, kdybyste se zmínili i o některých dalších věcech.“

„A to?“ ozvala se pochybovačně dívka z Newsweeku. Teď se zdála méně bohorovná než předtím, uhasila cigaretu a dělala si poznámky.

Adam se nenápadně podíval: sukni měla stále hodně vysoko nad koleny a její nohy v šedých nylonkách vypadaly velice pěkně. Ten pohled vzbudil v Adamovi myšlenky dosti vzdálené od probíraného tématu, a tak se jich honem vynasnažil zbavit.

„Za prvé,“ řekl. „kritici už dosáhli svého. Automobilový průmysl bere bezpečnostní aspekty v úvahu tak vážně jako nikdy předtím. A co víc – nároky na bezpečnost stále stoupají. Dále: snažíme se dívat na naše výrobky očima spotřebitelů. Kdysi jsme to nedělali. Když se podíváme zpátky, vypadá to, že jsme byli ke spotřebitelům lhostejní, aniž jsme si to uvědomovali. Teď už to však neplatí, a proto nám takoví Emersonové Valeové připadají jako křiklouni a někdy jako hlupáci. Kdybyste totiž přistoupili na jejich stanovisko, museli byste dojít k závěru, že výrobci automobilů nikdy neudělají nic správného. To je možná důvod, proč si Vale a jemu podobní nejsou schopni uvědomit – a to je další věc, na kterou chci upozornit – že automobilový průmysl vstoupil do zcela nové éry.“

„Jestli je to tak, dalo by se říct, že vás automobiloví kritici do té nové éry vtlačili?“ ozval se zpravodaj Associated Pressu.

Adam zachoval klid. Obor automobilové kritiky se stal do jisté míry fetišem, iracionálním kultem, a nejen u profesionálů, jakým byl Vale.

„Pomohli k tomu,“ připustil. „Tím, že vytyčili cíle a možnosti, jak jich dosáhnout, hlavně v oblasti bezpečnosti vozidel a znečišťování ovzduší. Ale nemají nic společného s technickou revolucí, ke které by bylo došlo i bez jejich přičinění. A právě zásluhou technické revoluce bude příští desetiletí v našem odvětví mnohem víc vzrušující než celé předcházející půlstoletí.“

„Čímpak?“ zeptal se muž z Associated Pressu a mrkl na hodinky.

„Někdo tu použil výrazu ‚velký přelom‘,“ odpověděl Adam. „Ten největší přijde podle našeho názoru v oblasti materiálů, které nám umožní zkonstruovat možná už koncem sedmdesátých let úplně nový typ vozidla. Vezměte například kovy. Místo masivní oceli, které používáme teď, přichází voštinová ocel. Ta bude silná, pevná, a přesto neuvěřitelně lehká – což znamená úsporu pohonných hmot. Bude odolnější proti nárazu než obyčejná ocel – což znamená zvýšení bezpečnosti vozidla. Pak jsou na obzoru nové kovové slitiny pro výrobu motorů a motorových součástek. Ve vývoji je například slitina, která v rozpětí několika vteřin snese tepelné změny od nuly do tisíce stupňů Celsia při minimální roztažnosti. Když jí použijeme, budeme moci spálit i ty zbytky pohonných hmot, které dnes unikají do ovzduší. Další kov, na kterém pracujeme, bude mít schopnost zapamatovat si svůj původní tvar. Když si narazíte blatník nebo dvířka vozu, bude stačit to místo jenom zahřát nebo zatlačit na ně a plech se vrátí do toho tvaru, jaký měl dřív. Jiná slitina, na kterou čekáme, nám dovolí levnou výrobu spolehlivých a vysokokvalitních oběžných kol pro plynové turbíny.“

„Tohle poslední byste si měli zvlášť zapamatovat,“ ozval se Elroy Braithwaite. „Jestli jednou zmizí spalovací motory, nahradí je s největší pravděpodobností plynové turbíny. S turbínovými motory pro automobily je spousta problémů – vyplácí se jen při vysokém výkonu a potřebujete k nim drahé výměníky tepla, abyste nepopálili chodce. Ale tyhle problémy jsou řešitelné a pracuje se na nich.“

„Dobře,“ pravil reportér Wall Street Journalu. „Mluvili jste o kovech. Co jiného ještě můžeme čekat?“

„Důležitá věc, která brzo bude v každém voze, je palubní komputer.“ Adam se podíval na zástupce Associated Pressu. „Bude velmi malý, asi jako schránka na palubní desce.“

„K čemu komputer?“

„Bude dělat, nač si vzpomenete. Kontrolovat činnost jednotlivých součástí motoru – svíček, vstřikování paliva a všeho ostatního. Bude regulovat výfukové plyny a dávat výstrahu, když dojde k nedokonalému spalování. A i v jiných směrech bude znamenat revoluční změnu.“

„Například,“ pobídla Adama dívka z Newsweeku.

„Částí své kapacity bude komputer myslet za řidiče a napravovat jeho chyby, často ještě dříve, než si vůbec uvědomí, že je udělal. Jednak bude ovládat brzdné čidlo – bude zapojovat brzdy zvlášť pro každé kolo, takže řidič neztratí vládu nad vozidlem ani při smyku. Přídavné radarové zařízení upozorní řidiče, že vůz před ním zpomaluje nebo že vzdálenost mezi oběma vozy je příliš malá. V případě nouze komputer sám sníží rychlost a automaticky zapne brzdy, a protože jeho reakce je rychlejší než reakce člověka, mělo by to podstatně snížit počet poškození zadních částí vozidel. Bude tu možnost napojit se na automatické jízdní pruhy dálnic. A regulace silniční dopravy pomocí družic také není v nedohlednu.“

Adam zachytil pochvalný pohled Jakea Earlhama a pochopil, proč je náměstek pro styk s veřejností tak spokojený. Podařilo se mu přejít z defenzívy do ofenzívy, přeladit tiskovou konferenci z negativ na pozitiva, což byla taktika, k níž oddělení pro styk s veřejností představitele automobilky neustále vybízelo.

„Jedním z důsledků všech těchto změn bude,“ pokračoval Adam, „že vnitřní vybavení vozů se v několika příštích letech překvapujícím způsobem změní. Zejména z hlediska řidiče. Vestavěný komputer si vyžádá modifikaci většiny našich dnešních přístrojů a zařízení. Například indikátor spotřeby paliva, jak ho dnes známe, přestane existovat. Nahradí ho indikátor, na kterém si budete moct přečíst, na kolik kilometrů vám vystačí zásoba paliva při rychlosti, kterou právě jedete. Na obrazovce televizního typu umístěné před řidičem se budou objevovat informace o trase cesty a výstražné dopravní značky, které se tam budou přenášet z magnetických čidel zabudovaných do vozovky. Sledování dopravních značek u jízdní dráhy je už teď staromódní a nebezpečné, řidič je často přehlédne. Když je bude mít přímo ve voze, nestane se to. Když pojedete po trase, kterou neznáte, zasunete prostě do přístroje kazetu, přesně tak, jak to děláte teď s kazetou, na níž máte natočenou oblíbenou hudbu. Podle stejného principu jako s dopravními značkami budete dostávat na obrazovce vizuální signály a uslyšíte mluvené pokyny. A skoro už zítra bude mít obyčejné autorádio vysílač i přijímač naladěný na pásmo občanských radiostanic. Tento systém se zavede celostátně, takže řidič bude moct požádat o pomoc, kdykoli bude potřebovat.“

Muž z Associated Pressu vyskočil a obrátil se na náměstka pro styk s veřejností. „Rád bych si zatelefonoval…“

Jake Earlham vstal ze svého křesla u okna a šel ke dveřím. Pokynul reportérovi dýmkou, aby ho následoval. „Najdu vám nějaké klidné místečko.“

Také ostatní začali vstávat. Bob Irvin z Detroit News počkal, až se za zpravodajem tiskové agentury zavřely dveře, a pak se zeptal: „Ten komputer – budete ho mít už v orionu?“

Zatracený Irvin! Adam si uvědomil, že je přitlačen ke zdi. Měl by odpovědět kladně, ale to je ještě tajné. Na druhé straně kdyby odpověděl záporně, novináři by potom zjistili, že jim lhal.

„Víte přece, že o orionu nemohu mluvit, Bobe,“ řekl nešťastně.

Novinář se ušklíbl. Adam to výslovně nepopřel a tím mu řekl všechno, co on potřeboval vědět.

„Takže,“ poznamenala brunetka z Newsweeku, „se vám báječně podařilo zarejdovat úplně jinam, než kvůli čemu jsme sem přišli.“ Když stála, vypadala vyšší a pružnější, než když seděla.

„Já se o to nepokoušel.“ Adam se jí podíval do očí. Zjistil, že jsou ledově modré a že si ho posměšně měří. Uvědomil si, že zatoužil po tom, aby se setkali jinak, ne jako protivníci. Usmál se. „Já jsem jen prostý dělník na automobilovém poli, který se snaží být objektivní.“

„Vážně?“ Ještě stále se na něho upřeně dívala výsměšným pohledem. „Tak co kdybyste mi objektivně odpověděl na tohle: mění se koncepce v automobilovém průmyslu opravdu tak zásadně?“ Dívka z Newsweeku mrkla do svého notesu. „Reagují velcí výrobci automobilů doopravdy na požadavky doby – přijímají nové názory na odpovědnost vůči společnosti? Vytváří se u nich společenské svědomí? Uvažují realisticky o tom, že dochází k přehodnocování hodnot, dokonce i pokud jde o automobily? Doopravdy věříte, že se jednou provždy rozhodli myslet na prvním místě na spotřebitele? Existuje skutečně ta nová éra o které jste mluvil? Nebo je to všechno jenom výkladní skříň, kterou krásně naaranžovali pánové z oddělení pro styk s veřejností – tedy z reklamního oddělení, jak se kdysi říkalo? Nedoufáte spíš, že si vás veřejnost po nějakém čase přestane všímat a věci se vrátí do starých kolejí, kdy jste si mohli dovolit skoro všecko? Opravdu souhlasíte s tím, co se dělá pro ochranu životního prostředí, pro bezpečnost a pro to ostatní, nebo si jenom ze sebe i z nás děláte blázny? Quo vadis? Vzpomínáte si na své hodiny latiny, pane Trentone?“

„Ano,“ řekl Adam. „Vzpomínám.“ Quo vadis? Kam se ubíráš?… Odvěká otázka lidstva, jejíž ozvěna zní celou historií, kladená civilizacím, národům, jednotlivcům, skupinám – a teď i jednomu průmyslovému odvětví.

„Poslyšte, Moniko, to je otázka nebo projev?“ ozval se Elroy Braithwaite.

„Něco mezi.“ Dívka z Newsweeku věnovala Stříbrné lišce chladný úsměv. „Ale jestli je to pro vás moc komplikované, mohla bych to rozložit na jednotlivé části. Taky bych mohla používat kratších slov.“

Šéf oddělení pro styk s veřejností, který vyprovodil muže z Associated Pressu, se vrátil do salónku.

„Jakeu,“ řekl mu náměstek pro vývoj, „tyhle tiskové konference už nějak nejsou to, co bývaly.“

„Jestli tím chcete říct, že jsme agresivnější a ne už tak uctiví jako kdysi,“ pravil reportér Wall Street Journalu, „je to proto, že šéfredaktoři na nás chtějí, abychom šli tvrdě na věc. V žurnalistice asi vypukla nová éra, jako všude jinde.“ Po chvilce zamyšleně dodal: „I mně je z toho někdy všelijak.“

„Mně vůbec ne,“ řekla děvenka z Newsweeku. „A ještě jsem nedostala odpověď na svou otázku.“ Obrátila se k Adamovi. „Položila jsem ji vám.“

Adam váhal. Quo vadis? V jiné podobě o tom sám někdy přemýšlel. Jenže má-li na to odpovědět novinářce, do jaké míry může mluvit upřímně?

Zachránil ho Elroy Braithwaite. „Když Adam dovolí,“ vmísil se do rozhovoru, „rád bych na to odpověděl sám. Naše společnost – jako reprezentant celého našeho průmyslového odvětví – nepřijímá všechny vaše premisy, Moniko, ale rozhodně přijímá odpovědnost vůči spoluobčanům. A co víc – má společenské svědomí, což dokazuje už řadu let. Pokud jde o spotřebitele, ten byl u nás vždycky na prvním místě, dávno předtím, než se začal razit pojem ‚kon-zumensmus‘. Tohle slovo vymysleli lidé, kteří…“ Elroy chrlil jednu hladkou frázi za druhou.

Adamovi se ulevilo, že nemusel odpovědět. I když byl své práci velice oddaný, byl by býval nucen upřímně přiznat jisté pochybnosti. V každém případě byl rád, že se tisková konference chýlí ke konci. Už se toužil vrátit ke své práci, ke své milující, ale náročné milence – k orionu.

V NÁVRHÁŘSKÉM STŘEDISKU U SPOLEČNOSTI – necelé dva kilometry od budovy generálního ředitelství, kde právě končila tisková konference – vládl jako vždy všepronikající zápach modelovací hlíny. Stálí pracovníci střediska tvrdili, že už přestali vnímat ten pach, slabou, ale dotěrnou směs síry a glycerinu, která pronikala z tuctů pečlivě střežených ateliérů, postavených do kruhu kolem vnitřního jádra návrhářského střediska. V ateliérech se z modelovací hlíny rodily nové typy aut, které se v budoucnosti možná budou vyrábět. Návštěvníci si však s odporem zacpávali nos, když ten zápach ucítili poprvé. Jenom málokteří z nich se dostali až k jeho zdrojům. Většina pronikla jenom do vnější recepční haly nebo do některé z kanceláří, které s halou sousedily, a i ty strážní přísně kontrolovali při příchodu i při odchodu, nesměli se tu pohybovat bez doprovodu a na saku museli mít viditelně připevněné různobarevné propustky, které vymezovaly – a obvykle spíš omezovaly – oblasti, do kterých směli být eskortováni. Vojenská a jaderná tajemství jsou v některých případech přístupnější než konstrukční detaily nových modelů aut. Dokonce ani všichni návrháři se po středisku nesmějí pohybovat neomezeně. Mladší z nich znají jen jeden nebo dva ateliéry a volnost jejich pohybu se zvyšuje teprve s přibývajícími služebními lety. Opatrnost je tu rozhodně na místě.

Konkurenční automobilové společnosti mezi návrháři lanaří, a protože každý ateliér má svá vlastní tajemství, čím méně o nich zaměstnanec ví, tím méně toho může prozradit po svém odchodu. Obecně řečeno stupeň znalostí jednotlivých návrhářů o nových modelech vozů se řídí vojenskou zásadou dělení odpovědností. Ovšem čím déle je návrhář u společnosti zaměstnán a čím více je k ní finančně připoután složitým systémem výhod při nákupu akcií a progresivně se zvyšujícím nárokem na penzi, tím více se pro něho bezpečnostní opatření zmírňují a barevné identifikační štítky v plastikovém obalu – které se nosí na pracovních pláštích jako vojenská vyznamenání – takovému člověku otvírají většinu střežených dveří střediska. Ani tento systém však vždycky nefunguje bez poruch. Čas od času se některý z vedoucích návrhářů přece jen dá zlákat k odchodu ke konkurenci, když její finanční nabídky jsou tak velkorysé, že převáží všechno ostatní. S ním samozřejmě odjedou i cenné poznatky, shromažďované celá léta.

Někteří automobiloví návrháři pracovali postupně pro všechny největší společnosti, i když mezi Fordem a General Motors existuje nepsaná dohoda, že si své návrháře nebudou přetahovat. Aspoň otevřeně ne. Chrysler má v tomto ohledu už méně skrupulí. Po celém areálu návrhářského střediska se může pohybovat jen několik málo lidí – ředitelé a vedoucí ateliérů. Jedním z nich byl Brett DeLosanto.

Dnes ráno se pomalu loudal pěkným zaskleným dvorkem k ateliéru X, To byl ateliér, který měl momentálně k ostatním ateliérům v budově asi takový vztah jako Sixtinská kaple k chrámové lodi katedrály svatého Petra.

Strážný odložil rozečtené noviny, když se k němu Brett přiblížil. „Dobrý ráno, pane DeLosanto.“ Prohlédl si mladého návrháře od hlavy k patě a tiše hvízdl. „Měl jsem si vzít tmavý brejle.“

Brett DeLosanto se rozesmál. Se svými dlouhými, ale pečlivě upravenými vlasy, mrožími kníry a přesně zastřiženou vandykovskou bradkou vypadal vždycky nápadně, dnes však svůj zjev ještě vylepšil růžovou košilí a světle fialovou kravatou. Barva kalhot a bot byla sladěná s kravatou, a to vše korunovalo bílé kašmírové sako.

„Co říkáte mému ohozu?“

Strážný se zamyslel. Byl to šedovlasý bývalý poddůstojník, dvakrát tak starý jako Brett. „Řek bych, pane, že takovej se hned tak nevidí.“

„Jediný rozdíl mezi vámi a mnou ale, je ten, že já si své uniformy navrhuju sám.“ Brett kývl směrem ke dveřím ateliéru. „Děje se tam dneska něco?“

„Jsou tam ty samý lidi co obyčejně, pane DeLosanto. A co se tam děje, to nevím. Když jsem tady nastoupil, tak mi řekli: Stůj zádama ke dveřím a koukej, co se děje před tebou.“

„Ale víte přece, že je tam orion. Toho jste jistě viděl.“

„Jo, pane, viděl. Když přišli fousové na tu velkou schvalovačku, tak ho odtud nesli do výstavní síně.“

„Co si o něm myslíte?“

Strážný se usmál. „Řeknu vám, co si o něm myslím, pane DeLosanto. Myslím si, že vy a ten orion jste si moc podobný.“

Když Brett vstoupil do ateliéru a vnější dveře se za ním pevně zavřely, řekl si v duchu: jestli je to pravda, nebylo by na tom nic překvapujícího. Do orionu vložil pořádný kus svého života a tvůrčího talentu. Když o tom někdy přemýšlel, napadlo ho, že možná až příliš velký kus. Nesčíslněkrát prošel těmito dveřmi ateliéru, prožil tu dny horečné práce a vyčerpávající noci, chvíle mučivých nejistot a chvíle nadšení, jak se orion vyvíjel z embrya myšlenky do podoby hotového automobilu. Byl u toho od samého začátku. Ještě než začala práce v ateliéru, se on a ostatní ze střediska museli seznámit s celou řadou studií – o situaci na trhu, o růstu populace, o ekonomice, společenských změnách, věkovém složení obyvatelstva, jeho potřebách, o módních trendech. Byla stanovena cena vozu. Pak přišel první návrh koncepce zcela nového automobilu. Celé měsíce pak stíhala jedna pracovní porada druhou a lidé z plánování výroby, návrháři a inženýři se na nich nekonečně dohadovali o základních kritériích. Potom se inženýři pustili do práce na vnitřnostech vozu a návrháři – k nimž patřil i Brett – počmárali spoustu papíru a z těch čmáranic se pomalu začaly vylupovat linie a obrysy auta. A mezitím se rodily a zase rozplývaly naděje, plány se dařily, ztroskotávaly a pak zase dařily, vznikaly pochybnosti, rozptylovaly se a znova vznikaly. Žily tím stovky zaměstnanců společnosti, řídil to půltucet těch nejvyšších z generálky. Docházelo k nekonečným změnám v tvarování, někdy na základě logické úvahy, jindy jen intuice. Ještě později začaly zkoušky. Nakonec – Brettovi se zdálo, že příliš brzo – přišel ředitelský souhlas s výrobou a do věci se zapojilo výrobní oddělení.

Za necelý rok teď orion podstoupí tu nejkritičtější zkoušku ze všech předcházejících: veřejnost jej buď přijme, nebo odmítne. Žádného jednotlivce není možné označit za autora celého nového modelu, ale z týmu návrhářů to byl Brett DeLosanto, který víc než kdo jiný vložil do orionu své myšlenky, uměleckou fantazii a své úsilí. Brett a Adam Trenton. Kvůli Adamu Trentonovi sem Brett přišel mnohem dřív než obvykle. Domluvili se, že společně pojedou na autodrom, ale od Adama před chvílí přišel vzkaz, že bude mít zpoždění. Bretta, který neměl tak asketické pracovní návyky jako Adam, to otrávilo. Ráno si rád přispal a teď byl naštvaný, že zbytečně brzo vylezl z postele. Pak se rozhodl, že stráví aspoň s orionem chvilku o samotě.

Otevřel vnitřní dveře a vstoupil do hlavního ateliéru. Na několika jasně osvětlených pracovištích vznikaly z modelovací hlíny odvozené typy orionu – jeho sportovní verze, která by se měla objevit na trhu za tři roky, orion kombi a další variace základního modelu, které se v příštích letech buď budou, nebo nebudou vyrábět. Původní orion – automobil, který se představí veřejnosti už za pouhý rok – stál na světle šedém koberci v záři reflektorů na druhém konci ateliéru. Byl nastříkán lakem barvy nebeské modři. Jak se k němu Brett blížil, pocítil, jak v něm stoupá vzrušení. Očekával tento pocit, proto sem přišel. Auto bylo malé, kompaktní, mělo elegantní, štíhlé linie. Pracovníci reklamního oddělení už teď pro něj vymysleli budoucí reklamní slogan „bonbónek doutníkového tvaru“. Jeho vzhled byl zcela zřejmě odvozen z tvaru rakety, byl funkční, ale stylový, působil dojmem utajené síly. Některé části karoserie měly revoluční tvarové řešení. Bylo to první auto v historii, v němž bude mít řidič neomezený výhled na všechny strany. Výrobci automobilů diskutovali o bublinové střeše celá desetiletí a nesměle s ní experimentovali. Na orionu se to podařilo uskutečnit bez ztráty pevnosti celé karoserie. Do průhledné skleněné střechy byly zabudovány tenké, skoro neviditelné vertikální ocelové pásky s vysokou pevností v tahu – návrháři jim říkali sloupky A a C – které se na vrcholu nenápadně křížily. Tak vznikl „skleník“, (další označení horní části karoserie v návrhářském žargonu), který byl mnohem odolnější vůči nárazům než skleníky běžných typů aut. Potvrdila to náročná série deformačních zkoušek.

Úhel, pod kterým se skleněná střecha uzavírala nad hlavami cestujících, byl řešen tak, aby poskytoval co nejvíc vnitřního prostoru. Stejně prostorný – u tak malého vozu to bylo překvapující – byl orion pod úrovní bublinové střechy. Celek byl elegantní a moderní, ale přitom nepůsobil dojmem schválnosti a vůz ze všech úhlů pohledu lahodil oku. Pod tímto zevnějškem se skrývaly technické novinky, jež – jak Brett věděl – nezůstávaly pozadu za vnějším vzhledem. Pozoruhodné bylo elektronické vstřikování paliva, které nahradilo obvyklý karburátor, tento přežitek z doby primitivních motorů, jenž měl už dávno zmizet. Regulace vstřikovacího systému byla jednou z mnoha funkcí komputeru, velkého asi jako krabice od bot a zabudovaného do palubní desky orionu. V modelu, který stál v ateliéru X, nebyla ovšem ani jediná mechanická součástka. Byla to jen laminátová skořepina odlitá podle původního hliněného modelu, ale i při pohledu z bezprostřední blízkosti se dalo těžko poznat, že tento vůz, ozářený reflektory, je jenom hračka. Tento model tu zůstane pro porovnání s dalšími modely a také proto, aby se na něj generalita společnosti mohla kdykoli přijít podívat, prohlédnout si ho, vyjádřit nad ním své obavy a obnovit si svou důvěru.

Tahle důvěra je velice důležitá. Na kolech orionu se veze gigantický obnos peněz akcionářů společnosti, plus kariéry a reputace všech, od předsedy správní rady až k poslednímu zaměstnanci. Pro vývoj a výrobu tohoto vozu správní rada schválila už teď sto miliónů dolarů, a než se orion začne prodávat, přibudou k nim další milióny. Brett si vzpomněl, že kdysi kdosi definoval Detroit jako „město, které je větším střediskem hazardních her, než Las Vegas a kde se hraje o mnohem větší peníze“. Tahle přízemní myšlenka vrátila proud jeho uvažování do reálné skutečnosti. Uvědomil si například, že ještě nesnídal.

Když Brett Delosanto vstoupil do jídelny pro vedoucí pracovníky návrhářského střediska, našel tam u snídaně už několik kolegů. Brett jako obvykle neobjednal snídani u servírky, ale zaskočil do kuchyně, zažertoval tam s kuchaři, kteří ho dobře znali, a pak je přemluvil, aby mu připravili vejce a la Benedikt, které nikdy nebylo na jídelním lístku. Pak si přisedl k velkému kulatému jídelnímu stolu. Kromě kolegů tam seděli i dva návštěvníci střediska – student a studentka fakulty průmyslového návrhářství Akademie výtvarných umění v Los Angeles, na níž Brett DeLosanto sám před necelými pěti lety promoval. Zamyšlený mladíček, který právě nehtem objížděl záhyby ubrusu, a devatenáctiletá dívka s jiskřivým pohledem.

Brett se nenápadně přesvědčil, jestli lidé kolem stolu mají náladu ho poslouchat, a pak se vrátil k rozhovoru se studenty, který zahájil už včera. „Jestli sem přijdete pracovat,“ prohlásil, „budete si muset obstarat něco jako mozkové filtry, aby se měly ty předpotopní nápady, kterými vás začnou krmit zdejší stařečkové, o co zachytit.“

„Brett má představu.“ ozval se asi třicetiletý návrhář na druhé straně stolu, „že stařeček je člověk, který měl hlasovací právo v době, kdy se volil Nixon prezidentem.“

„Ten děda, co právě promluvil,“ informoval Brett studenty, je náš pan Robertson. „Navrhuje krásné rodinné sedany, které by byly ještě lepší, kdyby měly vepředu oj a jednoho koně. Mimochodem, své šeky podpisuje husím brkem a už se těší do penze.“

„Náš mladý DeLosanto je tu nejvíc oblíbený pro svou úctu ke zkušenějším a starším,“ vmísil se do rozhovoru šedivý Dave Heberstein, vedoucí ateliéru pro barvy a interiéry. Prohlédl si Brettův úhledný, ale značně křiklavý zevnějšek a zeptal se: „Ty jdeš dnes večer na maškarní ples?“

„Kdybyste si pořádně prostudoval můj exteriér a poznatky pak využil u svých interiérů,“ odsekl Brett, „viděl byste, jak by se zákazníci jen hrnuli.“

„Ke konkurenci?“ zeptal se někdo.

„To jenom, kdybych k ní přešel já.“ Brett se zašklebil.

Od chvíle, kdy sem přišel jako nováček, navykl většinu kolegů v návrhářském středisku na tento způsob svého žertování, a zdálo se, že většinu z nich to ještě pořád baví. Jeho kariéru, skutečně bleskovou, to rozhodně neovlivnilo. Teď bylo Brettovi šestadvacet a dostal se na úroveň všech ostatních, s výjimkou několika málo nejzkušenějších vedoucích ateliérů. Ještě před několika málo lety by bylo nemyslitelné, aby strážní vůbec pustili hlavní bránou někoho, kdo vypadal jako Brett DeLosanto, natož aby bylo takovému člověku dovoleno pracovat ve výlučném prostředí návrhářského střediska automobilky. Jenže hlediska se změnila. Dnes už si vedení společnosti uvědomilo, že avantgardní vozidla vytvoří spíš poněkud extravagantnější návrháři, kteří mají fantazii a dovedou experimentovat s módou třeba i na sobě. Ze stejných důvodů směli návrháři Brettova typu sami rozhodovat v rozumných mezích o své pracovní době, zatímco řadoví zaměstnanci střediska museli píchat svůj příchod i odchod a pravidelně vykazovat výsledky své práce.

Brett DeLosanto často chodil pozdě, spoustu pracovní doby prolelkoval, nebo někdy v průběhu dne prostě zmizel, ale jindy zase dřel bez oddechu třeba celou noc. Protože měl mimořádně dobré pracovní výsledky a schůzí vedení, na něž byl pozván, se nikdy nezapomněl zúčastnit, nikdo mu nic nevytýkal. Teď se znova obrátil k oběma studentům.

„Jedna z věcí, které vám budou tvrdit zdejší dědousové, včetně některých, co si tu zrovna dávají do nosu… Ach, mockrát děkuju!“ Brett se odmlčel, počkal, až mu servírka předložila vejce a la Benedikt, a pak pokračoval: „Budou vám tvrdit, že v oboru automobilového návrhářství už nemůže dojít k žádné zásadní změně. Od nynějška, říkají, jsou před námi jenom nepodstatná vylepšování a vývoj bez skoků. Přesně to si kdysi říkali fousové z plynáren chviličku předtím, než Edison přišel s elektrickým světlem. Já vám říkám, že v našem oboru dojde ještě k takovým změnám, že by si je nedokázal vymyslet ani profesionální pohádkář. Například: brzo budeme mít k dispozici fantastické nové materiály, a to je oblast, kterou spousta lidí nevidí, protože na ni nejsou zaměřeny reflektory.“

„Ale ty ji vidíš, Brette, viď?“ řekl někdo. „Ty ji vidíš za nás za všechny.“

„Správně.“ Brett DeLosanto oddělil pořádnou porci vejce a la Benedikt a nabral ji na vidličku. „Vy si klidně můžete dát lehára, kamarádi. Já vás pak vzbudím.“ S chutí se dal do jídla.

Ozvala se dívka s jiskřivým pohledem: „Ale nebude teď většina změn vyplývat už jenom z funkčních důvodů?“

„Mohou být funkční a zároveň fantastické,“ odpověděl Brett s plnými ústy.

„Ty budeš funkční jako balónová pneumatika, jestli se budeš takhle cpát.“ Šéf ateliéru pro barvy a interiéry Heberstein se podíval s odporem na tučnou specialitu na Brettově talíři a pak řekl studentům: „Skoro každý dobrý návrh je funkční. Tak to ostatně bylo vždycky. Výjimkou jsou jenom tvary čistého umění pro umění, které nemají žádný jiný účel, než být krásné. Když návrh není funkční, je to buď špatný návrh, nebo skoro špatný návrh. Viktoriánské tvary jsou těžkopádně nefunkční, a proto je často vnímáme jako hrozné. Vzpomeňte si, že my dodnes také děláme některé věci v našem oboru podobným způsobem, třeba ta obrovská křídla na zádi auta, spoustu chromovaných ozdob nebo vyčnívajících masek. Naštěstí se to dělat odnaučujeme.“

Zadumaný student přestal rýsovat nehtem po ubruse: „Volkswagen je funkční – dokonale funkční. Ale nedá se říci, že by byl krásný.“

Brett DeLosanto zamával vidličkou a rychle polkl, aby mu nikdo nevzal slovo: „V tom jste se vy, příteli, a celá světová veřejnost dali oklamat. Volkswagen je podvod, gigantický podvod.“

„Je to dobrý vůz,“ řekla studentka. „Já ho mám.“

„Ovšemže je to dobrý vůz.“ Brett spolkl další sousto snídaně a oba mladí budoucí návrháři ho přitom zvědavě pozorovali. „Kdyby se dělal seznam nejpozoruhodnějších aut tohoto století, určitě by v něm byl volkswagen, spolu s piercem-arrow, Fordovým modelem T, šestkou chevroletem z roku 1929, packardem do čtyřicátého roku, rolls-roycem až do šedesátých let, lincolnem, chryslerem airflow, cadillaky z třicátých let, mustangem, pontiakem GTO, dvousedadlovými thunderbirdy a s několika dalšími vozy. Ale volkswagen je přesto podvod, protože obchodní kampaň přesvědčila lidi, že je to ošklivé auto, což není pravda. Jinak by se neudrželo na trhu. Volkswagen má správný tvar, je na něm znát vyvážený smysl pro symetrii, zkrátka dotkla se ho ruka génia. Kdyby to byla bronzová socha a ne automobil, klidně by mohla stát na podstavci vedle soch Henryho Moora. Jenže lidem vtloukali do hlavy tak dlouho, že je ošklivý až na to všichni skočili. Vy taky. Ostatně každý majitel vozu klame sám sebe.“

„V tom s tebou souhlasím,“ ozval se kdosi.

Ozvalo se šoupání židlí, jak se většina návrhářů začala rozcházet do svých ateliérů. Šéf přes barvy a interiéry se zastavil za studenty: „Když si přeberete výlevy tohohle mladíčka – musíte si odmyslet zvlášť tu jeho bohorovnost – možná že v nich najdete nějakou tu perlu.“

„Než je pustím z ruky,“ – Brett si ubrouskem vytřel z vousů směs vajec a kávy – „budou mít oba perel na celý náhrdelník.“

„Škoda že nemám čas.“ Heberstein na ně od dveří přátelsky kývl. „Zastav se pak u mě, Brette. Mám tam zprávu o jednom materiálu, která tě asi bude zajímat.“

„Takhle to tu chodí pořád?“ Mladík, který opět začal kreslit nehtem po ubruse paraboly, se zvědavě podíval na Bretta.

„Obyčejně ano. Ale pozor, tím klábosením se nedejte mýlit. Skrývá se v něm dost dobrých nápadů.“

Měl pravdu. Ředitelství automobilové společnosti přímo vyžaduje, aby návrháři a ostatní tvůrčí pracovníci jedli společně ve svých vlastních jídelnách. Čím vyšší postavení takový odborník zaujímá, tím příjemnější a exkluzívnější je prostředí, v němž jí, ale na všech úrovních se hovor při jídle nevyhnutelně stáčí na práci. Zajiskří nápad, jiskra většinou zhasne, ale někdy zapálí plamen myšlenky a čas od času se nad předkrmem nebo při zákusku zrodí báječná věc. Jídelny pro vedoucí pracovníky jsou ztrátové, ale ředitelství ochotně vyrovnává jejich deficit, protože to pokládá za investici, která se vyplácí.

„Proč jste řekl, že majitelé vozů klamou sami sebe?“ zeptalo se děvče.

„Protože to tak opravdu je. Je to rys lidské povahy, s kterým jsme se narodili.“ Brett odsunul židli dál od stolu a posadil se pohodlněji. „Většina Smithů a Brownů v téhle zemi miluje káry, které prima vypadají. Jenže taky si o sobě rádi myslí, že jim to v hlavě zapaluje. Dejte si tyhle dvě věci dohromady a zjistíte, že k sobě vůbec nepasují. Smithové a Brownové nejsou obyčejně ochotni připustit ani v duchu, proč si to své nové torpédo doopravdy koupili.“

„Jak to tak můžete tvrdit?“

„To je jednoduché. Kdyby pan Smith chtěl prostě jenom spolehlivý dopravní prostředek – jak většinou tvrdí – koupil by si tu nejlacinější, nejjednodušší a nejskromnější chevroletku, fordku nebo třeba plymoutha. Ale on chce obyčejně víc. Chce nějaký lepší vůz, protože když sedí v takové prima káře, má z toho stejný požitek, jako když si vede za křídlo nějakou sexy blondýnku, nebo když si může pozvat kamarády do svého přepychového bytu. Na tom samozřejmě není nic špatného! Jenže páni Smithové mají zřejmě dojem, že na tom něco špatného je, a proto klamou sami sebe.“

„Takže průzkum trhu…“

„Je na houby. Pravda, my posíláme do ulic dámy s dotazníky, a ty zastavují kolemjdoucí a ptají se jich, jak by mělo podle jejich názoru vypadat jejich příští auto. Kolemjdoucí chce na dámu udělat dojem, a tak jí začne vypočítávat takové pitomosti jako spolehlivost, malá spotřeba, bezpečnost, přiměřená cena. Když jde o písemnou anonymní anketu; chce takový chlapík udělat dojem sám na sebe. Někde na konci uvede, že by to auto mělo taky pěkně vypadat – pokud se o tom vůbec zmíní. Ale když si tentýž chlapík jde koupit auto, zajímá ho především – ať si to přizná nebo ne – jak ta kára vypadá.“ Brett vstal a protáhl se. „Potkáte lidi, kteří vám budou vykládat, že pan Smith a pan Brown se teď už nekoukají na své auto jako na holku, do které jsou zamilovaní, že tenhle vztah už patří minulosti. Blbost! Náš obor tady ještě nějakou tu chvíli pobude, nebojte se, děťátka, protože nároky starého dobrého pana Smitha – to je voda na náš mlejn.“ Mrkl na hodinky.

Do setkání s Adamem Trentonem na autodromu zbývá ještě půlhodina – má tedy čas zaskočit do ateliéru barev a interiérů. Na cestě z jídelny se Brett zeptal studentů: „Co si o tom všem tady myslíte?“

Opravdu ho to zajímalo. Není to tak dlouho, kdy zažíval totéž, co tito dva. Automobilové společnosti pravidelně zvou na návštěvu studenty fakult průmyslového návrhářství a chovají se k nim jako k významným osobnostem, aby se studenti na vlastní oči přesvědčili, v jak báječném prostředí by mohli pracovat. Ucházejí se o ně i přímo na školách. Skupiny pracovníků automobilové Velké trojky několikrát za rok navštěvují umělecké školy a otevřeně soutěží o nejtalentovanější budoucí absolventy. Totéž ostatně platí i o dalších oborech – o strojírenství, přírodních vědách, finančnictví, o obchodních vědách, o právech – takže automobilovým společnostem se pomocí vysokých platů a jiných výhod, včetně automaticky fungujícího systému povyšování, daří sbírat smetánku těch nejschopnějších. Někteří lidé – mezi nimi i ti rozumní přímo v automobilovém průmyslu – poukazují na to, že tento systém je nespravedlivý, že výrobci automobilů zahánějí do své ohrady ke škodě civilizace příliš mnoho nejlepších vědeckých mozků, které má svět k dispozici a které by se mohly jinde věnovat řešení naléhavých a složitých problémů lidstva. Ale ať tak či onak – žádné jiné instituci nebo průmyslovému odvětví se nikdy nepodařilo zajistit si tak stálý a neutuchající přísun nejlepších kádrů. Brett DeLosanto byl jedním z nich.

„Je to vzrušující,“ odpověděla na jeho otázku studentka s jiskřivýma očima. „Bylo mi skoro, jako bych se dívala na stvoření světa, namouduši. Ale taky jsem z toho trošku zděšená. Tolik lidí, s kterými by člověk musel soutěžit! A co toho vědí! Ale kdyby se tu člověk uchytil, měl by před sebou opravdu báječné perspektivy.“

Má správný přístup k věci, pomyslel si Brett. Potřebuje už jenom talent plus tvrdé lokty, aby překonala předsudky, s kterými se automobilový průmysl dívá na ženy, co se chtějí stát něčím víc než jenom sekretářkami.

„A co vy?“ obrátil se na mladíka.

Zadumaný mladý muž nejistě pokrčil rameny. Mračil se. „Já nevím. No dobře, vypadá to senzačně, dají se tu vydělat prachy, dá se tu něco dokázat… Je to tu vážně vzrušující,“ pohybem hlavy ukázal na děvče, „přesně, jak to řekla. Ale mně pořád vrtá hlavou: má to všecko vůbec smysl? Asi jsem blázen, a kromě toho už je pozdě takhle uvažovat, tedy teď, když jsem se na to dal a za chvíli budu absolvovat. Ale nemůžu si pomoct, pořád si kladu otázku, jestli něco takového může umělci stačit. Je to opravdu něco, čemu člověk může věnovat celý život a celé srdce?“

„Abyste tu mohl pracovat, musíte se do automobilů zamilovat,“ řekl Brett. „Musíte se na ně koukat jako na nejdůležitější věc na světě. Musíte s nima dejchat, jíst, spát, musíte si na ně tu a tam vzpomenout, i když se zrovna milujete s holkou. Když se v noci probudíte, musí být vaše první myšlenka auto – to, na kterém zrovna pracujete, nebo to, na kterém byste rád pracoval. Je to jako náboženství, jako řehole.“ Brett se odmlčel a pak řekl stroze: „Jestli to tak necítíš, tak sem nepatříš.“

„Já mám auta rád,“ řekl mladík. „Mám je rád od samého začátku, kam až moje paměť sahá, zrovna tak, jak jste to říkal. Ale v poslední době…“ Nechal větu nedokončenou, jako by se mu nechtělo znova opakovat své kacířské myšlenky.

Brett už neřekl nic. Názory a úsudky tohoto druhu jsou individuální a závěry si na jejich základě musí udělat každý sám. V tom mu nikdo cizí nepomůže, protože tyto věci koneckonců závisí na ideálech, které člověk má, na stupnici hodnot, kterou měří svět kolem sebe. A někdy na tom, jak otužilé má svědomí. A byl tu ještě jeden důvod, proč se Brett bránil diskusi na toto téma: poslední dobou i jeho přepadaly podobné otázky a podobné pochybnosti. Šéf ateliéru pro barvy a interiéry měl ve své pracovně lidskou kostru, jíž se požívalo k anatomickým studiím, spojeným s návrhy na konstrukci ideálních automobilových sedadel. Kostra visela kousek nad podlahou na řetízku, upevněném na kovové ploténce, zasazené do lebky.

Brett DeLosanto vstoupil a potřásl kostlivci rukou. „Dobrýtro, Ralphe.“

Dave Heberstein obešel svůj psací stůl a kývl směrem k hlavnímu ateliéru. „Pojď vedle.“ Když procházel kolem kostry, něžně ji pohladil. „Tohle je jeden z našich nejoddanějších a nejužitečnějších zaměstnanců. Nikdy nikoho nekritizuje, nikdy nechce zvýšit plat…“

Středisko pro barvy, do něhož vešli, byla obrovská kruhová hala s kupolovitou střechou. V její konstrukci převládalo sklo, jímž do haly proudilo sluneční světlo. Zásluhou kupole to tu vypadalo jako v katedrále a několik uzavřených boxů pro kontrolu vzorků barev a tkanin za přesně stanoveného světelného režimu působilo dojmem zpovědnic. Vysoký koberec pohlcoval každý zvuk. Po celé hale byly rozmístěny pulty se vzorky hladkých i drsných potahových látek. Byla tu i knihovna, obsahující vzorkovnice všech barev slunečního spektra a tisíců jejich odstínů. Heberstein se zastavil u jednoho z pultů.

„Tohle jsem ti chtěl ukázat,“ řekl Brettovi.

Na pultě pod sklem bylo vystaveno několik vzorků potahových látek, každý opatřený identifikačním štítkem. Na pultě leželo volně pár podobných vzorků. Měly různé barvy, ale společné označení druhu: „kovová potahovina“.

Dave Heberstein vzal jeden vzorek do ruky. „Pamatuješ se na to?“

„Jasně,“ přikývl Brett. „Moc se mi líbila a líbí.“

„Mně se taky líbila. Doporučil jsem ji vlastně k používání.“ Heberstein přejel prstem po látce, příjemně měkké a jemné. Byl na ní – jako na všech ostatních vzorcích – pěkný stříbřitý ornament. „Je to tvarovaná příze s kovovým vláknem.“

Oba věděli, že této tkaniny se začalo letos používat v nejpřepychovějších modelech aut za zvláštní příplatek. Získala si velkou oblibu a brzo se bude v různých barvách používat v orionu.

„Máte s tím nějaké starosti?“ zeptal se Brett.

„Přišlo pár dopisů,“ řekl Heberstein. „Před několika týdny začaly chodit dopisy od zákazníků.“ Vytáhl z kapsy svazek klíčů a otevřel zásuvku pultu se vzorky. „Přečti si některý.“

Dopisy byly většinou od žen nebo od jejich manželů, ale několik jich napsali také advokáti v zastoupení svých klientů. Měly společné téma. Ženy se posadily do auta v norkovém kožichu, pak vystoupily, ale část norkové srsti se dostala do potahové látky a uvízla v ní. Kožich byl zničený. Brett tiše hvízdl.

„V odbytovém oddělení nedělali komputerovou zkoušku,“ pravil Heberstein. „Ve všech případech jde o vozy, které mají sedadla s kovovou potahovinou. Slyšel jsem, že podobných dopisů přijde ještě spousta.“

„Pochopitelně jste si udělal testy.“ Brett vrátil Hebersteinovi složku s dopisy. „Co se ukázalo?“

„Ukázalo se, že je to všecko strašně jednoduché, ale nikdo na to bohužel předem nepomyslel. Když si sedneš na sedadlo, potahová látka se zatíží a její jednotlivá vlákna se rozestoupí. To je samozřejmě normální, ale v tomhle případě se rozestoupí taky kovová vlákna. To by bylo taky v pořádku, pokud bys ovšem na sobě náhodou neměl norkový kožich. Jeho jemné chloupky se totiž dostanou mezi kovová vlákna, ty vstaneš, vlákna se vrátí do normální polohy a vyrvou norkové chloupky z kožichu. Stačí objet blok a zničíš kožich za tři tisíce dolarů.“ Brett se zašklebil. „Jestli se to roznese, tak každá ženská v téhle zemi, která má doma ošoupaný norkový kožich, se honem poběží svézt a pak na nás bude chtít nový.“

„To není žádná legrace. Nahoře na ředitelství je z toho panika.“

„Ta látka se přestala vyrábět?“

Heberstein přikývl. „Od dnešního rána. A my tu od nynějška zavádíme další druh testování nových potahových látek. Bude se mu zřejmě říkat norkový test.“

„A co bude s těmi sedadly, která už jsou hotová?“

„Pámbuví. A jsem rád, že aspoň z tohohle mě hlava bolet nemusí. Slyšel jsem, že to šlo až nahoru k předsedovi správní rady. Vím, že právní oddělení se snaží potichu vyřešit všechny stížnosti, hned jak dojdou. Mohou si vypočítat, že pár těch stížností bude podvod, ale radši zaplatí i ty, jen když bude naděje, že celá věc zůstane pod pokličkou.“

„Pod norkovou pokličkou?“

„Nech si ty blbý vtipy,“ řekl šéf ateliéru kysele. „Dovíš se to všecko úřední cestou, ale myslel jsem si, že ty a ještě pár lidí by to měli vědět co nejdřív. Kvůli orionu.“

„Díky.“ Brett zamyšleně přikývl. To je pravda – ve výrobních plánech orionu se budou muset udělat změny, i když tahle oblast nespadá do jeho kompetence. Byl však Hebersteinovi za jeho informaci vděčný z jiného důvodu. V nejbližších několika dnech, rozhodl se právě, si bude muset koupit buď nové auto, nebo aspoň nová sedadla do starého. Brettovo auto má sedadla s kovovou potahovou látkou a on se shodou okolností chystá příští měsíc koupit norkový kožich jako dárek k narozeninám. Rozhodně by nechtěl, aby se poničil. Kožich, který se docela určitě bude vozit v jeho autě, je pro Barbaru. Pro Barbaru Zaleskou.

„TÁTO,“ ŘEKLA BARBARA, „zůstanu ještě asi den nebo dva v New Yorku. Jen jsem ti to chtěla oznámit.“

Z telefonního sluchátka, které držel na druhé straně v ruce Matt Zaleski, k ní doléhal neustálý hřmot továrny. Barbara musela několik minut čekat, než telefonistka v centrále Matta objevila. Byl, zdá se, někde velmi blízko montážní linky.

„Proč?“ zeptal se její otec.

„Co proč?“

„Proč tam musíš zůstat?“

„Nic strašného se neděje, neboj se,“ odpověděla vesele. „Samé obyčejné věci. Problémy s klienty v agentuře. Nějaké porady o směrech reklamy v příštím roce. Potřebují mě tady.“ Barbara mluvila trpělivě. Nemusela vlastně nic vysvětlovat. Nebyla dítě, které prosí o dovolení, aby se mohlo vrátit dnes večer později. Kdyby se rozhodla zůstat v New Yorku týden, měsíc nebo třeba navždy, byla by to jen její věc.

„Nemohla bys vždycky večer přiletět a ráno se tam vrátit?“

„Ne, táto, nemohla.“ Barbara doufala, že tento rozhovor nezdegeneruje do další hádky a že nebude nucena tátovi připomenout, že je jí devětadvacet, že směla volit už ve dvou prezidentských volbách, že zastává odpovědné místo a má v něm úspěchy. Zásluhou tohoto zaměstnání je mimochodem i finančně nezávislá, takže kdyby se jí zachtělo, mohla by si kdykoli najmout vlastní byt. Nedělala to jenom proto, že věděla, jak osamělý je její otec po matčině smrti, a nechtěla mu ještě víc ztrpčovat život.

„Kdy tedy budeš doma?“

„Koncem týdne určitě. Těch pár dní snad beze mě přežiješ. A dej si pozor na ty své žaludeční vředy. Mimochodem, jak je ti?“

„Zapomněl jsem na ně. Musím myslet na moc jiných věcí. Dnes ráno jsme tu měli pár nepříjemností.“

Má unavený hlas, pomyslela si Barbara. Zběsile se otáčející kola automobilového průmyslu nedávala pokoj nikomu, kdo se ocitl v jejich blízkosti, ani jí ne. Ať člověk pracoval přímo v továrně, nebo v reklamní agentuře, nebo v návrhářském středisku jako Brett, neustálé napětí a starosti nakonec dolehly na každého. Tyto síly ostatně právě nutily Barbaru Zaleskou, aby co nejrychleji položila sluchátko a vrátila se na poradu s klienty.

Vyklouzla odtamtud před několika minutami. Pánové si jistě mysleli, že jde do umývárny upravit se, nebo co to tam vlastně ženské dělají. Barbara instinktivně zvedla ruku ke svému účesu – měla kaštanové hnědé husté vlasy jako její polská matka. Rostly odporně rychle, takže musela trávit u kadeřníka mnohem víc času, než pokládala za únosné. Teď si jen urovnala účes několika doteky prstů, to musí stačit. Objevila přitom tmavé brýle, které si už před několika hodinami posunula nad čelo. Vzpomněla si, že před ní kdosi docela nedávno posměšně označil tmavé brýle, používané místo čelenky, za poznávací znamení žen, které pracují ve vyšších funkcích. No, proč ne? Brýle si tam nechala.

„Táto,“ řekla Barbara, „já nemám moc času. Udělal bys pro mě něco?“

„Co to má být?“

„Zavolej Bretta. Řekni mu, že to dnes večer na naši schůzku bohužel nestihnu. Kdyby mě chtěl později zavolat, budu v hotelu Drake.“

„Nevím, jestli můžu…“

„Ovšemže můžeš! Brett je v návrhářském středisku, to dobře víš, takže stačí, když zvedneš sluchátko a vytočíš číslo domácí linky. Nechci přece, abys ho začal milovat. Vím, že ho nemáš rád, tos nám dal oběma znát už dost často. Prosím tě jenom, abys mu předal vzkaz. Možná že s ním ani nebudeš muset mluvit.“

„Tak dobře,“ zavrčel Matt. „Udělám to. Ale dej na sebe pozor.“

„Ty taky. Na shledanou, táto. Koncem týdne jsem doma.“ Barbara poděkovala sekretářce, z jejíhož telefonu mluvila, a sklouzla z desky psacího stolu, na kterém seděla. Měla plnou postavu a dlouhé nohy a dobře věděla, že se za ní muži obdivně otáčejí. To bylo další dědictví po matce, které se podařilo zachovat si ženskou přitažlivost – typicky slovanskou, jak někteří lidé tvrdili – až do doby několik měsíců před smrtí.

Barbara byla ve dvacátém poschodí newyorského sídla společnosti Osborna J. Lewise – neboli OJL, jak se jí říkalo – na Třetí avenui. OJL byla jednou z půltuctů největších reklamních agentur na světě, okupovala tři poschodí mrakodrapu a zaměstnávala kolem dvou tisícovek lidí. Barbara nemusela volat Detroit ze sekretariátu, mohla sjet o patro níž, kde se v kancelářích tísnili jako sardinky tvůrčí pracovníci, a zajít do jedné z několika mrňavých místnůstek bez oken, které by byly vyhrazeny pro venkovské zaměstnance agentury, pracující dočasně v New Yorku. Zdálo se jí však jednodušší zavolat si odtud, kde se konala porada. Toto poschodí patřilo zákazníkům. Zde měli své přepychové pracovny s originály Cézannů, Wyethů nebo Picassů na stěnách vedoucí pracovníci podniku. Pod originály měli ve zdích vestavěné bary, které se otevíraly nebo zůstávaly zavřené podle osobních zálib toho kterého zákazníka, předem pečlivě vysondovaných a zaznamenaných. I sekretářky tu pracovaly v lepších podmínkách než někteří z nejlepších tvůrčích talentů o poschodí níž.

Barbara si někdy říkala, že agentura svým způsobem připomíná Starořímskou galejní loď, v jejímž podpalubí byli přikováni otroci – veslaři. Veslaři ve zdejším podpalubí si však aspoň mohli dát po obědě martini, večer odejít domů, a když pracovali v agentuře dobře a dost dlouho, měli naději, že jim bude dovoleno přestěhovat se na palubu. Rychle procházela chodbou. Ve skromné detroitské pobočce agentury OJL, kde Barbara většinou pracovala, by byl za těchto okolností slyšet klapot jejích podpatků, ale zde tlumily každý zvuk vysoké koberce. Když procházela kolem jedněch pootevřených dveří, zaslechla zvuk klavíru a hlas zpěvačky: „Ke šťastným miliónům, já chci se připojit: Rychle mi dejte Rychlík! Už, bez něj nechci být.“ Uvnitř to jistě poslouchá zákazník, na němž závisí osud tohoto popěvku. Za jeho slůvkem ano nebo ne se skrývají obrovské peníze. Jestli je agentura dostane nebo nedostane, to záleží na zákazníkově vkusu, na jeho předsudcích a zálibách, nebo třeba jen na tom, jestli se cítí dobře, či má-li po snídani pálení žáhy. Ta rýmovačka je samozřejmě hrozná, pravděpodobně proto, že zákazník si přímo vyžádal, aby byla co nejbanálnější. Většina klientů se bojí reklamních sloganů, psaných s větší fantazií. Melodie má však nápad, který zaujme na první poslech; za měsíc nebo za dva – až zazní v podání celého orchestru a pěveckého sboru – si ji možná začne pobrukovat spousta lidí v celé zemi. Barbara přemýšlela, co to ten Rychlík asi je. Nápoj? Nový čistící prostředek? Může to být to či ono, možná třeba i něco exotičtějšího. Agentura OJL má stovky zákazníků z nejrůznějších odvětví, ale automobilový průmysl, který má na starosti Barbara, patří k těm nejdůležitějším a nejvýnosnějším. Pánové z automobilek pracovníkům reklamní agentury občas rádi připomínají, že na reklamu pro své vozy vydávají víc než sto miliónů dolarů ročně.

Nad dveřmi do konferenčního sálu číslo 1 svítila červená tabulka s nápisem PORADA. Zákazníci si na takováto světelná znamení velice potrpí; vytvářejí jaksi atmosféru důležitosti. Barbara tiše vešla a vklouzla na své místo uprostřed dlouhého stolu. V důstojné místnosti vyložené voňavým dřevem a zařízené georgiánským nábytkem sedělo sedm lidí. Poradu vedl prošedivělý a uhlazeně žoviální Keith Yates-Brown, hlavní inspektor ředitelství agentury, jehož posláním bylo urovnávat všechny případné neshody mezi automobilovou společností a reklamní agenturou Osborna J. Lewise. Napravo od Yatese-Browna seděl vedoucí reklamního oddělení detroitské automobilky J. P, Underwood („Říkejte mi Jépé, prosím!“). Byl mladý, teprve nedávno se ujal své funkce, a ještě se mezi vysokými úředníky agentury cítil trošku nesvůj. Naproti Underwoodovi seděl holohlavý vtipný Teddy Osch, šéf oddělení agentury pro tvůrčí činnost a člověk, který chrlil nápady jako fontána vodu. Nezničitelný, pedantský Osch přežil v agentuře spoustu svých kolegů a byl veteránem dávných úspěšných reklamních kampaní automobilového průmyslu. Dále byl v místnosti asistent J. P. Underwooda, rovněž z Detroitu, dva další pracovníci reklamní agentury – jeden tvůrčí a jeden administrativní – a Barbara, jediná žena mezi přítomnými. Kromě sekretářky, která právě servírovala pánům další šálky kávy.

Předmětem diskuse byl orion. Od včerejšího odpoledne probírali reklamní nápady, které popravila agentura. Skupina z OJL je postupně předkládala zákazníkovi, jehož na poradě zastupoval Underwood se svým asistentem.

„Jednu sekvenci jsme si nechali na konec, Jépé,“ říkal právě Yates-Brown vedoucímu reklamního oddělení automobilové společnosti. „Domníváme se, že ji budete pokládat za originální, možná dokonce za zajímavou.“ Yatesi-Brownovi se jako obyčejně podařilo namíchat přesnou směs odborné autority a úcty k zákazníkovi, i když všichni přítomní věděli, že na názoru vedoucího reklamního oddělení mnoho nezáleží, že je spíš jen výkonným orgánem vedení automobilové společnosti.

„Tak nám to ukažte,“ odpověděl J. P. Underwood příkřeji, než bylo nutné.

Jeden ze zaměstnanců agentury rozložil na stojanu sérii kartónů. Na každém z nich byl připevněn arch jemného papíru s předběžnou skicou návrhu. Barbara věděla, že za každou z těchto skic jsou hodiny a často dlouhé noci přemýšlení a dřiny.

Dnešní a včerejší schvalovací porada byla obvyklá procedura v počátečním stadiu reklamní kampaně pro každý nový automobilový model a skicám nájemném papíře se říkalo „podzimní listí“.

„Barbaro,“ řekl Yates-Brown, „povíte nám k tomu něco?“

Přikývla. „V téhle sekvenci jsme chtěli ukázat, Jépé,“ řekla Barbara Underwoodovi a podívala se i na jeho asistenta, „jak bude orion vypadat při denním užívání. Na prvním návrhu právě vyjíždí z umývacího boxu.“

Všichni se zadívali na skicu. Měla nápad a dobré provedení. Zachycovala přední část vozu, jak se vynořuje z umývacího tunelu jako motýl z kukly. Na umyté auto čeká mladá žena. V barvě nebo ve filmu by tato scéna jistě upoutala pozornost. J. P. Underwood nezareagoval. Ani nemrkl okem. Barbara ukázala na další obrázek.

„Někteří z nás už dávno mají dojem, že k ženám, které jezdí autem se naše reklama chová dost macešsky. Jak víme, většina reklamy se zaměřuje na muže.“

Mohla dodat (ale neudělala to), že v posledních dvou letech považuje za své poslání zdůraznit ženský pohled na věc. Byly ovšem dny, kdy se probírala neutuchající záplavou mužsky orientovaných reklam (v hantýrce oboru se jim říkalo „muskulatury“) a kdy docházela k přesvědčení, že v tomto svém poslání totálně zklamala.

„Předpokládáme, že orion budou hodně používat ženy,“ poznamenala.

Skica na stojanu představovala parkoviště supermarketu. Měla vynikající kompozici – v pozadí výkladní skříň obchodního střediska, v popředí na význačném místě orion a kolem něho jiná auta. Mladá žena právě ukládala nákup na zadní sedadlo orionu.

„A co ty ostatní vozy,“ ozval se reklamní šéf automobilky, „ty by byly naše nebo konkurenční?“

„Já bych řekl, že by to měly být vaše,“ pospíšil si Yates-Brown.

„Pár by jich mělo být od konkurence, Jépé,“ řekla Barbara. „Jinak by to celé vypadalo nereálně.“

„Nějak se mi nelíbí ten nákup,“ poznamenal Underwoodův asistent. „Je to tak nějak cizí prvek. Odpoutává pozornost od vozu. A na to pozadí, by se měla použít vazelína.“

Barbara měla chuť nahlas zoufale zaječet. Vazelínou natřený okraj předsádkové čočky při fotografování aut je starý otřískaný trik, z něhož se stalo klišé: výsledný dojem je nablýskaný vůz na mlhavém pozadí. Automobilky neustále prosazují používání tohoto triku, zatímco reklamní odborníci jej považují za neandrtálský.

„Snažíme se ukázat, jak se orion bude skutečně používat,“ řekla Barbara mírně.

„Ale v každém případě je to dobrý nápad,“ skočil jí do řeči Keith Yates-Brown. „Poznamenejte si ho.“

„Na dalším návrhu je orion v dešti,“ pokračovala Barbara. „Měl by to být podle našeho názoru pořádný liják. Za volantem zase žena, jako by se vracela domů z kanceláře. Fotografovali bychom to večer, aby se líp uplatnil odraz na mokré vozovce.“

„Dejte pozor, aby auto nevyšlo špinavé,“ poznamenal J. P. Underwood.

„Nám jde právě o to, aby bylo trošku špinavé,“ řekla mu Barbara. „Zase kvůli realitě. Na barevném filmu by to vyšlo nádherně.“

Asistent vedoucího reklamního oddělení z Detroitu zašeptal: „Mám tak nějak dojem, že šéfové tím nebudou moc nadšeni.“

J. P. Underwood mlčel. Následoval další tucet skic. Barbara každou stručně, ale svědomitě uvedla, protože věděla, kolik úsilí a obětavosti do nich vložili mladí zaměstnanci agentury. Takhle to probíhá vždycky. Staří kozáci jako Teddy Osch se drží zpátky a čekají – jak tomu říkají – „až se děcka vyplivají“. Z dlouholeté zkušenosti totiž vědí, že první návrhy, ať jsou sebelepší, vždycky padnou pod stůl. Právě proto se jim říká „podzimní listí“. Padly pod stůl i teď. Bylo to jasné z Underwoodova výrazu, věděl to každý v místnosti, věděli to už včera, ještě než porada vůbec začala.

Když Barbara nastoupila do agentury, byla tak naivní, že se vyptávala, proč to vždycky dopadne takhle. Proč se tolik plýtvá lidským úsilím a kvalitou – často vynikající kvalitou? Později jí v soukromí vysvětlili některá životní fakta o automobilové reklamě. Řekli jí: kdyby se plán reklamní kampaně vypracoval rychle a ne pěkně pomaloučku a s dlouhými porodními bolestmi – daleko pomaleji než reklamní kampaně pro většinu jiných výrobků – jak by všichni ti lidé z detroitských automobilek, kteří to mají na starosti, zdůvodnili oprávněnost svých funkcí, nekonečné porady, které se táhnou po celé měsíce, tučné diety a dlouhé služební cesty? A kromě toho – když automobilka chce vyhodit takový balík peněz oknem pro nic za nic, reklamní agentuře do toho nic není. Rozhodně tu není od toho, aby organizovala křížové tažení proti plýtvání finančními prostředky. Agentura si přitom přijde na své, nakonec se nějaká reklamní kampaň tak jako tak vždycky schválí. Reklama nových modelů musí každý rok odstartovat v říjnu nebo v listopadu. To znamená, že rozhodnutí musí padnout v květnu nebo v červnu, aby agentura měla čas udělat, co je třeba. V té době proto přestávají váhat i lidé z automobilových společností, neboť také oni samozřejmě dovedou číst v kalendáři. Do věci se vloží i detroitská generalita a rozhodne o reklamní kampani, ať už tomu rozumí nebo ne.

Co Barbaru nejvíc štvalo – a ostatní také, jak později zjistila – bylo to neuvěřitelné mrhání časem, talenty, lidmi, penězi. Absurdita, superabsurdita. Z rozhovorů s kolegy z jiných reklamních agentur věděla, že v tomto ohledu se chová každý člen Velké automobilové trojky naprosto stejně. Jak to vypadá, vytvořil si automobilový průmysl, který za normálních okolností dobře zná cenu času a práce a kritizuje byrokracii, kde se objeví, svou vlastní byrokracii. A pěkně vypasenou. Jednou se Barbara zeptala: Stalo se někdy, že původní nápady ty skutečně dobré, se někdy později přece jen využily? Odpověď zněla: Ne. Nemůžete přece přijmout v červnu to, co jste loni v listopadu zamítla. Tím by přece lidé z automobilky shodili sami sebe. To by mohlo někoho stát místo – a třeba by to byl zrovna příznivec reklamní agentury.

„Děkuju, Barbaro.“ Keith Yates-Brown se zase s elegancí sobě vlastní ujal řízení porady. „Takže, Jépé, my chápeme, že máme před sebou ještě spoustu práce.“ Úsměv hlavního inspektora ředitelství agentury byl vřelý a vlídný a v tónu jeho hlasu zaznělo přesně odstupňované procento omluvy.

„To tedy máte“ pravil J. P. Underwood. Odsunul se s křeslem od stolu.

Barbara se ho zeptala: „Vám se opravdu nelíbilo nic? Absolutně nic?“

Yates-Brown se k ní prudce otočil a Barbara pochopila, že porušila pravidla. Na zákazníka se takhle dorážet nemá, ale Underwoodova bohorovnost ji k tomu vyprovokovala. Ještě teď se nemohla zbavit myšlenky na talentované mladíčky v agentuře, jejichž tvůrčí práce – její ostatně také – právě putovala do koše na odpadky. To, co do této chvíle vytvořili, možná opravdu plně neodpovídá požadavkům orionu, ale rozhodně si to nezaslouží takovouhle nemilost.

„Poslyšte, Barbaro,“ poznamenal Yates-Brown, „nikdo přece neřekl, že se mu něco nelíbí.“

Hlavní inspektor hovořil přívětivě a šarmantně, ale Barbara vycítila za jeho slovy hrot nože. Tento Yates-Brown, v zásadě obchodník, který snad v celém životě neměl jediný originální nápad, by mohl, kdyby se mu zachtělo, rozdupat všechny tvůrčí lidi v agentuře podpatky svých elegantních polobotek z aligátoří kůže.

„Bylo by ovšem neprofesionální, kdybychom nepřipustili, že se nám dosud plně nepodařilo zachytit skutečnou podstatu orionu. A je to báječná podstata, Jépé. Svěřil jste nám jeden z nejlepších vozů celé automobilové historie.“ Řekl to tak, jako by vedoucí reklamního oddělení vyrobil celý orion vlastníma rukama.

Barbaře se z toho udělalo trošku špatně od žaludku. Zachytila pohled Teddyho Osche. Šéf oddělení pro tvůrčí činnost skoro neznatelně zavrtěl hlavou.

„Řekl bych to tak,“ ozval se J. P. Underwood. Mluvil teď přátelštěji. Řadu let sedával u tohoto stolu jako poslední v řadě. Možná že se před chvílí choval tak povýšeně jenom proto, že si ještě nebyl příliš jistý ve své nové funkci. „Myslím, že jsme tu dnes viděli to nejparádnější podzimní listí, co pamatuju.“

V místnosti zavládlo trapné ticho. Dokonce ani Keith Yates-Brown nedokázal skrýt záblesk pohoršeného údivu. Ten chlap z reklamního oddělení automobily se nemotorně a nelogicky otřel o pravidla hry, která oba partneři znali, ale nikdy o nich nemluvili. Bez obalu odhalil tu složitou šarádu přede všemi. Nejdřív automatické zamítnutí všeho, co předložili, a o chvilku později odporné pochlebování. Ale nic se tím nezměnilo. Barbara pracovala v tomto oboru dost dlouho, aby si tím mohla být jistá. Keith Yates-Brown rovněž. Rychle se vzpamatoval.

„To je od vás šlechetné, Jépé. Fakticky šlechetné! Mluvím za nás za všechny z agentury, když vás ujišťuji, že jsme vděčni za toto povzbuzení. Věřte, že příště to bude ještě lepší.“ Hlavní inspektor vstal a ostatní následovali jeho příkladu. Obrátil se na Osche: „Je to tak, Teddy?“

Šéf oddělení pro tvůrčí činnost se trošku pokřiveně usmál a přikývl: „Vynasnažíme se.“

Porada skončila a Yates-Brown a Underwood se vydali jako první ke dveřím. „Postaral se někdo o ty lístky do divadla?“ zeptal se Underwood.

Barbara, která šla přímo za nimi, věděla, že vedoucí reklamního oddělení požádal, aby mu agentura sehnala šest lístků na komedii Neila Simona. Byla to prakticky nesplnitelná žádost, protože lístky na toto představení bylo skoro nemožné získat i na černém trhu.

Hlavní inspektor ředitelství reklamní agentury se bodře a hlučně rozesmál. „Vy jste o tom pochyboval?“ Vzal Underwooda přátelsky kolem ramen. „Samozřejmě je pro vás máme, Jépé. Vybral jste si vstupenky, které by vám neopatřili ani Dlouhý, Široký a Bystrozraký, všichni dohromady, ale my jsme to rozjeli po všech liniích. Přinesou nám je do Waldorfu, kam teď půjdeme na oběd. Spokojený?“

„Naprosto.“

Yates-Brown ztišil hlas. „A dejte mi vědět, kde budete chtít večeřet. Postaráme se o rezervaci.“

A taky o účet a o spropitné, pomyslela si Barbara. Za každý z těch lístků do divadla musel Yates-Brown pravděpodobně zaplatit padesát dolarů, ale agentuře se to tisícinásobně vrátí a ostatní výlohy zrovna tak, prostřednictvím reklamy na orion. V některých případech, když vedoucí úředníci agentury pozvali zákazníka na oběd, šel tam s nimi i někdo z tvůrčích pracovníků. Tentokrát se Yates-Brown z jakýchsi důvodů rozhodl jít sám. Barbaře se ulevilo.

Zatímco se tedy trojčlenná skupinka v čele s J. P. Underwoodem dala nepochybně směrem k hotelu Waldorf-Astoria, Barbara s Teddym Oschem a Nigelem Knoxem, dalším členem tvůrčí skupiny agentury, který se zúčastnil porady, šli několik bloků na sever po Třetí avenue. Směřovali do podniku zvaného ‚Joe a Róza‘, do zapadlého, ale prvotřídního restaurantu, kam chodívali na oběd lidé z velkých reklamních agentur v okolí.

Nigel Knox byl přihřátý mladík, který lezl za normálních okolností Barbaře hrozně na nervy, ale protože před chvílí spadly pod stůl i jeho nápady a práce, zdál se jí teď mnohem sympatičtější než obvykle. Teddy Osch je vedl pod vybledlou červenou stříškou z plachtoviny do skromného interiéru restaurace. Cestou spolu vyměnili sotva pár slov. Když je teď uvedli ke stolu v malé zadní místnosti, vyhrazené pro stálé hosty, Osch beze slova zvedl tři prsty. Za chvilku dorazily na stůl tři martini ve vychlazených sklenkách.

„Nebudu tak pitomá, abych se rozbrečela,“ řekla Barbara. „A taky se nehodlám úplně opít, protože by mi pak bylo strašně špatně. Ale jestli vy dva proti tomu nic nemáte, rozhodla jsem se, že se maličko přimáznu.“ Vypila martini jedním douškem. „Ještě jedno, prosím.“

Osch kývl na číšníka: „Přineste to ještě třikrát.“

„Teddy,“ ozvala se Barbara, „jak to prokristapána můžete vydržet?“

Osch si zamyšleně přejel rukou po holé hlavě. „Nejhorší je to prvních dvacet let. Ale potom, když člověk vidí, jak celé houfy J. P. Underwoodů přicházejí a odcházejí…“

Nigel Knox náhle vybuchl, jako když z láhve šampaňského vyletí zátka: „Je to ošklivý mužský! Myslel jsem že bych ho mohl mít rád, ale vůbec ne!“

„Drž hubu, Nigele,“ řekla Barbara.

„Dělám to tak,“ pokračoval Osch, „že si pořád v duchu připomínám, že mě dobře platí. A většinou – dnešek je výjimka – mám tuhle práci rád. Neznám žádné jiné zaměstnání, které by člověka dokázalo tak vzrušit. A ještě něco vám řeknu: Ať postavili toho oriona sebelíp, jestli bude mít úspěch a bude se prodávat, zásluhu na tom budeme mít především my a naše reklama. Oni to vědí a my to taky víme. Tak o co jde?“

„O Keitha Yatese-Browna,“ řekla Barbara. „Dělá se mi z něj nanic.“

Nigel Knox ho napodobil svým pisklavým hláskem: „To je od vás šlechetné, Jépé! Fakticky šlechetné! Já si teď lehnu na záda, Jépé, a doufám, že mě celého počuráte.“ Knox se zahihňal.

Barbara se poprvé od dnešní porady rozesmála.

Teddy Osch se na oba zahleděl. „Keith Yates-Brown je člověk, který mi dává můj chleba s máslem. A vám taky. Na to nesmíme zapomínat. Já bych samozřejmě nedokázal to co on – lézt Underwoodovi a spoustě jiných lidí do zadku a tvářit se, že z toho mám požitek. Ale to patří k našemu oboru a někdo to dělat musí, proč mu tedy mít za zlé, že to dělá tak důkladně? Zrovna teď, a i jindy, zatímco my děláme, co nás baví – Yates-Brown ukládá zákazníka pěkně do postýlky, hladí ho po vláskách, narovnává mu polštářek a přitom mu zpívá ukolébavku o nás, jací jsme senzační. Kdybyste někdy pracovali v agentuře, která ztratila zákazníka z automobilového průmyslu, pochopili byste, proč jsem rád, že Yates-Brown existuje.“

Ke stolu se přihnal číšník. „Dnes máme dobré telecí s parmazánem.“

V restauraci ‚Joe a Róza‘ si nikdo nedělal starosti s takovými zbytečnostmi, jako je jídelní lístek. Barbara a Nigel Knox přikývli.

„Dobře, tak s nudlemi,“ řekl číšníkovi Osch. „A všem ještě jednou martini.“

Barbara cítila, že alkohol už začal působit. Všichni se uvolnili. Posezení se vyvíjelo obvyklým způsobem – nejdřív chandra, pak vzájemné utěšování. Brzo, asi po dalším martini, přijde na řadu filozofie. Za těch několik let v agentuře OJL se zúčastnila už několika takovýchto zádušních hostin, v New Yorku v takových zapadácích pro reklamní pracovníky, jako je ‚Joe a Róza‘, v Detroitu ve Společenském klubu nebo v ‚Jimově garáži‘ v centru města. Ve Společenském klubu jednou zažila, jak se jeden starší člověk z reklamní agentury zhroutil a rozplakal, protože před hodinou mávnutím ruky zamítli to, na čem pracoval několik měsíců.

„Já jednou dělal v agentuře,“ vyprávěl Osch, „která přišla o zákazníka z automobilového průmyslu. Stalo se to těsně před koncem týdne, zčistajasna, nikdo to nečekal, ovšem kromě té konkurenční agentury, která nám zákazníka vyfoukla. Říkali jsme tomu pak ‚Černý pátek‘.“ Zadumaně přejížděl prstem po stopce své sklenky a myšlenkami byl v minulosti. „Ten pátek odpoledne okamžitě vyhodili z agentury stovku lidí. Ostatní nečekali na vyhazov, věděli, že tu už nebudou mít do čeho píchnout, a tak začali pobíhat po Madisonově avenue a po Třetí avenue a pokoušeli se urvat nějaké místo jinde, ještě před koncem pracovní doby. Byla to hrůza. Spousta jich měla pěkné vilky na předměstí, každý měsíc museli platit splátky, děti jim studovaly na vysokých školách. Nejhorší na tom je, že ostatní agentury se vyhýbají smolařům jako čert kříži. Navíc ti starší chlapíci mezi námi už byli opotřebovaní, vydali se z nápadů, ze všeho. Pokud se pamatuju, dva se dali na pití a jeden spáchal sebevraždu.“

„Vy jste to přežil,“ řekla Barbara.

„Byl jsem mladý. Kdyby se to stalo teď, dopadlo by to se mnou stejně jako s nimi.“ Osch zdvihl sklenku: „Na zdraví Keitha Yatese-Browna.“

Nigel Knox postavil svou poloprázdnou sklenku na stůl: „Božíčku, to ne. To doopravdy nemůžu.“

Barbara zavrtěla hlavou: „Promiňte, Teddy.“

„Tak mu připiju sám,“ řekl Osch. A udělal to.

„Pes je zakopaný v tom,“ pravila Barbara, „že při našem stylu reklamy nabízíme neexistující vůz neskutečnému člověku.“ Všichni tři už téměř dopili svá další martini a Barbara si uvědomila, že se jí trošku plete jazyk. „Všichni víme, že takové auto, jaké ukazujeme na reklamních prospektech, si nikdo nemůže koupit, i kdyby sebevíc chtěl, protože naše fotografie jsou vylhané. Když fotografujeme skutečná auta, používáme širokoúhlého objektivu, aby předky vozů vypadaly mohutnější a vozy delší. Dokonce vylepšujeme i barvu vozu sprayem, retuší a fotografickými filtry.“

Osch mávl rukou: „To patří k řemeslu.“

Číšník si všiml jeho zvednuté ruky. „Ještě jednou martini, pane Oschi? Jídlo bude každou chvilku.“

Šéf oddělení pro tvůrčí činnost přikývl.

„Ale v každém případě je to neexistující vůz,“ trvala na svém Barbara.

„To je rozkošné!“ Nigel Knox hlučně zatleskal a převrhl přitom svou prázdnou sklenku. Lidé u sousedního stolu je začali pobaveně pozorovat. „A teď nám řekni, kdo je ten neskutečný člověk, co se mu snažíme prodat ten neexistující vůz.“

Barbara mluvila pomalu, protože jí jedna myšlenka navazovala na druhou méně pohotově než obvykle.

„Fousové z Detroitu, kteří nakonec o stylu reklamní kampaně rozhodují, nerozumějí lidem. Mají moc práce, nemají na to čas. Tím pádem naše reklama vypadá tak, jako kdyby to auto nabízel jeden detroitský fous druhému detroitskému fousovi.“

„Už to mám!“ Nigel Knox začal poskakovat na židli „A detroitský fous – to je přece neskutečná osoba, to ví každý! Ty jsi strašně chytrá, drahoušku!“

„Ty taky,“ řekla Barbara. „Mám pocit, že už nevím, co mluvím.“ Přejela si rukou po obličeji a začala litovat, že nepila pomaleji.

„Nedotýkejte se talířů,“ varoval je číšník, „jsou horké.“ Předložil jim telecí s parmazánem, nádherně vonící porce nudlí, z kterých stoupala pára, plus další tři martini. „Pozornost od vedlejšího stolu,“ podotkl číšník.

Osch poděkoval za nápoje a pak si posypal svou porci nudlí pořádnou dávkou papriky.

„Božíčku!“ vykřikl Nigel Knox. „Ta je hrozně pálivá!“

„Já trochu ohně potřebuju,“ řekl Osch.

Mlčky se dali do jídla. Po chvíli se Teddy Osch podíval na Barbaru: „Když vezmu v úvahu, jak si to všechno berete k srdci, myslím, že je správné, že přestanete na orionu dělat.“

„Cože?“ Barbara vytřeštila oči a odložila nůž a vidličku.

„Měl jsem vám to oznámit. Nedostal jsem se k tomu.“

„Chcete říct, že jsem dostala kopačky?“

Osch zavrtěl hlavou: „Nový úkol. Zítra se to dovíte.“

„Teddy,“ řekla Barbara prosebně, „povězte mi to hned…“

„Ne,“ prohlásil Osch rozhodně. „Poví vám to Keith Yates-Brown. On vás totiž doporučil. Vzpomínáte si? To je ten člověk, co jste mu nechtěla připít na zdraví.“ Barbara měla prázdný, vyhaslý pocit. „Můžu vám říct jenom to,“ pravil Osch, „že bych chtěl být na vašem místě.“ Upil ze své sklenky, z celé trojice už pil jenom on. „Kdybych byl mladší, možná by to padlo na mě. Ale já už asi do smrti zůstanu u toho, co dělám celý život: budu dál nabízet neexistující auta neskutečným lidem.“

„Teddy,“ řekla tiše Barbara, „promiňte mi to.“

„Nemám co. Na tom je smutná jenom jedna věc: že asi máte pravdu.“ Šéf oddělení pro tvůrčí činnost rychle zamrkal. „Kristepane! Ta paprika opravdu pálí víc, než jsem si myslel.“ Vytáhl z kapsy kapesník a otřel si tvář.

ZKUŠEBNÍ POZEMEK automobilové společnosti se rozprostíral na více než dvou čtverečních kilometrech překrásné michiganské krajiny asi pětačtyřicet kilometrů od Detroitu a jeho hranice byly střežené stejně přísně jako hranice státu, kde vládne tuhá diktatura. Do autodromu vedl jediný vchod, uzavřený dvojitým zátarasem a pečlivě střežený. Zde se kontroloval každý návštěvník a bez zvláštního povolení se žádný z nich nedostal dovnitř. Jinak byl celý pozemek obehnaný vysokým drátěným plotem, za nímž obcházeli strážní. Před pohledem zvenčí chránila autodrom clona stromů a křovin.

Automobilová společnost tady střežila svá největší tajemství. Patřily k nim pokusy s novými typy osobních i nákladních vozů a s jejich jednotlivými částmi, i destrukční testy běžných modelů. Bylo tu kolem půl druhého tisíce kilometrů cest, které nikam nevedly a jejichž vozovky měly celou škálu povrchů, od toho nejlepšího až po absolutně nejhorší. Strmější silnice než zde nejsou nikde na světě. Byl tu například duplikát příšerně strmé Filbert Street – Ořechové ulice – ze San Franciska, pojmenované velice výstižně (jak tvrdí obyvatelé města), neboť vyjet po ní autem může napadnout leda „vořecha“. Při jízdě po dlažbě z kočičích hlav dostával ve voze pořádně zabrat každý šroubek, každý svar, každý nýt, o řidičových zubech nemluvě. Ještě horší to bylo na věrné kopii africké safari, na jejímž povrchu, plném kořenů stromů, kamení a bahnitých pastí, probíhalo týrání nákladních automobilů. Jeden úsek silnice, postavený na rovině, byl známý pod přezdívkou „Alej serpentin“. Byla to řada ostrých esovitých zatáček, naprosto neklopených a navazujících těsně jedna na druhou, na nichž byly při velkých rychlostech všechny součástky auta namáhány až na hranici únosnosti.

Adam Trenton hnal orion v této chvíli Alejí serpentin rychlostí sto kilometrů v hodině. Pneumatiky divoce ječely, jak se vůz vrhal prudce zleva doprava a zase doleva. Auto se pokaždé neochotně a zoufale vzepřelo odstředivé síle, působící proti směru zatáčky. Mužům ve voze se zdálo, že se automobil každým okamžikem převrátí, i když jim jejich znalosti říkaly, že by se to stát nemělo.

Adam mrkl za sebe. Brett DeLosanto seděl přikurtovaný uprostřed zadního sedadla a oběma rukama se držel bočních stěn.

„Moje játra a slezina si právě vyměnily místa,“ křikl Brett. „Doufám, že příští zatáčka to spraví.“

Vedle Adama seděl klidný Ian Jameson, štíhlý plavovlasý Skot z konstrukčního oddělení. Jameson si určitě myslel totéž, co si uvědomoval i Adam – že totiž tuhle zkoušku dělají úplně zbytečně. Profesionální zkušební jezdci už podrobili orion všem druhům hrůzyplných testů a vůz ve všech hladce obstál. Skutečným úkolem trojice na autodromu bylo prozkoumat problém HVP (což přeloženo z technické hantýrky znamená Hluk, Vibrace, Pérování), který se vyskytl u prototypu orionu při velmi vysokých rychlostech.

Jenže na cestě k rychlostnímu okruhu projížděli kolem Aleje serpentin a Adam na ni zabočil v naději, že prudké pohyby vozu možná trošku uvolní napětí, které nepřestával pociťovat od chvíle, kdy asi před dvěma hodinami odešel z tiskové konference. Toto napětí, které si uvědomil už dnes časně ráno, ho pronásledovalo v poslední době stále častěji. Před několika týdny tedy navštívil lékaře, který ho proklepal, prohmatal, podrobil různým zkouškám a nakonec prohlásil, že organicky je všechno v naprostém pořádku, ledaže snad vyrábí trochu víc žaludeční kyseliny. Doktor se pak mlhavě rozhovořil o náchylnosti k žaludečním vředům, o tom, že člověk si nemá připouštět zbytečné starosti, a vydal úsloví, dobré tak leda pro malé děti: „Kopec je strmý jenom tak, jak se to jeví člověku, který na něj šplhá.“ Adam ho netrpělivě poslouchal a v duchu si přál, aby páni doktoři předpokládali u svých pacientů víc vědomostí a inteligence. Lékař zdlouhavě vykládal o tom, že lidské tělo má vlastní výstražný systém, a navrhoval Adamovi, aby na nějakou dobu vypnul. To ovšem, jak Adam věděl, bylo letos naprosto nemožné. Pak se lékař konečně dostal k tomu, pro co si Adam vlastně přišel. Předepsal mu librium a doporučil dávkování. Adam si dávky okamžitě zvýšil a pak je zvyšoval dál. Neřekl také lékaři, že už užívá valium, které si obstaral jinde.

Dnes už spolykal několik pilulek, jednu těsně před odchodem z budovy ředitelství, ale žádný účinek se dosud neprojevil. Protože ani Alej serpentin nezafungovala nijak blahodárně, Adam si nenápadně strčil do úst další pilulku. Když ji vytahoval z kapsy, uvědomil si, že se Erice ještě nezmínil ani o návštěvě lékaře, ani o pilulkách, jejichž zásobu skrýval ve své aktovce. Na konci Aleje serpentin Adam jen lehce přibrzdil a ostře zabočil k rychlostnímu okruhu. Okolo nich se začaly míhat stromy, louky a spojovací silnice. Tachometr se vrátil na stovku a pak se vyšplhal na značku 110 kilometrů. Adam jednou rukou zkontroloval, má-li správně zapnuté bezpečnostní pásy.

S očima upřenýma přímo před sebe řekl ostatním: „Tak a teď dáme miláčkovi do těla.“

Přehnali se kolem jiného auta, vřítili se na rychlostní okruh rychlostí sto patnácti kilometrů v hodině a Adam zahlédl koutkem oka tvář řidiče druhého vozu, jak se na ně obrátila, Ian Jameson se naklonil doleva a podíval se na ručičku tachometru, která právě ukázala sto dvacet kilometrů. Plavovlasý inženýr měl hlavní odpovědnost při zkoumání HVP problémů orionu.

„Za chvilku to uslyšíme,“ řekl Jamesonovi. Teď jeli rychlostí sto pětadvaceti kilometrů za hodinu. Kolem nich burácel vítr, vytvořený převážně řítícím se vozem. Adam sešlápl plynový pedál až k podlaze. Zapnul automatickou kontrolu rychlosti, tím předal její řízení komputeru a sjel nohou z plynu. Rychlost se dále zvyšovala. Už překročila stotřicítku.

„Teď to začne,“ řekl Jameson.

Ještě to nedořekl a vůz se prudce roztřásl – bylo to silné pulsování, které otřásalo vším v autě, včetně cestujících. Adam zjistil, že vinou onoho rychlého trhavého pohybu vidí trochu rozmazaně. Současně začal uvnitř vozu pravidelně stoupat a klesat kovový bzukot.

„Přesně jako podle hodinek,“ řekl inženýr. Povídá to tak spokojeně, pomyslel si Adam. Snad by byl zklamaný, kdyby se chyba neprojevila. „Na pouti…“ Brett DeLosanto zařval, aby ho ostatní vůbec slyšeli. Roztřesené auto způsobilo, že mluvil trhaně. „Na pouti lidi za takovouhle jízdu musí platit.“

„A kdybychom tu chybu neodstranili,“ řekl Adam, „většina řidičů by se o ní nikdy nedověděla. Stotřicítkou jezdí jen málokdo.“

„Ale někdo přece,“ řekl Ian Jameson.

Adam rozmrzele přikývl. Byla to pravda. Hrstka šílenců si vyšlápne stotřicítkou a jeden nebo dva se mohou polekat té náhlé vibrace, ztratit vládu nad vozem a zabít nebo zmrzačit sebe i jiné. A i kdyby se to obešlo bez havárie, zpráva o HVP efektu by se roznesla a lidé jako Emerson Vale by z toho vytřískali kapitál. Před pár lety, uvědomil si Adam, zahubilo model corvair právě několik podivných havárií při vysokých rychlostech, když řidiči zpanikařili a otočili volantem buď příliš rychle, nebo příliš pomalu. A ačkoliv v době, kdy Ralph Nader publikoval svou slavnou obžalobu corvairu, byly chyby modelu už odstraněny, výrobci ho museli pod tlakem veřejné diskuse, kterou Nader vyvolal, honem stáhnout z výroby.

Ani Adam, ani ostatní v automobilce, kteří věděli o této vibraci při vysokých rychlostech, nehodlali připustit, aby orion stihl podobný osud. Proto drželo vedení automobilky jazyk za zuby, aby se na veřejnost nedostal ani stín pověsti o těchto potížích. Životně důležitá otázka v této chvíli zněla takto: Jak vibraci odstranit, a co to bude stát? Adamova povinnost byla zjistit to a vzhledem k naléhavosti problému udělat i příslušná rozhodnutí. Vypnul komputer a zpomalil až na třicet kilometrů v hodině. Pak ještě dvakrát – jednou pomalu a jednou velmi rychle – vyhnal rychlost vozu na stotřicítku. Vibrace se projevila v obou případech v naprosto stejném okamžiku.

„Tenhle vůz má karoserii z jiného druhu plechu.“ Adam si vzpomněl, že orion, který řídí, je jeden z prvních prototypů, vyrobený ručně – jako dosud všechny prototypy –, protože sériová výroba se dosud nerozjela.

„To na to nemá žádný vliv,“ prohlásil Ian Jameson kategoricky. „Měli jsme na dráze jeden skutečný orion a druhý jsme zkoušeli na dynamometru. Dělají to všechny. Stejná rychlost, stejná vibrace.“

„Ta kára se chová jako ženská při orgasmu,“ podotkl Brett. „Dokonce vydává i podobné zvuky.“ Obrátil se na inženýra: „Má to nějaký vliv na konstrukci?“

„Pokud víme, nemá.“

„Tak proč jí tu rozkoš nedopřát?“

„Nech těch pitomostí, proboha!“ vyjel si na něho Adam. „Tu rozkoš jí samozřejmě dopřát nemůžeme. Kdyby šlo o nějakou změnu tvaru, určitě bys nebyl tak zatraceně velkorysý.“

„No dobře, dobře,“ řekl Brett. „Koukám, že tu vibrujou i jiné věci.“

Vyjeli z rychlostního okruhu. Adam tak prudce zabrzdil, že auto dostalo smyk a všichni tři byli vrženi na bezpečnostní pásy. Zajel s orionem na travnatou plošinu. Hned jak vůz zastavil, Adam se odkurtoval, vystoupil a zapálil si cigaretu. Ostatní ho následovali. Adam Trenton se zachvěl. Venku bylo chladno, nárazový vítr honil po zemi suché podzimní listí a slunce, které ještě před chvílí svítilo, zmizelo za tlustou dekou těžkých šedivých mraků. Mezi stromy byla vidět rozčeřená hladina jezera. Adam uvažoval, jak se má rozhodnout. Byl to těžký oříšek, a jestli se rozhodne nesprávně, odnese si to, ať už právem nebo neprávem.

Nepříjemné ticho přerušil Ian Jameson: „Podle našeho názoru tu vibraci vyvolávají pneumatiky nebo povrch vozovky. Když se totiž jedno nebo druhé dostane do fáze s harmonickými kmity karoserie. Jde tedy o přirozenou frekvenci karoserie.“

Jinými slovy, uvědomil si Adam, nejde o žádnou konstrukční chybu. „Dá se to odstranit?“ zeptal se.

„Dá,“ přikývl inženýr. „Tím jsme si jistí. Dá se to odstranit dvěma možnými způsoby. Buď musíme udělat konstrukční změny na bočnicích a na torsních elementech,“ Jameson doplnil tuto alternativu několika technickými detaily, „nebo přidat několik vzpěr a výztuh.“

„Moment!“ vyplašil se Brett. „Ta první alternativa by znamenala změny ve tvaru karoserie. Mám pravdu?“

„Máte,“ souhlasil inženýr. „Znamenalo by to změny na spodní části bočnic blízko výřezu pro přední dvířka a kolem kyvných ramen.“

Brett zesmutněl. Má opravdu proč, pomyslel si Adam. To by si vyžádalo bleskové změny tvarového řešení a řadu nových testů a k tomu v době, kdy už je každý přesvědčený, že výtvarné řešení orionu je hotové a konečné.

„A kdyby se přidaly ty výztuhy?“ zeptal se.

„Dělali jsme pokusy. Šlo by o dvě věci – o zesílení přední části podlahy a o vzpěru pod palubní deskou.“ Inženýr vzpěru podrobně popsal: nebyla by vidět, sahala by od jedné bočnice ke druhé a podpírala sloupek řízení.

„Cena?“ položil Adam kritickou otázku.

„Z té mít radost nebudete.“ Inženýr zaváhal, protože dobře věděl, jaká bude reakce na to, co řekne. „Kolem pěti dolarů.“

„Panebože!“ zasténal Adam. Ocitl se v nezáviděníhodné situaci. Ať zvolí to nebo ono, bude to stát hromadu času i peněz. Inženýrova první alternativa – změny tvarového řešení – by byla lacinější, stála by kolem pěti set tisíc a k tomu milión dolarů na nové výrobní zařízení. Jenže by došlo k velkým časovým ztrátám, orion by se dostal na trh o tři až šest měsíců později, a to samo o sobě by mohlo mít z mnoha příčin katastrofální následky. Na druhé straně dvě jednodušší úpravy – zesílení podlahy a výztuha – by na miliónu vozů stály pět miliónů dolarů. A oni očekávají, že orionů se vyrobí mnohem víc než milión. Má rozhodnout, aby k výrobním nákladům přibyly další milióny dolarů, o ztrátách na zisku ani nemluvě, a to všechno pro záležitost, která nepřinese naprosto nic pozitivního? Pět dolarů navíc, to je při výrobě automobilu velká suma. Výrobci automobilů myslí obvykle spíš nikoli v dolarech, nýbrž v centech. Tady srazit výdaje o centík, tady o pět centíků… Je to nutné, protože když se všechno sečte dohromady, jde o ohromné peníze.

„Krucifix!“ ulevil si Adam znechuceně. Podíval se na Bretta.

„Tohle teda opravdu není vůbec žádná sranda,“ řekl návrhář. Adamův výbuch ve voze nebyl jejich prvním konfliktem od doby, kdy byly zahájeny práce na orionu. Někdy to byl naopak Brett, kdo ztratil nervy. Přesto přes všechno se jim však podařilo zůstat přáteli. A to bylo dobře, protože teď měli před sebou další velký projekt, označený zatím krycím názvem Farstar.

„Jestli si chcete zajet do laboratoře,“ ozval se Ian Jameson, „můžeme vám tam ukázat orion s těmi výztuhami.“

Adam zachmuřeně přikývl. „Pojeďme.“

Brett DeLosanto nevěřícně zvedl oči k nebi: „Chcete říct, že tenhle kousek šrotu by stál pět dolarů?“ Zíral na ocelový pás přišroubovaný k podvozku orionu.

Adam Trenton, Brett a Ian Jameson si prohlíželi navrhované zpevnění z kontrolního stanoviště pod dynamometrem, odkud byl vidět celý spodek vozu. Dynamometr vzdáleně připomínal monstrózní zdvihadlo v autoservisu. Jeho kovové desky, válce a přístrojová technika umožňovaly zkoušet vozidlo jako při skutečném provozu na silnici, a přitom je pozorovat ze všech úhlů. Než sešli sem dolů, už si prohlédli výztuhu sloupku řízení.

„Možná že pár centíků by se dalo ušetřit,“ připustil Jameson, „ale víc rozhodně ne. Musíte brát v úvahu cenu materiálu, jeho zpracování a montáž.“ Inženýrovo chování, jeho pedantická objektivita, která působila dojmem, že ekonomická stránka věci se ho vůbec netýká, šla Adamovi stále víc na nervy.

„Jsou obě tyhle změny opravdu nutné?“ ozval se. „Nepřidalo si konstrukční oddělení něco pro všechny případy? Nesichruje se příliš, jestli se mám tak vyjádřit?“

Byla to věčná otázka, kterou kladou ekonomové strojařům. Lidé z výroby pravidelně obviňují inženýry, že pro jistotu všude vyžadují zbytečně vysoké koeficienty pro pevnost a sílu a tím zvyšují cenu a váhu automobilu a snižují jeho výkon. Vývojové oddělení rádo tvrdilo: Kdybyste dali těmhle plechařům volnou ruku, každé auto by muselo být pevné jako Brooklynský most, pohybovalo by se jako obrněný vůz a muselo by vydržet tak dlouho jako Koloseum. Na druhé straně inženýři vykřikovali: Ovšem, my uvádíme vyšší koeficienty, protože když se něco rozsype, odneseme si to my. Kdyby to bylo podle lidí z vývoje, auta by určitě byla lehčí. Jsou schopni použít balsové dřevo na podvozek a staniol na blok motoru.

„My se vůbec nesichrujeme!“ Teď se rozčertil Jameson. „Zredukovali jsme prostě problém HVP na míru, která je podle našeho názoru přijatelná. Kdybychom na to šli komplikovanější cestou – což by stálo ještě víc – odstranili bychom tenhle problém možná úplně. To se až dosud nestalo.“

„Uvidíme, co to bude dělat,“ řekl Adam neutrálně.

Jameson jako první začal šplhat po kovovém schodišťátku z kontrolního stanoviště nahoru do hlavní haly laboratoře pro hluk a vibrace. Laboratoř stála na zkušebním pozemku a byla umístěna v budově, jež vypadala jako letecký hangár. Uvnitř byla rozdělena na několik větších i menších specializovaných pracovišť, která všechna měla práce až nad hlavu s problémy HVP, jimiž je zahrnovala různá oddělení automobilky.

Plnou parou se zde například pracovalo na odstranění písklavého zvuku, který vydával nový typ brzd dieselových lokomotiv. Znělo to jako pištění mladého děvčete. Z oddělení odbytu průmyslových výrobků přišel příkaz: Parametry brzdných vlastností je nutné zachovat, ale lokomotivy přitom musí vydávat zvuk, jako když brzdí a ne jako když je někdo znásilňuje. Další hlavolam – tentokrát z oddělení výroby potřeb pro domácnost – bylo hlasité tikání kontrolních hodin kuchyňského sporáku. Hodiny, které vyráběla konkurence, byly sice horší, ale zato tiché. Oddělení výroby potřeb pro domácnost vědělo, že novým nebo nezvyklým zvukům spotřebitelé nedůvěřují a že by tikání mohlo mít nepříznivý vliv na prodej sporáku. Úkolem laboratoře HVP bylo tedy zlikvidovat tikání a přitom nezlikvidovat kontrolní hodiny.

Automobily ovšem tvořily hlavní náplň práce laboratoře. Nedávno se tu vyřešil problém, který se objevil u zlepšené verze jednoho ze starších modelů. Nová verze karoserie vydávala za jízdy zvuk podobný bubnování a testy ukázaly, že vinu na tom má nový tvar předního ochranného skla. Týdny se experimentovalo s tím i oním, až nakonec pracovníci laboratoře bubnování odstranili tak, že kovovou podlahu vozu zvrásnili. Nikdo, včetně inženýrů, přesně nechápal, jak mohlo zvrásnění podlahy zamezit bubnování ochranného skla, ale důležitý byl výsledek. V nynějším stadiu se testování orionu v laboratoři přeneslo na dynamometr. Auto na něm může dosáhnout jakékoli rychlosti buď za přímého, nebo dálkového ovládání, může běžet celé hodiny, dny i týdny bez přestávky a přitom se nepohne ani o centimetr z válců stroje.

Prototyp, který si prohlédli zezdola z kontrolního stanoviště, byl připraven ke startu. Adam Trenton a Ian Jameson k němu vystoupili po kovových plátech a nasedli. Adam zaujal místo za volantem. Brett DeLosanto už s nimi nebyl. Spokojený, že navrhované výztuhy nijak neovlivní vnější vzhled vozu, Brett vyšel z laboratoře a šel se podívat na malou úpravu na mřížce chladiče orionu, k níž nedávno došlo.

Návrháři s oblibou kontrolují výsledky své práce venku – „na trávníku“, jak tomu říkají. Někdy se totiž v přirozeném prostředí a na denním světle projeví navrhované tvarové řešení neočekávaně zcela jinak než v ateliéru. Když například došlo k první kontrole orionu v přímém slunečním světle, mřížka jeho chladiče najednou vypadala černá a ne jasně stříbrná, jak vypadat měla. Bylo proto nutné změnit úhel mřížkování.

Ze zasklené kóje vedle orionu vyšla technička v bílém plášti. „Chcete si vyzkoušet nějaký speciální druh silnice, pane Trentone?“ zeptala se.

„Nějakou hrbolatou,“ ozval se inženýr. „Třeba z Kalifornie.“

„Prosím.“ Dívka se vrátila do kóje a pak se znova objevila v otevřených dveřích s cívkou magnetické pásky v ruce. „Tohle je státní silnice číslo 17 mezi Oaklandem a San José.“

V kóji vložila cívku do přehrávacího zařízení na ovládacím pultě. Adam otočil klíčkem v zapalování. Motor orionu ožil. Adam věděl, že páska, která se otáčí v zasklené kóji, teď začne elektronicky přenášet na válce dynamometru pod vozem skutečný povrch vozovky. Takových pásek je ve fonotéce laboratoře mnoho. Byly zaznamenány citlivým nahrávacím zařízením v automobilech, které projely řadu tras v Severní Americe a v Evropě. Jejich zásluhou je možné pro účely testů a výzkumu okamžitě reprodukovat reálné podmínky silničního provozu, dobré nebo špatné. Adam zařadil rychlost a začal ji zvyšovat. Ručička tachometru za chviličku vystoupila na osmdesátku. Kola orionu a válce dynamometru se otáčely jako zběsilé, vůz stál na místě. Adam cítil prudké nárazy na spodek auta.

„Moc lidí si myslí, jaké jsou v Kalifornii báječné silnice,“ poznamenal Ian Jameson. „Vyvalují oči, když jim předvedeme, jak hrozné tam taky mají.“

Tachometr ukazoval sto pět kilometrů v hodině. Adam, přikývl. Věděl, že automobilovým inženýrům leží kalifornské silnice v žaludku. V Kalifornii nemrzne, a proto tam mohou stavět silnice jen s tím nejnutnějším podkladem. Nedostatečně hluboký podklad má za následek, že betonové díly se uprostřed propadají a na okrajích vlní a lámou pod koly těžkých nákladních vozů. Když kola automobilů dospějí ke konci jednoho bloku, spadnou nebo vyskočí na další. Jízda po takové silnici se mění v neustálou sérii nárazů a vibrací a auto musí být postaveno velmi odolně, aby to vydrželo. Rychlost orionu vyletěla na sto třicet.

„Teď to přijde,“ řekl Jameson.

Jen dořekl, auto, řítící se po špatné kalifornské silnici, se navíc zachvělo a ozval se jakýsi hukot. Ale vcelku to byla jen nepatrná změna, hukot byl tichý a vibrace mírné. Takovýto HVP efekt už nemůže vystrašit cestující ve voze jako jeho nemodifikovaná podoba při zkušební jízdě na rychlostním okruhu.

„A to je všecko?“ zeptal se Adam.

„To je všecko,“ ujistil ho Jameson. „Zbytek absorbovaly ty výztuhy. Jak jsem řekl, zredukovali jsme to podle našeho názoru na přijatelnou míru.“

Adam zpomalil a inženýr dodal: „Pojďte to vyzkoušet na pořádné silnici.“

Na ovládacím pultě v zasklené kóji se objevila jiná páska – tentokrát úsek mezistátní dálnice číslo 80 ve státě Illinois. Nerovnosti vozovky zmizely a úměrně k tomu se snížil i hluk a vibrace ve voze.

„Zkusíme ještě jednu silnici,“ řekl Jameson, „tentokrát hodně mizernou.“

Dal techničce v zasklené kóji nějaké znamení a ta se usmála. Když Adam zvyšoval rychlost, začal sebou orion splašeně házet už při stovce.

„To je silnice číslo 90 v Mississippi, blízko Biloxi. Tahle silnice nestála za nic už předtím, ale uragán Kamila ji zničil úplně. Teď jsme na úseku, který ještě není opravený. Touhle rychlostí by ovšem po ní nikdo nejel, pokud by mermomocí nechtěl spáchat sebevraždu.“

Při stotřicítce byla kvalita vozovky, přenášená dynamometrem, tak příšerná, že se problém HVP ani nemohl projevit.

Ian Jameson vypadal velice spokojeně. Když zpomalili, poznamenal: „Lidi si vůbec neuvědomují, jaká to musí být technika, aby si poradila se všemi druhy silnic. Takováhle oraniště se nevyskytují jenom v Mississippi.“

Jameson se už zase vrátil do svého abstraktního technického světa, pomyslel si Adam. Mnohem důležitější je skutečnost, že problém HVP se dá u orionu vyřešit. Adam se už rozhodl pro výztuhy. Bude to sice hrozně drahé, ale kdyby se opozdilo uvedení orionu na trh, bylo by to ještě horší, první náměstek generálního ředitele společnosti Hub Hewitson, který se na orion dívá jako na své nejmilejší dítě, ovšem jistě vyskočí až ke stropu, až uslyší o těch pěti dolarech navíc. Ale bude se s tím muset smířit zrovna tak, jako se s tím už – skoro – smířil Adam.

Vystoupil z vozu a Ian Jameson za ním. Na inženýrovo přání nechal Adam motor běžet. Teď převzala kontrolu nad orionem pomocí dálkového ovládání dívka v zasklené kóji. Vibrace vozu při stotřicetikilometrové rychlosti vypadaly zvenčí stejně neškodně jako zevnitř.

„Jste si jistý, že výztuhy vydrží dlouhodobé užívání?“ zeptal se Adam Jamesona.

„Bez diskuse. Podrobili jsme je všem zkouškám. A jsme spokojeni.“

Přesně tak, pomyslel si Adam. Tenhle Jameson je až příliš spokojený. Inženýrova odbornická objektivita, která navenek vypadala skoro jako samolibost, ho nepřestávala dráždit.

„Vás vůbec nemrzí,“ zeptal se Jamesona, „že tu neděláte žádnou tvořivou práci? Vy nic neprodukujete. Jenom hotovým věcem vychytáváte blechy.“

„Něco tu přece jen produkujeme.“ Jameson ukázal prstem na válce dynamometru, které se stále rychle otáčely, poháněny koly orionu. „Vidíte je? Jsou napojené na generátor, stejně jako všechny ostatní dynamometry v laboratoři. Pokaždé, když na nich uvedeme do pohybu auto, tyhle válce začnou vyrábět elektřinu. Prodáváme ji společnosti Detroit Edison.“ Inženýr se podíval vyzývavě na Adama. „Někdy mám pocit, že je to přinejmenším stejně užitečné jako některé věci, které vycházejí z vývojového oddělení.“

Adam s úsměvem přikývl. „Ale jako orion ne.“

„To ne,“ řekl Jameson. „Aspoň v to všichni doufáme.“

NOČNÍ KOŠILI si Erika Trentonová konečně koupila u firmy Laidlaw a Beldon na Somerset Mail v Troy. Předtím prošla všemi obchody v Birminghamu, ale tam nenašla nic natolik speciálního, aby to vyhovovalo účelu, který měla na mysli. Vydala se tedy ve svém sportovním kabrioletu na průzkum celého okresu. Vlastně jí to vůbec nevadilo, naopak, bylo příjemné mít pro změnu nějaký konkrétní cíl.

Somerset Mail je velké moderní náměstí na východ od Big Beaver Road – Velké bobří cesty. V exkluzivních obchodech na tomto náměstí nakupují především zámožné rodiny spojené nějakým způsobem s automobilovým průmyslem a žijící v Birminghamu nebo v Bloomfield Hills. Erika tady nakupovala často a většinu obchodů, včetně Laidlawa a Beldona, dobře znala.

Hned jak tu noční košilku zahlédla, bylo jí jasné, že je to přesně ono. Byla z průsvitného nylonu a patřil k ní světle béžový župánek skoro stejné barvy jako Eričiny vlasy. Celkový dojem by měl být báječný: medová plavost. Ovzduší smyslnosti, které hodlá dnes večer pro Adama vytvořit, doplní oranžová perleťová rtěnka. Erika neměla v obchodě běžný účet a zaplatila šekem. Pak zašla do oddělení kosmetiky koupit si rtěnku, protože si nebyla jista, má-li doma ten správný odstín. V oddělení kosmetiky bylo nabito.

Erika čekala na obsloužení, prohlížela si paletu vystavených rtěnek a náhle její pozornost upoutala zákaznice u blízkého pultu s voňavkami. Byla to asi šedesátiletá žena, která právě říkala prodavačce: „Má to být pro mou snachu. Nevím dost dobře… Mohla bych zkusit ten Norell?“ Prodavačka, znuděná blondýna, jí dala čichnout z flakónu se vzorkem voňavky. „Ano,“ řekla žena. „Ta je příjemná. Prosila bych uncovou lahvičku.“

Prodavačka se obrátila, s poličky vyložené zrcadlovým sklem sňala bílou krabičku s černým nápisem a položila ji na pult. „To bude padesát dolarů plus daň. Budete platit hotově nebo šekem?“

Starší žena zaváhala: „Neuvědomila jsem si, že to bude tak drahé.“

„Máme i menší balení, madam.“

„Ne… Totiž on to má být dárek, víte, takže bych asi měla… Budu si to muset rozmyslet.“

Žena odešla a prodavačka také. Ztratila se kdesi v zákulisí obchodu. Krabička s voňavkou zůstala ležet na pultě. Erice bleskl hlavou nápad. Iracionální a neuvěřitelný nápad: Norell je moje značka. Co kdybych si tu krabičku vzala? Chvilku váhala, sama nad sebou šokovaná. A už tu byla další myšlenka: No tak! Nemař čas! Jednej!

Později si uvědomila, že těsně než dospěla k rozhodnutí, říkala si v duchu: je možné, aby něco takového napadlo opravdu mě? Pak uváženě, beze spěchu přešla od pultu s kosmetikou k voňavkám, jako by ji tam přitahovala magnetická síla. Klidně a cílevědomě vzala krabičku, otevřela kabelku a hodila ji do ní. Kabelka se zavírala na pružinu. Ozvalo se cvaknutí. Erice ten zvuk připadal jako výstřel z pistole. Tohle vzbudí pozornost! Co to provedla? Celá roztřesená zůstala stát. Bála se pohnout, čekala, že každou chvíli zazní obviňující hlas, že ucítí na svém rameni cizí ruku, že uslyší výkřik: „Zlodějka!“ Nestalo se nic. Ale stane se, to věděla jistě, za chvilku se to stane. Jak to vysvětlí? Tohle se vysvětlit nedá. V kabelce je důkaz proti ní.

Rychle přemýšlela: má krabičku vrátit tam, kde ležela, než jí posedl ten šílený, neuvěřitelný impuls ukrást ji? Ještě nikdy to neudělala, nikdy! Nikdy se nedopustila něčeho podobného. Roztřesená, s divoce bušícím srdcem se Erika ptala sama sebe: Proč? Jaký měla důvod pro to, co právě provedla? Nejabsurdnější na tom je, že krást přece nemusí – ani voňavku, ani nic jiného. V kabelce má přece peníze, šekovou knížku. Ještě teď by mohla zavolat prodavačku, zaplatit jí za tu krabičku a všechno by bylo v pořádku. Ale musela by to udělat rychle! Hned! Ne. Dosud se nic nestalo, nikdo ji tedy zřejmě neviděl. Kdyby ji viděli, pomyslela si Erika, už by ji obvinili, vyslýchali, možná odvedli na policii. Obrátila se. S hranou lhostejností se rozhlédla po obchodě. Všechno bylo jako předtím. Nikdo se o ni, jak se zdá, nezajímá, nikdo se na ni ani nedívá. Prodavačka se k pultu s voňavkami ještě nevrátila. Erika pomalu přešla zpět k pultu s kosmetikou.

Uvědomila si, že voňavku stejně chtěla koupit. Získala ji šíleným a nebezpečným způsobem, už to nikdy, doopravdy nikdy neudělá. Ale krabičku už má v kabelce, co se stalo, nedá se odestát. Kdyby se to pokusila napravit, byly by z toho jenom těžkosti, musela by to nějak vysvětlit, možná by ji i obvinili. Tomu se radši vyhnout.

Jedna z prodavaček u pultu s kosmetikou byla volná. Erika se na ni obrátila se svým nejpůvabnějším úsměvem a požádala ji, aby jí ukázala několik odstínů oranžové rtěnky. Věděla, že jedno z nebezpečí dosud nepominulo: prodavačka u pultu s voňavkami. Bude se shánět po krabičce? A jestli ano, vzpomene si, že Erika stála nablízku? Instinktivně cítila, že by měla rychle odejít z obchodu, ale rozum ji varoval: méně podezřelé bude, když zůstane tam, kde je. Rtěnku si vybírala úmyslně pomalu.

K pultu s voňavkami přišla další zákaznice. Prodavačka se vrátila, pozdravila ji a pak se – jako by si náhle vzpomněla – podívala na pult, kde nechala krabičku s voňavkou Norell. Ve tváři se jí objevilo překvapení. Rychle se obrátila a zkoumavě se zadívala na polici, odkud krabičku vzala. Stálo tam několik dalších stejných krabiček s uncovými lahvičkami voňavky Norell. Erika přímo prožívala dívčiny rozpaky: vrátila tam krabičku zpátky nebo ne? Erika si dávala záležet, aby se na prodavačku nepodívala přímo. Zaslechla, jak se jí nová zákaznice něco ptá. Prodavačka odpověděla, ale přitom se polekaně rozhlížela kolem sebe. Na chvilku ucítila Erika její pohled na sobě. V té chvíli se usmála na dívku, která ji obsluhovala, a řekla jí: „Vezmu si tuhle.“ Jakýmsi šestým smyslem vycítila, že se o ni prodavačka voňavek přestala zajímat. Nic se nestalo. Prodavačka se nejspíš polekala proto, že si uvědomila svou nedbalost, a asi si říkala, jak se jí to mohlo nevyplatit. Erika nepatrně pootevřela kabelku, vytáhla šekovou knížku a zaplatila rtěnku. Ulevilo se jí. Před odchodem si dokonce dovolila malé darebáctví. Zastavila se u voňavek a čichla si ke vzorku se značkou Norell.

Teprve když se blížila k východu, znovu znervózněla. S hrůzou si uvědomila, že ji přece jen mohl někdo vidět a nechat ji do této chvíle na pokoji jenom proto, aby ji mohl tím spíš usvědčit. Vzpomněla si, že o něčem takovém někde četla. Parkoviště před obchodem, na něž se dívala skleněnými dveřmi, jí připadalo jako pohostinné čekající útočiště – blízké a přitom kilometry vzdálené.

„Dobré odpoledne, madam.“ Erice se zdálo, že muž, který ji pozdravil, se vynořil odnikud. Byl to prošedivělý muž ve středních letech a cenil na ni velké zuby ve strojeném úsměvu. Erika ztuhla. Srdce se jí zastavilo. Tak tedy přece…

„Byla jste spokojená, madam?“ Sotva se jí podařilo odpovědět, v ústech měla sucho jako na poušti.

„Ano… ano, děkuji vám.“ Muž jí uctivě otevřel dveře: „Na shledanou.“

Konečně byla venku a zaplavila ji vlna úlevy. Byla na svobodě. V autě ji nejdříve přepadla deprese. Teď, když se ukázalo, že se strachovala zbytečně, že jí nic nehrozilo, zdála se jí ta hrůza v obchodě bláznivě přehnaná. Ale nepřestávalo jí vrtat hlavou: co ji přimělo udělat něco takového? Náhle se její nálada prudce změnila a ovládl ji povznesený pocit. Řadu týdnů se necítila tak dobře jako teď.

Dobrá nálada neopustila Eriku celé odpoledne, ani večer, když připravovala pro Adama a pro sebe večeři. Dnes si musí dát zvlášť záležet! Rozhodla se, že hlavní chod bude fondue bourguignonne, jednak proto, že to bylo Adamovo oblíbené jídlo, ale hlavně proto, že kousky masa si budou připravovat u stolu společně, v jedné nádobě s rozpáleným olejem. Tak budou jeden druhému co nejblíž, a tato intimita pak musí pokračovat celý večer. Úpravu stolu v jídelně Erika pečlivě promyslela. Do spirálových svícnů upevnila tenké žluté svíčky a kolem nich naaranžovala chryzantémy. Ty koupila cestou domů. Zbývající květiny dala do vázy v obývacím pokoji, aby si jich Adam všiml hned, jak přijde. Celý dům zářil čistotou, jako obyčejně po celodenní práci paní Gbochové.

Asi hodinu před Adamovým příchodem Erika rozdělala oheň v krbu. Adam se však bohužel opozdil. To ostatně nebylo nic tak neobvyklého. Neobvyklé bylo jenom to, že nezatelefonoval. Minulo půl osmé, pak tři čtvrtě na osm a nakonec i osm hodin. Erika byla čím dál tím neklidnější. Stále častěji se zastavovala u okna, z něhož byl výhled na příjezdovou cestu, znova a znova kontrolovala jídelní stůl a otvírala v kuchyni ledničku, aby se ujistila, že zelenina na salát, kterou připravila už před hodinou, není zvadlá. Také svíčková, pokrájená na malé kousky, byla v pořádku. Koření a omáčky na servírovacích miskách zrovna tak. Až Adam přijde, budou moci večeřet během deseti minut. Už několikrát přiložila do krbu, takže v obývacím pokoji a v jídelně bylo příliš horko. Erika otevřela okno, aby vyvětrala, ale krb začal kouřit, a tak okno zase zavřela. Největší starosti jí dělalo víno – Cháteau Latour ročník 61, jedna z několika lahví, které schovávali na zvláštní příležitost. Erika je odzátkovala už v šest, protože předpokládala, že je v půl osmé budou pít. Teď odnesla láhev zpátky do kuchyně a zazátkovala ji. Všechno bylo připravené.

Erika se vrátila do obývacího pokoje a zapnula stereomagnetofon. Kazeta už v přístroji byla. Zazněl konec jedné nahrávky a začala další. Byla to píseň, kterou měla velmi ráda – Bahamské ostrovy. Zpívávala ji doma a otec ji přitom doprovázel na kytaru. Dnes večer v ní však měkká melodie kalypsa vyvolala smutek a touhu po domově. Tenké prsty vánku palmám ve vlasech, azurové moře hladí bílý břeh. Krásné Bahamy! Sladké Bahamy! A vonný dech. Střípky ostrovu se houpou na vlnách, slunce zrcadlí se v mělkých lagunách. Krásný živote! Sladký živote na Bahamách. Ibišková alej běží k pobřeží, život plyne klidně, vůbec neběží. Krásné dny mládí! Sladké dny mládí bez otěží.

Erika prudce vypnula magnetofon před koncem písně a rychle si utřela slzy, než jí rozmažou tu trošku líčidla, kterou si nanesla na tvář. Pět minut po osmé zazvonil telefon a Erika se k němu nedočkavě rozběhla. Nebyl to Adam, jak doufala, ale kdosi volal meziměstsky „pana Trentona“. Během rozhovoru s meziměstskou ústřednou Erika zjistila, že ten kdosi je Adamova sestra Tereza z Pasadeny v Kalifornii. Telefonistka z ústředny se jí zeptala: „Chcete mluvit s někým jiným?“ Tereza, která musela vědět, že má na lince svou švagrovou, trošku zaváhala, ale pak řekla: „Ne, potřebuji pana Trentona. Prosím, nechte mu tam vzkaz, aby mě zavolal.“

Eriku rozčililo, jak je Tereza lakomá. Copak si nemohla chvíli povídat s ní? A ona si právě teď tolik potřebuje s někým promluvit! Pravda, Tereza před rokem ovdověla a se čtyřmi dětmi jistě nemá peníze na vyhazování, ale jeden meziměstský rozhovor navíc by si určitě dovolit mohla. Napsala Adamovi vzkaz a připojila telefonní číslo, které jí sdělila ústředna v Pasadeně.

Potom, bylo za deset minut půl deváté, se ozval vysílačkou z auta Adam a řekl, že je na Southfield Freeway na cestě domů. Bude tu tedy za čtvrt hodiny. Erika měla s Adamem smluveno, že vždycky v podvečer si zapne v kuchyni přijímač naladěný na pásmo občanských radiostanic, a když Adam zavolal, bylo to obvykle proto, aby jí udělil kódovaný příkaz: „Aktivuj olivy!“ Řekl to i teď. Znamenalo to, že okamžitě po příjezdu by se rád vrhl na sklenku martini. Erika se uklidnila. A byla ráda, že si nevymyslela večeři, kterou by to dlouhé zpoždění zkazilo. Dala vychladit dvě sklenky do mrazícího prostoru ledničky a začala míchat martini.

Měla ještě čas pospíšit si do ložnice, zkontrolovat účes, znova si nalíčit rty a postříkat se voňavkou – tou voňavkou. Velké zrcadlo na stěně jí řeklo, že v kalhotovém kostýmu od Paisleyho, který si vybrala stejně pečlivě jako všechno ostatní, vypadá moc pěkně. Když zaslechla v zámku Adamův klíč, seběhla Erika po schodech dolů nesmyslně nervózní jako novomanželka.

„Promiň, že jdu tak pozdě,“ řekl Adam zkroušeně. Vypadal jako vždy svěží, vyžehlený a pohled měl jasný, jako kdyby jeho pracovní den právě nekončil, ale spíš měl teprve začít. V poslední době si však Erika všimla, že pod tímto zevnějškem se skrývá čas od času jakési napětí. Teď si tím však nebyla jistá.

„Nevadí.“ Polibkem mu odpustila to zdržení, protože jí bylo jasné, že ze všeho nejhorší by bylo, kdyby teď vystoupila v roli domácí paničky, rozzlobené, kvůli opožděné večeři. Adam jí nezúčastněně polibek oplatil, a zatímco v obývacím pokoji nalévala martini, trval na tom, že jí musí vysvětlit, proč se zdržel.

„Byl jsem s Elroyem u Huba. Vypadalo to, že Huba klepne pepka. Nezdálo se mi v té situaci nejsprávnější omluvit se na chvíli, že ti musím zatelefonovat.“

„Mohla ho klepnout pepka z tebe?“ Jako každá manželka vedoucích pracovníků automobilky také Erika věděla, že Hub je Hubbard J. Hewitson, první náměstek generálního ředitele pro Severní Ameriku a korunní princ automobilového průmyslu, který má obrovskou moc. Mohl povýšit nebo zničit kohokoli z vedení společností, kromě předsedy správní rady a generálního ředitele. To byli jediní dva lidé, kteří měli vyšší postavení než on. Všichni věděli, že Hub klade na své spolupracovníky ty nejvyšší nároky. K tomu, kdo jim nevyhověl, dokázal být nemilosrdný.

„Částečně,“ řekl Adam. „Ale spíš potřeboval vypustit přebytečnou páru. Do zítřka ho to přejde.“

Pověděl Erice o nutných úpravách orionu a hlavně o jejich ceně, která – jak předpokládal – rozpoutala bouřku. Po návratu z autodromu podal zprávu Elroyi Braithwaitovi. Náměstek pro vývoj usoudil, že to oba musí jít hned ohlásit Hubovi a posloužit mu jako hromosvody. Což se stalo. Ale ať Hub Hewitson reagoval sebehruběji, byl to spravedlivý člověk, a v této chvíli už asi uznal, že úprava a s ní spojené náklady jsou nevyhnutelné. Adam byl přesvědčen, že na autodromu dospěl ke správnému rozhodnutí. Přesto však neustále cítil to podivné vnitřní napětí, které účinkem martini opadlo jen velice málo. Nastavil sklenku, aby mu Erika nalila novou dávku, a klesl do křesla. „Máme tu dnes nějak strašně horko. Proč jsi rozdělala oheň v krbu?“ Posadil se ke stolku s květinami, které Erika koupila dnes odpoledne. Nevšímavě odsunul vázu, aby si udělal místo pro sklenku.

„Myslela jsem, že to tak bude útulnější.“

Upřeně se na ni podíval: „Chceš tím říct, že jindy to tu útulné není?“

„To jsem neřekla.“

„Možná žes měla.“ Adam vstal, začal se procházet po pokoji a dotýkat se jednotlivých věcí, známých věcí. To byl jeho starý zvyk. Dělal to vždycky, když byl neklidný.

Eriku napadlo, že by mu měla říct: Zkus se dotknout mě! Viděl bys, jak by ti to pomohlo! Místo toho řekla: „Máš tu dopis od Kirka. Vlastně máme, adresoval ho nám oběma. Stal se redaktorem univerzitních novin a má na starosti fejetony.“

„Hm,“ zamumlal Adam nepříliš nadšeně.

„Pro něj je to důležité.“ Neodpustila si poznámku. „Asi tak důležité jako pro tebe povýšení.“

Adam se prudce obrátil a zůstal stát zády ke krbu. „Už jsem ti říkal,“ ozval se drsně, „že jsem si zvykl na to, že Greg bude lékařem. Vlastně se mi to docela zamlouvá. Není to snadné studium, ale jestli je dokončí, bude dělat něco užitečného. Jenže nečekej, že teď nebo kdykoli jindy budu celý na větvi z toho, že z Kirka bude novinář.“ To byl starý námět jejich diskusí a Eriku už mrzelo, že s tím začala. Byl to špatný začátek. Adamovi chlapci měli přesné představy, čím chtějí být. Měli je už dávno předtím, než ona vstoupila do jejich života. Přesto je ve všech pozdějších diskusích podporovala a dávala jasně najevo radost, že nehodlají následovat Adama. Později si uvědomila, že to není rozumné. Chlapci by šli svou cestou tak jako tak a jí se podařilo jenom vzbudit v Adamovi hořkost, že před syny snižuje jeho kariéru.

Co nejmírnějším tónem řekla: „Psát do novin je přece taky užitečné.“

Adam podrážděně zavrtěl hlavou. Ještě se nezbavil vzpomínky na tiskovou konferenci dnes ráno a čím déle o ní přemýšlel, tím méně se mu zamlouvala.

„Kdybys znala tolik novinářů co já, asi by sis myslela něco jiného. To, co dělají, je většinou povrchní, jednostranné, jsou zaujatí ať se sebevíc vytahují svou nestranností, a skočí na každý špek. Svádějí to na rychlost, s kterou musí pracovat, a opírají se o tuhle výmluvu jako mrzák o berličku. Zdá se, že pány od novin nikdy ani nenapadlo, že kdyby byli trošku pomalejší a ověřili si fakta dřív, než je hodí do rotačky, posloužili by veřejnosti mnohem líp. A navíc – soudí a kritizují chyby všech ostatních, jenom svoje ne.“

„V něčem máš pravdu,“ řekla Erika. „Ale neplatí to o všech novinářích a o těch, co pro ně pracují.“

Adam byl celý žhavý do diskuse, ale Erika vycítila, že, tato debata by se mohla změnit v hádku. Rozhodla se tomu zabránit. Přešla pokoj, vzala Adama za ruku a usmála se: „Doufejme, že Kirk tě překvapí a že z něho bude jiný novinář, než jsou ti, které znáš.“ Z fyzického kontaktu, který jí v poslední době tak chyběl, pocítila záchvěv štěstí. Půjde-li všechno tak, jak si představuje, bude dnes večer ještě šťastnější. „Nechme tohle všechno na jindy,“ řekla smířlivě „Čeká tě tvoje oblíbené jídlo.“

„Musíme se navečeřet co nejrychleji,“ řekl Adam. „Potřebuju si pak projít pár lejster a rád bych se k tomu dostal včas.“

Erika pustila jeho ruku. Šla do kuchyně a v duchu přemýšlela, jestli si Adam vůbec uvědomuje, jak často už vyslovil za stejných okolností stejná slova. Už to zní jako litanie. Jako gramofonová deska s přeskakující drážkou. Adam za ní přišel do kuchyně: „Mohu ti nějak pomoct?“

„Mohl bys nalít nálev na salát a zamíchat ho.“

Udělal to jako vždycky rychle a zručně. Pak si všiml vzkazu o telefonu z Pasadeny. Řekl Erice: „Začni jíst sama. Já se zeptám Terezy, co chce.“

Když se Adamova sestra dostane k telefonu, jen málokdy mluví stručně, ať je to meziměstský hovor nebo ne. „Už jsem na tebe čekala dost dlouho,“ namítla Erika. „A sama teď večeřet nechci. Copak bys ji nemohl zavolat později? Mají tam přece teprve šest hodin.“

„Tak dobře, jestli je večeře opravdu hotová.“ Erika si pospíšila. Směs oleje a másla, kterou rozpálila na sporáku, byla hotová. Přenesla ji v nádobě na fondue do jídelny, postavila na ohřívač a zapálila pod ní hořák. Všechno ostatní už bylo na stole a vypadalo to báječně. Když se chystala zapálit svíčky, ozval se Adam: „Má to cenu?“

„Má.“

Plameny svíček ozářily láhev vína, kterou sem Erika opět přinesla z ledničky.

Adam se zamračil: „Myslel jsem, že tohle si necháváme jen pro zvláštní příležitosti.“

„Pro jaké například?“

„Příští měsíc k nám mají přijít na návštěvu Hewitsonovi a Braithwaitovi,“ připomněl.

„Hub Hewitson nerozezná Ghateau Latour od slivovice, tomu je to jedno. Proč bychom nemohli mít zvláštní příležitost my dva, sami?“

Adam nabodl na dlouhou štíhlou vidličkou kousek svíčkové, ponořil jej do žhavého oleje a zatím se pustil do salátu. Po delším odmlčení se ozval: „Čím to je, že ty si nikdy nedáš ujít příležitost dloubnout do lidí, s kterými pracuju? Nebo do mé práce?“

„To myslíš vážně?“

„Úplně vážně. Děláš to od chvíle, co jsme se vzali.“

„Možná proto, že mám pocit, že si musím každou soukromou chvilku s tebou vybojovat.“ V duchu si však přiznala, že někdy opravdu zbytečně špičkuje, jako zrovna před chvílí s tím Hubem Hewitsonem. Nalila Adamovi víno a řekla mírně: „Promiň. To, co jsem řekla o Hubovi, byla hloupá snobárna. Jestli chceš, aby se u nás napil Chateau Latour, půjdu ho zítra koupit.“ Hlavou jí blesklo: Možná že bych mohla opatřit láhev nebo dvě stejným způsobem jako tu voňavku.

„Zapomeň na to,“ řekl Adam. „Na tom nezáleží.“ Po kávě se omluvil a odešel nahoru do své pracovny zatelefonovat Tereze.

„Buď zdráv, ty hlaváči! Kde ses toulal? Počítal jsi akcie?“ Terezin kontraaltový hlas ze vzdálenosti více než tří tisíc kilometrů zněl jasně a čistě. Adamovi připomněl dávné dětství. Když se narodil, bylo Tereze sedm let. Přes ten věkový rozdíl si byli vždycky blízcí a – podivná věc – když Adam začal dospívat, Tereza se s ním často radila o svých problémech a obvykle se podle jeho rad i řídila.

„Víš, jak to chodí, holka. Jsem nepostradatelný, takže se domů skoro nedostanu. Někdy se divím, jak se jim mohlo vůbec dařit beze mě vyrábět auta.“

„Jsme na tebe strašně pyšní,“ řekla Tereza. „Děti si na strejčka Adama často vzpomenou. Tvrdí, že jednou budeš generálním ředitelem.“ To bylo pro Terezu charakteristické: měla neskrývanou radost z bratrových úspěchů. Na každé jeho povýšení reagovala takto, s nesrovnatelně větším nadšením než Erika. To Adam musel neochotně připustit.

„Jak se vede tobě, děvče?“ zeptal se.

„Jako samotné ženské.“ Odmlčela se. „Čekal jsi nějakou jinou odpověď?“

„Ani ne. Jenom jsem si myslel, jestli se třeba neobjevil…“

„Na mém obzoru někdo jiný?“

„Tak nějak.“

„Pár se jich objevilo. Na vdovu ještě nevypadám nejhůř.“

„To vím.“

Byla to pravda. Asi za rok bude Tereze už padesát, ale má pěknou postavu a je typ klasicky krásné a přitažlivé ženy. Potíž je v tom, že když člověk žil s mužským – s opravdovým mužským – dvaadvacet let, začne ty druhé měřit podle něho. A zjistí, že takoví se už nevyrábějí. Clyde, Terezin manžel, byl daňový poradce s všestrannými zájmy. Tragicky zahynul před rokem při letecké nehodě a zanechal po sobě vdovu se čtyřmi malými dětmi, které přijali na sklonku manželství za vlastní. Pro Terezu to znamenalo nutnost bolestné psychologické přeorientace. A také finanční přeorientace, což bylo něco, s čím si předtím nikdy nelámala hlavu.

„Jak jsi na tom s penězi?“ zeptal se Adam.

„Docela slušně. Ale kvůli tomu jsem tě vlastně volala. Někdy toužím po tom, abychom měli k sobě blíž.“

Adamův zesnulý švagr zanechal rodině dost velký majetek, ale jeho finanční záležitosti byly v době jeho smrti ve značně nepřehledném stavu. Adam pomáhal Tereze to zamotané klubko rozmotávat, jak jen to bylo na dálku možné.

„Jestli potřebuješ,“ řekl Adam, „mohl bych za tebou na den nebo dva zaletět.“

„Ne. Jsi přesně tam, kde tě potřebuju mít – v Detroitu. Dělají mi starosti Clydeovy investice do Stephensenova autosalónu. Je to sice výnosné, ale je to spousta peněz, skoro všechny, co mám. A tak si říkám, jestli je tam mám nechat, nebo jestli bych je neměla investovat do něčeho bezpečnějšího.“

Adam věděl, oč jde. Terezin manžel býval fanda na automobilové závody. Neustále se pohyboval kolem závodišť v jižní Kalifornii a přitom se osobně poznal s mnoha závodníky. Jedním z nich byl Smokey Stephensen, který celá léta patřil k nejúspěšnějším. Na rozdíl od většiny svých kolegů nerozházel peníze, které dostal za svá vítězství, a když přestal závodit, měl je skoro všechny v bance. Později využil své popularity a otevřel si v Detroitu autosalón. Prodával auta, která vyráběla Adamova společnost. Terezin manžel se stal tichým společníkem tohoto bývalého závodníka a vložil do jeho podniku téměř polovinu potřebného kapitálu. Akcie teď podle Clydeovy poslední vůle patřily Tereze.

„Říkáš, že peníze z Detroitu od Stephensena dostáváš?“

„Ano. Přesná čísla si nepamatuju, ale mohla bych ti je poslat. Lidi, co převzali Clydeovu kancelář, tvrdí, že je to slušné. Jenže já toho teď moc přečetla o tom, jak jsou autosalóny riskantní podnik a jak jich spousta přišla na buben. Dělá mi to starosti. Kdyby to potkalo Stephensena, mohla bych se jít s dětmi pást.“

„Stát by se to mohlo,“ připustil Adam. „Jenže jestli máš štěstí a patří ti akcie dobrého podniku, byla by velká chyba je prodávat.“

„Právě. Potřebovala bych poradit od někoho, komu můžu věřit. Adame, strašně nerada ti o to říkám, protože vím, kolik máš práce. Ale mohl bys věnovat trochu času Stephensenovi? Mohl bys zjistit, jak je na tom, a pak mi říct, co mám dělat? Už jsme o tom jednou mluvili, jestli se pamatuješ.“

„Pamatuju. Vysvětloval jsem ti tenkrát, že by s tím mohly být problémy. Automobilky zakazují svým zaměstnancům míchat se do prodeje aut. Než bych s tím mohl začít, musel bych si vyžádat souhlas od výboru pro konfliktní zájmy.“

„Copak je to něco tak vážného? Mohlo by ti to uškodit?“

Adam váhal. Odpověď byla jasná: ano, mohlo. Splnit Terezino přání – to by nutně znamenalo prozkoumat Stephensenovy záležitosti hodně zblízka, prostudovat jeho účetní knihy a podívat se na jeho obchodní metody. Tereza mu k tomu přirozeně dá plnou moc, ale co Adamova společnost, jeho zaměstnavatel? Než naváže kontakt s majitelem autosalónu, kvůli čemukoli, bude muset ohlásit, co se chystá udělat a proč. Bude se to muset dovědět Elroy Braithwaite, pravděpodobně i Hub Hewitson, a Adam se může vsadit, že ani jeden, ani druhý tím nebudou příliš nadšeni. Jejich důvody budou docela jednoduché. Vedoucí pracovník Adamova typu má možnost poskytnout obchodníkovi finanční výhody.

Proto platí ve všech automobilkách přísné předpisy o vedlejší obchodní činnosti zaměstnanců. Takovými věcmi se zabývá stálý výbor pro konfliktní zájmy. Do jeho kompetence patří osobní investice zaměstnanců a členů jejich rodin, které musí každý rok přesně vykazovat na formulářích, podobných formulářům pro přiznání daně z příjmu. Pár lidem se to nelíbí, investují peníze na jména svých manželek nebo dětí a drží to v naprosté tajnosti. Ale většina pokládá toto opatření za správné a vedoucí pracovníci je všichni dodržují. Musel by tedy zajít na výbor pro konfliktní zájmy, přemýšlel Adam, a uvést své důvody. Nejde koneckonců o jeho osobní prospěch, chce pouze chránit zájem vdovy a jejích malých dětí, což by dodalo jeho žádosti o souhlas příslušné citové zabarvení. Vlastně čím déle o tom přemýšlí, tím snadnější se mu celá věc zdá.

„Uvidím, co se dá dělat, sestřičko,“ řekl Adam do telefonu. „Zítra to rozjedu v tom výboru a asi tak za týden nebo za dva dostanu povolení jednat. Chápeš, že bez toho to nejde?“

„Chápu. Těch pár dní nehraje roli. Hlavně když vím, že se o nás postaráš.“

Tereze se zřejmě ulevilo. Adam si ji teď dovedl představit. Kdykoli měla co dělat s něčím obtížným, svraštila čelo. Teď se jí vrásky už asi zase vyhladily a vystřídal je vřelý úsměv, který u ní muži tak obdivovali. Adamova sestra patřila k ženám, které se s radostí spolehnou na svého muže a všechna rozhodnutí nechají na něm. Poslední rok byla ovšem nucena o mnoha věcech rozhodovat sama.

„Kolik akcií Stephensenova podniku Clyde měl?“ zeptal se Adam.

„Devětačtyřicet procent. Mám je ještě všechny. Clyde do toho vložil asi dvě stě čtyřicet tisíc dolarů. Proto mám takovou starost.“

„Je Clydeovo jméno uvedeno na koncesi?“

„Ne. Tam je napsaný jenom Smokey Stephensen.“

„Radši mi pošli všechny dokumenty,“ řekl Adam. „A taky záznam o dividendách, které jsi obdržela. A napiš Stephensenovi, že ho asi navštívím a že mi dáváš plnou moc, abych se na ty věci podíval. Jasné?“

„Ano. A děkuju ti, zlato, mockrát ti děkuju. Pozdravuj Eriku. Jak se jí daří?“

„Báječně.“

Erika už sklidila ze stolu, a když se Adam vrátil, seděla na pohovce v obývacím pokoji, nohy skřížené pod sebou. Ukázala na stolek: „Udělala jsem ještě trochu kávy.“

„Děkuju.“ Adam si nalil šálek a šel do haly pro svou aktovku. Pak si sedl do křesla u krbu, ve kterém dohořívalo, otevřel aktovku a vytáhl z ní stoh papírů.

„Co chtěla Tereza?“ zeptala se Erika.

Adam jí několika slovy řekl, oč ho sestra požádala a že jí to slíbil. Erika se na něho zadívala nevěřícím pohledem: „Kdy to chceš dělat?“

„To nevím. Najdu si na to čas.“

„Ale kdy? Chci vědět kdy?“

„Když se člověk rozhodně něco udělat, čas se vždycky nějak najde,“ řekl Adam trošku rozmrzele.

„Čas se nenajde jenom tak nějak.“ V Eričině hlase zaznělo rozhořčení, tón, jemuž se od začátku večera tak pečlivě bránila. „Něco nebo někoho budeš muset o ten čas okrást. Do toho autosalónu budeš muset několikrát zajít. Budeš se muset vyptávat různých lidí. Budeš si muset zjistit, jak tam jdou obchody. Já vím, jak všechno děláš – vždycky stejně. Z gruntu. To ti zabere spoustu času. Nemám pravdu?“

„Asi máš.“

„Budeš to dělat v úředních hodinách? Ve dne? Ve všední den?“

„Pravděpodobně ne.“

„Takže zbývají jenom večery a víkendy. Autosalóny mají přece o víkendech otevřeno, ne?“

„V neděli ne,“ odsekl Adam.

„Hurá!“ Erika se dnes večer nechtěla chovat takto. Chtěla být trpělivá, chápající, plná lásky, ale to všechno najednou odplavila trpkost. Uvědomovala si, že by měla přestat, ale už to nešlo. „Možná že tenhle autosalón otevře i v neděli, když pana Stephensena pěkně poprosíš. Když mu vysvětlíš, že ti zbývá ještě chvilička času na domov a na tvou ženu a že s tou chviličkou potřebuješ něco udělat. Třeba ji vyplnit prací.“

„Poslyš,“ řekl Adam, „tohle není má práce, a kdyby to záviselo na mně, nedělal bych to. Dělám to jenom kvůli Tereze.“

„A co kdybys někdy udělal něco jenom kvůli Erice? Copak na tobě chci tak moc? Moment! Vždyť bys takhle mohl využít i svou dovolenou, mohl bys…“

„Plácáš hlouposti,“ řekl Adam. Vzal do ruky papíry z aktovky a rozložil je v půlkruhu kolem sebe. Je to jako magický kruh, pomyslela si Erika, do něhož mohou vstoupit jenom zasvěcenci, jenom lidé omámení kouzlem. Ani hlas nepronikne tím kruhem bez úhony, jen jako prázdný zvuk, jen jako zdegenerovaná překroucená slova beze smyslu… Adam má pravdu. Plácá hlouposti. A teď si dokonce myslí další hlouposti. Erika vstala, pozorně obešla magický kruh jako děti, když se při svých hrách vyhýbají některým ornamentům v dláždění, a zastavila se za Adamem. Zlehka ho objala kolem ramen a přitiskla se k jeho tváři. Adam zvedl ruku a dotkl se jí.

„Nemohl jsem to odmítnout.“ řekl smířlivě. „Prostě nemohl, chápeš? Kdyby se věci byly vyvinuly jinak, Clyde by byl určitě pro tebe udělal totéž, jestli ne víc.“

Erika si uvědomila, že se náhle a zcela neočekávaně změnila atmosféra. Přece jen se dá proniknout do toho magického kruhu, pomyslela si. Možná že nejsprávnější metoda je nečekat, že tu cestu najdeš, a ona se najednou objeví sama od sebe.

„Já vím,“ řekla Erika. „A jsem šťastná, že se věci nevyvinuly jinak.“ Cítila, že účinky hlouposti, které se před několika vteřinami dopustila, jsou ty tam, že najednou oba naprosto nečekaně klopýtli o chvilku intimity a něžnosti. Pokračovala tiše: „Víš, já jenom někdy toužím po tom, aby to mezi námi bylo takové jako na začátku. Mám tě pro sebe opravdu tak málo.“ Lehce mu přejela konečky nehtů za ušima. Kdysi to dělávala často, ale teď už dávno ne. „Pořád tě miluju.“ Byla v pokušení říct: Prosím, prosím, pomiluj se se mnou dnes v noci! Ale neřekla to.

„Já jsem se taky nezměnil,“ řekl Adam. „Nemám proč. A chápu, že se ti zdá, že jsme spolu málo. Až odstartuje orion, snad to bude lepší.“

Poslední věta však nevyzněla příliš přesvědčivě. Oba už věděli, že po orionu přijde farstar, s nímž bude pravděpodobně ještě víc práce. Adamův pohled se mimovolně vrátil zpět k papírům, které ležely před ním. Nepospíchej! říkala si Erika v duchu. Nežeň to do krajností! Nahlas řekla: „Když budeš pracovat, já půjdu na chvíli ven. Mám chuť se projít.“

„Chceš, abych šel s tebou?“

Zavrtěla hlavou. „Radši dokonči tohle.“

Kdyby nepracoval teď, určitě by se k těm lejstrům musel vrátit, pozdě v noci, nebo by musel nesmyslně brzo vstávat. Zdálo se, že Adamovi spadl kámen ze srdce. Erika si navlékla kožený plášť, venku se do něho pořádně zabalila a ostře vykročila. Hlavu měla zachumlanou do šály. Bylo chladno, i když vítr, který Detroit ve dne bičoval, se teď utišil. Erika měla ráda noční procházky. Chodívala na ně kdysi na Bahamách a nedala si je vzít ani tady, ačkoliv ji přátelé a sousedé někdy varovali, aby to nedělala. Zločinnost v Detroitu v posledních letech alarmujícím způsobem stoupla. A teď se začala vyskytovat přepadení a ozbrojené loupeže i v předměstských čtvrtích Birminghamu a Bloomfield Hills, které se kdysi považovaly za naprosto bezpečné. Erika si to riziko uvědomovala, ale na procházky chodila dál.

Noc byla temná, hvězdy a měsíc byly skryté za mraky, ale z oken domů v Quarton Lake vycházelo dost světla, aby Erika viděla na cestu. Procházela kolem domů, chvílemi pozorovala postavy za rozsvícenými okny a přemýšlela, jak asi tihle lidé žijí, co je vzrušuje, oč se hádají, jaké jsou jejich konflikty a problémy. Jistě všichni nějaké mají, rozdíl bude jen v jejich intenzitě. A konkrétněji: jaká jsou asi manželství za těmito okny v porovnání s jejím manželstvím?

Většina sousedů pracuje v automobilovém průmyslu a zbavit se nepohodlné manželky je v poslední době pro tyhle lidi naprosto běžná věc. Americké daňové zákony to velice usnadňují. Mnohý vedoucí pracovník s vysokým platem přišel na to, že může získat svobodu, když se zaváže platit vysoké alimenty. A ty ho nebudou stát skoro nic. Alimenty se platí z obnosu, který tak jako tak musí odevzdat státu jako daň z příjmu. Místo vlády je tedy dostane bývalá manželka. Několik mužů z automobilek už za sebou má i dva rozvody. Nejvíc se ovšem vždycky mluví o manželstvích, která ztroskotala. Ale je tu i spousta opačných příkladů – historie lásky, jež přetrvala.

Erice se vynořovala v paměti jména takových rodin, o nichž se dověděla po příchodu do Detroitu: Riccardovi, Knudsenovi, Lacoccovi, Rocheovi, Bramblettovi, a mnoho dalších. Byla tu i řada druhých sňatků, které se povedly: u Henryho Forda, Eda Colese, Roye Chapina, Billa Mitchella, manželství Peta a Connie Estesových, Johna DeLoreana. Všechno závisí na jednotlivcích, jako vždycky.

Erika se procházela půl hodiny. Když se vracela, začalo poprchávat. Nastavila tvář dešti. Brzo jí po obličeji stékaly kapky vody, ale bylo to příjemné. Vešla do domu, tiše, aby nerušila Adama, dosud zabraného do papírů v obývacím pokoji. Nahoře v ložnici si utřela obličej, učesala se a pak se svlékla do noční košilky, kterou si dnes koupila. Kriticky se podívala do zrcadla, průsvitný béžový nylon jí slušel ještě líp, než si představovala v obchodě. Nalíčila si rty oranžovou rtěnkou a pořádně se navoněla voňavkou Norell.

„Bude ti to trvat ještě dlouho?“ zeptala se Adama od dveří obývacího pokoje.

Na chvíli vzhlédl, ale hned zase sklopil oči k modrému fasciklu, který držel v ruce. „Asi půl hodiny.“ Adam si té průhledné noční košilky zřejmě vůbec nevšiml. Průhledná noční košilka zřejmě nemůže konkurovat fasciklu, na němž je velký nápis Statistické průměry registrace osobních a nákladních automobilů v jednotlivých státech.

V naději, že voňavka bude účinnější, Erika opět zašla k Adamovu křeslu, ale dostalo se jí jen formálního polibku a zamumlání: „Dobrou noc. A nečekej na mě.“

Napadlo ji, že kvůli tomuhle se mohla natřít třeba kafrovým olejem. Lehla si na postel, ale nepřikryla se. Čekáním byla její touha po Adamovi stále silnější. Když zavře oči, bude si ho moci představit nad sebou… Erika otevřela oči. Budík na nočním stolku ji přesvědčil, že neuplynula půlhodina, ale skoro celé dvě hodiny. Byla jedna po půlnoci. Pak zaslechla, jak Adam vystupuje po schodech. Vešel do ložnice, zívl, vzdychl „Bože já jsem utahaný“, ospale se svlékl, vlezl do postele a skoro okamžitě usnul.

Erika ležela tiše vedle něho. Ji ospalost úplně přešla. Po chvíli jí začalo připadat, že je znova na noční procházce, venku, a že jí po tvářích stékají měkké kapky deště.

DEN POTÉ, co se Adamovi a Erice Trentonovým nepodařilo překlenout propast, která je dělila, co Brett DeLosanto znovu získal víru v orion, ale nepřestal se těžce potýkat s pochybnostmi o svém uměleckém poslání, co se Barbara Zaleská dívala na své zklamání přes dno sklenky s martini a co Matt Zaleski, její otec a náměstek podnikového ředitele, přežil další pracovní den plný napětí – tedy den poté došlo v detroitském vnitřním městě k nedůležité události, která s těmito pěti lidmi neměla vůbec nic společného, ale jejíž důsledky je za několik měsíců všechny zasáhly a ovlivnily jejich životy.

Čas: 20.30 hod. Místo: Třetí avenue poblíž Brainardovy ulice.

U chodníku stál zaparkovaný prázdný policejní hlídkový vůz. „Postav se tou černou prdelí ke zdi,“ nařídil bílý policajt. V jedné ruce držel baterku a v druhé pistoli. Světlo baterky přejíždělo po Rolliem Knightovi nahoru a dolů a pak se ustálilo na jeho obličeji. Rollie Knight zamžoural.

„Teď se otoč. Ruce nad hlavu! A pohyb – ty kriminálníku prašivá!“ Rollie Knight se otočil a bílý policajt řekl svému černému partnerovi: „Prošacuj toho parchanta.“

Mladý ošumělý černoch se bez cíle potloukal po Třetí avenue, když u chodníku zastavil hlídkový vůz a vyskočili z něho dva policisté s pistolemi v rukou. Teď zaprotestoval: „Co sem proved?“ Pak se rozesmál, když mu ruce druhého policisty začaly přejíždět po nohou a po těle: „Člověče, neblbni! To lechtá!“

„Drž hubu!“ vyštěkl bílý policista. Nebyl to žádný policejní bažant, měl tvrdý pohled a velké břicho, které mu narostlo za dlouhá léta vysedávání v hlídkových vozech. Přežil je bez úhony také proto, že nikdy nepřestal být ve střehu.

Černý policista, o několik let mladší než on a ne tak zkušený, spustil ruce. „Je v pořádku.“ Odstoupil od Knighta a tiše se zeptal: „Co s tím má co společnýho barva jeho prdele?“

Bílý policajt se zarazil. V tom spěchu úplně zapomněl, že jeho obvyklý partner, také běloch, leží doma nemocný a že na jeho místo zaskočil černoch.

„Hovno,“ řekl honem. „Nemysli si nic špatnýho. I když máš stejnou barvu, ty k týhle sebrance nepatříš.“

„Díky,“ řekl suše černý policajt. Chtěl zřejmě ještě něco dodat, ale rozmyslel, si to. Místo toho se obrátil na muže, stojícího u zdi. „Můžeš dát ruce dolů. Otoč se.“ Muž poslechl.

„Kdes byl poslední půlhodinu, Knighte?“ zeptal se ho drsně bílý policajt. Znal Rollieho Knighta podle jména nejen proto, že ho tu v okolí často vídal, ale také z policejních záznamů, podle nichž měl Rollie za sebou dva tresty vězení. Jednou ho sám zatýkal.

„Kde sem byl?“ Mladý černoch se už vzpamatoval z počátečního šoku. Měl propadlé tváře, byl podvyživený a vypadal křehce, ale v očích měl nenávist. „V posteli s jednou bílou babou. Nevím jak se menuje, ale říká, že její starej je tlustý bílý prase, kterýmu se to nikdy nepostaví. Chodí za mnou, když potřebuje pořádnýho mužskýho.“

Bílému policajtovi naběhly žíly v obličeji a postoupil o krok. Měl v úmyslu vrazit hlaveň své pistole do toho opovržlivého, výsměšného ksichtu. Pak by řekl, že ho Knight udeřil první a že to bylo v sebeobraně. Partner by tu verzi potvrdil, nebylo by to poprvé. Jenže – uvědomil si náhle – jenže dnes je jeho partner jeden z nich, a mohl by ho podtrhnout a svědčit proti němu. Policista se tedy ovládl. Však se ještě najde příležitost a pak to tenhle drzej negr pořádně schytá.

Černý policista zařval na Rollieho Knighta: „Nehraj si s náma! Kdes byl?“

Mladý muž si odplivl na chodník. Každej policajt je nepřítel, ať má jakou chce barvu, a černej policajt je ještě horší, protože leze bílejm do zadku. Ale odpověděl. „Tamhle,“ řekl a ukázal sklepní bar na druhé straně ulice.

„Jak dlouho?“

„Hodinu. Nebo dvě. Možná tři.“ Rollie Knight pokrčil rameny. „Jak to mám vědět?“

Černý policista se zeptal bílého: „Mám to ověřit?“

„Ne, to by byla zbytečná ztráta času. Řekli by, že tam byl. Jsou to všechno kurvy prolhaný.“

„Stejně by musel mít křídla, aby se sem za takovou chvilku dostal až z West Grandu a Druhý avenue,“ řekl černý policista.

Před několika minutami dostali krátkovlnkou do hlídkového vozu hlášení o ozbrojené loupeži blízko Fisherova paláce osmnáct bloků odtud. Právě k ní došlo. Dva pachatelé uprchli v nejnovějším typu limuzíny. O několik vteřin později spatřili Rollieho Knighta na Třetí avenue. Nebylo sice příliš pravděpodobné, že by tenhle osamělý chodec měl něco společného s loupežným přepadením, ale když bílý policista poznal Knighta, zařval „Stop!“, vyskočil z auta a jeho partner ho chtě nechtě musel následovat. Věděl ostatně, proč to jeho kolega dělá. Hlášení o ozbrojené loupeži mu dává báječnou záminku zastavit a prohledat kohokoli v okolí. Tenhle kolega strašně rád pouští hrůzu na lidi, když ví, že mu to projde. Není to samozřejmě nic jiného než náhoda, že si na pouštění hrůzy vybírá jen černochy.

Černý policista chápal, že mezi zlomyslností a brutalitou jeho bílého kolegy – jíž byl pověstný v celém sboru – a mezi strachem, který ho pronásledoval při službě v černošské čtvrti, je přímá souvislost. Strach má svůj charakteristický zápach a bílý policista jím začal být cítit už ve chvíli, kdy dostali rádiové hlášení o loupeži. Byl jím cítit, když vyskakoval z auta, a ještě i teď. Strach dokáže udělat z mizery ještě většího mizeru. A když má takový mizera v rukou moc, může se z něho stát sadista. Ne že by v tomto okolí strach nebyl na místě. Kdyby některý z detroitských policistů tvrdil, že nemá strach, znamenalo by to jen, že buď není příliš dobře informovaný, nebo že mu naprosto chybí fantazie. Ve vnitřním městě, kde je procento zločinnosti snad nejvyšší z celého státu, je každý policajt terčem. Vždycky terčem nenávisti, často terčem hozené cihly, nože nebo kulky. Tam, kde život závisí na neustálé ostražitosti, je rozumné mít do jisté míry strach. Tam je rozumné být podezřívavý, opatrný a v případě nebezpečí rychlý v reakci. Je to jako válka, v níž je každý policista v první linii. A jako v každé válce i v téhle musí jemnosti lidského chování – zdvořilost, psychologický přístup, snášenlivost, laskavost – spadnout jako nepodstatné pod stůl. Válka se přiostřuje a nepřátelství – často na obou stranách fronty oprávněné – se prohlubuje a násobí.

Černý policista věděl, že jen málokdo v policejní uniformě dokáže žít v neustálém strachu a zůstat přitom slušným člověkem. To dokáže jenom ten, kdo pochopí ovzduší doby, náladu černošského obyvatelstva, jejich pocity bezvýchodnosti, historickou nespravedlnost, v níž tak dlouho žijí. Takovýto druh policistů – bílých i černých – pomáhá zuřivost války poněkud zmírňovat. Ale do jaké míry, těžko říct, protože zdaleka netvoří většinu.

Dosáhnout toho, aby umírnění policisté tvořili většinu, a vůbec všeobecně zvýšit úroveň detroitského policejního sboru – to si dal veřejně za úkol nově jmenovaný policejní náčelník. Jenže mezi náčelníkem a jeho stanovenými cíli stojí početně velmi silná skupina policistů, kteří jsou buď ze strachu, nebo vinou hluboko zakořeněných předsudků otevření rasisté. Jako tento bílý policajt právě zde.

„Kde děláš, ty hajzle?“ syčel na Rollieho Nighta.

„Sem na tom jako vy. Já nedělám. Jen tak chodím od ničeho k ničemu.“

Policistova tvář zase zrudla vztekem. Kdybych tu nebyl, uvědomil si jeho černý partner, už by se tenhle šklebící se mladík válel na zemi po ráně pěstí. „Zmiz!“ křikl na Rollieho Knighta. „Moc si otvíráš hubu!“

„Ať jsem zatracenej,“ vybuchl v hlídkovém voze bílý policista, „ale toho parchanta si jednou podám.“

Určitě, pomyslel si jeho černý kolega. Zejtra nebo pozejtří, až budeš mít vedle sebe toho tvýho kumpána, který se bude koukat jinam, až ho budeš mlátit nebo zatýkat pro nějakou pitomost. Nic nového pod sluncem.

Černý policista seděl za volantem. Náhle řekl: „Moment. Hned jsem zpátky.“ Když vystoupil, Rollie Knight byl už asi čtyřicet metrů daleko. „Hej, ty!“ Mladík se obrátil a policista mu dal znamení, aby počkal. Došel k němu a zaujal hrozivý postoj. Ale přitom říkal tiše: „Kolega má chuť tě zmáčknout a určitě se mu to povede. Jsi pitomec, že si tak pouštíš hubu na špacír, a nic lepšího si nezasloužíš. Ale stejně tě varuju: nechoď mu na oči. Nebo ještě spíš někam vypadni, než ho to přejde.“

„Ty Jidáši negerská! Co do toho strkáš frňák?“

„Je to blbost,“ pokrčil rameny policajt. „Dělej si, co chceš. Mě to bolet nebude.“

„Kam bych moh vypadnout? Kde bych sehnal žrádlo?“ V Rollieho hlase byla zášť, ale bylo jí tam přece jen o chloupek méně než předtím.

„Tak tu zůstaň. Ale jak říkám, nechoď mu na oči.“

„To není tak lehký, člověče.“

Ne, to není lehké, to si černý policista uvědomoval. Je těžké skrývat se celé dlouhé dny a noci, když po člověku někdo pase a ostatní vědí, kde jste. Policistu, který zná správné lidi ve vnitřním městě, přijdou informace docela lacino. Stačí tu a tam přimhouřit oči, něco slíbit nebo něčím pohrozit. Solidarita je choulostivá květinka, té se tu moc nedaří. Ale kdyby někam vypadl, měl by aspoň na chvíli pokoj.

„Proč nepracuješ?“ zeptal se policista.

Rollie Knight se ušklíbl: „Slyšels přece, co sem řek tomu tvýmu mrzáckýmu kamarádovi…“

„Nech si ty kecy. Chceš pracovat?“

„Možná jo.“ Za těmito slovy byla jistota, že pro lidi s takovým záznamem v trestním rejstříku, jako má Rollie Knight, existuje jen velmi málo pracovních příležitostí.

„V automobilkách přijímají,“ řekl černý policajt.

„To je na mě moc nóbl.“

„Je tam spousta různý práce.“

„Jednou sem to zkusil,“ zavrčel Rollie Knight. „Nějaká bílá kurva mě vyhodila.“

„Zkus to znova. Tumáš.“ Černý policajt vytáhl z kapsy stejnokroje vizitku. Dostal ji včera od svého známého, úředníka náborového oddělení jedné automobilky. Byla na ní adresa náborového střediska, jakési jméno a úřední hodiny.

Rollie Knight zmuchlal vizitku a strčil ji do kapsy. „Aspoň si budu mít čím vytřít prdel, kámoši.“

„Posluž si,“ řekl černý policajt a vrátil se k hlídkovému vozu.

„Cos to vyváděl?“ podíval se na něho podezřívavě jeho bílý partner.

„Jen jsem ho trošku zchladil,“ odpověděl stručně a dál to nerozváděl. Nebál se svého kolegy, ale nechtělo se mu vyvolávat hádku – aspoň teď ještě ne. Čtyřicet procent obyvatelstva Detroitu sice tvoří černoši, ale detroitský policejní sbor přestal být teprve zcela nedávno stoprocentně bílý, a na policejním ředitelství dosud převládají staré vlivy. Od detroitských pouličních nepokojů v roce 1967 se počet černých policistů pod tlakem veřejného mínění zvýšil, ale stále ještě nejsou dost silní ani početně, ani postavením, a nemají dost vlivu, aby se mohli postavit mocnému a bělošsky orientovanému Sdružení detroitských policistů. Nemohou si být dosud ani jisti, že Sdružení nestranně posoudí případný spor uvnitř policejního sboru, jehož základem by byl antagonismus mezi černochy a bělochy. V hlídkovém voze vládlo ovzduší nepřátelské nejistoty, v němž se odráželo všeobecné napětí mezi oběma rasami v Detroitu. Přehnaná smělost, drzost, ať jde o černocha nebo o bělocha, je často jenom tenká skořápka, za níž se skrývá strach.

Rollie Knight byl v hloubi duše vyděšený. Hrozně se bál bílého policajta, kterého tak nerozumně vydráždil. Teď si uvědomoval, že v něm palčivá nenávist, která se na nic neohlíží, na chvilku potlačila obvyklou opatrnost. Ještě víc se bál návratu do vězení. Za nějaký další přestupek by si tam tentokrát poseděl hodně dlouho. Má za sebou tři rozsudky a dvakrát už byl za mřížemi. Jestli teď k něčemu dojde, dostane pořádnej flák.

Jen černoch v Americe zná skutečnou hloubku zvířecího zoufalství a ponížení, do něhož může člověka uvrhnout vězeňský systém. Je pravda, že i s bílými trestanci se často zachází špatně a že toho musí hodně překousnout, ale jejich degradace není nikdy tak důsledná a všeobecná jako u černých. Je rovněž pravda, že některá vězení jsou lepší a některá horší, ale to je totéž, jako kdybyste řekli, že v některých částech pekla je teplota o deset stupňů vyšší nebo nižší než v jiných. Každý černoch ví, že ať se dostane do kteréhokoli vězení, čeká ho tam ponižování a nadávky a že fyzická brutalita – končící občas těžkým zraněním – se tam pokládá za stejně normální jako vyměšování. A když je vězeň tělesně slabý jako Rollie Knight – jednak proto, že se narodil se slabou konstitucí, jednak vinou dlouholeté soustavné podvýživy – působí na něho tresty a úzkost z nich ještě mnohem drtivěji.

Hrůzu mladého černocha v této chvíli násobilo i vědomí, že při policejní prohlídce jeho světnice by se našla malá zásobička marihuany. Sem tam si ji zakouřil sám, ale většinou ji prodával. Zisk sice nebyl nijak veliký, ale aspoň to vydalo na jídlo. Za několik měsíců od návratu z vězení se mu nepodařilo najít nic jiného. Jenže marihuana je přesně to, co by policajti potřebovali k zatčení. Pak by následoval soud a kriminál. To byl důvod, proč Rollie Knight ještě téže noci vysypal marihuanu na jedné prázdné stavební parcele a nervózně se přitom rozhlížel na všechny strany, jestli ho už někdo nesleduje. Tím se zbavil skromného majetku, který mu umožňoval žít ze dne na den, a uvědomil si, že teď už nemá nic.

Pod tlakem tohoto vědomí druhého dne uhladil zmuchlanou vizitku, kterou mu dal černý policajt, a zašel do náborového střediska automobilové společnosti ve vnitřním městě. Nedělal si žádné naděje, neboť neměl už tak dlouho žádný důvod čemukoli v životě věřit, že samotný pojem naděje pro něho byl nesrozumitelný. (A to je ta hluboká neviditelná propast, která odděluje ty, kteří na tomto světě jako Rollie Knight nic nemají a nikdy mít nebudou – od těch, kteří mají, včetně některých z nich, kteří se pokoušejí pochopit své méně šťastné bližní a bohužel se jim to vůbec nedaří.) Šel tam také proto, že jinak neměl nic na práci.

Budova náborového střediska poblíž Dvanácté ulice byla jako většina ostatních domů detroitského černošského ghetta sešlá a zanedbaná, s vytlučenými okny, z nichž jenom některá byla zatlučena prkny na ochranu před nepohodou. Donedávna byla budova opuštěná a rychle se rozpadala. Rozpad pokračoval i teď navzdory záplatám a novému nátěru a lidé, kteří tu pracovali, někdy večer cestou domů přemýšleli, jestli dům přes noc nespadne.

Sešlá budova – a ještě dvě další jí podobné – plnily velice naléhavou funkci. Staly se předsunutými základnami programu automobilových společností pro nábor „problémových dělníků“. Takzvaný problémový nábor byl zahájen po detroitských pouličních nepokojích ve snaze poskytnout pracovní příležitost těm nejchudším z vnitřního města – většinou černochům –, kteří jsou tragicky a necitelně dlouhá léta prohlašováni nikoli za nezaměstnané, ale za nezaměstnatelné. S iniciativou přišel automobilový průmysl. Ostatní se přidali.

Automobilové společnosti samozřejmě prohlašovaly, že je k tomu vedou altruistické motivy, a od chvíle, kdy začal náborový program, pracovníci oddělení pro styk s veřejností neustále zdůrazňovali, jak zodpovědně se jejich zaměstnavatelé stavějí k palčivým společenským problémům. Cyničtější pozorovatelé tvrdili, že automobilový svět se zděsil důsledků, které by permanentní společenská krize mohla mít pro jejich obchody. Jiní předpovídali, že až dým z hořícího města, zmítaného nepokoji roku 1967, pronikne k paláci společnosti General Motors (což se stalo), a až se k této budově přiblíží plameny, zcela určitě se objeví nějaký konstruktivní návrh, jak z té kaše ven. Tato předpověď se splnila, ale první krok udělal Ford. Ať však byly pohnutky jakékoli, ve třech bodech se shodovali všichni: Program náboru „problémových dělníků“ je dobrá věc. Měl být uskutečněn už před dvaceti lety. Nebýt nepokojů roku 1967, pravděpodobně by nebyl uskutečněn nikdy. Program měl své chyby a neúspěchy, ale vcelku byl účinný. Automobilky snížily své požadavky při přijímání nových pracovníků a začaly přijímat i takové, které dříve apriorně odmítaly. Jak se dalo předpokládat, někteří takoví lidé brzo odpadli, ale překvapivě velký počet se osvědčil. Byl to důkaz, že lidé z nejnižších stupňů společenského žebříčku potřebovali hlavně dostat příležitost.

V době, kdy do náborového střediska přišel Rollie Knight, zaměstnavatelé i zaměstnanci se už mnohému naučili. Rollie seděl v čekárně spolu se čtyřiceti dalšími muži i ženami. Seděli na židlích, které měly stejně jako uchazeči o zaměstnání nejrůznější tvary a rozměry. Uchazeči však měli jeden společný znak: všichni byli černí. Většinou mlčeli.

Rollie Knight čekal asi hodinu. Část jí proklímal; byl to zvyk, který mu za normálních okolností pomáhal zabít prázdný den. Když ho konečně zavolali do kabinky na pohovor – takových kabinek bylo v čekárně šest – byl ospalý a otevřel na úředníka za psacím stolem ústa v pořádném zívnutí. Úředník byl buclatý černoch středních let, měl brýle s kostěnými obroučkami, sportovní bundu a tmavou košili bez kravaty. Řekl Rolliemu přátelsky: „To čekání dovede utahat, co? Můj táta říkával: ‚Sedět na zadku – to člověka utahá víc, než když štípá dříví.‘ A tak jsem musel štípat dříví v jednom kuse.“

Rollie Knight se mu podíval na ruce: „V poslední době ste toho moc nenaštípal.“

„Máte pravdu,“ připustil muž. „Ale zato jsem právě zjistil, že jste člověk, který se dovede dívat kolem sebe a přemýšlet o tom, co vidí. Mimochodem – jak je to s vámi: zajímáte se o štípání dříví nebo o nějakou podobnou těžkou práci?“

„Nevím.“ Rollieho napadlo, že sem vůbec neměl chodit, za chvíli se dostanou na jeho trestní rejstřík, a to bude stejně konec.

„Ale přišel jste sem proto, že chcete práci, ne?“ Úředník se podíval na lístek žlutého papíru, který s Rolliem předtím vyplnila sekretářka. „Je to tak, pane Knighte?“

Rollie přikývl. Slovo „pane“ mu vyrazilo dech. Nemohl si vzpomenout, kdy ho tak naposled někdo oslovil.

„Nejdřív mi o sobě něco povězte.“ Úředník si přisunul formulář s natištěnými otázkami. Nová metoda přijímání se vyznačovala také tím, že uchazeč nemusel vyplňovat přijímací dotazník sám. V minulosti totiž odmítli přijmout mnoho žadatelů o práci, kteří skoro nedovedli číst a psát, prostě proto, že se nedokázali vypořádat s úkolem, jejž moderní společnost považuje za základní: vyplnit dotazník. Rychle probrali základní údaje.

Jméno: Rolland Joseph Louis Knight. Stáří: 29 let. Adresa: Rollie ji udal, ale nezmínil se o tom, že ta ubohá kasárenská místnost patří někomu jinému, kdo mu dovolil nastěhovat se tam na pár dní, a že příští týden už tato adresa možná nebude platit, jestli se ten člověk rozhodne Rollieho vyhodit. Ale ostatně Rollie velkou část svého života prožil v takovýchto místnostech a v noclehárnách. Nebo na ulici, když nic jiného nebylo.

Rodiče: Rollie řekl jejich jména. Příjmení se lišila, protože jeho rodiče nebyli svoji a nikdy spolu nežili. Úředník to nijak nekomentoval. To nebylo nic neobvyklého. Ani Rollie nepovažoval za nutné dodat toto: Zná svého otce, protože mu matka řekla, kdo to je. Matně se pamatuje, že se s ním jednou setkal. Byl to hřmotný zamračený chlapík s velkými čelistmi a s jizvou na tváři, který se o svého syna vůbec nezajímal. Před lety Rollie někde zaslechl, že byl odsouzen na doživotí. Nemá ponětí, jestli je ještě v kriminále nebo jestli už umřel. Pokud jde o matku, se kterou víceméně žil do svých patnácti let, než utekl z domova, má pocit, že je buď v Clevelandu, nebo v Chicagu. Už hezkých pár let ji neviděl a nic o ní neví.

Vzdělání: Skončil v osmé třídě. Ve škole býval bystrý, a to mu zůstalo až do dneška, když se setká s něčím novým, ale uvědomil si, kolik by se toho jako černoch musel naučit, aby se mohl prosadit v tomhle smradlavém bělošském nóbl systému. A došel k názoru, že se mu to nikdy nemůže podařit.

Předcházející zaměstnání: Těžce se pokoušel vzpomenout si na jména a místa. Když vyšel ze školy, dělal nekvalifikovanou práci, výpomocného číšníka, odklízel sníh, myl automobily. Pak přišel rok 1957. Detroit zasáhla celostátní krize, pracovní příležitosti přestaly existovat a na Rollieho dolehla nezaměstnanost. Zpestřoval si ji tu a tam hrou v kostky a rvačkami. A přišlo první soudní odsouzení: za krádež auta. Úředník se zeptal: „Máte záznam v trestním rejstříku, pane Knighte?“

„Jo.“

„Rád bych se o tom dověděl něco bližšího. A myslím, že bych vás měl upozornit, že si všechny údaje potom kontrolujeme. Bude tedy lepší, když budeme vědět pravdu už od vás.“

Rollie pokrčil rameny. No ovšem, zkontrolujou si to, kurvy. To přece ví už od začátku. Nemusí mu ten chlap tak mazat med kolem huby. Nejdřív chlapíkovi pověděl o té volovině s krádeží auta. To mu bylo devatenáct. Vyfasoval rok podmínečně. Nemá cenu vykládat, jak se to stalo. Koho zajímá, že ti v autě mu nabídli, že ho svezou, jen tak, pro srandu, že seděl na zadním sedadle, že je pak zastavili policajti a obvinili všech šest kluků z krádeže? Než ho druhý den předvedli před soud, nabídli Rolliemu něco za něco: když se přizná, odsoudí ho jenom podmínečně. Celý vyplašený a poděšený souhlasil. Drželi slovo. Za pár vteřin to bylo hotové. Teprve později se dověděl, že kdyby se byl poradil s advokátem – jako by to byl udělal každý bílý kluk – a nepřiznával se ke krádeži, byl by pravděpodobně býval osvobozen a soudce by ho byl jen varoval. Nikdo mu také neřekl, že když se přizná, bude to vyznačeno v jeho trestním rejstříku, a tenhle záznam bude mít celý zbytek života na krku jako zlého skřítka. Kvůli němu byl také jeho příští trest vyšší.

„Co se stalo pak?“ zeptal se úředník.

„Odkroutil jsem si basu.“ Dostal se tam o rok později. Znova za krádež auta. Tentokrát za skutečnou krádež auta, a předtím ukradl dvě jiná, ale při tom ho nechytili. Dostal dva roky.

„Ještě něco?“

Teď přijde sólokapr. Po tomhle vždycky sklapnou notes – s tebou nehrajem, vypadni. No, ať si strčí tu rachotu smradlavou do prdele. Rollieho zase napadlo, že sem vůbec neměl chodit. „Ozbrojená loupež. Vyfasoval sem pět až patnáct let, a odkroutil sem si čtyry roky v jacksonským lapáku.“

Vykradli klenotnictví. Vloupali se tam v noci dva. Sebrali hrst laciných hodinek a chytili je, když s nimi vyběhli na ulici. Rollie byl tak pitomý, že měl u sebe pistoli ráže dvaadvacet. Z kapsy ji sice nevytáhl, ale skutečnost, že ji měl u sebe, měla za následek přísnější trest.

„Propustili vás za dobré chování?“

„Ne. Jeden bachař na mě začal žárlit. Chtěl dostat mou celu.“

Černý úředník vzhlédl: „Vtipy mám moc rád. Když je legrace, hned všechno vypadá líp. Ale vážně – bylo to za dobré chování?“

„Když to říkáte.“

„Správně. Říkám to.“ Úředník si to zapsal. „A jak se chováte teď, pane Knighte? Myslím, jestli máte nějaké potíže s policií.“

Rollie zavrtěl hlavou. Neřekne přece tomuhle strejčkovi Tomovi, co se stalo na dnešek v noci, že se dostane do pěknýho hnoje, jestli se mu nepovede vyhnout se tomu bílýmu poldovi, z kterýho si udělal srandu. A který ho pěkně zcvakne, jestli ho dostane jednou do drápů, a ještě ho zamotá do těch svejch zkurvenejch bělošskejch zákonů. Se vzpomínkou na včerejší noc se Rolliemu vrátil i strach, hrůza před vězením, skutečný důvod, proč sem přišel.

Úředník mu položil ještě spoustu otázek a všechny odpovědi si pečlivě zaznamenal. Rollie byl překvapený, že ho to ještě baví, že ho už dávno nevyhodil. To se zatím stalo pokaždé, jen co vyslovil ta dvě slova: „ozbrojená loupež“. Nevěděl – protože mu to nikdo neřekl a on noviny ani časopisy nečetl –, že při přijímání problémových dělníků se berou shovívavější měřítka i na záznamy v trestním rejstříku.

Úředník ho poslal do jiné místnosti, kde se musel svléknout a podrobit se zdravotní prohlídce. Lékař byl mladý běloch, který pracoval rychle a neosobně. Kriticky pohlédl na Rollieho kostnaté tělo a vpadlé tváře.

„Až dostanete práci, musíte líp jíst, abyste trošku přibral. Jinak to nevydržíte. Většinu lidí odtud posílají do slévárny, ale to pro vás rozhodně není. Možná že byste mohl jít na montážní linku. Já to doporučím.“

Rollie ho poslouchal s opovržením. Už teď nenáviděl celý tenhle systém a lidi v něm. Co si vlastně tenhle bílej náfuka o sobě myslí, doprdele? Že je pánbu? Kdyby Rollie tak moc nepotřeboval něco k žrádlu, kdyby nepotřeboval na chvilku schrastit nějakou fušku, vypad by odtud a vybod by se na všecky. Jedno je jistý: ať mu tyhle lidi dají fušku jakou chtěj, on, Rollie, nebude makat ani o den dýl, než to bude nutný. Vrátil se čekárnou zase do přijímací kabinky.

Úředník mu oznámil: „Doktor tvrdí, že dejcháte a že když jste otevřel ústa, nerozeznal přesně, co je na zdi za vámi, takže jsme ochotni vás přijmout. Budete dělat na konci montážní linky. Práce je to těžká, ale vyděláte si dost peněz, o to se starají odbory. Chcete nastoupit?“

„Sem přece tady, ne?“ Na co čeká tenhle parchant? Že mu za to budu lízat boty?

„Ano, jste tady. Předpokládám tedy, že to znamená, že chcete. Nejdřív se budete pár týdnů zaškolovat, ale i za to už dostanete zaplaceno. Venku vám řeknou podrobnosti – kdy máte začít, kam máte jít. Ale ještě něco.“ Teď přijde kázání. To je jednou jistý, Rollie to cejtí ve všech kloubech. Tenhle bílej negr vede asi jako melouch nějakou náboženskou sektu. Úředník si sundal své brýle s kostěnými obroučkami, sklonil se nad stůl a sepjal ruce. „Jste inteligentní člověk. Víte, oč jde. Víte, že jste dostal příležitost a že jste ji dostal proto, že časy se mění. V lidech, co vedou tuhle automobilku, se probudilo svědomí, které dlouho nechávali spát. Ale na tom nezáleží. Teď se probudilo a všecko bude jiné. Vy tomu možná nevěříte, ale bude.“ Obtloustlý úředník ve sportovní bundě vzal do ruky tužku, trošku si s ní pohrál a opět ji položil. „Vy jste možná nikdy předtím žádnou příležitost nedostal a tohle je poprvé. Myslím, že to tak je. Ale já bych dělal svou práci špatně, kdybych vás neupozornil, že s vaším trestním rejstříkem je to poslední příležitost, kterou už v životě dostanete. Aspoň tady u nás poslední. Touhle kanceláří projde spousta lidí. Někteří obstojí, někteří ne. Obstojí jenom ti, co chtějí obstát.“ Úředník se díval Rolliemu upřeně do očí. „Nebuďte blázen, Knighte. Chyťte tu příležitost za pačesy. To je nejlepší rada, jakou vám můžu dát.“ Napřáhl ruku. „Mnoho štěstí.“

Rollie nabízenou ruku váhavě stiskl. Měl pocit, že ho někdo doběhl, jen ještě přesně nevěděl, jak a v čem. Venku mu opravdu vysvětlili, jak se dostane do továrny. Zaškolovací kurs, financovaný automobilovou společností a dotacemi federální vlády, trval osm týdnů. Rollie Knight to vydržel týden a půl. Po prvém týdnu dostal výplatu. Tolik peněz už dávno neměl v ruce. V sobotu a v neděli si dal pořádně do nosu. V pondělí se mu však přece jen podařilo vstát a chytit autobus, který ho dovezl do zaškolovacího střediska továrny na druhém konci města. Jenže v úterý zvítězila únava. Probudil se až ve chvíli, kdy mu špinavými okny bez záclon začaly dopadat sluneční paprsky přímo do obličeje. Rozespale vstal, zamžoural a podíval se z okna ven. Na pouličních hodinách bylo skoro poledne. Rollie pochopil, že tím to zhaslo. Že ztratil místo. Přijal to lhostejně. Nepocítil nad tím zklamání, protože od samého začátku čekal, že to takhle dopadne. Kdy a jak přesně to skončí, to byly jen nepodstatné detaily. Zkušenost nikdy nenaučila Rollieho Knighta – ani desetitisíce jemu podobných – dívat se moc daleko dopředu. Když se člověk narodí do ničeho a nikdy nic nemá, musí se s tím ničím naučit žít. Budoucnost neexistuje – existuje jenom dnešek, tato chvíle, tady a teď. Svět bílých, který nezná fakta, a to těch známých skutečnostech přemýšlí mělce a povrchně, považuje tento postoj za „krátkozraký“ a odsuzuje ho. Sociologové mají víc pochopení a označují ho za syndrom „orientace na přítomnost“ nebo „nedůvěry v budoucnost“. Rollie žádný z těchto termínů neznal, ale podvědomě žil a myslel podle obou. Totéž podvědomí mu v této chvíli pravilo, že je stále ještě unavený. Vrátil se do postele. Ani později se už nepokusil vrátit do zaškolovacího střediska nebo do náborové kanceláře. Vrátil se na ulici, tu a tam si vydělal nějaký ten dolar, a když se mu to nepodařilo, obešel se bez něho. Měl obrovské štěstí, protože policajt, jehož si znepřátelil, ho nechával na pokoji.

Krátká epizoda jeho zaměstnání skončila už jen malým epilogem – tak to aspoň v té chvíli vypadalo. Asi za měsíc, jednou odpoledne, za ním přišel do pokoje v laciném penziónu, kde stále ještě načerno přespával, jeden instruktor ze zaškolovacího střediska. Rollie Knight si ho pamatoval. Byl to tělnatý člověk s tváří jako měsíček, řídkými vlasy a velkým břichem, bývalý dílovedoucí. Těžce oddychoval, protože k Rolliemu do třetího patra se musel vyšplhat po schodech.

„Proč jste přestal chodit do práce?“ vyjel na Rollieho.

„Vyhrál sem v loterii, člověče! Tak žádnou fušku nepotřebuju.“

„Co jste to za lidi!“ Instruktor se znechuceně rozhlédl po neutěšené místnosti. „Když si pomyslím, že na takový, jako jste vy, platím daně! Kdyby bylo po mým…“ Nedokončil tu větu a vytáhl z kapsy list papíru. „Tady to musíte podepsat. Stojí tu, že se do práce nevrátíte.“

Rollie to lhostejně podepsal, aby neměl žádné potíže. „Jo, ještě něco. Společnost na vás vydala peníze. Teď je musí dostat zpátky.“ Začal se hrabat v papírech, měl jich s sebou hromadu. „Tohle máte taky podepsat.“ Rollie potvrdil šeky. Byly čtyři. „A propříště,“ řekl instruktor nevlídně, „se pokuste nedělat lidem nepříjemnosti.“

„Vyser si voko, bagoune,“ řekl Rollie Knight a zívl.

Ani Rollie, ani instruktor netušili, že během jejich rozhovoru stál na druhé straně ulice před penziónem nejnovější model přepychového auta. Seděl v něm vysoký šedovlasý černoch důstojného vzezření, který se zájmem pozoroval, jak instruktor vešel do penziónu. Teď, když tlustý muž s obličejem jako měsíček vyšel z budovy, sedl do auta a odjel, přepychový vůz se nenápadně a v bezpečné vzdálenosti rozjel za ním. Sledoval ho takto už skoro celé odpoledne.

„NO TAK, KOČKO, nech už toho chlastu. V pokoji budem mít celou flašku.“ Ollie, zaměstnanec prodejního oddělení Detroitských ložisek a převodů, se netrpělivě podíval přes malý černý stolek na Eriku Trentonovou. Bylo krátce po poledni. Seděli v pološeru denního baru v motelu Queensway Inn nedaleko Bloomfield Hills. Erika pomalu usrkávala z druhé sklenky koktajlu, který si objednala, aby získala čas. Uvědomovala si však, že je to nesmyslné. Buď dovede to, pro co sem s Olliem přišla, až do konce, nebo nedovede. A jestli ano, pak to nemá cenu odkládat. Zvedla sklenku.

„Nech mě jen dopít. Potřebuju to.“

Vypadá vyžile, ale zase ne tak docela špatně, pomyslela si o Olliem. Má pěknou postavu, rozhodně lepší postavu než chování a řeči. Asi proto, že si na svém těle dává záležet – Erika si vzpomněla, jak se jí chlubil, že chodí kamsi pravidelně cvičit. Mohla jsem koneckonců dopadnout hůř, napadlo ji. Ale škoda, že jsem nedopadla líp. O svých návštěvách tělocvičny jí vyprávěl při první schůzce, právě v tomto baru. Erika si sem jednou odpoledne zaskočila na skleničku, jak to tak někdy osamělé manželky dělávají v tajné naději, že je přitom může potkat něco zajímavého, a Ollie se s ní dal do řeči. Cynický a zkušený Ollie, který tento bar dobře znal a věděl, proč sem některé ženy chodí. Na druhé schůzce se už dohodli. Ollie si tu najal pokoj a docela samozřejmě počítal, že tam s ním Erika půjde. Jenže Erika se zmítala mezi fyzickou touhou a výčitkami svědomí, trvala na tom, že celé odpoledne stráví v baru, a nakonec k Ollieho vzteku a zklamání odjela domů. Zdálo se, že ji po tomhle už odepsal, ale ona mu pak před několika týdny sama zatelefonovala. Od té doby ke schůzce nedošlo, protože Ollie se nevrátil z Clevelandu, jak plánoval, ale musel jet ještě do dvou dalších měst – Erika zapomněla, která to byla. Teď tu tedy konečně spolu sedí a Ollie začíná ztrácet trpělivost.

„Tak co, kočko?“ zeptal se.

Erika si náhle se směsí znechucení a smutku vzpomněla na heslo, které má Adam pověšené na stěně své kanceláře: UDĚLEJ TO JEŠTĚ DNES! „Jdem,“ řekla. Odsunula křeslo a vstala. Když procházela vedle Ollieho pěknými motelovými chodbami – před ní tudy prošlo jistě už mnoho jiných žen za stejnými cílemi – rozbušilo se jí srdce. Musela se přinutit, aby nešla moc rychle. Když o tom o pár hodin později Erika v klidu přemýšlela, říkala si, že to nebylo ani tak pěkné, jako doufala, ani tak hrozné, jak se obávala. Pro tuto chvíli dosáhla smyslového ukojení, ale z jiného hlediska – z těžko definovatelného hlediska – ukojená nebyla. V dvou bodech si byla jistá. Za prvé – že to nebylo trvalé smyslové uspokojení, jak je poznala kdysi dávno, kdy byl Adam agresivní milenec a kdy nádherný pocit z jejich milování v ní zůstával dlouho, někdy i několik dní. A za druhé – tohle už nikdy neudělá. Aspoň s Olliem ne.

V této náladě odjela Erika pozdě odpoledne z motelu Queensway Inn nakupovat do Birminghamu. Koupila si pár věcí, které potřebovala, a také pár zbytečností, ale největší požitek měla z toho, co začala považovat za vzrušující hru – z nákupu bez placení. Podařilo se jí to dnes třikrát a cítila, jak jí stouplo sebevědomí. Získala tak ozdobné ramínko na šaty, tubu šamponu a – to bylo zvlášť velké vítězství! – drahé plnicí pero. Dřívější zkušenost s voňavkou Norell Erice dokázala, že úspěšně krást v obchodech není tak těžké. Došla k názoru, že je k tomu potřeba inteligence, rychlost a pevné nervy. Byla pyšná na to, že dokázala sama sobě, že všechny tyto tři vlastnosti má.

JEDNOHO ZASMUŠILÉHO deštivého listopadového dne, šest týdnů po setkání s Adamem Trentonem na autodromu, byl Brett DeLosanto v centru Detroitu. Měl náladu, která se přesně shodovala s počasím. Mizernou. To bylo dost zvláštní. Za normálních okolností byl mladý automobilový návrhář stále veselý a dobře naložený, ať na něho doléhaly jakékoli stressy, starosti a v poslední době i pochybnosti. Bude to určitě tím počasím, pomyslel si. Pro rodáka z Kalifornie je zimní Detroit zkrátka příliš. Před chvilkou došel ke svému vozu na parkovišti blízko křižovatky Kongresové a Shelbyho ulice. Probojoval se k němu větrem, deštěm a houfy motorových vozidel. Zejména ta automobilová tlačenice mu dala zabrat. Kdykoli došel k uličnímu přechodu, vypadalo to, že proud vozidel nikdy nevyschne.

Brett netrpělivě postával na chodníku, promočený do poslední nitky. A to město kolem dokola… fuj! Špinavé, ošklivé a deprimující je vždycky, a dnes se k tomu ještě přidala olověná obloha a déšť. Brett si připadal jako v márnici, na kterou se snášejí závěje sazí. Jenom v jednom ročním období je Detroit ještě ošklivější: v březnu a v dubnu, kdy začnou tát hromady zmrzlého a zčernalého sněhu. A přece se zřejmě najdou lidé, kteří si nakonec na tohle odporné město zvykli. Jemu, Brettovi, se to až dosud nepodařilo.

Brett nastartoval a zapnul topení a stírače. Byl šťastný, že má konečně střechu nad hlavou. Prudký déšť venku nepřestával. Parkoviště bylo přeplněné, Brettův vůz zablokovaný a bylo nutné počkat, až mu hlídač uvolní cestu ven. Brett na něho zamával, než vlezl do svého auta, a teď ho zahlédl za několika řadami zaparkovaných vozů. Čekal a vzpomínal, jak právě v takovýto den kdysi přijel do Detroitu žít a pracovat.

Mezi návrháři automobilových společností je spousta Kaliforňanů. Jejich cesta do Detroitu vede přes fakultu průmyslového návrhářství Akademie výtvarných umění v Los Angeles, kde je zaveden trimestrový systém. Na ty, kteří promují v zimě a přijdou do Detroitu pracovat v tom nejhorším ročním období, působí pohled na město tak depresivně, že pár se jich okamžitě vrátí na západ a najdou si raději práci v jiném průmyslovém odvětví. Většinou však tu stejně jako Brett s těžkým srdcem zůstanou a později přijdou na to, že to zde není tak zlé. Detroit je význačné kulturní středisko, zvlášť pokud jde o výtvarné umění, hudbu a dramatické umění, stát Michigan má báječné podmínky pro sport a rekreaci v zimě i v létě. Je tu řada nejkrásnějších a nejčistších jezer na světě a nádherná příroda.

Krucinál, kde je ten hlídač? zaklel v duchu Brett. Kdy už mě odtud pustí? Právě takovéto maličkosti – nic vážného – mu dnes zkazily náladu. Měl se sejít na obědě v hotelu Pontchartrain se svým přítelem Hankem Kreiselem, výrobcem automobilových součástek. Brett přijel k hotelu a zjistil, že hotelové parkoviště je plné. Musel tedy zaparkovat o několik bloků dál a cestou do hotelu zmokl. V hotelu ho čekal vzkaz od Kreisela, že se omlouvá, ale že nemůže přijít. Brett tedy poobědval sám. Kvůli tomu se sem trmácel celých dvacet kilometrů. Zbytek odpoledne strávil pochůzkami po městě a ani jednou se mu nestalo, že by mu ti sprosťáci za volanty dali přednost na uličním přechodu, i když lilo jako z konve. Šíleni řidiči Bretta hrozně rozčilovali. V žádném jiném městě, které znal – New York nevyjímaje, i když ani tam to nestojí za nic, – nejsou tak hrubí, bezohlední a neústupní řidiči jako ti na detroitských ulicích a silnicích. Možná je to proto, že tohle město se automobily živí, že se tu auta stala symbolem moci, ale ať to má jakýkoli důvod, obyvatel Detroitu jako by se za volantem měnil ve Frankensteina. Většinu přistěhovalců nejdřív tento postoj – jeď, jak umíš, ten druhý se přizpůsobí – šokuje, ale brzo si osvojí stejné manýry. V sebeobraně. Brett si je však neosvojil. Byl zvyklý na vrozenou kalifornskou zdvořilost, každá jízda po Detroitu mu připadala jako zlý sen a byla pro něho pramenem bezmocného vzteku.

Hlídač parkoviště zřejmě zapomněl, že mu má uvolnit cestu. Brett pochopil, že ať to je jak chce, bude muset vystoupit a toho chlapa najít. Skřípaje zuby vylezl z vozu. Když ovšem hlídače našel, nevynadal mu. Muž byl celý ucouraný, unavený a promoklý. Brett mu dal spropitné a ukázal na auta, která mu blokovala výjezd. Vrátil se za volant a pomyslel si: já mám aspoň doma teplo a pohodlí, což se o tomhle člověku asi říct nedá.

Brett bydlel v Birminghamu, na pozemku elegantního a přepychového Venkovského klubu, a právě si vzpomněl, že dnes večer k němu přijde Barbara a uvaří pro oba večeři. Brettův plat byl padesát tisíc dolarů ročně, neměl tedy žádné finanční starosti a žil si podle toho. Svůj životní styl považoval za kompenzaci, kterou mu Detroit poskytuje za svou ošklivost, a nijak se netajil tím, že mu to dělá dobře.

Auta, která mu blokovala výjezd, konečně zmizela. Když hlídač popojel s tím, které stálo bezprostředně před Brettovým vozem, Brett šlápl na plyn. Výjezd z parkoviště byl vzdálený asi čtyřicet metrů. Před Brettem k němu mířilo ještě jedno auto. Brett lehce zrychlil, aby je dojel, a sáhl do kapsy pro peníze na parkovací poplatek. Náhle se zčistajasna objevilo třetí auto, tmavozelená limuzína, ostře zabočila doprava a Brettovi přímo před nosem se zařadila na druhé místo. Brett dupl na brzdu, dostal smyk, ale podařilo se mu vůz vyrovnat. Zastavil a zaklel: „Zatracenej šílenec!“ V příštích pěti vteřinách se v Brettově jednání odrazily všechny drobné nepříjemnosti dnešního dne a navíc jeho nenávist k detroitským řidičům. Vyletěl z auta jako střelený, několika skoky dohonil tmavozelenou limuzínu a se zuřivým trhnutím otevřel řidičova dvířka.

„Ty parch…“ Nedopověděl.

„Prosím?“ zeptal se řidič limuzíny. Byl to vysoký, prošedivělý, pěkně oblečený padesátník. Černoch. „Říkal jste něco?“

„Nic se neděje,“ zavrčel Brett a chystal se zavřít dveře.

„Moment, prosím vás. Něco se přece jenom děje. Podám asi stížnost komisi pro lidská práva. Napíšu jim: nějaký mladý běloch otevřel dvířka mého auta se zřejmým záměrem, že mi dá jednu do nosu. Když zjistil, že jsem jiné rasy, neudělal to. To je přece diskriminace! Lidi z komise pro lidská práva to musí uznat!“

„To je fakt zajímavý úhel pohledu.“ zasmál se Brett. „Vy byste dal přednost tomu, abych ten původní záměr dovedl až do konce?“

„Asi ano, kdyby vám to udělalo dobře,“ řekl šedivý černoch. „Ale mnohem radši bych vás pozval na skleničku. Při té příležitosti bych se vám mohl omluvit za to, co jsem provedl. A vysvětlit vám, že to byla bláznivá a iracionální reakce na velmi namáhavý den.“

„Vy taky už z dneška padáte na hubu?“

„Zřejmě jsme na tom oba stejně.“

Brett přikývl. „Prima. Na tu skleničku půjdeme.“

„Co byste říkal Jimově garáži? Je to tři bloky odtud a vrátný vám zaparkuje auto. Mimochodem – jmenuju se Leonard Wingate.“

Zelená limuzína se ujala vedení. Objednali si whisky s ledem a zjistili, že oba pracují u stejné společnosti. Leonard Wingate v osobním oddělení. Brett z rozhovoru vyrozuměl, že zastává jen o dva stupínky nižší funkci, než je funkce náměstka generálního ředitele, později se doví, že jeho společník je černoch, který má ve společnosti nejvyšší postavení.

„Vaše jméno znám,“ řekl Wingate Brettovi. „Vy jste ten Michelangelo, co stvořil orion, viďte?“

„Doufám, že Michelangelo by se za to nestyděl. Viděl jste prototyp?“ Wingate zavrtěl hlavou. „Mohl bych to zařídit, kdybyste měl zájem.“

„Mám zájem. Dáme si ještě jednu?“

„Teď jsem na řadě já.“ Brett kývl na barmana.

Bar ‚Jimovy garáže‘, jehož stěny byly vyzdobeny součástkami starých automobilů, byl oblíbené společenské středisko v centru Detroitu. Teď v podvečer se začal plnit zákazníky.

„Na tom orionu se veze moc důležitých věcí,“ řekl Wingate.

„To bych řekl.“

„Hlavně pracovní příležitosti pro mé lidi.“

„Pro vaše lidi?“

„Pro dělníky s hodinovou mzdou, černé i bílé. Podle toho, jak se bude dařit orionu, bude se dařit spoustě rodin v tomhle městě. Na něm záleží, kolik hodin budou pracovat, co za to dostanou – a tedy, jak budou žít, jíst, jestli budou schopni pravidelně splácet dluhy, koupit si šaty, jet na dovolenou, poslat své děti na vysokou školu.“

Brett se zamyslel. „To si člověk neuvědomí, když čmárá na papír obrysy nového vozu nebo když plácá z hlíny nový blatník.“

„To je přirozené. Nikdo z nás neví ani polovičku z toho, co se děje s jinými lidmi. Postavili jsme si kolem sebe zdi – z cihel i z jiného materiálu. Když se člověku jednou začas tu zeď podaří prorazit a on zjistí, co je za ní, možná se někomu pokusí pomoct. A pak se přesvědčí, že kvůli nějakým smradlavým, mizerným, všivým parazitům nepomohl ničemu…“ Leonard Wingate sevřel pěst a dvakrát jí tiše, ale silně uhodil do barového pultu. Pak se podíval ze strany na Bretta pokřiveně se usmál: „Promiňte.“

„Zrovna nám nesou whisky, příteli. Myslím, že ji potřebujete.“ Brett se napil a zeptal se: „Souvisí to nějak s tím, co jste vyvedl na parkovišti?“

Wingate přikývl. „To mi taky promiňte. Připadal jsem si jako tlakový hrnec s ucpaným ventilem.“ Znova se usmál, tentokrát uvolněněji. „Teď už se, doufám, můj vnitřní tlak vyrovnal s vnějším.“

„Vnitřní tlak – vnější tlak, to je jenom vzduch,“ řekl Brett. „Dá se určit ta pumpička, co ho stlačila?“

„Ne tak úplně. Slyšel jste někdy o náboru problémových dělníků?“

„Slyšel. Ale detaily neznám.“ Brett si vzpomněl, že se o tuto záležitost v poslední době začala zajímat Barbara Zaleská, protože nějak souvisí s jejím novým úkolem pro reklamní agenturu OJL.

Šedovlasý černoch z osobního oddělení mu stručně pověděl o problémovém náboru, o jeho důsledcích pro vnitřní město a jeho bývalé „nezaměstnatelné“, o náborových střediscích automobilové Velké trojky ve vnitřním Detroitu, o tom, jak je tento program v některých případech úspěšný a v některých zase úplně zklame.

„Přes všechna zklamání je to dobrá věc. Retenční koeficient – tedy počet lidí, kterým jsme dali zaměstnání a kteří se v něm udrželi – je víc než padesát procent. To jsme ani nečekali. Spolupracují s námi odbory, hodně se o tom píše, kdekdo nám pomáhá. Tím spíš člověka bolí, když mu vrazí nůž do zad vlastní lidé. Od nás z automobilky.“

„Kdo vám vrazil nůž do zad? A jak?“

„To se musím vrátit trošku zpátky.“ Wingate zamíchal špičkou svého dlouhého štíhlého prstu led ve skleničce. „Mnozí z těch, kterým jsme v rámci tohoto programu dali zaměstnání, nikdy předtím v životě nemuseli dodržovat pracovní dobu. Většinou neměli proč. Když člověk pracuje pravidelně, vypěstuje si určité návyky: ráno musí vstát, být včas na autobusové zastávce, musí si zvyknout na pětidenní pracovní týden. Ale když jste takhle nikdy nežil, když jste si ty návyky nemohl vypěstovat, je to, jako kdybyste se začal učit cizí řeč. Chce to čas. Dalo by se to označit jako ‚změna postoje‘ nebo ‚přehození rychlosti‘. Od začátku problémového náboru jsme se lecčemu naučili. Taky tomu, že některým lidem – ne všem, ale některým – je nutné pomoct, aby si ty návyky vypěstovali, protože sami to prostě nedokážou.“

„To je můj případ,“ pravil Brett. „Strašně nerad vstávám.“

Jeho společník se usmál: „Kdybych vám měl pomoct, poslal bych k vám někoho od nás, z osobního oddělení. A kdybyste předtím přestal chodit do práce, kdybyste začal bublat, náš člověk by se vás zeptal, proč. To je totiž další věc: některý z těch nových lidí jednou nepřijde do práce nebo přijde o hodinu nebo o dvě později a pak to zkrátka vzdá. Třeba se vůbec nechtěl ulejvat, jen se mu to tak přihodilo. Jenže má představu, že s námi není žádná řeč. Že to automaticky znamená, že dostane vyhazov.“

„A vy byste ho nevyhodili?“

„Ovšemže ne! Je přece v našem zájmu aby pracoval. Těm, co ráno těžko vstávají, dáváme dokonce laciné budíky. Divil byste se, kolik lidí nic takového v životě nemělo. Společnost mi dovolila, abych je nakoupil ve velkém. Mám v kanceláři tolik budíků, jako jiní sponek na lejstra.“

„No to mě podržte,“ řekl Brett. Připadalo mu neuvěřitelné, že by si automobilová společnost, která vyplácí za rok mzdy v hodnotě několika miliard dolarů, dělala hlavu s tím, jak budit pár nenapravitelných ospalců.

„Tím chci říct,“ pokračoval Leonard Wingate, „že když problémový dělník přestane chodit do zaškolovacího střediska nebo do práce, má o tom jeho nadřízený uvědomit někoho z mých lidí. A ti se toho ujmou, pokud to ovšem není úplně beznadějný případ.“

„A nadřízení to asi nedělají, co? Proto jste byl tak naštvaný?“

„Částečně. Ale je v tom ještě mnohem víc.“ Muž z osobního oddělení dopil svou whisky. „Ty zaškolovací kursy pro problémové dělníky trvají dva měsíce. V jednom kursu je asi dvě stě lidí.“

Brett objednal další whisky, a když se barman vzdálil, řekl: „V jednom kursu máte dvě stě lidí. Co dál?“

„Ano. Každý kurs má na starosti jeden instruktor a jedna sekretářka. Ti dva vedou všechny záznamy, a tedy i záznamy o absenci. A každý týden vydávají dělníkům šeky s výplatou, které jim posílá hromadně mzdová účtárna. Ty šeky se pochopitelně vyplňují na základě záznamů o docházce do práce.“ Wingate řekl trpce: „A právě o instruktora a o sekretářku jde – o jeden speciální páreček. To jsou právě oni.“

„Kdo oni?“

„Ti, co obelhávají, podvádějí a okrádají lidi, kterým mají pomáhat.“

„Asi už vím, oč jde.“ řekl Brett. „Ale stejně mi to povězte.“

„Zkrátka v průběhu kursu někteří dělníci vypadnou – z důvodů, které jsem vám vysvětlil, i z jiných důvodů. To je přirozené, s tím počítáme. Jak říkám, když se o tom dovíme, pokoušíme se některé přesvědčit, aby se vrátili. Jenže tenhle instruktor a tahle sekretářka prostě nehlásili, že přestali chodit, a vedli je dál jako přítomné. Šeky s výplatou tedy dál docházely a tenhle páreček si je nechával.“

„Ale ty šeky jsou vystavené na určité jméno. Banka jim je nemůže proplatit.“

Wingate zavrtěl hlavou. „Může, a také je proplácí. Tihle dva nakonec totiž přece jen ohlásí, že někteří lidé přestali do kursu chodit, načež mzdová účtárna přestane vydávat šeky na jejich jména. Pak ten instruktor vezme neproplacené šeky, které se mu nahromadily, a ty lidi si obejde. To není nic těžkého: má jejich adresy v kartotéce. Namluví těm lidem, že společnost musí dostat peníze zpátky, a oni jim ty šeky potvrdí. Pak si je pochopitelně může dát v kterékoli bance proplatit. Takhle to tedy dělají. Vím to, protože jsem toho instruktora celé odpoledne sledoval.“

„Ale co potom? Co když toho člověka pak přijdou navštívit lidi z vašeho oddělení? Říkal jste přece, že se nakonec dovědí, kdo přestal do kursu chodit. Ti na tu legraci se šeky nepřijdou?“

„Těžko. Uvědomte si, že lidé, s kterými mají co dělat, nejsou příliš sdílní. Jsou to obvykle ztroskotanci i v jiných oblastech, a dobrovolně nikomu žádnou informaci neposkytnou. Je dost obtížné je přimět, aby vám odpovídali na otázky. A kromě toho si myslím, že v tom jsou i nějaké úplatky. Nemohu to dokázat, ale asi to tak bude.“

„To je tedy pěkná sviňárna.“ Brett si pomyslel, že ve srovnání s tím, co mu vyprávěl Leonard Wingate, nestojí jeho dnešní nepříjemnosti ani za řeč. „To všechno jste odhalil vy?“ zeptal se.

„Většinou, ale nejdřív s tím přišel jeden z mých zástupců. Nezdály se mu údaje o návštěvě kursu, vypadaly až příliš vzorně. Tak jsme si to začali kontrolovat, porovnávat nové údaje se starými, a získali jsme srovnatelná čísla i od jiných společností. Z toho jsme zjistili, co se asi děje. Pak už stačilo jenom dávat pozor a chytit ty lidi při činu. Což se podařilo.“

„A co se stane teď?“

Wingate shrbený nad barovým pultem pokrčil rameny. „S tím už nemám co dělat, to je věc policie. Dnes odpoledne vzali instruktora i sekretářku dolů do města – každého zvlášť. Byl jsem u toho. Ti dva se zhroutili a ke všemu se přiznali. Představte si, ten chlap se rozbrečel.“

„Věřím,“ řekl Brett. „Mně je z toho taky do breku, i když z jiných důvodů. Podá na ně společnost žalobu?“

„Ti dva jsou o tom přesvědčeni, ale já vím, že nepodá.“ Vysoký černoch se napřímil. Byl skoro o hlavu větší než Brett DeLosanto. „To víte, byla by to špatná reklama,“ řekl trpce. „Nechtějí, aby se v novinách objevilo jméno naší společnosti ve spojení s tímhle. A kromě toho je z hlediska mých nadřízených nejdůležitější, že společnost dostane peníze zpátky. Zdá se, že jde o pěkných pár tisícovek.“

„A co ti lidé? Ti, co utekli z kursu? Mohli se tam přece vrátit a pracovat…“

„Ale jděte, příteli! Vy jste směšně sentimentální.“

„Nechte toho!“ řekl Brett ostře. „Já ty zatracený šeky neukrad!“

„Ne, to ne. Chcete vědět, co bude s těmi lidmi. Já vám to řeknu: kdybych měl k dispozici šestkrát tolik podřízených než mám a kdybychom mohli projít všechny staré záznamy a zjistili všechna jména a kdybychom je po té dlouhé době mohli najít…“ Objevil se barman. Wingate měl prázdnou sklenku, ale zavrtěl hlavou. „Uděláme, co bude možné,“ řekl Brettovi. „Moc toho asi nebude.“

„To mě mrzí,“ řekl Brett. „Hrozně mrzí.“ Po chvilce mlčení se ozval: „Jste ženatý?“

„Jsem. Ale nežijeme spolu.“

„Poslyšte, má přítelkyně doma připravuje večeři. Mohu vás pozvat?“

Wingate zdvořile odmítl, ale Brett trval na svém. Za pět minut byli na cestě k Vesnickému klubu. Barbara Zaleská měla od Brettova bytu klíč, a když přijeli, byla už v kuchyni, v plné práci. Šířila se odtamtud vůně skopové pečeně.

„Hej, kuchařinko.“ zavolal Brett z haly. „Pojď přivítat hosta!“

„Jestli je to ženská,“ ozvala se Barbara, „tak si budeš večeři vařit sám. Ach, není to ženská. Buďte zdráv!“

Měla malou zástěrku přes elegantní pletené šaty, ve kterých sem přijela rovnou z detroitské filiálky agentury OJL. Brett s uznáním zaznamenal, že šaty pěkně zdůrazňují její postavu. Vycítil, že Leonard Wingate dospěl ke stejnému závěru. Barbara měla jako obvykle ve vlasech tmavé brýle. Určitě je tam zase zapomněla. Brett po nich sáhl, sňal jí je a lehce ji políbil. Představil Wingatea a řekl mu: „Tohle je moje milenka.“

„Byl by rád, kdybych byla,“ podotkla Barbara, „jenže nejsem. Mstí se mi tím, že lidem vykládá, že spolu spíme.“

Jak Brett očekával, Barbara a Leonard Wingate se rychle sblížili. Zatímco si spolu povídali, otevřel Brett láhev dóm perignonu a každému nalil. Barbara se tu a tam omluvila a chodila se dívat do kuchyně. Při jedné z těchto přestávek se Wingate rozhlédl po prostorném obývacím pokoji: „Máte báječnou noclehárnu.“

„Díky.“ Brett si tento byt pronajal před půl druhým rokem a zařídil si ho sám. Odrážela se v tom jeho záliba v moderně a v pestrých barvách. Převládaly odstíny světležluté, světlefialové, rumělky a kobaltové zeleně, ale Brett jich použil s fantazií a dokázal je sladit v přitažlivý celek. Barvy doplňovalo osvětlení, rafinovaně pracující s přímým světlem a stíny. V jediné místnosti tak vtipně vzniklo několik různých prostředí. Na jedné straně obývacího pokoje byly otevřené dveře do další místnosti.

„Pracujete hodně doma?“ zeptal se Wingate.

„Trošku.“ Brett kývl hlavou k otevřeným dveřím. „Tamhle je má myslivna. To když potřebuju opravdu něco vymyslet a odreagovat se od té nádražní haly, co v ní mám normálně pracovat.“ Neurčitě mávl rukou směrem, kde asi leželo návrhářské středisko automobilové společnosti.

„Dělá tu i jiné věci,“ řekla Barbara. Vrátila se z kuchyně, zatímco Brett mluvil. „Pojďte se podívat, Leonarde.“ Odvedla Wingatea a Brett šel za nimi.

Druhý pokoj byl stejně barevný a stejně příjemný, ale byl zařízen jako ateliér uměleckého návrháře. Hromada papírů na podlaze vedle rýsovacího stolu svědčila o tom, jak se Brett potýkal se svou představou a odhazoval jeden náčrt za druhým, než ho tvarové řešení konečně uspokojilo. Poslední, konečný náčrt – řešení zadního blatníku – byl připíchnut na korkovou destičku.

Wingate naň ukázal prstem. „Takhle to tedy bude vypadat ve skutečnosti?“

Brett zavrtěl hlavou. „To je jen taková hra s myšlenkami, člověk je nějak musí dostat z organismu. Takové duševní říhnutí. Někdy tímhle způsobem na něco přijdete, zrodí se z toho něco trvalého. Ale z téhle pitomosti ne.“ Strhl náčrtek z korkové podložky a zmuchlal jej. „Kdybyste posbíral všechny náčrty, z kterých se narodí nová kára, zaplnil byste tím papírem katedrálu.“

Barbara rozsvítila v rohu místnosti, kde stál malířský stojan, zakrytý látkou. Opatrně ji zdvihla. „A pak tu máme tohle,“ řekla Barbara. „To není na vyhození.“ Na stojanu byla téměř dokončená olejomalba.

„Nevěřte jí,“ ozval se Brett. „Barbara mi fandí, a to jí tu a tam trošku zamlžuje úsudek.“

Vysoký šedovlasý černoch potřásl hlavou. „Tentokrát se jí to nestalo.“ Díval se na obraz s obdivem. Byla na něm hromada starých automobilových součástek. Materiál pro svůj model sesbíral Brett na hřbitově aut, rozložil jej na stůl před stojanem a osvětlil reflektorem. Leželo tam několik do hněda opálených zapalovacích svíček, zlomený rozvodový hřídel, promáčknutá plechovka od oleje, vnitřnosti karburátoru, rozbitý reflektor, plesnivá dvanáctivoltová baterie, klička na stahování okna, část chladiče, zlomený montážní klíč, pár zrezivělých šroubů a kovových podložek. Nad tím vším visel nakřivo volant s chybějícím tlačítkem klaksonu. Nic nemohlo méně inspirovat velké umění než tato smutná sbírka nejobyčejnějších nepotřebných věcí. Ale Brettovi se pozoruhodně podařilo vdechnout tomuto starému haraburdí život, zachytit na plátně jakousi drsnou krásu a současně náladu smutku a nostalgie. Jako by obraz říkal: ano, tohle je staré haraburdí, polámané, spálené, nepotřebné, neužitečné, nečekaje nic než naprostý zánik. A přece kdysi, třeba jen nakrátko, v něm byl život, mělo svou funkci, ztělesňovalo lidské sny, ambice a úspěchy. Člověk věděl, že i všechny ostatní úspěchy – minulé, přítomné i budoucí, jakkoli oslavované – čeká podobný konec, epilog na smetišti. Ale copak ten sen, ten krátký úspěch nestojí sám o sobě za to? Leonard Wingate stál nepohnutě před plátnem.

„Vyznám se trochu ve výtvarném umění,“ řekl pak pomalu. „Jste dobrý. Mohl by z vás být velký malíř.“

„To mu taky říkám.“ Barbara opět přehodila přes stojan kus látky a zhasla. Vrátili se do obývacího pokoje.

„Barbara tím chce říct,“ pravil Brett, když doléval do sklenek dóm perignon, „že jsem prodal duši za mísu čočovice.“ Rozhlédl se po svém bytě. „Nebo možná za vagón čočovice.“

„Brett by mohl klidně dělat obojí: návrhářství i malování,“ obrátila se Barbara na Wingatea. „Jenom kdyby neměl v návrhářství tak zatracené úspěchy. Takhle má čas do malování sotva fušovat. S jeho talentem je to tragédie.“

Brett se ušklíbl. „Barbaře nebylo nikdy dopřáno poznat zjevenou pravdu – že totiž navrhovat auta je stejná tvůrčí práce jako malování. A že auta, to jsem já.“ Vzpomněl si, co řekl těm dvěma studentům před několika týdny: Musíte s nima dejchat, jíst, spát… když se v noci probudíte, musí být vaše první myšlenka auto… je to jako náboženství. On sám za sebe je o tom pořád přesvědčený. Nebo snad ne? Možná, že už to necítí tak intenzívně, jako když poprvé přišel do Detroitu. Ale copak to vůbec někdo může vydržet celý život?

Přemýšlel o tom někdy, když se díval na své spolupracovníky. Má-li být upřímný, jsou tu ovšem i jiné důvody, proč by mezi ním a auty mělo zůstat rovnítko. Co se dá například všechno udělat s padesáti tisíci dolarů ročně! Nemluvě o tom, že je mu teprve šestadvacet a za pár let mu spadne do klína ještě mnohem větší balík.

Usmál se na Barbaru: „Přišla bys mi udělat večeři, kdybych bydlel v podkroví a smrděl terpentýnem?“

Podívala se mu přímo do očí: „Ty víš, že bych přišla.“

Začali mluvit o jiných věcech. Brett se v duchu rozhodl, že musí dokončit to plátno, na které už celé týdny ani nesáhl. Důvod, proč na něm nepracoval, byl docela jednoduchý. Jakmile začne malovat, pohltí ho to celého, se vším všudy. Není prostě v lidských silách dát se v témže okamžiku celý dvěma různým činnostem, které si na člověka dělají nárok. Při večeři, která chutnala stejně báječně, jako voněla, převedl Brett konverzaci na to, co mu Leonard Wingate vyprávěl v detroitském baru.

Barbarou to otřáslo ještě víc než Brettem. Položila otázku, kterou Brett nepoložil: „jakou barvu pleti mají ti dva, co kradli šeky? Ten instruktor a sekretářka?“

Wingate zvedl obočí: „Záleží na tom?“

„Poslyšte,“ řekl Brett, „vy zatraceně dobře víte, že záleží.“

„Oba jsou bílí,“ odpověděl Wingate stroze. „A co dál?“

„Mohli to být i černoši,“ podotkla Barbara zamyšleně.

„Mohli. Ale je to dost nepravděpodobné.“ Wingate zaváhal. „Podívejte se, jsem tu jako host…“

Brett mávl rukou: „To s tím nemá co dělat!“ Nastalo ticho.

Pak se šedovlasý černoch rozhovořil: „Některé věci musím vysvětlit, i když jsme přátelé. Nedejte se mýlit tím, co jsem a co mám na sobě. Šaty na míru, univerzitní diplom, místo, které zastávám. Samozřejmě, jsem doopravdický negr pro bělošské výkladní skříně. Mohou na mě ukazovat prstem a říkat: Koukejte, jak vysoko to u nás může černoch dotáhnout. Pokud jde o mě, je to pravda, protože já jsem jeden z mála, komu jeho táta mohl zaplatit pořádné vzdělání. A to je jediný způsob, jak se černoch může vyšplhat nahoru. Mně se to podařilo, a kdo ví, možná se mi podaří vyšplhat ještě výš a stanu se ředitelem. Jsem ještě relativně mladý a připouštím, že by se mi to líbilo. Líbilo by se to i automobilce. Vím, že kdyby měli volit mezi mnou a nějakým bělochem a byli by si jistí, že na to stačím, dostal bych to místo já. Je to taková hra, miláčkové, a její pravidla jsou jasná: přiklonili by se na mou stranu proto, že oddělení pro styk s veřejností a někteří další lidé by strašně rádi začali troubit do světa: Podívejte se na nás! Máme ve sboru ředitelů černocha!“ Leonard Wingate upil kávy, kterou mu Barbara přinesla. „Jak jsem řekl, nedejte se mýlit mou fasádou. Jsem pořád stejně černý jako ostatní lidé mé rasy.“ Prudce postavil šálek s kávou na stolek a upřeně se podíval na Bretta a Barbaru. „Když se stane něco takového jako dnes, nedostanu jenom vztek. Rozpálí mě hnus a nenávist. Hnus a nenávist proti všemu, co je bílé,“ Wingate sklopil oči. Třesoucí se rukou znova zvedl šálek s kávou. Po chvíli řekl: „James Baldwin napsal tohle: ‚S černochy se v této zemi zachází tak, jak by žádného ani nenapadlo zacházet se psem nebo s kočkou.‘ A to je pravda – v Detroitu i jinde. Ať se za posledních pár let změnilo co chtělo, postoj většiny bělochů k černochům zůstal pod slabým nátěrem tolerance stejný. I to málo, co běloši dělají, aby ulehčili svému svědomí – například nábor problémových dělníků, co se ho tomu bílému párečku podařilo tak zostudit – i to je jen nesmělé škrabání po povrchu. Školy, bydlení, lékařskou péči, nemocnice máme tak hrozné, že byste tomu nikdy nevěřili – pokud byste ovšem neměli černou pleť. Pak byste uvěřili, protože byste se o tom přesvědčili doslova na vlastní kůži. Jestli se chce automobilový průmysl udržet v tomhle městě – protože automobilový průmysl není nic jiného než Detroit – bude se muset porvat s problémem zlepšení životních podmínek zdejších černochů. Nikdo jiný to neudělá. Nikdo jiný na to prostě nestačí.“ Po malé chvilce dodal: „Ale já nevěřím, že to udělá.“

„V tom případě tedy nemáme naději,“ řekla Barbara. „Vůbec žádnou naději.“ V jejím hlase znělo pohnutí.

„Naději mít můžeme,“ odpověděl Leonard Wingate ironicky. „Naděje nic nestojí. Ale klamat sama sebe – to není dobrá věc.“

„Děkuju za upřímnost,“ řekla Barbara zamyšleně. „Vím ze zkušenosti, že každý tak upřímný není.“

„Pověz mu to,“ ozval se Brett. „Pověz mu, co máš dělat.“

„Dostala jsem nový úkol,“ obrátila se Barbara na Wingatea. „Vaše automobilka si objednala u reklamní agentury, ve které pracuji, film. Pravdivý film o Detroitu, o vnitřním městě.“ Všimla si, že Wingate zbystřil pozornost. „Dověděla jsem se o tom poprvé před šesti týdny.“

A začala vyprávět o své newyorské schůzce s Keithem Yatesem-Brownem. Došlo k ní den po nevydařené konferenci s „podzimním listím“, na níž agentura OJL předložila jako obvykle první nápady na reklamní kampaň orionu a které J. P. Underwood – rovněž jako obvykle – hodil do koše na odpadky. Zcela jak to předpověděl při obědě svlažovaném martini vedoucí oddělení agentury pro tvůrčí činnost Teddy Osch, druhý den si Barbaru skutečně zavolal hlavní inspektor Keith Yates-Brown. Na konferenci se zákazníkem se Yates-Brown předvedl jako žoviální charakterní herec. Ve své pěkné pracovně v nejvyšším patře budovy agentury působil spíš jako morous. Zdál se dokonce šedivější a starší a během rozhovoru s Barbarou několikrát zabloudil pohledem na panoráma Manhattanu za oknem, jako by myslel na něco úplně jiného. Zřejmě ho ta permanentní žoviálnost k zákazníkům hodně zmáhá potřebuje se čas od času odreagovat, pomyslela si Barbara. V první poznámce, kterou Yates-Brown pronesl po pozdravu, nebylo rozhodně nic příjemného.

„Včera jste si dovolila být neuctivá ke klientovi,“ řekl Barbaře. „Nelíbilo se mi to. Doufám, že se to už víckrát nestane.“

Barbara neodpověděla. Předpokládala, že Yates-Brown mluví o přímé otázce, kterou položila vedoucímu reklamního oddělení automobilky: Vám se opravdu nelíbilo nic? Absolutně nic? Považovala tuto otázku dosud za oprávněnou a nehodlala se za ni omlouvat. Ale současně se jí nechtělo zbytečně naštvat Yatese-Browna, dokud se nedoví, co pro ni chystá.

„Jedna ze základních věcí, které se tu musíte naučit,“ pokračoval hlavní inspektor, „je sebeovládání. Místo nemístných řečí je líp párkrát zapolykat.“

„Dobře, Keithe,“ řekla Barbara. „Právě polykám.“

Uráčilo se mu usmát se, ale hned se zase zamračil. „Váš nový úkol bude vyžadovat sebeovládání a zdravý rozum. A taky fantazii, pochopitelně. Doporučil jsem vás, protože jsem věřil, že tyhle vlastnosti máte. A věřím tomu i teď, bez ohledu na ten včerejšek. Chci předpokládat, že to byla jen momentální indispozice.“

Panebože! chtělo se Barbaře zařvat. Přestaň se chovat, jako bys byl na kazatelně, a vymáčkni se konečně! Měla však tolik rozvahy, že to neřekla nahlas.

„Na tomto projektu má osobní zájem sám předseda správní rady našeho klienta.“ Keith Yates-Brown vyslovil titul „předseda správní rady“ s posvátnou úctou. Barbaru překvapilo, že přitom nepovstal a nezasalutoval. „V důsledku toho,“ pokračoval hlavní inspektor, „bude jedním z vašich úkolů – velmi důležitým úkolem, protože se týká budoucnosti nás všech v OJL – čas od času referovat o postupu své práce přímo panu předsedovi správní rady.“

Barbara chápala jeho pocity. Referovat o čemkoli přímo předsedovi správní rady automobilky je skutečně velmi důležitý úkol, i když ona z toho strach nemá. Předseda správní rady vládne nad životem a smrtí reklamní agentury; když se mu zachce, může s ní přerušit spojení a obrátit se na konkurenci. Barbara si dovedla živě představit, jak z této možnosti běhá Keithovi Yatesovi-Brownovi i ostatním mráz po zádech.

„Jde o natočení filmu,“ pravil Yates-Brown. Seznámil Barbaru s podrobnostmi, pokud byly známé. Bude to film o Detroitu, o vnitřním městě a jeho lidech, o jejich problémech – rasových i jiných – o jejich způsobu života, názorech, potřebách. Má to být pravdivý dokument, žádné lakování na růžovo. Nejde o propagaci automobilky nebo automobilového průmyslu. Jméno společnosti se v něm objeví jenom jednou, v titulcích. Cílem filmu je ukázat problémy amerického velkoměsta, konkrétně Detroitu, a zdůraznit nutnost nového pohledu na úlohu měst v životě národa. Bude se promítat především pro vzdělávací organizace a na školách v celé zemi. Pravděpodobně ho bude vysílat televize. Jestli se povede, dostane se i do kin. Rozpočet je velkorysý. Bude tedy možné použít služeb profesionálních filmařů, ale agentura OJL si tvůrce sama vybere a bude mít právo veta, jsou finanční prostředky na nejlepšího režiséra a na nejlepšího scenáristu, ale Barbara se může vzhledem ke svým zkušenostem rozhodnout, že scénář napíše sama. Jinak bude při této práci reprezentovat agenturu a bude mít zcela volnou ruku.

Zatímco Yates-Brown hovořil, Barbara si s rostoucím nadšením připomínala slova Teddyho Osche včera u oběda: Můžu vám říct jenom to, že bych chtěl být na vašem místě. Teď už chápala proč. Tento úkol, to není jen velká poklona jejím profesionálním kvalitám. Je to také obrovská tvůrčí příležitost, po jaké toužila. Barbara se přistihla, že se na Keitha Yatese-Browna dívá velice vděčně – no, řekněme mnohem snášenlivěji než kdykoli předtím. Dokonce ani další slova hlavního inspektora příliš nenarušila Barbařino dobré mínění.

„Budete pracovat v detroitské filiálce jako dosud,“ pravil, „ale budete nás informovat o všem, co se bude dít. A když říkám o všem, myslím tím opravdu o všem. Dále si musíte vzít k srdci to, o čem jsme už mluvili: naučte se ovládat. Film to má být pravdivý, ale nesmíte to přehnat. Mám pocit, že ani nám, ani předsedovi správní rady by nevyhovovalo, kdyby film vycházel – abych tak řekl – z příliš socialistických hledisek.“

Na tuto poznámku Barbara neodpověděla, protože si uvědomovala, že při práci na takovémto filmu se objeví mnoho konkrétních myšlenek a hledisek, které bude muset probojovat. Nemá cenu plýtvat energií na abstraktní diskusi.

O týden později byly všechny úkoly, na kterých dosud pracovala, rozděleny mezi spolupracovníky a Barbara začala připravovat film s prozatímním názvem Automobilové město. Teď se přes jídelní stůl v Brettově bytě obrátila na Leonarda Wingatea: „Úplný začátek už máme za sebou. Našli jsme režiséra a filmovou společnost, která převzala produkci. Než zahájíme natáčení, budeme muset připravit ještě spoustu věcí, ale doufáme, že by se to mohlo rozjet v únoru nebo v březnu.“

Vysoký prošedivělý černoch se hluboce zamyslel. Pak řekl: „Kdybych chtěl být cynický, mohl bych říct, že natočit o problémech film, místo toho, aby se řešily mi připomíná Neronovu hru na housle nad hořícím Římem. Ale ve své práci jsem poznal, že život není vždycky tak jednoduchý. A taky, že výměna názorů je důležitá věc.“ Odmlčel se a potom dodal: „To co děláte, by mohlo přinést mnoho dobrého. Jestli vám mohu pomoct, rád to udělám.“

„Myslím, že můžete.“ přikývla Barbara. „Už jsem mluvila s Wesem Gropettim, který ten film bude režírovat, a dohodli jsme se, že všechno, co budeme chtít říct o vnitřním městě, musíme vyjádřit ústy a osudy lidí, kteří v něm bydlí. Jedním z těchto lidí by podle našeho názoru měl být člověk, který prochází tou akcí náboru problémových dělníků.“

„Problémový nábor není ovšem vždycky úspěšný,“ upozornil ji Wingate. „Mohli byste vyplýtvat spoustu filmu na člověka, který pak zklame.“

„Když to dopadne takhle, nebudeme to tajit,“ řekla Barbara. „Budeme točit dokument, a ne limonádovou historii s happyendem.“

„V tom případě bych možná o někom věděl,“ pravil Wingate zamyšleně. „Vzpomínáte si, jak jsem vám vyprávěl, že jsem jedno odpoledne sledoval toho instruktora, který kradl šeky?“

„Ovšem.“

„Druhý den jsem zašel za některými z lidí, které navštívil. Poznamenal jsem si adresy a v kanceláři mi k nim vyhledali jména.“ Leonard Wingate vytáhl z kapsy zápisník a začal v něm listovat. „Je mezi nimi chlapík, který mě velmi zaujal. Podařilo se mi ho přemluvit, aby se vrátil do práce. Tady je.“ Zastavil se na jedné stránce. „Jmenuje se Rollie Knight.“

Navečer přijela Barbara do Brettova bytu taxíkem. Za několik hodin, když Leonard Wingate už odešel – a slíbil, že je opět brzo přijde navštívit – vezl Brett Barbaru domů svým autem. Matt Zaleski a Barbara bydleli v Royal Oak, předměstí Birminghamu, v typickém sídlišti lidí středního stavu. Brett si to tam namířil po Javorové ulici a Barbara se k němu přitulila.

„Krucinál!“ řekl náhle Brett. Zastavil a objal ji. Líbali se vášnivě a dlouho. „Poslyš,“ ozval se Brett. Držel ji pevně v náručí a mluvil do jejích vlasů. „Proč tě vlastně vezu domů, sakra? Vrátíme se a zůstaneš přes noc u mě. Chceme to přece oba. Na světě není jediný důvod, proč bys u mě nemohla zůstat.“ Se stejným návrhem přišel už dřív, hned po Wingateově odchodu. Ostatně diskutovali o tom mnohokrát i předtím.

Barbara vzdychla. „Zklamala jsem tě moc?“ zeptala se tiše.

„Jak mám vědět, jestlis mě zklamala, když jsi mi nikdy nedala příležitost, abych se o tom přesvědčil?“

Zasmála se. Brett ji dokázal rozesmát v těch nejneočekávanějších chvílích. Barbara zvedla ruku a přejela mu prsty po čele. Vyhladila zamračenou vrásku, o níž věděla, že tam je.

„To není fér,“ zaprotestoval Brett. „Každý, kdo nás zná, automaticky předpokládá, že spolu spíme. Jenom ty a já víme, že to není pravda. Myslí si to dokonce i tvůj fotřík. Je to tak?“

„Je,“ přisvědčila Barbara. „Táta si to asi myslí.“

„Samozřejmě! To zatracené ‚asi‘ si můžeš nechat od cesty! A co horšího: kdykoli se potkáme, dává mi pěkně po lopatě, že to neschvaluje. Takže já jsem vlastně poškozený dvojnásobně.“

„Já vím, miláčku,“ řekla Barbara. „Já vím.“

„Tak proč bychom s tím něco neudělali? Teď hned ještě dnes! Barbaro, zlato, je ti devětadvacet, panna už rozhodně nejsi, tak co si z toho děláš takovou hlavu? Je to snad moje vina? Smrdím snad modelovací hlínou? Jsem ti odporný kvůli něčemu jinému?“

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Tisíckrát jsem ti řekla, že mě přitahuješ. A vždycky jsem to myslela vážně.“

„Všechno jsme si už řekli tisíckrát,“ poznamenal Brett zlostně. „A nikdy z toho nepošlo nic dobrého.“

„Prosím,“ zašeptala Barbara. „Pojeďme domů.“

„Ke mně domů?“

Zasmála se. „Ne, ke mně.“ Když se vůz dal opět do pohybu, dotkla se Brettovy ruky. „Taky si myslím… tedy to, že z našeho povídání zatím ještě nikdy nepošlo nic dobrého. Já se zřejmě na tyhle věci dívám jinak než všichni ostatní. Snad jsem staromódní…“

„Chceš tím říct, že jestli si chci užívat, musím si tě vzít?“

„Ne, to tím nechci říct,“ odsekla ostře Barbara. „Vlastně ani nevím, jestli si vůbec já chci někoho vzít. Jsem pracující žena, nezapomínej na to. A o tobě vím, že se do ženění moc nehrneš.“

„To máš pravdu,“ usmál se Brett. „Tak proč spolu nežijeme jen tak?“

„To by šlo,“ řekla zadumaně.

„Myslíš to vážně?“

„Nevím. Snad by to šlo, ale potřebuju čas.“ Zaváhala. „Brette, miláčku, kdyby ses se mnou chtěl na chvíli přestat stýkat, když jsi potom vždycky tak zklamaný…“

„To jsme přece už zkusili, ne? A nestálo to za nic, protože se mi po tobě stýskalo.“ Prudce zavrtěl hlavou. „Ne. Chci s tebou být aspoň takhle, i když se tu a tam cítím jako hřebec, přivázaný řetězem za všechny čtyři. A kromě toho,“ dodal veseleji, „nemůžeš to přece vydržet až do smrti sešlostí věkem.“

Jeli mlčky dál. Brett zabočil na jih po Woodwardově avenue.

„Udělej pro mě něco,“ ozvala se Barbara.

„Co?“

„Dokonči ten obraz. Ten, co jsme se na něj dívali dnes večer.“

Zdálo se, že ho to překvapilo: „Chceš říct, že pak by se to mezi námi mohlo změnit?“

„Nevím to jistě. Ale vím, že ten obraz je součástí tebe, moc důležitou součástí. Je v tobě něco, co se musí dostat ven.“

„Tasemnice?“

Zavrtěla hlavou. „Velký talent, jak to řekl Leonard. Takový, jaký se v automobilce nikdy nemůže rozvinout, jestli tam do smrti budeš navrhovat auta.“

„Poslyš! Ten obraz dokončím, sám jsem ho chtěl ostatně dodělat. Ale tys přece v tom našem autodromu taky. Kde je tvá stavovská věrnost?“

„V kanceláři,“ řekla Barbara. „Jsem stavovsky věrná jen od osmi do pěti. Zrovna teď jsem jenom Barbara Zaleská, nic víc a nic míň. A přesně totéž chci na tobě – abys byl ten nejlepší, opravdický Brett DeLosanto.“

„Nevím, jestli bych toho chlapa vůbec poznal, kdybychom se potkali,“ řekl Brett zadumaně. „Tak dobře. Možná ho najdu při malování. Jenže jestlipak víš, jaká je pravděpodobnost, že se malíř, kterýkoli malíř, stane velký, uznávaný a – jaksi mimochodem – taky slušně placený?“

Vjeli na příjezdovou cestu nevelkého přízemního domu, v němž žila Barbara s otcem. V garáži stál šedivý automobil.

„Fotřík je doma,“ podotkl Brett. „Nějak se najednou ochladilo.“

Matt Zaleski byl u svých orchidejí v atriu vedle kuchyně a zvedl hlavu, když Barbara s Brettem vešli zadním vchodem. Matt si postavil toto atrium krátce potom, co se sem před osmnácti lety přestěhovali z Wyandottu a koupili tento dům. Přesídlení na sever do Royal Oak tenkrát znamenalo pro Matta velký ekonomický vzestup z úrovně, na jaké prožil dětství se svými polskými rodiči. Pěstování orchidejí si vybral jako koníčka, při němž se mohl odreagovat od duševního napětí ze své práce v automobilce. Jenže tento záměr příliš nevyšel. Dodnes miloval exotický vzhled, strukturu a někdy i vůni orchidejí, ale býval teď doma tak unavený, že se mu jejich pěstování proměnilo z požitku v nepříjemnou práci. Nemohl se však donutit se jí úplně vzdát. Dnes se vrátil domů teprve před hodinou, zdržely ho v továrně jakési potíže s přísunem materiálu. Po mizerné vlastnoručně připravené večeři si vzpomněl, že bezpodmínečně musí přesadit několik orchidejí. Než zaslechl přijíždět Brettovo auto, už několik rostlin přesadil, jako poslední žlutonachovou Masdevalia triangularis. Přenesl ji na místo s lepším prouděním vzduchu a vlhkostí. Když Barbara s Brettem vešli, právě ji opatrně zkrápěl jemnou vodní tříští.

Brett se zastavil v otevřených dveřích atria: „Zdravíčko, pane Zet!“

Matt Zaleski nesnášel tuhle zkratku, i když mu tak říkali i někteří jeho spolupracovníci v továrně. Zabručel cosi na pozdrav. Barbara dala otci hubičku a šla do kuchyně připravit pro všechny horké kakao.

„Páni,“ řekl Brett. Prohlížel si orchideje na policích a v zavěšených košíčkách a očividně se snažil navodit bodrou atmosféru. „To je báječné, když má člověk čas na takovýhle melouch.“ Nevšiml si, že Matt stiskl rty. Brett ukázal na Catasetum saccatum, vyrůstající z jedlové kůry na jedné z polic, a řekl s obdivem: „To je nádhera! Vypadá jako letící pták.“ Matt se na chvíli uvolnil. Také jeho potěšil pohled na překrásný nachově hnědý květ, jehož kališní listy vystřelovaly prudce vzhůru.

„Vypadá vážně jako pták,“ připustil. „Nikdy jsem si toho nevšiml.“

Brett tu smířlivou náladu nevědomky pokazil: „Jak jste si dnes zadováděl ve fabrice, pane Zet? Drží ta vaše stavebnice ještě pohromadě?“

„Jestli drží,“ řekl Matt Zaleski, „tak rozhodně ne zásluhou těch pitomostí, které si vymýšlíte vy a my musíme dávat dohromady.“

„Ale vždyť vy víte, jak se věci mají. Kdybychom vám nedodávali nápady, s kterými si vy dělníčkové musíte lámat hlavu, za chvíli byste tam nudou chrápali.“

Dobromyslné špičkování byla Brettova druhá přirozenost, potřeboval je k životu stejně jako dýchání. Naneštěstí si neuvědomil, že Barbařin otec je zcela jiný a že právě z tohoto důvodu považuje přítele své dcery za nafoukaného floutka. Matt Zaleski se zamračil a Brett dodal: „Brzo dostanete do práce orion. Ten je jako stavebnice pro děti, ten se bude montovat sám.“

Matt ztratil nervy. Přerývaně ze sebe vyrazil: „Nic se nemontuje samo! To je to, co si vy vejtahové neuvědomujete. Vy a vám podobní jste sem přišli s vysokoškolskými diplomy a myslíte si, že jste sežrali všechnu moudrost světa. Máte dojem, že stačí něco namalovat na papír a ostatní se už udělá samo. Jenže to není pravda! To my – dělníčkové, jak nám říkáte, lidi, co opravdu makají – musíme zabrat, aby z těch vašich pitominek vůbec něco bylo…“ Matt se dostal do ráže. Za jeho výbuchem se skrývala únava z celodenní dřiny a také vědomí, že opravdu brzo dostane do práce orion. Že továrna, ve které je mužem číslo dvě, bude kvůli orionu vzhůru nohama. Že budou muset rozebrat celou výrobní linku a znova ji složit. Že nic nebude pořádně fungovat, že obvyklé výrobní problémy, už tak dost zlé, narostou do monumentálních rozměrů a on, Matt, si od nich celé měsíce ani na chviličku neoddechne. Že bude rád, když se někdy v noci vůbec dostane do postele. A když se něco nepovede, bude to on, kdo si to odnese. Už to zažil mnohokrát, ví, oč jde, a už mu to všecko leze krkem. Matt se zarazil. Uvědomil si, že vlastně nenadává tomuhle nafoukanému DeLosantovi – i když ho nemůže ani cítit – ale že se spíš dostaly náhle na povrch jeho dlouho potlačované emoce. Právě se k tomu chtěl přiznat a omluvit se za to, když se ve dveřích atria objevila Barbara. Byla bledá.

„Táto, za to, cos řekl, se omluvíš.“

První Mattovou reakcí byl vzdor. „Cože udělám?“

Brett se do toho vložil; s ničím si dlouho nedělal hlavu. „To není potřeba, to je v pořádku.“ řekl Barbaře. „Měli jsme jen malou výměnu názorů, viďte, pane Zet?“

„Ne!“ Barbara měla obvykle s tátou trpělivost, ale tentokrát trvala na svém. „Omluv se! Jestli to neuděláš, odejdu. S Brettem. A myslím to vážně.“

Matt poznal, že to skutečně myslí vážně. Nešťastný, že ničemu nerozumí – ani dětem, které dospěly a chovají se neuctivě ke svým rodičům –, že nerozumí vůbec mladým lidem, kteří jsou zcela jiní, než býval on, ztracený bez své ženy Fredy, která před rokem zemřela a která by nikdy nepřipustila, aby k něčemu takovému vůbec došlo. Matt zamumlal cosi na omluvu. Pak zamkl dveře atria a šel si lehnout. Brzo nato dal Brett Barbaře dobrou noc a odjel.

MĚSTO AUTOMOBILŮ sevřela zima. Přešel listopad, pak vánoce a začátkem ledna napadla spousta sněhu. V severním Michiganu se lyžovalo a břehy jezer St. Clair a Erie vroubily vysoké hromady ledu. S příchodem nového roku zintenzívněly přípravy na debut orionu, který se měl konat v polovině září. Ve výrobním oddělení, zavaleném několik měsíců plány, se pomalu dostávala na pořad dne přestavba montážních linek, která začne v červnu. První sériový orion – Číslo Jedna, jak se mu říkalo – z nich sjede v srpnu. Šest neděl pak poběží výroba plnou parou a v naprosté tajnosti a potom se nový vůz představí veřejnosti. Nákupní oddělení nervózně koordinovalo přísun obrovského množství materiálu potřebného na oněch životně důležitých šest týdnů a v odděleních odbytu a průzkumu trhu dostávaly po nekonečných debatách konečnou podobu koncepty smluvních ujednání s majiteli autosalónů.

Oddělení pro styk s veřejností zahájilo přípravu lukulských hodů, které budou následovat po představení orionu zástupcům tisku. Orionová horečka přepadla ve větší či menší míře všechna oddělení automobilky. A současně s postupem prací na programu Orion mnoho lidí v automobilce už myslelo na farstar, který přijde po orionu, i když ještě nikdo nevěděl kdy, ani jak bude vypadat. Patřili mezi ně i Adam Trenton a Brett DeLosanto. Adam se v lednu ještě navíc musel podívat do autosalónu Smokeyho Stephensena a na investice, které v něm sestře Tereze zanechal zesnulý manžel. Souhlas výboru pro konfliktní zájmy, aby Adam navázal kontakt se Stephensenem, na sebe dal dlouho čekat. Adam jej dostal teprve po diskusích a velice zdráhavě. Rozhodl o tom až Hub Hewitson, první náměstek generálního ředitele, když ho o to Adam soukromě požádal.

Teď tedy nadešel čas, aby splnil slib daný Tereze, a Adam si uvědomil, jak strašně obtížné to bude. Práce mu ještě přibylo a onen pocit psychického napětí ho neopouštěl. Vztahy s Erikou se ani nezlepšily, ani nezhoršily, i když uznával, že si jeho žena právem stěžuje, že v poslední době skoro vůbec nejsou spolu. Umínil si, že tenhle problém brzo vyřeší, ale nejdřív musí splnit svůj závazek k sestře, když už jej přijal.

Smokeyho Stephensena navštívil poprvé jednou v sobotu odpoledne po předběžném telefonickém rozhovoru. Stephensenův autosalón byl v severním předměstí mezi Troy a Birminghamem. Stál na velmi dobrém místě, přímo na výpadovce. Woodwardova avenue, důležitá severozápadní dopravní tepna, byla odtud vzdálena jen několik málo bloků. Když Adam vystoupil z auta, Smokey ho přišel osobně přivítat na chodník. Zřejmě seděl u okna a pozoroval ulici. Bývalý automobilový závodník, nyní korpulentní vousatý pán ve středních letech, celý zářil a vykřikoval: „Vítejte! Vítejte!“ Měl na sobě tmavomodré hedvábné sako, černé kalhoty s bezvadnými puky a širokou kravatu s křiklavým vzorkem.

„Dobrý den,“ řekl Adam. „Já jsem…“

„Představovat se nemusíte. Viděl jsem vaši fotku v Automotive News. Pojďte dál!“ Smokey otevřel Adamovi dveře autosalónu dokořán. „Říkáme si tu, že těmihle dveřmi procházejí lidi jenom ze dvou důvodů – buď se chtějí schovat před deštěm, nebo si koupit auto. Vy jste zřejmě výjimka.“ Uvnitř pak prohlásil: „Za půl hodiny bychom si stejně říkali křestními jmény. Takže nebudeme zbytečně čekat tak dlouho, co říkáte?“ Napřáhl ruku, velikou jako medvědí tlapa. „Já jsem Smokey.“

„Adam.“ Adamovi se jen taktak podařilo nezařvat bolestí, když mu Smokey stiskl ruku.

„Dejte mi svůj klíček od auta, prosím vás.“ Smokey kývl na mladého prodavače, který se k nim rozběhl přes celou prodejní halu. „Opatrně zaparkuj vůz pana Trentona. A ne abys ho prodal! K tomuhle pánovi se chovej uctivě! Jeho sestře patří devětačtyřicet procent týhle putyky, a jestli se kolem poledního nezlepší obchody, mohl bych jí poslat poštou těch zbývajících jednapadesát.“ Důvěrně zamrkal na Adama.

„Teď jsme na tom všichni stejně špatně,“ řekl Adam.

Z hlášení o odbytu věděl, že povánoční pokles prodeje tento rok pocítili jak výrobci automobilů, tak majitelé autosalónů. A přitom zájemci o auta by měli vědět, že právě teď je nejlepší čas v roce pro finančně výhodnou koupi. Majitelé autosalónů mají sklady přeplněné vozy, které jim vnutily továrny, a někdy až zoufale se snaží snížit zásoby. Chytrý kupující by dnes na středně drahém autě mohl ušetřit několik set dolarů ve srovnání s tím, co za ně musel zaplatit před měsícem nebo zaplatí za měsíc.

„Měl bych prodávat barevný televizory,“ zabručel Smokey. „To je zboží, které kolem vánoc a Nového roku kupuje každý.“

„Ale při změně modelů vám to šlo docela pěkně.“

„To teda šlo,“ rozzářil se majitel autosalónu. „Viděl jste vyúčtování, Adame?“

„Sestra mi je poslala.“

„Změna modelů nikdy nezklame. Člověk by myslel, že jednou lidi musí dostat rozum Naštěstí pro nás zřejmě ne.“ Procházeli prodejní halou a Smokey pohlédl na Adama. „Jak vidíte, mluvím otevřeně.“

Adam přikývl. „Otevřeně bychom měli mluvit oba.“

Samozřejmě věděl, co má Smokey Stephensen na mysli. Od září do listopadu, kdy se uvádějí na trh nové modely, prodají majitelé autosalónů všechno, co jim továrna dodá. V této době žádný z nich neprotestuje, že jsou dodávky příliš veliké, jako to dělají v jiných obdobích roku. Prosí naopak o zvýšení kvóty. A ať se o automobilech píše v novinách sebehůř, lidé houfně kupují nové modely, nebo nové verze starých. Nechápou, že právě v této době jsou vlastně vydáni obchodníkům s automobily na milost a nemilost. Nehledě na to že první vozy, vyrobené po větší změně výrobního programu, jsou vždycky horší kvality než ty, které se vyrobí za několik měsíců. První vozy nového modelu mají nevyhnutelně různé brouky, protože inženýři, dílovedoucí i dělníci na lince se teprve učí nový vůz dělat. Stejně přesně se dá předpovědět, že na začátku výroby nového modelu budou na montážních linkách často chybět různé součástky a díly, že se bude muset improvizovat a kvalita půjde dolů. Právě z hlediska kvality je koupě nového modelu okamžitě po jeho uvedení na trh často velice nevýhodná. Zkušení zákazníci si na nový model počkají čtyři nebo šest měsíců po zahájení jeho výroby. Pak mají větší naději, že dostanou dobrý vůz. Do té doby budou výrobní nedostatky odstraněny a výroba poběží jako po másle – ovšem kromě oněch pondělních a pátečních problémů s absencí, které trvají celý rok.

„Nic před vámi nebudu tajit, Adame,“ prohlásil Smokey Stephensen. „Pro vás je tenhle autosalón bordel bez střechy. Můžete se podívat na naše účetní knihy, kartotéky, zásoby, na všechno, co si vymyslíte. Máte na to stejné právo jako vaše sestra. A ptejte se, na všechno vám upřímně odpovím.“

„Spolehněte se, že se budu ptát,“ řekl Adam, „a že se později na všechno podívám. Ale chtěl bych si taky udělat představu, jak to tu vedete – a to asi potrvá trochu déle.“

„Jasně, já se vším souhlasím.“

Majitel autosalónu vedl Adama po schodech do mezipatra, které se táhlo nad celou délkou prodejní haly. Většinu mezipatra zabíraly kanceláře. Na konci schodiště se oba zastavili a podívali se dolů. Prodejní hala byla plná automobilů různých typů, nablýskaných, neposkvrněných vozů všech barev. Na jedné straně haly bylo několik skleněných krychlí, kde úřadovali prodavači. Otevřenou bránou bylo vidět chodbu, vedoucí do oddělení náhradních dílů a do servisu. Navzdory časnému dopoledni a mrtvé sezóně si v hale několik lidí prohlíželo auta a prodavači se nenápadně potloukali v jejich blízkosti.

„Vaše sestra to tu nemá špatný – dolárky chudáka Clydea pracujou pro ni i pro její děti.“ Smokey vyslal na Adama pronikavý pohled. „Co to vlastně Tereze vlezlo do hlavy? Šeky přece dostává pravidelně. Co nevidět dostane roční uzávěrku.“

„Myslí hlavně na budoucnost,“ zdůraznil Adam. „Víte přece, proč jsem tady. Mám jí poradit, jestli má akcie prodat nebo si je nechat.“

„Jo, vím,“ zadumal se Smokey. „K něčemu se vám přiznám, Adame. Jestli jí poradíte, aby je prodala, pěkně mi to zamotá hlavu.“

„Proč?“

„Protože nedokážu schrastit tolik prachů, abych je mohl koupit. Teď ne. Teď mám prachy hlavně ve zboží.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl Adam, „kdyby se Tereza rozhodla akcie prodat, máte na ně šedesát dní přednostní právo. Když je do té doby nekoupíte, může je prodat komukoli.“

„Přesně tak,“ přikývl Smokey.

V hlase mu zazněla sklíčenost. Smokeyho zřejmě vůbec netěší možnost, že by měl nového partnera. Možná se bojí, že by se mu chtěl plést do práce, že by s ním byly mnohem větší těžkosti než s vdovou, která je přes tři tisíce kilometrů daleko. Adam uvažoval, co se vlastně skrývá za Smokeyho rozpaky. Je to přirozená touha dělat si věci po svém, aniž do nich někdo jiný strká nos, nebo dělá v autosalónu něco, co nesnese denní světlo? Adam si umínil, že to musí vypátrat, jestli to bude jen trochu možné.

„Pojďte do mé kanceláře, Adame.“

Vešli do malé, ale pohodlně zařízené místnosti se zelenými koženými křesly a pohovkou. Deska psacího stolu a otočná židle byly potaženy stejným materiálem. Smokey si všiml, že si to Adam se zájmem prohlíží.

„Chlap, co mi to tu zařizoval, chtěl mít všechno červené. Řekl jsem mu: ‚Blbost! Pro automobilistu červená znamená STOP, takže tu nemá co dělat.‘“

Celou jednu stěnu kanceláře tvořilo okno s výhledem do prodejní haly. Smokey a Adam stáli a shlíželi tam jako z lodního můstku.

Adam ukázal na řadu skleněných prodejních kanceláří v přízemí a zeptal se: „Máte odposlouchávací zařízení?“

Smokey poprvé trochu zaváhal. „Mám.“

„Chtěl bych si poslechnout, co se děje tamhle.“

V jedné ze skleněných krychlí jednal mladý prodavač s chlapeckou tváří a hustými plavými vlasy s dvojicí zákazníků, mužem a ženou. Na stole mezi nimi byly rozloženy papíry.

„Proč ne,“ řekl Smokey nepříliš nadšeně. Otevřel posuvný panel vedle svého psacího stolu a stiskl jeden z knoflíků. Z reproduktoru vestavěného do stěny se okamžitě ozvaly hlasy. „… no zřejmě vám ten model můžeme objednat v trávově zeleném odstínu.“ Mluvil zřejmě mladý prodavač. „Velmi lituji, že ho nemáme na skladě.“ Odpověděl mu agresivní mužský hlas s nosovým přízvukem: „Počkáme. Když se ovšem dohodneme. Nebo se půjdeme poohlídnout jinam.“

„Chápu, pane. Řekněte mi, prosím, jen tak pro zajímavost: ten galahad v trávově zeleném provedení, který jste si prohlíželi – o kolik byste řekl, že je dražší?“

„Už jsem vám říkal,“ odpověděl mužský hlas, „že galahad si nemůžeme dovolit.“

„Ale jen tak pro zajímavost řekněte sumu. O kolik myslíte, že stojí víc?“

Smokey se zasmál: „Výborně, Pierre!“ Zdálo se, že ho už opustily rozpaky nad tím, že Adam poslouchá. „Láká je do pasti.“

„Co já vím? Asi o takové dvě stovky,“ ozval se zdráhavě nosový hlas.

Adam viděl oknem, že se prodavač usmál.

„Ve skutečnosti jenom o pětasedmdesát dolarů,“ řekl tiše. Do rozhovoru zasáhl ženský hlas: „Drahoušku, jestli je to jen o tolik…“

Smokey vyprskl smíchy: „Na tohle se chytí každá ženská. Ta panička si už vypočítala, že bychom ušetřili sto pětadvacet dolarů. Pierre se totiž nezmínil o tom, že k té ceně se musí připočíst ještě hezkých pár dolárků za zvláštní vybavení. Ale k tomu dojde.“

Teď mluvil prodavač: „Nechtěli byste se na to auto podívat ještě jednou? Rád bych vám ukázal…“ Když trojice ve skleněné krychli vstala, Smokey vypnul odposlech.

„Toho prodavače odněkud znám,“ řekl Adam.

„No ovšem. Je to Pierre Flodenhale.“

Teď se Adam rozpomněl. Pierre Flodenhale je automobilový závodník, jehož jméno se za poslední dva roky stalo známé po celé zemi. V minulé sezóně dosáhl několika pozoruhodných vítězství.

„V zimě se nezávodí, a tak nechávám Pierra dělat tady,“ vysvětloval Smokey. „Je to dobré pro obě strany. Někteří zákazníci ho poznají a moc rádi si od něho koupí auto. Mají o čem vykládat všem známým. A on se v obchodě vyzná. To s tím galahadem dostane určitě pod střechu.“

„Jako partner by tedy asi nebyl k zahození. Možná by koupil ten podíl Terezy, kdyby ho chtěla prodat.“

Smokey zavrtěl hlavou: „Ani nápad. Ten chlapec pořád smrdí dolarem, právě proto si tu přivydělává. Všichni závodníci jsou stejní – rozhazujou peníze rychleji, než je vydělávají. To platí o těch, co mají největší úspěchy. Mozky jim pracujou asi tak jako ucpaný karburátor – mají pocit, že ten proud dolárků nikdy nevyschne.“

„Vy jste ten pocit neměl.“

„Já byl vždycky chytrolín. A pořád jsem.“ Rozhovořili se o obchodování s automobily všeobecně. „Tohle nikdy nebyl švindl pro bábovky, a je to čím dál míň. Zákazníci se teď umějí ve věcech orientovat a obchodník se musí snažit být pořád chytřejší, než jsou oni. Ale lítají v tom velké peníze.“ Když se rozhovor stočil na konzumerismus – na orientaci na spotřebitele – Smokey se rozčilil: „Chudák spotřebitel se o sebe umí moc dobře postarat sám. Lidi jsou od přírody chamtiví a ty kecy o orientaci na spotřebitele je dělají ještě chamtivější. Nevědí už, co by chtěli. Nejradši asi dostat všecko zadarmo. Co takhle pro změnu trošku orientace na obchodníky? Obchodník dneska neví, kam dřív skočit. Musí se umět prát.“

Během rozhovoru Adam neustále sledoval provoz dole v hale. Teď zase ukázal směrem k prodejním boxům: „Ten první, prosím vás. Chtěl bych si to poslechnout.“

Posuvný panel byl otevřený. Smokey se natáhl a stiskl knoflík. „… brý obchod. Říkám vám, že lepší podmínky vám nenabídnou nikde.“ To byl opět hlas prodavače, tentokrát staršího než Pierre Flodenhale, s prošedivělými vlasy a s poněkud ostřejším vystupováním. Proti němu seděla asi třicetiletá žena, která zřejmě přišla sama. Adama na chvilku přepadl trapný pocit, že poslouchá za dveřmi, ale pak si uvědomil, že používání skrytých mikrofonů pro odposlech jednání mezi prodavači a zákazníky je dnes všeobecně rozšířená praxe. A ostatně jenom takto může posoudit, jak se v autosalónu Smokeyho Stephensena se zákazníky jedná. „Nejsem si tím tak jistá,“ říkala žena. „Ten vůz je dobrý, to vím, ale zdá se mi, že vaše cena je o sto dolarů vyšší, než by měla být.“ Začala vstávat. „Zkusím to radši někde jinde.“

V reproduktoru zaslechli prodavačův povzdech. „Okamžik, prosím, spočítám si to ještě jednou.“ Žena se opět posadila. Po chvíli se opět ozval prodavač: „Vy si tedy na to auto chcete vzít půjčku, že ano?“

„Ano.“

„A budete si přát, abychom vám to v bance zařídili my?“

„Já nevím…“ Žena zaváhala. „Ale ano. Budu.“

Adam ze zkušenosti poznal, kam prodavač míří. Za každé zprostředkování půjčky dostane autosalón od banky prémii, obvykle je to sto dolarů, někdy i víc. Každá finanční transakce znamená pro peněžní ústav obchod a v tomto oboru je velmi silná konkurence. Když jde do tuhého a prodavač ví, že může počítat s onou prémií od banky, radši na poslední chvíli sníží cenu, než by ztratil zákazníka.

Smokey jako by četl Adamovy myšlenky. „Chuck se v tom vyzná,“ zamumlal. „Nejsme moc rádi, když o tu bankovní prémii přijdeme, ale někdy se nedá nic dělat.“

„V tom případě bychom se snad mohli trošku polepšit.“ To byl opět hlas prodavače ze skleněné krychle. „Udělal bych to tak…“

Smokey vypnul odposlech, podrobnosti si už nevyslechli. V prodejní hale se objevilo několik nových zákazníků. Další skupinka s prodavačem se usadila v jedné z kójí. Smokey však nevypadal spokojeně.

„Aby se tenhle kvelb vyplatil, musím prodat dva a půl tisíce vozů za rok. A obchody jdou pomalu, strašně pomalu.“ Na dveře kanceláře kdosi zaklepal. „Jo,“ řekl Smokey.

Dveře se otevřely a vešel prodavač, který před chvílí jednal s tou osamělou ženou. Smokey od něho převzal složku listin, zalistoval v ní a řekl nevlídně: „Ta s tebou pěkně vyběhla. Proč jsi pouštěl celou stovku? Na padesát dolarů by byla taky skočila.“

„Tahle ne.“ Prodavač se krátce podíval na Adama, ale hned se očima vrátil k Smokeymu. „Tahle je pěkně prohnaná. Tady odtud nemůžete vidět všechno, šéfe. Třeba to, jaký mají lidi oči. A tahle ženská nemá oči, ale dvě pistole.“

„Jak to můžeš vědět? Když jsi takhle vyhodil mý prachy oknem, taks jí asi koukal spíš pod sukně.“ Prodavač se zatvářil ztrápeně. Smokey naškrábal na list papíru svůj podpis a celou složku mu vrátil. „Tak to dokonči.“ Dívali se za prodavačem, jak schází po schodech do prodejní haly a vrací se k čekající ženě do skleněné krychle. „S prodavači se musí umět zacházet,“ podotkl Smokey Stephensen. „Platit jim slušně, ale držet si je od těla a nikdy jim úplně nevěřit. Spousta si jich moc ráda strčí do kapsy padesátku, jen to fikne. Šábnou se se zákazníkem nebo s bandou.“

Adam mlčky ukázal na ovládací panel odposlechu. Smokey opět zapojil box prodavače, který před chvilkou odešel z kanceláře. „… vaše kopie. Druhou si necháme my.“

„Je to už podepsané?“

„Samozřejmě.“ Koupě byla v suchu a prodavač byl teď zřetelně klidnější. Naklonil se nad stolem a ukázal prstem: „Tady vidíte. Šéf vlastní rukou.“

„Dobře.“ Žena vzala smlouvu, složila ji a prohlásila: „Rozmyslela jsem se, zatímco jste byl pryč. Tu půjčku si nevezmu. Zaplatím hotově. Zálohu teď a zbytek v pondělí, až si vyzvednu vůz.“

Ve skleněné kóji zavládlo ticho. Smokey Stephensen si praštil masitou pěstí do dlaně: „Ta potvora fikaná!“ Adam se na něho tázavě podíval. „Ta mrcha si to naplánovala! Od začátku si žádnou půjčku vzít nechtěla!“

V reproduktoru zazněl váhavý hlas prodavače: „Ovšem… ovšem v tom případě to je něco docela jiného.“

„Jak to? Cena auta se tím zvýší?“ zeptala se žena chladně. „To asi těžko. Leda ovšem, že by šlo o nějaký poplatek, který jste přede mnou tajil. Podle zákona o prodeji…“

Smokey se vrhl k psacímu stolu, zvedl sluchátko a vytočil číslo. Adam viděl, jak prodavač sáhl po telefonu. „Nebav se s tou krávou,“ zavrčel Smokey. „Od té smlouvy neustoupíme.“ Praštil sluchátkem a řekl vztekle: „Ale jen ať přijde po záruční lhůtě do servisu. Ta bude litovat!“

„Možná že s tím už taky počítá,“ řekl Adam mírně. Žena jako by ho slyšela, zvedla oči k mezipatru a usmála se. „Takových chytráků je dnes jako smetí.“ Smokey se vrátil k Adamovi, který stál u okna. „Příliš moc se o nás píše v novinách. Každej podělanej pisálek strká nos do věcí, do kterých mu nic není. A lidi to svinstvo čtou.“ Majitel autosalónu se naklonil a přejel pohledem prodejní halu. „Pak to dopadá takhle. Někteří, jako tahle ženská, zajdou nejdřív do banky a zařídí si půjčku sami, ale nám to řeknou, až když mají v kapse smlouvu. Nechají nás při tom, že to budeme zařizovat my, my s tím počítáme, něco jim slevíme, a už jsme v loji. Kdybychom ustoupili od podepsané smlouvy, bylo by to ještě horší. A stejné je to s pojištěním. Jsme rádi, když pojistku můžeme zprostředkovat, protože z toho máme slušná procenta. A životní pojistky při splátkovém prodeji jsou pro nás ještě výhodnější.“ Smokey kysele dodal: „Aspoň že nás ta potvora nenatáhla i s pojištěním.“

Adam si pomyslel, že obě příhody se zákazníky mu poskytly příležitost dostat se Smokeymu Stephensenovi trošku pod kůži. „Mohl byste se na to dívat ovšem taky z hlediska zákazníků,“ podotkl. „Chtějí pochopitelně nakoupit co nejlevněji, chtějí nejvýhodnější pojištění. Došli k názoru, že ani to, ani ono jim obchodník neposkytne, tak si to zařizují sami. Chápou, že když dostáváte procenta za půjčku i za pojištění, musí to jít z jejich peněz, že je to započítané v jejich splátkách a v pojistném.“

„Obchodník taky musí být z něčeho živ,“ řekl Smokey umíněně. „A kromě toho kdysi platilo, že co oči nevidí, to srdce nebolí.“

V další skleněné krychli dole se právě usadil starší manželský pár. Před chvílí si prohlíželi jeden z vystavených vozů. Když Adam kývl, Smokey opět zapnul odposlech. „… opravdu rád, kdybyste se stali našimi zákazníky, vážně Autosalón pana Stephensena je prvotřídní a prvotřídních obchodních partnerů si tu vážíme.“

„To je od vás velice milé,“ pravila stará paní.

„Víte, pan Stephensen nám vždycky říká: ‚Nemyslete jen na to auto, co prodáváte. Myslete na to, že je prodáváte lidem. Chovejte se k nim tak, aby si k nám přišli koupit auto za dva roky znova.‘“

Adam se obrátil na Smokeyho: „To jim skutečně říkáte?“

Majitel autosalónu se zašklebil: „Jestli ne, tak bych měl.“

Několik minut poslouchali jednání. Staří manželé trochu zaváhali, když se dověděli konečnou sumu – rozdíl mezi cenou ojetého auta, které prodávali, a nového vozu, který chtěli koupit. Nemají moc na vyhazování, vysvětlil starý pán. Žijí z jeho starobního důchodu. Nakonec jim prodavač navrhl: „Podívejte se, lidičky, já vám tu dávám opravdu nejlepší podmínky. Takové byste nedostali nikde jinde. Ale protože jste mi moc sympatičtí, ještě se o něco pokusím. I když bych to vlastně neměl dělat. Ještě vám něco slevím a pokusím se přemluvit šéfa, aby to podepsal.“

„No, víte…,“ řekla stará paní starostlivě, „my bychom nechtěli, abyste…“

„Nechte to na mně,“ uklidňoval ji prodavač. „Někdy se dá se šéfem docela mluvit. Doufejme, že má dneska dobrou náladu. Uděláme to takhle: to vaše ojeté auto…“ Prodavač srazil z původně navrhovaného doplatku ještě sto dolarů. Smokey ztlumil odposlech a vypadalo to, že se dobře baví. Pár minut později zaklepal prodavač na dveře kanceláře a vešel se smlouvou v ruce.

„Buď zdráv, Alexi.“ Smokey vzal do ruky smlouvu a představil prodavači Adama. „Je to náš člověk, Alexi, můžeš klidně mluvit.“

Prodavač potřásl Adamovi rukou: „Moc rád vás poznávám, pane Trentone.“ Kývl hlavou směrem ke své kóji v přízemí: „Poslouchali jste to, šéfe?“

„Ovšem. To je škoda, že dnes nemám dobrou náladu, co?“ Majitel autosalónu se ušklíbl.

„Jo,“ usmál se prodavač. „To je fakt škoda.“

Zatímco mluvili, Smokey opravil v kupní smlouvě několik čísel. Pak ji podepsal a pohlédl na hodinky: „To snad by už mohlo stačit, ne?“

„Myslím, že už jsem tu byl dost dlouho,“ přikývl prodavač. „Na shledanou, pane Trentone.“

Smokey vyšel společně s prodavačem a zastavil se s ním nad schodištěm do prodejní haly. „Co jste to na mě chtěl ušít?“ zaslechl Adam, jak Smokey křičí. „Vy chcete, abych udělal bankrot?“

„Promiňte, pane šéf, chtěl bych jenom vysvětlit…“

„To není třeba! Viděl jsem čísla, a to stačí. Chtěl jste mě donutit, abych prodal auto se ztrátou!“ Lidé v prodejní hale zvedli hlavy a začali sledovat, co se děje v mezipatře. Staří manželé v prvním boxu rovněž poslouchali. „Pane šéf, jsou to moc slušní lidé.“ Prodavač mluvil stejně hlasitě jako Smokey. „S takovými zákazníky přece chceme obchodovat…“

„Samozřejmě! Ale opravdu obchodovat! Tohle není obchod, to je spíš příspěvek na dobročinné účely!“

„Já se jenom chtěl pokusit…“

„A co kdybyste se pokusil najít si místo někde jinde?“

„Podívejte se, pane Stephensene, snad se mi to podaří dát do pořádku. Jsou to vážně rozumní lidé…“

„No ovšem! Jsou tak rozumní, že ze mě chtějí sedřít kůži!“

„To všechno byla má vina, pane šéf, ne jejich. Myslel jsem jenom…“

„Poskytujeme tu ty nejvyšší výhody. Ale i naše ztráty musí mít nějakou hranici, copak to nechápete?“

„Chápu.“

Byla to velmi hlučná výměna názorů. Adam si všiml, že dva jiní prodavači se usmívají pod vousy. Staří manželé ve skleněné kóji se tvářili velice znepokojeně.

„Dejte mi ty papíry.“ vykřikl majitel autosalónu. Otevřenými dveřmi viděl Adam, jak Smokey vytrhl smlouvu prodavači z rukou a teď dělá, jako by v ní něco přepisoval, ačkoliv opravy udělal už předtím v kanceláři. Po chvíli vrátil smlouvu prodavači: „Tohle je krajní hranice, kam až můžu jít. Dělám to jenom proto, že jste mě zaskočil.“ Významně mrkl na Alexe, ale to bylo vidět jen v mezipatře. Prodavač také zamrkal. Smokey se vrátil do kanceláře a práskl za sebou dveřmi, aby to bylo dobře slyšet v přízemí.

„Jste veliký herec,“ poznamenal Adam suše.

Smokey se dal do smíchu: „Tohle je jeden z nejstarších triků, ale občas ještě zabere.“

Odposlech z prvního boxu byl dosud zapnutý. Smokey jej zesílil právě ve chvíli, kdy se do boxu vrátil prodavač. Staří manželé povstali. „Moc nás to mrzí,“ řekla stará paní. „Bylo nám vás strašně líto. Neměli jsme připustit…“ Prodavač se tvářil přiměřeně sklíčeně. „Asi jste něco zaslechli, co?“

„Zaslechli?“ zvolal starý pán. „To zaslechl každý na pět bloků odtud. Od vašeho šéfa to nebylo pěkné.“

„To vás opravdu vyhodí?“ ozvala se stará paní.

„Nedělejte si starosti. Jestli se mi podaří tenhle obchod uzavřít, všechno bude v pořádku. Šéf není zlý člověk. Všichni, kdo u nás nakupují, to vědí. No, podíváme se na tu smlouvu.“ Prodavač nahlédl do papírů a pokýval hlavou. „Tak bohužel to opravil na tu původní sumu. Ale i tak jsou to výborné podmínky. Jak vidíte, snažil jsem se, ale nevyšlo to.“

„My s tím souhlasíme,“ prohlásil starý pán rozhodně. Vypadalo to, že úplně zapomněl, že se mu to před chvílí vůbec nezdálo. „Měl jste kvůli nám už dost nepříjemností…“

„A je to v kabele,“ rozveselil se Smokey. Vypnul odposlech, dosedl zvysoka na jedno ze zelených křesel a pohybem ruky vyzval Adama, aby se také posadil. Vytáhl z kapsy doutník a nabídl ho Adamovi. Ten poděkoval a zapálil si cigaretu. „Říkal jsem, že obchodník se musí umět prát,“ podotkl Smokey. „Tak se peru. Ale taky je to něco jako hra.“ S chytráckým úsměvem pohlédl na Adama. „Asi trošku jiná hra, než jste zvyklý hrát vy.“

„Ano,“ přikývl Adam.

„Nepoužíváme tu tolika servítků jako vy v té vaší fabrice na sny, co?“ Adam neodpověděl. Smokey se zamyšleně zadíval na žhnoucí konec svého doutníku a pokračoval: „Pamatujte si: člověk, který chce obchodovat s automobily, si pravidla téhle hry nevymyslel. Musí se prostě do ní zapojit a hrát podle nich. Je to jako svlíkací poker. Chápete přece, co se stane, když prohrajete ve svlíkacím pokeru?“

„Myslím, že ano.“

„Na tom není nic k přemýšlení. Zůstanete s holým zadkem. Přesně tak by to dopadlo se mnou, kdybych tu hru nehrál doopravdy, tak, jak jste viděl. A vaše sestra stejně, i když,“ Smokey se zasmál, „i když ta by s nahým zadečkem vypadala jistě líp než já. Na to byste neměl zapomínat, Adame.“ Zvedl se z křesla. „Pojďte si ještě trochu zahrát.“

Adam si uvědomil, že se mu vlastně podařilo nahlédnout hodně zblízka za kulisy Stephensenova autosalónu. Souhlasil se Smokeyho názorem, že prodej automobilů – nových i ojetých – je při silné konkurenci vlastně tvrdá rvačka a že obchodník, který poleví nebo který je příliš útlocitný, může rychle všechno prohrát. Mnohým se to ostatně už stalo. Prodej automobilů – to je přední fronta automobilového marketingu. Palebná linie. A v první linii nemůže přežít člověk, který je přecitlivělý nebo posedlý etickými ohledy. Na druhé straně čilý a vychytralý pletichář – Smokey Stephensen je zřejmě přesně tento typ – si tam může žít přímo přepychově. To je ostatně jeden z důvodů, proč sem Adam vůbec přišel.

Dalším důvodem jeho návštěvy je zjistit, jak je Smokey schopen přizpůsobit se tomu, co přinese budoucnost. Adam věděl, že v příštím desetiletí dojde k zásadním změnám v systému obchodování s automobily. Nynější systém pokládá mnoho lidí v automobilovém průmyslu i mimo něj za zastaralý, předpotopní. Majitelé autosalónů tvoří mocný organizovaný blok a zatím volání po změnách odolávají. Jenže jestli se výrobcům a obchodníkům společně nepodaří uskutečnit některé reformy, určitě se do věci zamíchá vláda, jak už to udělala v jiných průmyslových odvětvích. Obchodníci s automobily mají odedávna nejhorší pověst ze všech složek automobilového průmyslu. Přímých podvodů se sice v posledních letech mohou dopouštět jenom sporadicky, ale mnozí pozorovatelé soudí, že veřejnost by na tom byla líp, kdyby mezi výrobci a spotřebiteli byl užší kontakt, kdyby mezi nimi bylo méně zprostředkovatelů.

V budoucnosti se proto pravděpodobně zavede centralizovaný systém prodeje, na nějž budou mít přímý vliv továrny. Umožní to dodávat vozy zákazníkům pohotověji a s nižšími režijními náklady. Stejný systém už dlouhá léta úspěšně funguje u nákladních automobilů. V poslední době docílily taxíkářské firmy a půjčovny aut, které nakupují vozy přímo v továrnách, velikých úspor. Je pravděpodobné, že kolem továrních oddělení pro přímý prodej vzniknou střediska pro servis a záruční opravy, která budou poskytovat důslednější a kvalitnější služby, než poskytují dnešní autosalóny. Aby se takovýto nový systém zrodil, k tomu je potřeba jen většího tlaku veřejného mínění, a automobilové společnosti tajně doufají, že k němu dojde. Jestli se však způsob prodeje aut zásadně změní, některé autosalóny samozřejmě zaniknou. Ty nejlépe organizované však přetrvají a čeká je asi veliká prosperita. Pro další existenci dnešních autosalónů totiž hovoří jen jeden, ale zato přesvědčivý argument: obchod s ojetými vozy. Adam tedy musí najít odpověď na otázku: Bude v důsledku nastávajících změn Stephensenův – a Terezin – autosalón vzkvétat nebo upadat?

Přemýšlel o tom v duchu, když sestupoval se Smokeym po schodech do prodejní haly. Asi hodinu se od Smokeyho nehnul a pozorně ho sledoval v akci. Bylo jasné, že Smokey ponechává svým zaměstnancům dost volnosti, ale že současně ovládá svůj obchod pevnou a citlivou rukou. Nic mu neušlo. Dovedl přesně odhadnout, kdy by jeho osobní zásah mohl postrčit nerozhodného zákazníka k uzavření koupě.

Do prodejní haly vešel mrtvolně bledý muž s propadlými tvářemi, ani se nepodíval na vystavená auta a okamžitě se začal s prodavačem dohadovat o ceně. Přesně věděl, co chce, a bylo zřejmé, že se poohlížel už jinde. Držel v ruce kousek papíru a ukazoval jej prodavači. Ten zavrtěl hlavou. Smokey se k nim rozběhl přes celou prodejní halu. Adam se přiblížil tak, aby mohl vidět a slyšet, co se bude dít.

„Mohu se podívat?“ Smokey se natáhl a obratně vytrhl lístek vychrtlému muži z ruky. Byla to obchodní navštívenka s adresou konkurenčního autosalónu a na rubu byly tužkou napsané cifry. Smokey je začal studovat. Pokyvoval přitom přátelsky hlavou a vůbec se choval tak, že si muž jeho zásah naprosto nemohl vykládat ve zlém. Nikdo ho nepředstavil. Smokeyho vlastnické vzezření plus jeho vousy a modré hedvábné sako hovořily samy za sebe. Teď se podíval na líc navštívenky a zvedl obočí: „Autosalón v Ypsilanti. Vy tam bydlíte, příteli?“

„Nebydlím,“ odpověděl vychrtlík. „Ale než něco koupím, rád se porozhlídnu po okolí.“

„A všude přitom požádáte, aby vám dali obchodní navštívenku a napsali na ni rozdíl, který byste u nich musel ke svému starému vozu doplatit, abyste dostal nový, že ano?“ Muž přikývl. „Byl byste tak laskav a ukázal mi vizitky z těch ostatních autosalónů?“

Vychrtlík zaváhal, ale pak pokrčil rameny: „Proč ne?“ Vytáhl z kapsy hrst vizitek a podal je Smokeymu, který je s úsměvem spočítal. Bylo jich celkem osm. Smokey je rozložil na nejbližší stůl a spolu s prodavačem se nad nimi sklonil. „Nejnižší nabídka za starý vůz je dva tisíce dolarů,“ konstatoval prodavač. „A nejvyšší dva tisíce tři sta.“

„Ukažte mi záznamy o tom jeho autě,“ řekl Smokey prodavači. Podíval se na ně a vrátil je. „Předpokládám, že budete chtít vizitku i ode mě,“ obrátil se na vychrtlého muže.

„To budu.“ Smokey vytáhl navštívenku a naškrábal cosi na její rub. Vychrtlík ji přijal, podíval se na ni a vytřeštil oči: „Vy jste tu napsal tisíc pět set dolarů!“

„Je to taková pěkná zaokrouhlená sumička,“ pravil Smokey mírně.

„Ale za to mi jistě novej vůz neprodáte!“

„To si pište, že ne, příteli. A řeknu vám ještě něco. Ti druzí vám za to, co napsali na své vizitky, taky nový vůz neprodají.“ Smokey shrnul navštívenky na hromádku a začal je vychrtlíkovi vracet jednu po druhé. „Vraťte se semhle. Řeknou vám, že v ceně není zahrnutá daň z obratu. Tihle zase vynechali různé příplatky a možná že i tu daň z obratu. Další kolega tu zapomněl připočítat zákonná procenta za zprostředkování, úřední poplatky a ještě pár dalších maličkostí…“ Takto okomentoval všechny nabídky a naposled vzal do ruky svou vizitku. „Pokud jde o mě, já vám zapomněl započítat cenu kol a motoru. Vzpomněl bych si na to, až byste se sem vrátil a začal seriózně jednat.“ Vychrtlý muž vypadal schlíple. „To je starý obchodnický trik, příteli,“ pravil Smokey. „Používá se pro zákazníky, jako jste vy. Ta hra se jmenuje ‚Vždyť on se sem vrátí!‘“ Podíval se mu ostře do očí: „Věříte mi?“

„Jo. Věřím.“ Smokey začal kout železo, dokud bylo žhavé. „Takže až v devátém autosalónu – tady – jste se poprvně dověděl, jak se věci opravdu mají. Teprve tady s vámi mluvíme upřímně. Je to tak?“

„Vypadá to tak,“ řekl vychrtlík pokorně.

„Prima! To jen abyste věděl, co si představujeme pod službou veřejnosti my.“ Smokey ho vzal familiárně kolem ramen. „Tak, příteli, teď už je vám jasné, jak na to. Teď si objeďte těch osm autosalónů ještě jednou a donuťte je, aby vám aspoň přibližně napsali na své vizitky reálné ceny.“ Muž se zklamaně zašklebil, ale Smokey dělal, jako když to nevidí. „A potom, až se budete chtít dovědět skutečnou dodací cenu se vším všudy, vraťte se ke mně.“ Majitel autosalónu podal vychrtlému muži ruku. „Mnoho štěstí!“

„Moment,“ řekl vychrtlík. „Proč mi tu cenu neřeknete hned?“

„Protože to s tím prodejem a koupí ještě nemyslíte vážně. Zbytečně bychom ztráceli čas. Vy i já.“

Muž jen na chvilku zaváhal. „Já to myslím vážně. Jaká je ta skutečná dodací cena?“

„Vyšší než ty nesmysly, které vám naslibovali jiní,“ řekl Smokey varovně. „Ale je v ní započítáno úplně všecko – můj zisk, daň z obratu, úřední poplatky, plná nádrž benzínu, práce…“

Za pár minut se dohodli na dvou tisících čtyřech stech padesáti dolarech. Prodavač začal vyplňovat potřebné doklady a Smokey se vydal na další obchůzku prodejní halou. Po několika krocích se zastavil u sebevědomého zákazníka s lulkou v ústech, který přišel teprve před chvílí. Měl na sobě elegantní sako z ručně tkaného tvídu, bezvadné kalhoty a boty z krokodýlí kůže. Adam z dálky sledoval, jak o něčem zeširoka debatují.

Když muž odešel, Smokey se vrátil k Adamovi a zavrtěl hlavou: „Tenhle nekoupí nic. Doktor! S těma se obchoduje nejhůř. Chtěli by auto skoro zadarmo a k tomu nejvyšší výhody při servisu. Například bezplatné zapůjčení jiného auta na dobu, kdy to jejich bude v opravě. Jsou zvyklí jenom sáhnout na poličku pro gázu, když ji potřebujou, a mají snad představu, že já můžu dělat s automobily to samý. Zeptejte se v kterémkoli autosalónu na doktory. Uvidíte, co vám řeknou.“

Méně kritický byl Smokey krátce nato k zavalitému holohlavému muži s rachotivým hlasem, který přišel koupit vůz pro svou ženu. Představil ho Adamovi jako místního policejního náčelníka Wilbura Arensona. Adam se s náčelníkovým jménem často setkával v novinách. Neušlo mu, že si ho chladnýma modrýma očima zkoumavě prohlíží a zřejmě si jeho podobu ze zvyku ukládá do svého policejního mozku. Smokey si ho odvedl do své kanceláře a tam uzavřeli obchod – Adam nepochyboval, že tentokrát pro zákazníka velice výhodný. Po náčelníkově odchodu prohlásil Smokey: „S policajty musí být člověk zadobře. Kdybych musel platit pokutu za každé auto, které moje servisní oddělení musí odstavit na ulici, ani bych se nedoplatil.“

Vešel snědý hovorný muž a vyzvedl si v recepci prodejní haly obálku, která tam byla pro něho připravená. Když odcházel, Smokey ho zastavil a vřele mu potřásl rukou. Pak Adamovi vysvětlil: „To je jeden z našich náhončích. Holič. Usadí si lidi do křesla a zatímco je stříhá, šveholí jim do ovaru, jak dobře u nás nakoupil a jaký máme báječný servis. Občas mu někdo řekne, že se k nám taky vypraví, a když s ním uzavřeme obchod, dostane holič nějaké to procento.“ Takových náhončích má něco přes dvacet, prozradil Smokey Adamovi. Jsou mezi nimi lidé od benzínových čerpadel, obchodník, majitelka kosmetického salónu, a dokonce i jeden člověk z pohřebního ústavu.

„Když umře muž, vdova chce často prodat jeho auto, nebo je vyměnit za menší. Neřekl byste, jaký má takový funebrák vliv na pozůstalé. Ta ženská udělá všechno, co jí poradí. No, a my se pak postaráme, aby z toho taky něco měl.“

Vrátili se do kanceláře v mezipatře na šálek kávy obohacené koňakem. Láhev vytáhl Smokey z přihrádky svého psacího stolu. Majitel autosalónu zavedl řeč na orion.

„Když ta kára zabere, bude to fantastické, Adame. Prodáme tolik orionů, kolik nám jich nadělíte, to jistě chápete.“ Smokey zakroužil šálkem, který držel v ruce. „A tak jsem si myslel… Zkrátka kdybyste nám mohl přihrát pár orionů navíc, Tereza a její děti by na tom neprodělaly.“

„A Smokey Stephensen taky ne,“ řekl Adam ostře.

Majitel autosalónu pokrčil rameny: „Ruka ruku meje.“

„V tomhle případě, ne. A prosil bych vás, abyste o ničem takovém se mnou už nikdy nemluvil.“

Před chvílí, když se Smokey vytasil s tím neuvěřitelným návrhem, jako stvořeným pro jednání výboru pro konfliktní zájmy, Adam strnul. Pak mu však došla směšná stránka věci, a proto odpověděl docela mírně. Když jde o obchod, nemá Smokey Stephensen zřejmě žádné skrupule, a tak na svém návrhu nevidí nic zlého. Obchodník s automobily možná takový být musí, Adam si nebyl jistý. Nebylo mu jasné ani to, co navrhne Tereze. V každém případě tu získal první dojmy, a to byl účel jeho návštěvy. Byly to smíšené dojmy. Musí je zažít a popřemýšlet o nich.

HANK KREISEL, který právě obědval v Dearbornu s Brettem DeLosantem, byl součástí těch devadesáti procent ledovce, která se skrývají pod hladinou. Bylo mu asi pětapadesát let, byl štíhlý, svalnatý a převyšoval většinu ostatních lidí jako kolie houf teriérů. Patřila mu továrna na výrobu automobilových součástek.

Když se kdekoli na světě vysloví jméno Detroit, vybaví se lidem jména známých výrobců automobilů, především slavná Velká trojka. To odpovídá skutečnosti, až na to, že největší výrobci automobilů tvoří jenom viditelnou desetinu ledovce. Pod hladinou se skrývají tisícovky dodavatelských podniků, některé z nich dost velké, ale většinou jenom mrňavé dílničky s nízkým provozním kapitálem, v nichž se vyrábí překvapivě široký sortiment výrobků téměř doslova na koleně. V detroitské oblasti je najdete všude – v centru města, na předměstích, u vedlejších cest nebo v okolí větších závodů. Jsou umístěny v elegantních ateliérech i ve zchátralých skladištních budovách, bývalých kostelech nebo podkrovních komůrkách.

V některých působí odborové organizace, ale v mnohých ne, ačkoliv celkově tyto dílny vyplácejí na mzdách několik miliard dolarů ročně. Mají společné to, že všechny chrlí vodopády součástek, z nichž se montují díly a nakonec celé automobily. Bez nich by slavná Velká trojka připomínala včelaře, jimž uletěly včely.

V tomto slova smyslu byl tedy Hank Kreisel včela. V jiném smyslu to byl bývalý poddůstojník námořní pěchoty. V korejské válce velel malé jednotce a velitelské vzezření si uchoval dodnes. V jeho krátce přistřižených vlasech byla jen tu a tam stříbrná nitka, měl pečlivě upravený knírek, a když někdy – to bylo ovšem jen málokdy – stál klidně, vypadalo to, že stojí v pozoru. Většinou však byl v pohybu. Pohyboval se rozhodně, přesně a rychle – raz, dva, tři –, a zrovna tak mluvil. Od časného rána, jen co se ve svém domě v Grosse Pointe probudil, až do samého konce pracovního dne, což bylo každodenně bez výjimky dlouho po půlnoci. Tento způsob života mu vynesl dva infarkty a lékařské varování, že třetí infarkt může být smrtelný. Jenže Hank Kreisel reagoval na tuto výstrahu stejně jako kdysi na zprávy, že v blízké džungli čeká jeho jednotku pravděpodobně nepřátelská léčka. Hnal se dál stejně energicky jako předtím, skálopevně věřil ve svou osobní nezničitelnost a ve štěstí, které ho jen málokdy opustilo. Štěstí mu zatím bohatě přálo ve dvou směrech, kterých si Hank Kreisel nejvíce považoval – pokud šlo o práci a o ženy. Čas od času ho štěstěna nechala na chvíli na holičkách. Jednou se v armádním rekreačním středisku zapletl se ženou jakéhosi plukovníka a tento plukovník ho pak vlastnoručně degradoval na prostého vojína. I později, během jeho detroitské kariéry, ho potkalo několik katastrof, ale úspěchů zažil mnohem víc.

Brett DeLosanto se s Kreiselem seznámil, když jednou přišel do návrhářského střediska předvést jistou automobilovou součástku. Byli si navzájem sympatičtí a spřátelili se částečně i proto, že mladého návrháře tato periferie automobilového průmyslu velmi zajímala. Právě s Hankem Kreiselem se měl Brett setkat toho nevydařeného dne v centru města, kdy se na parkovišti skoro srazil s autem Leonarda Wingatea. Tehdy to Kreisel nestihl a sešli se u oběda teprve teď, po dvou měsících.

„Pořád mi vrtá hlavou, Hanku,“ řekl Brett DeLosanto, „jak ses vůbec dostal do naší branže?“

„To je dlouhá historie.“

Kreisel sáhl po sklence bourbonu s drceným citrónem, což byl jeho oblíbený nápoj, a pořádně se napil. Byl pohodlně rozvalený v křesle. Měl na sobě elegantně střižený společenský oblek, avšak knoflíky vesty měl rozepnuté, takže bylo vidět, že má nejen opasek, ale i šle.

„Když chceš, povím ti to.“

„Dej se do toho.“ Brett pracoval v návrhářském středisku několik nocí za sebou v jednom zátahu, ale dnes dopoledne si přispal a teď, před návratem do práce, si dopřával odpočinku. Seděli v malém bytě, vzdáleném asi půl druhého kilometru od muzea Henryho Forda a od Greenfield Village. Vzhledem k tomu, že nedaleko odtud byla rovněž budova generálního ředitelství Fordovy společnosti, figuroval tento byt v účetních knihách Kreiselova podniku jako „kancelář pro spojení s Fordem“ Ve skutečnosti však sloužil spíš pro spojení s pružnou nohatou brunetkou, která se jmenovala nikoli Ford, nýbrž Elsie, a jejíž jméno bylo na seznamu zaměstnanců Kreiselova podniku. V podniku se sice nikdy neukázala, ale zato poskytovala jednou nebo dvakrát týdně Hanku Kreiselovi výhody své společnosti. Nebo třeba i častěji, když o to projevil zájem. Byla to oboustranně výhodná dohoda. Kreisel byl natolik ohleduplný a rozumný, že jí každou svou návštěvu nejdřív telefonicky ohlásil, a Elsie zase respektovala, že na ni má přednostní nárok. Elsie netušila, že Hank Kreisel má rovněž kanceláře pro spojení s General Motors a s Chryslerem, které fungují na tomtéž základě. Dnes jim připravovala oběd a právě odskočila do kuchyně.

„Moment,“ řekl Kreisel Brettovi, „zrovna jsem si na něco vzpomněl. Ty znáš Adama Trentona?“

„Velmi dobře.“

„Rád bych se s ním seznámil. Říká se, že je to muž budoucnosti. V téhle branži nikdy neškodí, když má člověk vlivné kamarády.“

Tento výrok byl pro Kreisela charakteristický: směs upřímnosti a roztomilého cynismu, která se zamlouvala jak mužům, tak ženám. Do pokoje přišla Elsie. Z každého jejího pohybu vyzařovala sexualita a její jednoduché přiléhavé černé šaty tento dojem ještě zdůrazňovaly. Bývalý příslušník námořní pěchoty ji zálibně popleskal po zadečku.

„Jasně, smluvím ti s ním rande,“ ušklíbl se Brett. „Chceš ho pozvat sem?“

Hank Kreisel zavrtěl hlavou. „Do baráku u Higginsova jezera. Na víkend. V květnu, dejme tomu. Dohodni s ním termín. Ostatní zařídím já.“

„Prima. S Adamem promluvím. Dám ti vědět.“

V Kreiselově společnosti se Brett často přistihl, že mluví ve stejných krátkých větách jako jeho hostitel. Pokud jde o víkend u Higginsova jezera, Brett tam už také několikrát zavítal. Bývalo tam pěkně rušno. A příjemně. Elsie přisedla ke stolu a dala se do jídla. Očima sledovala oba své společníky. Brett měl za sebou už několik návštěv v tomto bytě a věděl, že ráda poslouchá, ale jen málokdy se vmísí do rozhovoru.

„Jak jsi přišel na Adama?“ zeptal se.

„Přes orion. Prý schválil ty výztuhy. Šturmovština. Jeden z těch krámů vyrábím.“

„Ty? A který? Výztuhu nebo zesílení podlahy?“

„Výztuhu.“

„Něco o tom vím. To je rito, člověče!“

Kreisel se pokřiveně usmál. „Buď se na tom udělám! nebo si zlomím vaz. Potřebujou pět tisíc kusů. Pokud možno včera. A potom deset tisíc měsíčně. Moc se mi do toho nechtělo. Práce mám nad hlavu. Ale oni myslí, že to zvládnu.“

Brett věděl, že Hank Kreisel má pověst spolehlivého dodavatele. Nákupní oddělení automobilové společnosti si této vlastnosti velmi vážilo. Kreisel měl talent pro improvizace a díky tomu dokázal stlačit čas i náklady na minimum. Neměl sice inženýrský diplom, ale svými nápady mnoho odborníků předčil.

„To mě podrž!“ řekl Brett. „Ty a orion!“

„Co se divíš? V téhle branži se každý potkává s každým. Každý prodává každému. General Motors dodávají Chryslerovi skříně řízení. Chrysler dodává General Motors a Fordovi lepidla. Ford si vypomáhá ochrannými skly od Plymoutha. Znám jednoho chlapíka, pracuje v odbytu. Bydlí ve Flintu a dělá pro General Motors. Flint prakticky patří General Motors. Jeho hlavní zákazník je Ford v Dearbornu, kde se vyrábějí novinky v příslušenství motoru. Ten chlapík si nosí fordovská tajemství domů do Flintu. General Motors je střeží i před vlastními lidmi, kteří by si dali uříznout palec, jen aby se na ně mohli podívat. Ten chlapík jezdí k Fordovi na obchodní jednání ve fordce. Koupili mu ji fousové z General Motors.“

Elsie dolila Hankovi bourbon, Brett další sklenku odmítl. Řekl děvčeti: „Hank mi vždycky vykládá věci, o kterých nemám ani tušení.“

„On toho hodně ví.“ Usměvavě se podívala na Kreisela a Brett si všiml, že to nebyl obyčejný pohled.

„Hele! Nechcete vy dva, abych už vypadnul?“

„Žádný spěch.“ Bývalý námořní pěšák vytáhl dýmku a zapálil si. „Chceš si poslechnout o těch součástkách?“ Mrkl na Elsii: „Ne o tvých, miláčku.“ V podtextu ji ujistil: Ty jsou jenom pro mě.

„O autosoučástkách,“ řekl Brett.

„Správně.“ Kreisel se zašklebil. „Než jsem narukoval, pracoval jsem v automobilce. Z Koreje jsem se tam vrátil. Dělal jsem na prostřihovacím lisu. Potom jako dílovedoucí.“

„Tos šel rychle nahoru.“

„Možná až moc rychle. Ale dobře jsem se koukal, jak se co dělá. Tedy v lisovně. U Velké trojky je to všude stejné. Musí mít nejfajnovější stroje, nejdražší haly, vysokou režii, kantýny a všecko ostatní. Tím pádem je dvoucentový výlisek přijde na pět centíků.“ Hank Kreisel zatáhl z dýmky a zahalil se do oblaku kouře. „Tak jsem zašel do nákupního oddělení. Za jedním známým. Řekl jsem mu, že bych jim to dokázal vyrobit laciněji. Na vlastní pěst.“

„Dali ti do začátku nějakou půjčku?“

„Ani tenkrát, ani později. Ale dali mi smlouvu. Na milión těsnících podložek. Když jsem odcházel z fabriky, měl jsem v kapse dvě stě dolarů. A žádnou dílnu a žádné stroje.“ Hank Kreisel se zachechtal. „Tu noc jsem nespal. Hrůzou. Druhý den jsem se do toho dal. Najal jsem si starý kulečníkový sál. Ukázal jsem v bance smlouvu na ty podložky a nájemní smlouvu. Půjčili mi pár dolarů, abych si mohl koupit vyřazené stroje. Pak jsem si najal dva chlapy. Všichni tři společně jsme instalovali stroje. Oni na nich začali makat a já se dal do shánění dalších kšeftů.“ Zamyšleně dodal: „Od té doby nedělám nic jiného než sháním.“

„Jsi zkrátka detroitská sága,“ řekl Brett. Znal Kreiselův impozantní dům v Grosse Pionte a půl tuctu jeho podniků, kde se pracuje na plné obrátky. Je mezi nimi ještě stále i ten starý kulečníkový sál. Při střízlivém odhadu musí mít Hank Kreisel dva nebo tři milióny dolarů. „Ten tvůj známý z nákupu,“ řekl Brett. „Ten, co ti dal první objednávku. Viděl ses s ním od té doby?“

„Ovšem. Pořád tam pracuje. Na stejném místě. Brzo půjde do penze. Tu a tam mu koupím něco k jídlu.“

„Co je to sága?“ ozvala se Elsie.

„To je chlap, který se zastaví až na úplným konci,“ řekl jí Kreisel.

„To je legenda,“ řekl Brett.

Kreisel zavrtěl hlavou. „Ne. To ještě nejsem.“

Náhle byl velice vážný a zamyšlený. Tak ho Brett ještě neznal. Když se zase ozval, mluvil pomaleji, ne tak přerývaně. „Mám v hlavě jednu věc. Kdyby se povedla, možná by si lidi o mně opravdu začali vymýšlet legendy.“ Uvědomil si, že vzbudil Brettovu zvědavost, a znova zavrtěl hlavou. „Teď ne. Jednou ti to možná povím.“ Opět se mu vrátila dobrá nálada: „No, a tak jsem začal dělat autosoučástky, a taky blbosti. Ale brzo jsem se zorientoval. Za prvé musíš zjistit, kde jsou slabiny trhu. Místa, kde je nejslabší konkurence. Vykašlal jsem se tedy na součástky pro montáž nových aut. Tam je moc velká tlačenice. Skočil jsem na výrobu náhradních dílů, na součástky pro autoservis. Ale dělám jen takové, co nejsou umístěny výš než padesát centimetrů nad zemí. Většinou na přední a zadní části auta. A co jsou lacinější než deset dolarů.“

„Proč tahle omezení?“

Kreisel se s převahou ušklíbl: „Při malé havárii se auto většinou rozbije vpředu nebo vzadu. A nejvíc se rozseká právě tak do půl metru od země. To znamená větší poptávku a větší objednávky. Máš zlatý důl.“

„A ten desetidolarový limit?“

„Dejme tomu, že něco opravuješ. To něco je poškozené. Když to stojí víc než deset dolarů, pokusíš se to spravit. Když je to lacinější, prostě tu rozbitou část vyhodíš a dáš tam novou. A to je něco pro mě. Zase zlatý důl.“ Bylo to tak geniálně jednoduché, že se Brett hlasitě rozesmál. „Později jsem se pustil do výroby pomocných zařízení. A ještě něco jsem se naučil. Začal jsem dělat pro armádu.“

„Proč?“

„Lidem se do toho většinou nechce. Bojí se toho. Obyčejně jsou termíny krátké a zisk malý. Ale je to cesta k větším soustům. A berňák je na člověka hodnější. Spousta daňových výhod. Veřejně by to nepřiznali.“ Kreisel se pobaveně rozhlédl po své „spojovací kanceláři“. „Jenže já to vím.“

„Elsie má pravdu. Víš toho opravdu hodně.“ Brett mrkl na hodinky a vstal: „Musím letět do té naší vozovny. Dík za oběd, Elsie.“ Elsie také vstala, přistoupila k němu a vzala ho za ruku. Uvědomil si její blízkost, teplo, které vyzařovalo přes její tenké šaty. Trošku se od něho odtáhla a pak se opět přitiskla. Byla to náhoda? Těžko. Brett ucítil jemnou vůni jejích vlasů a přepadla ho závist. Záviděl Hankovi Kreiselovi to, co zažije, jen co on vytáhne paty.

„Přijď, jak budeš mít chuť,“ řekla Elsie tiše. „Hanku! Slyšel jsi to pozvání?“

Starší muž se demonstrativně podíval na druhou stranu a nevlídně zabručel: „Jestli je přijmeš, tak dávej pozor, abych se o tom nedověděl.“

Kreisel doprovodil Bretta k východu a Elsie se vrátila do pokoje.

„To rande s Adamem ti domluvím,“ pravil Brett. „Zítra ti brnknu.“

„Prima.“ Podali si ruce. „A pokud jde o tu druhou věc,“ řekl Kreisel, „myslel jsem to vážně. Mně o tom ovšem neříkej. Jasné?“

„Jasné.“ Brett znal telefonní číslo tohoto bytu zpaměti. V seznamu se nevyskytovalo. Chystal se zavolat Elsii hned druhý den.

Když se za Brettem zavřely dveře výtahu, Kreisel se vrátil do bytu a zamkl. Elsie na něho čekala v ložnici. Svlékla si šaty a oblékla průsvitné mini-kimono, stažené hedvábným páskem. Tmavé rozpuštěné vlasy jí padaly na ramena. Usmívala se a v očích jí blýskala touha. Lehce se políbili. Pomalu rozvázal opasek, rozhalil kimono a objal ji. Po chvíli ho Elsie začala svlékat, velice pomalu. Každou část oděvu pečlivě složila. Hank ji – stejně jako mnoho žen před ní – naučil, že to vůbec není projev podřízenosti, ale obřad. Obřad, který má v Detroitu stejné poslání jako na Dálném východě, kde si jej osvojil: vzájemné vybičování k touze po rozkoši. Lehli si. Elsie podala Hankovi kimono happi a on do něho vklouzl. Bylo to jedno z několika, která si přivezl z Japonska. Dlouhým používáním už bylo odřené, ale stále ještě sloužilo jako důkaz východní moudrosti: kousek volné, lehké látky zvyšuje při pohlavní styku blízkost obou partnerů i jejich vzájemný požitek.

„Miluj mě, miláčku,“ zašeptal.

„Miluj mě, Hanku,“ zasténala tiše.

Udělal, co chtěla.

„VÍŠ, HOLKA, z čeho je udělanej celej tenhle všivej svět?“ zeptal se Rollie Knight včera May Lou. May Lou mlčela, a tak Rollie na svou otázku odpověděl sám: „Z lumpáren. Z ničeho jinýho než z lumpáren!“

Tuto poznámku vyvolaly události v montážním závodě, kde teď Rollie pracoval. Dnes mu tam začínal už sedmý pracovní týden, ale Rollie si to ani neuvědomil. K novinkám v jeho životě patřila i May Lou. Byla to kočka (jak se Rollie vyjádřil), s níž se vyspal o jednom víkendu, když roztáčel jednu ze svých prvních výplat. Před několika dny se dali dohromady a najali si dva pokoje v činžáku na Blaine avenue nedaleko Dvanácté ulice.

May Lou tu teď trávila celé dny a potýkala se s kuchyňskými hrnci, nábytkem a záclonkami. Snášela do hnízda, jak to charakterizoval jakýsi Rollieho kamarád z hospody. Rollie se mu tehdy vychechtal a dosud ty hospodyňské pudy May Lou nebral vážně. Ale dával jí peníze a May Lou za ně vedla společnou domácnost. A aby jí ty peníze mohl dávat, musel většinu dní v týdnu opravdu chodit do továrny.

Za tuto příležitost – když do prvního zaškolovacího kursu přestal chodit – vděčil Rollie podle vlastních slov nějakýmu strejčkovi Tomovi, velkýmu negrovi v parádním ohozu, který za ním jednou přišel a řekl, že se jmenuje Leonard Wingate. To bylo ještě v Rollieho podnájmu ve vnitřním městě. Návštěva začala velkým povykem. Rollie tomu chlapíkovi poradil, aby se koukal ztratit, aby se šel bodnout, že už toho má plný zuby. Jenže ten strejček Tom se nedal vyhodit. Začal Rolliemu vykládat o tom tlustým bílým instruktorským parchantovi, jak švindloval se šekama a jak ho lapli. Rollie s vyvalenýma očima poslouchal. Potom však položil otázku a Wingate přiznal, že toho tlustýho bílýho parchanta do lapáku nestrčej. Kdyby to byl černoch, seděl by za něco takovýho, až by byl ještě černější. Což dokazuje, že veškerý kecání o spravedlnosti je lumpárna. Nic jinýho než lumpárna. I ten strejček Tom, Wingate, s tím souhlasil. Rolliemu to jeho přiznání tak vyrazilo dech, že aniž si vlastně pořádně uvědomil, co dělá, slíbil, že se vrátí do práce. Leonard Wingate taky Rolliemu řekl, že do zaškolovacího kursu už chodit nemusí. Prohlídl si prý Rollieho záznamy, zjistil, že Rollie je bystrý a chápavý člověk, a tak prý od příštího pondělka může rovnou začít makat na montážní lince. To byla ovšem podle Rollieho další lumpárna. Místo aby mu dali práci na jednom stanovišti, kterou by se mohl naučit, řekli mu, že bude dělat náhradníka, děvečku pro všechno. To znamená lítat jako blázen sem a tam, kde je zrovna potřeba. Jen co si zvykl na jeden úkon, už ho hnali dělat něco jiného, a znova a znova, až se mu z toho točila hlava. Takhle to vypadalo celé dva první týdny. Pokyny, které mu dávali, nestály ani za řeč, nevěděl pořádně, co má dělat teď a co za minutu. Ne že by mu na tom bůhvíjak záleželo. Ten bílej negr Wingate říkal sice všelicos, ale Rollie Knight stejně nic dobrého nečekal. Byl to ovšem další důkaz, že hlaváči toho moc naslibujou a nikdy nic nespínej. Prostě – lumpárna! A samozřejmě mu nikdo neřekl, vůbec nikdo, jak rychle se taková montážní linka plazí dopředu. Na to musel přijít sám – musel to zažít na vlastní kůži.

V den, kdy Rollie nastoupil do práce a montážní linku poprvé zahlédl, zdálo se mu, že se šine rychlostí hlemýždího pohřebního průvodu. Přišel tenkrát do továrny brzo, na denní směnu. Hned na začátku ho vyděsily obrovské rozměry té robotárny a husté zástupy lidí, které se do ní valily v autech, autobusech, ve všech dopravních prostředcích, jaké si člověk jen dovede představit. Kromě Rollieho každý z nich věděl, kam se tak žene a proč. Nakonec však i on našel cestu do jedné z kanceláří a odtud ho poslali do velké budovy s kovovou střechou. Byla čistší, než předpokládal, ale strašně hlučná. Páni, to byl rámus! Valil se na člověka ze všech stran jako sto bigbeatových kapel dohromady. Budovou se plazila montážní linka, její začátek a konec nebylo vidět. A zdálo se, že každý z těch chlapů a holek (mezi muži tu pracovalo i několik žen) má fůru času, aby udělal to, co udělat má, chvilku si vydechl a dal se do dalšího auta. Kliďánko! Pro našince, kterej má za ušima, to bude sranda!

Za necelou hodinu Rollie poznal, že se ošklivě zmýlil. Před ním ostatně udělaly stejnou zkušenost tisícovky jeho předchůdců. Dílovedoucí, kterému ho předhodili, se krátce zeptal: „Číslo?“ Byl to mladý běloch se začínající pleší, ale měl utrápený výraz muže středních let. Držel v ruce připravenou tužku, a když Rollie zaváhal, řekl podrážděně: „Legitimaci sociální peče!“ Nakonec Rollie po dlouhém šacování našel cedulku, kterou dostal v osobním oddělení. Bylo na ní číslo. Dílovedoucí si je netrpělivě opsal. Bylo na něm vidět, že myslí na dvacet jiných věcí, kterým by se v této chvíli měl věnovat. Ukázal na čtyři poslední číslice: 6469.

„Takhle se teď budeš jmenovat,“ zařval. Montážní linka se už dala do pohybu a v tom rámusu ho bylo sotva slyšet. „Zapamatuj si to!“

Rollie se ušklíbl a byl v pokušení říct, že v lapáku je to úplně stejný. Neřekl to však. Dílovedoucí mu dal znamení, aby šel za ním, a dovedl ho na pracovní místo. Pomalu se tam plazilo rozdělané auto s blýskavou světlou karoserií. Teda bourák! Rollie se jako obvykle tvářil lhostejně, ale srdce se mu přece jen rozbušilo trochu rychleji.

Dílovedoucí mu zařval do ucha: „Do podvozku a do kufru umístíš tři šrouby. Tady, tady a tady. Šrouby jsou támhle v tý krabici. Tady máš elektrickej montážní klíč.“ Dal jej Rolliemu do ruky. „Jasný?“

Rollie si nebyl jistý, jestli je mu to jasné. Dílovedoucí poklepal na rameno dělníkovi, který pracoval vedle. „Ukaž mu, jak se to dělá. Bude tu místo tebe. Ty půjdeš na odpružení předních kol. Pospěš si!“

Dílovedoucí odešel. Vypadal skutečně mnohem starší než opravdu byl.

„Tak koukej, šéfe.“ Dělník vzal z krabice hrst šroubů a otvorem pro přední dveře vlezl do plazícího se auta. Rollie z něho viděl jen nohy a přívodní kabel jeho montážního klíče. Strčil za ním do auta hlavu, aby aspoň zahlédl, co tam dělá, ale chlapík už odtamtud pozpátku vylézal a vrazil do něho. „Dávej bacha, šéfe!“ Přešel k zadní části vozu a s dvěma dalšími šrouby a s klíčem v ruce se nahnul do otevřeného prostoru pro zavazadla. „Už chápeš?“ zařval na Rollieho. Upevnil šrouby ještě na jeden vůz. Pak vyhověl netrpělivým posunkům dílovedoucího a zmizel. Než odešel, řekl Rolliemu: „Teď je to celý tvý, šéfe.“

Všude kolem byl pekelný hluk a desítky lidí, ale Rollie se nikdy v životě necítil tak osamělý jako teď. „Hej, ty! Pohni kostrou!“ To na něho řval z druhé strany montážní linky dílovedoucí a mával rukama. Auto, na němž šrouby upevnil jeho předchůdce, už bylo pryč. Navzdory zdánlivě pomalému pohybu linky se sem neuvěřitelnou rychlostí blížilo další. Jestli se v něm nepodaří upevnit šrouby Rolliemu, nikdo to za něho neudělá. Rollie popadl šroub a matici a skočil do vozu. Poslepu našel otvor, zasunul tam šroub a uvědomil si, že zapomněl klíč. Honem se pro něj vrátil. Jak se ozlomkrk hrnul do vozu, klíč mu vyklouzl a Rollie si odřel kotníky o kovovou podlážku. Podařilo se mu nasunout klíč na matici, ale než ji mohl pořádně utáhnout, přívodní kabel klíče se napnul. Auto se posunulo už příliš kupředu. Rollie nechal druhý šroub na podlaze vozu a vylezl. Na dalším voze se mu podařilo zasunout dva šrouby a pokusil se je i utáhnout, ale nebyl si jistý, jestli je utáhl dost. S následujícím autem měl větší úspěch a s dalším také. Začínal chápat, jak má zacházet s montážním klíčem, i když byl, potvora, hodně těžký. Zpotil se a znova si odřel ruku. Teprve když se od něho po lince odplazilo páté auto, Rollie si uvědomil, že má upevňovat ještě třetí šroub do zavazadlového prostoru. Polekaně se rozhlédl. Nikdo si toho nevšiml. Kousek před ním montovali z obou stran montážní linky dva chlapi kola. Měli práce nad hlavu, Rollieho vůbec nezaregistrovali.

Rollie křikl na jednoho z nich: „Poslyš! Zapomněl sem tam dát nějaký šrouby!“

Muž nejdříve ani nezvedl hlavu a zařval: „Vybodni se nato! Dělej dál. Opraváři dole na lince je tam daj.“ Za chvilku vzhlédl a dal se do smíchu: „Možná.“

Rollie začal upevňovat do každého auta i třetí šroub. Aby to stihl, musel zvýšit tempo. A musel také vždycky vlézt do prostoru pro zavazadla. Když odtud podruhé vylézal, bolestivě se praštil do hlavy o víko. Úder ho trošku omráčil, byl by si rád oddechl, ale nezadržitelně se k němu plížil další vůz a Rollie celý omámený se na něj vrhl. Začínal se učit. Především – linka se pohybuje rychleji, než se na první pohled zdá. Za druhé – ještě dotěrnější než rychlost je neúprosná pravidelnost jejího pohybu. Sune se stále vpřed, stále vpřed, nikdy se nezastaví, nikdy se nezpomalí, kašle na všechny lidské slabosti a prosby. Je to mořský příliv. Nic ji nezastaví. Jenom půlhodinová přestávka na oběd, konec směny nebo sabotáž.

Rollie se stal sabotérem druhý den. V té době prošel už několika pracovišti. Od upevňování šroubů se dostal k instalaci elektrického vedení, pak k montáži sloupků řízení a ještě později upevňoval blatníky. Včera mu někdo řekl, že je nedostatek dělníků, a proto ta panika – jako každé pondělí. V úterý bylo cítit, že na lince vykonává svou obvyklou práci více lidí, ale s Rolliem dílovedoucí dál pohazovali sem a tam a ucpávali s ním každou díru, která vznikla. Tím pádem neměl čas, aby se něco pořádně naučil, a na každém novém pracovišti mu uteklo několik aut, než si osvojil nový úkon. Když si toho všiml dílovedoucí, nedostatky někdo opravil, když ne, auto se prostě odplazilo po lince dál. Několikrát se stalo, že dílovedoucí závadu zjistil, ale nechal to být. A Rollie byl stále unavenější. Na konci první směny ho bolelo celé tělo. Odřené ruce ho pálily. Už dávno nespal tak tvrdě jako té noci a druhý den ráno se probudil jenom proto, že laciný budík od Leonarda Wingatea neodbytně drnčel. Rollie se vyhrabal z postele a vztekle přemýšlel, proč to vlastně dělá. Za chvíli stál nad otlučeným umývadlem, díval se na svůj obraz v popraskaném zrcadle a nadával si: „Ty troubo, ty blbče, zalez zpátky do pelechu a dej si dvacet! Co blbneš, ty blboune? Chceš, aby z tebe byl bílej negr?“ S opovržením se nad sebou zamračil, ale do postele se nevrátil. Místo toho šel znova do továrny. Po poledni se únava projevila nejhůř. Hodinu v jednom kuse zíval.

Jeden mladý černý dělník s módním africkým účesem – bohatou natupírovanou hřívou černých vlasů – mu řekl: „Člověče, ty chrápeš vestoje.“ Oba měli za úkol usazování motorů na podvozky.

Rollie se zašklebil: „Samý kola, samý kola. Točí se mi z nich kebule.“

„Potřebuješ si trochu dáchnout, člověče. Kdyby se ta mrzácká linka zastavila, nebylo by to špatný, co?“

„Ta se asi nezastaví nikdá.“

Zavezli blok motoru nad přední část dalšího auta, nasunuli hnací hřídel do nástavce převodovky, jako když se spojují dva vagóny, a pak motor uvolnili ze závěsu. Další dělníci na lince jej přišroubují.

Dělník s africkým účesem se naklonil k Rolliemu: „Chceš, aby se ta mrcha zastavila? Myslím to vážně!“

„Jasně, že jo.“ Rollie netoužil po žádném hloupém řečnění. Chtělo se mu jen zavřít oči a spát.

„Já nekecám! Koukej.“ Dělník se opatrně rozhlédl a pak otevřel sevřenou pěst. Na dlani mu ležel čtyřpalcový černý ocelový šroub. „Vem si to.“

„Proč?“

„Dělej, co říkám. Hoď to tamhle!“ Ukázal na drážku v betonové podlaze pod jejich nohama, v níž se pohyboval řetězový pohon montážní linky, obrovská zvětšenina řetězu jízdního kola. Táhl se po celé délce montážní linky tam i zpět a uváděl částečně zmontované vozy do jejich stejnoměrného nezadržitelného pohybu. V některých místech mizel pod podlahou, jinde se zdvihal o několik pater výš, procházel stříkacími boxy, kontrolními komorami, nebo prostě měnil směr. Při změně směru vždycky zařinčel na ozubených kolech. Proč ne, krucinál? pomyslel si Rollie. I takováhle blbost trošku popožene čas, pomůže přečkat tenhle den. Hodil šroub do drážky. Nestalo se nic. Šroub se vezl po hnacím řetězu pomalu kupředu a během necelé minuty zmizel Rolliemu z dohledu.

Teprve teď si uvědomil, že dělníci kolem – většinou černoši – zvedají hlavy a šklebí se na něho. Celý zmatený viděl, že na něco netrpělivě čekají. Na co? Náhle se montážní linka zastavila. Zastavila se zcela znenadání, nepředcházel tomu žádný varovný zvuk ani náraz. Došlo k tomu tak neznatelně, že si toho někteří dělníci zabraní do práce povšimli teprve po několika vteřinách. Asi deset vteřin byl klid. Dělníci kolem Rollieho se teď už šklebili od ucha k uchu. Pak se rozpoutalo hotové peklo. Rozdrnčely se poplachové zvonky. Od přední části linky zazněly rozčilené výkřiky. Krátce nato se kdesi v hloubi závodu slabě rozkvílela siréna a zněla stále blíž a stále silněji. Starší dělníci, kteří potají pozorovali rozmluvu Rollieho s jeho vlasatým kolegou, věděli, co se stalo. Nejbližší ozubené kolo řetězového pohonu bylo asi sto metrů za pracovištěm Rollieho Knighta. Až do toho místa se nic nedělo, řetěz pouze unášel Rollieho šroub kupředu. Pak se však šroub zaklínil mezi řetěz a ozubené kolo a něco muselo povolit. Jeden článek řetězu praskl. Hnací řetěz se přetrhl. Montážní linka se zastavila. Sedm set dělníků rázem nemělo co dělat. Mzda jim šla podle dohody uzavřené mezi podnikem a odborovou organizací dál a oni čekali, až se linka zase rozběhne. Ubíhaly vteřiny. Zvuk sirény se rychle blížil. Všichni, kdo se pohybovali v široké uličce podél linky – dozorci, chlapi, kteří vozili materiál, poslíčci a všichni ostatní – rychle uskakovali na obě strany. Ostatní vnitropodniková doprava, vysokozdvižné a manipulační vozíky, automatické dopravníky – všechno zajelo stranou a zastavilo. Za ohybem linky se vyřítila žlutá dodávka s blikajícím červeným světlem. Byla to pojízdná havarijní opravárna s trojčlennou posádkou, vyzbrojená nástroji a svářecím agregátem. Jeden člen posádky řídil, plynový pedál sešlápnutý až k podlaze, druzí dva viseli na postranních stupačkách a drželi se ocelových lahví se stlačeným vzduchem a zadní části vozidla. Vpředu na lince jim jeden z dílovedoucích zdviženýma rukama dával znamení, kde došlo k poruše. Dodávka se přehnala kolem pracoviště Rollieho Knighta – rozmazaná žlutočervená šmouha a zaječení sirény. Rychle zpomalila a zůstala stát. Posádka se vyřítila z vozu.

Neplánované zastavení linky znamená v každém montážním závodě havárii, srovnatelnou jenom s vypuknutím požáru. Ztráta produkce za každou minutu dosahuje obrovských částek na mzdách, administrativě, na zvýšených výrobních nákladech. A jsou to peníze, které jsou nenávratně ztraceny. Jinak řečeno – když montážní linka běží, sjede z ní nový vůz zhruba každých pětapadesát vteřin. Při havárii se tedy ztráta za tuto dobu rovná ceně jednoho celého automobilu. Proto je nejdůležitějším úkolem nejdříve co nejrychleji uvést linku znovu do provozu, a teprve potom se zajímat, co se vlastně stalo. Posádka havarijního vozu byla na takovéto nepředvídané nehody zvyklá a věděla, co má dělat. Našli místo, kde se hnací řetěz přetrhl, odstranili zlomený článek a nahradili jej novým. Jen co dodávka zastavila, už vzplanuly jejich acetylénové hořáky.

Byla to kvapná práce. Když bylo třeba, opraváři našli nějaké improvizované řešení, jenom aby se linka pokud možno okamžitě rozběhla. Teprve později, při střídání směn nebo během polední přestávky, opravené místo řádně překontrolují a spraví je opravdu odborně. Jeden z opravářů dal znamení dílovedoucímu – Franku Parklandovi – který měl telefonické spojení s nejbližším kontrolním stanovištěm. „Jedem!“ Parkland předal pokyn. Automatický jistič při poruše okamžitě vypnul proud. Teď jej na kontrolním stanovišti opět zapojili. Hnací řetěz zarachotil na ozubených kolech a dal se do pohybu. Montážní linka se pohnula. Sedm set dělníků, z nichž většina měla radost z krátké přestávky, se opět dalo do práce. Od zastavení linky uplynuly čtyři minuty pětapadesát vteřin. Představovalo to ztrátu pěti a půl vozu, čili více než šesti tisíc dolarů.

Rollie Knight, teď už pořádně vyděšený, přesně nevěděl, co se stalo. Brzo se to dověděl. Dílovedoucí Frank Parkland, kostnatý muž se širokými rameny, zamračeně kráčel proti pohybu linky. V ruce držel zakroucený čtyřpalcový šroub, který mu předal jeden z opravářů. Zastavoval se na jednotlivých pracovištích, vyptával se a ukazoval rozmandlovaný šroub.

„Dostal se tam v tomhle úseku. Určitě. Někde tady, mezi dvěma vodícími koly. Kdo to udělal? Kdo to viděl?“

Chlapi jen vrtěli hlavou. Frank Parkland postupoval dál a všem kladl stejné otázky. Když došel k pracovišti, kde se usazovaly motory, vlasatý černoch se začal svíjet smíchy. Smál se tak, že skoro nemohl mluvit.

Ukázal na Rollieho Knighta a řekl přerývaně: „To byl on, pane dílovedoucí. Já ho viděl.“

Ostatní kolem se taky prohýbali smíchy. Smáli se Rolliemu, ale on podvědomě poznal, že to není zlomyslný smích. Jde prostě o legraci, o rozptýlení, o malé darebáctví. Koho zajímá, jaké to bude mít následky? Vždyť linka stála jenom pár minut. Rollie se také začal šklebit, ale pak si všiml Parklandova pohledu a smích mu zmrzl na rtech.

Parkland ho probodával očima: „Tos udělal ty? Tys tam hodil ten šroub?“

Rollieho prozradila jeho tvář. Poděšeně zakoulel očima. Náhlá hrůza spojená s únavou ho prostoupila natolik, že v něm nezůstalo ani nejmenší místečko pro obvyklou furiantskou drzost.

„Ven!“ nařídil mu Parkland.

Rollie Knight se odšoural od linky. Dílovedoucí pohybem ruky poslal na jeho místo náhradníka. „Číslo?“ Rollie zakoktal číslo z legitimace sociální péče, které si den předtím zapamatoval. Parkland si zamračeně zapsal rovněž jeho jméno. „Ty jsi nováček, co?“

„Jo.“

Kristaboha, je to pořád stejný. Samý vyptávání a nekonečný kecání. I když běloch člověka kope do zadku, musí to zabalit do těch svejch lumpáren.

„Dopustil ses sabotáže. Víš, co to znamená?“

Rollie pokrčil rameny. Neměl ani tušení, co je to „sabotáž“, ale zvuk toho slova se mu nelíbil. Přijal fakt, že dostane kopačky se stejnou odevzdaností jako před několika týdny. Teď už ho zajímala jenom jedna věc: Co mu ještě můžou přišít? Tenhle šašek je tak rozpálenej, že mu to jistě bude chtít ještě osladit.

„Franku, jde sem pan Zaleski,“ řekl někdo za Parklandem.

Dílovedoucí se otočil. Zavalitý náměstek ředitele už byl pár kroků od něho. „Co to bylo, Franku?“

„Tohle, Matte.“ Parkland mu ukázal pokroucený šroub.

„Sabotáž?“

„To právě zjišťuju.“

Parkland, odpověděl tak, že Zaleskému bylo jasné, že říká: Nepleť se mi do toho!

„Dobře.“ Zaleski si chladně změřil Rollieho Knighta. Jestli to byla sabotáž, tak ten chlap poletí. V tomhle budou odbory stát za námi, to víš. „Dej mi pak zprávu, Franku.“ Kývl na pozdrav a odešel.

Frank Parkland sám dost dobře nevěděl, proč tohohle chlapíka před sebou rovnou neoznačil za sabotéra. Mohl to udělat. Mohl ho okamžitě vyhodit. Žádné komplikace by z toho nebyly. Ale zdálo se mu to všechno najednou nějak až příliš jednoduché. Tenhle malý hubeňour vypadá spíš na oběť než na darebáka. Člověk, který se vyzná v tlačenici, by se rozhodně nedal tak lehko nachytat.

Natáhl k němu ruku s pokrouceným šroubem: „Věděl jsi, co to udělá?“

Rollie vzhlédl k Parklandovi, který se tyčil nad ním. Za normálních okolností by mu odpověděl jen nenávistným pohledem, ale teď byl příliš unavený i na tohle. Zavrtěl hlavou.

„Tak teď to víš.“

Rolliemu prolétla hlavou vzpomínka na výkřiky, pekelný shon, sirénu, blýskající červené světlo a nedokázal se přemoci.

„To tedy jo, člověče,“ zašklebil se.

„Naved tě někdo?“

Rollie cítil v zádech pohledy dělníků na lince, kteří se už dávno nesmáli.

„Kdopak to byl?“ naléhal dílovedoucí. Rollie mlčel. „Byl to ten, co tě prásknul?“

Vlasatý černoch se skláněl nad dalším motorem. Rollie zavrtěl hlavou. Tomu chlapovi to dá vyžrat, až se to hodí. Ale ne takhle.

„Tak dobře.“ řekl Parkland. „Nevím, ale zdá se mi, žes někomu naletěl. Ačkoliv možná že jsem zrovna teď naletěl já tobě.“ Dílovedoucí se na Rollieho ostře podíval. To, co řekl dál, se mu neříkalo lehce. „Ohlásím to jako nehodu. Ale dám si na tebe pozor, to si pamatuj. Vrať se do práce,“ řekl pak stroze.

Rollie ke svému obrovskému překvapení dokončil směnu tím, že upevňoval podložky pod přístrojové desky. Věděl ovšem, že tím to nekončí. Příští den se stal terčem uznalých pohledů ostatních dělníků na lince. A také terčem vtipů. Nejdřív to byly vtipy dobromyslné, ale on dobře věděl, že budou čím dál tím hrubší, jestli se po fabrice roznese, že Rollie Knight je blbeček, který se nedovede bránit a z kterého si každý může beztrestně utahovat. Chudákovi, který si získá takovouhle reputaci, to může pořádně zkomplikovat život. Práce na montážní lince je jednotvárná a lidi tu jsou vděční za každé rozptýlení, i když je sebesurovější.

Čtvrtý den Rollieho zaměstnání byla o polední přestávce v kantýně jako vždy tlačenice. Nahrnulo se tam od linky několik stovek chlapů, každý z nich se snažil co nejdřív urvat podnos s jídlem, rychle je shltnout a zajít si na záchod. Ti rozmazlenější ze sebe ještě v běhu smyli špínu a mastnotu (mýt se před jídlem není praktické) a honem se zase vraceli na pracoviště. Na všechno měli jen třicet minut.

Ve frontě před výdejnou jídla uviděl Rollie vlasatého černocha, obklopeného houfem kamarádů. O něčem se domlouvali, smáli se a pokukovali po Rolliem. Za pár minut si Rollie odnášel ke stolu podnos s jídlem a náhle do něho kdosi hrubě vrazil tak, že všechno, zač právě zaplatil, se zřítilo na zem. Houf lidí to okamžitě rozšlapal. Zdánlivě to byla náhoda, ale Rollie pochopil, oč jde. Ten den nejedl. Už na to neměl čas. Současně s tím nárazem zaslechl cvaknutí a zahlédl zablýsknutí nože. Příště, pochopil Rollie, ho ten nůž škrábne, nebo třeba i bodne. Nelámal si hlavu s tím, že je to nelogické a nespravedlivé. Továrna, kde pracují tisíce dělníků, je džungle a vládnou v ní zákony džungle. Zbývá mu jen jedno: vyčíhat si pravou chvíli a dokázat, že se dovede bránit.

Rollie s tím nespěchal, i když mu bylo jasné, že čas pracuje proti němu. Cítil, že příležitost se brzo naskytne sama. A nemýlil se. Poslední den pracovního týdne, v pátek, poslali Rollieho opět ukládat motory na podvozek. Tentokrát ho přidělili k staršímu dělníkovi. Vlasatý černoch dělal na vedlejším pracovišti.

„Páni, koukejte, co se to sem plazí,“ zvolal, když se k nim Rollie připojil chvilku před koncem polední přestávky. „Tak co? Budem si zas moct dáchnout?“

Plácl Rollieho do zad a všichni kolem zařvali smíchy. Kdosi ho plácl z druhé strany. Bylo to jakoby dobrosrdečné poplácání, ale tak silné, že se slaboučký Rollie zapotácel. Příležitost k pomstě, na niž čekal, se objevila asi za hodinu. Celou tu dobu dělal Rollie Knight svou práci, ale současně pozorně sledoval pohyby ostatních. Byly to stále stejné pohyby, jen občas došlo k nepatrné změně.

Každý motor se spouštěl na podvozek shora na řetězu kladkostroje, který se ovládal třemi knoflíky – NAHORU, STOP, DOLŮ. Tlačítkové ovládání viselo na silném elektrickém kabelu nad pracovištěm. Obsluhoval je obvykle starší dělník, ale Rollie to uměl také. Třetí dělník – v tomto případě vlasatý černoch – se pohyboval mezi dvěma sousedními pracovišti a pomáhal tam, kde bylo zapotřebí. Celý tým pracoval rychle, ale každý motor usazovali velmi opatrně a těsně předtím, než dosedl na podvozek, dával každý chlap velký pozor, aby pod ním nezapomněl ruku.

V této chvíli byl jeden z motorů už skoro na svém místě, ale jeho palivové a podtlakové potrubí se zamotalo do přední příčky podvozku. To se někdy stávalo. Vlasatý černoch se sehnul a sáhl pod motor, aby hadice uvolnil. Ruce Rollieho a staršího dělníka byly v bezpečí. Rollie nenápadně couvl, zvedl ruku a stiskl tlačítko s nápisem DOLŮ. V tomtéž okamžiku se ozvala silná rána, ohlašující, že půl tuny motoru s převodovkou pevně dosedlo na podvozek. Rollie pustil tlačítko a odstoupil.

Vlasatý dělník na zlomek vteřiny oněměl, jenom se nevěřícím pohledem díval na svou ruku. Prsty neviděl, byly pod blokem motoru. Pak zařval – znova a znova. Pronikavé zaječení plné bolesti a hrůzy přehlušilo všechny ostatní zvuky, takže chlapi v okruhu padesáti metrů zvedli hlavy a polekaně se začali rozhlížet, co se děje. Pekelný řev nepřestal, ani když kdosi zapnul poplašné zařízení a zastavil linku a jiný zase tlačítkem NAHORU zdvihl motor. V nářku vlasatého černocha zazněl nový mučivý tón a ti, co stáli nejblíž, zírali s hrůzou na kaši z krve a roztříštěných kostí, která ještě před několika vteřinami měla formu prstů. Zraněnému se podlomila kolena a dva muži přiskočili a zachytili ho. Tvář měl zkřivenou bolestí a po tváři mu stékaly slzy. Vydával nesrozumitelné zvířecí steny.

Třetí dělník, bílý jako smrt, se natáhl a uvolnil rozdrcenou ruku od podvozku. Kus krvavé kaše tam zůstal. Kdosi to setřel a montážní linka se znovu dala do pohybu. Zraněného odnesli na nosítkách. Jeho řev pomalu slábl, jak začalo účinkovat morfium. Vstříkla mu je ošetřovatelka, kterou rychle přivolali ze závodní ordinace. Narychlo mu také obvázala rozdrcenou ruku. Když teď doprovázela nosítka k sanitce, která čekala před budovou, měla bílý plášť samou krev. Nikdo z dělníků se na Rollieho ani nepodíval. Za pár minut nastoupili za ty, kteří byli nehodě nejblíž, náhradníci a dílovedoucí.

Frank Parkland a bezpečnostní technik začali s výslechem. Přišel i důvěrník odborové organizace. Chtěli vědět, co se vlastně stalo. Nikdo to zřejmě nevěděl. Ti, co to vědět mohli, tvrdili, že se v okamžiku neštěstí dívali jinam.

„To není možné,“ řekl Parkland. Upřeně se zadíval na Rollieho Knighta. „Někdo to přece vidět musel.“

„Kdo stisknul tlačítko?“ zeptal se bezpečnostní technik.

Nikdo neodpověděl. Chlapi jen rozpačitě přešlapovali a dívali se stranou.

„Někdo ho přece stisknul,“ řekl Frank Parkland. „Kdo to byl?“

Všichni mlčeli. Pak se ozval Rollieho starší parťák. Vypadal teď ještě starší a ještě šedivější. Potil se tak, že mu krátké vlasy přilnuly k černé lebce jako přilepené.

„Asi já. Asi jsem, to proved já.“ Zapolykal a potom dodal tiše: „Myslel jsem, že už má ruce pryč.“

„Víte to jistě? Nebo někoho krejete?“ Parkland se znova zkoumavě zadíval na Rollieho Knighta.

„Vím to jistě,“ řekl starší dělník trošku pevnějším hlasem. Zvedl hlavu a podíval se dílovedoucímu do očí. „Byla to nehoda. Moc mně to mrzí.“

„Má vás co mrzet,“ řekl bezpečnostní technik. „Ten chlap přišel o ruku. A podívejte se na tohle!“ Ukázal na tabuli s nápisem: TENTO ZÁVOD PRACUJE UŽ 1897560 NORMOHODIN BEZ NEHODY „Teď budeme muset začít znova od nuly,“ pravil bezpečnostní technik trpce. Zdálo se, že právě toto pokládá za největší neštěstí. Rozhodné přiznání Rollieho parťáka trochu uvolnilo napětí.

„Co bude teď?“‚ zeptal se kdosi.

„Byla to nehoda, takže tím to končí,“ řekl odborový důvěrník. Obrátil se na Parklanda a na bezpečnostního technika. „Na tomhle pracovišti není zajištěna bezpečnost práce. Jestli to nedáte do pořádku, stáhneme odtud lidi.“

„Jen klid,“ ozval se Parkland. „Ještě to nikdo nedokázal.“

„Když máte zavřené oči, je nebezpečné i vstát ráno z postele,“ rozčilil se bezpečnostní technik a zamračil se na Rollieho parťáka.

V živé diskusi všichni tři odešli. Hned nato se vyslýchaní vrátili do práce a za vlasatého černocha nastoupil náhradník. Nervóznější dával pozor na ruce. Rolliemu Knightovi nikdo neřekl ani slovo, ale od tohoto okamžiku ho všichni nechali na pokoji. Bylo mu jasné, proč. Přes všechno zapírání ti, co byli nejblíž, dobře viděli, co se stalo, a Rollie si získal pověst chlapíka, s nímž je nebezpečné si zahrávat. V prvním okamžiku, když viděl rozdrcenou krvavou ruku svého trýznitele, i Rollie se vyděsil a udělalo se mu špatně od žaludku. Když však odnesli nosítka, zmizel s nimi i bezprostřední dojem z neštěstí. Rollie se nikdy ničím dlouho netrápil, a tak už další pracovní den – v pondělí po víkendu – se na to díval jako na dávnou minulost. Prostě kdysi se to stalo. Pomsty se nebál. Cítil, že navzdory zákonu džungle bylo to, co udělal, jistým drsným způsobem spravedlivé. A cítili to i ostatní, včetně parťáka, který ho svým přiznáním zachránil.

Příhoda měla následky jiného druhu. O každém, kdo na sebe nějak upoutá pozornost, se začne mluvit. Po továrně se rozšířily informace o Rollieho pobytu ve vězení. Nijak mu to však neuškodilo. Naopak. Rollie zjistil, že se aspoň v očích mladších dělníků stal čímsi jako lidovým hrdinou.

„Slyšel sem, že sis odkroutil pořádnej flák,“ obrátil se na Rollieho jeden devatenáctiletý chlapec z vnitřního města. „Dals asi těm bílejm poldům pořádně zakouřit, než tě dostali, co?“

„Nosíš bouchačku?‘“ zeptal se ho jiný mladík.

Rollie věděl, že mnoho dělníků v továrně nosí u sebe stále pistoli – údajně na obranu proti přepadením, k nimž často dochází na záchodech a na parkovištích. Rollie ovšem nic takového neměl, protože mu bylo jasné, že kdyby u člověka s jeho minulostí někdy policie našla střelnou zbraň, trest by byl opravdu mastný.

Odpověděl vyhýbavě: „Odprejskni, smrkáči!“

A to dalo vznik další pověsti: ten mrňous Knight je ozbrojený až po zuby. Mezi bojovnými mladíky mu to získalo ještě větší respekt.

„Hele, chceš marjánku?“ zeptal se ho jeden z nich.

Rollie neodmítl. Brzo i on kouřil na lince marihuanu, i když ne tak soustavně jako někteří jiný. Poznal, že mu tak pracovní den rychleji uteče a jednotvárná robota je snesitelnější. Přibližně v téže době začal hrát numera. Později, když měl příčinu o tom víc přemýšlet, si Rollie uvědomil, že drogy i numera byla jakási vstupenka do složitého a nebezpečného světa zločinu v továrně. Numera ovšem vypadala na první pohled docela nevinně. Rollie věděl, že sázení na čísla – zvláště v automobilkách – je pro obyvatele Detroitu stejně přirozené jako dýchání. Numera sice kontroluje gangsterská organizace a prokazatelně přitom podvádí, neboť pravděpodobnost výhry je tisíc ku jedné, ale přesto tato hra denně přitahuje bezpočet sázkařů, kteří sázejí nejrůznější obnosy, od pěti centů po sto dolarů a někdy i víc. Tovární dělníci obvykle sázejí po jednom dolaru denně. Dělal to i Rollie. Bez ohledu na výši sázky vybere si sázející tři libovolná čísla v naději, že tato kombinace toho dne vyjde. Pokud se jeho naděje splní, vyhraje pětsetkrát tolik, co vsadil. Někteří ovšem nesázejí na tři čísla, ale jenom na jedno, a v tom případě jsou výhry nižší.

V Detroitu zřejmě nikomu nevadí, že kombinaci, která vyhrává, vybírá sázková kancelář z těch, na něž je vsazeno nejméně. Jenom v sousedním Pontiaku, kde se šťastná čísla určují podle výsledků dostihů a vyplácejí se na ně výhry ve stejném poměru jako na závodišti, jsou numera aspoň v tomto ohledu vedena poctivě. FBI, detroitská policie a jiné státní i federální bezpečnostní orgány nadělají čas od času hodně povyku se svými raziemi proti takzvanému „detroitskému sázkovému podsvětí“. Detroit News, a Detroit Free Press uveřejňují rády články s palcovými titulky REKORDNÍ VÝSLEDKY RAZIE NA NUMERA nebo NEJVĚTŠÍ RAZIE V HISTORII USA, ale hned další den mohou všichni zájemci bez námahy sázet znova.

Rollie se brzo seznámil s tím, jak jsou v továrně numera organizována. Sázky sbírali většinou svačináři. Pod suchým hadrem ve svých basách ukrývali tradiční žluté ústřižky s typy i vybrané peníze. Ústřižky a peníze potom vynášeli z továrny tak, aby se do sázkové kanceláře dostaly do určité hodiny, obvykle do uzávěrky legálních sázek na dostihy. Rollie zjistil, že hlavním organizátorem numer v celém montážním závodě je jeden odborářský funkcionář. Zásluhou funkce, kterou zastával, se mohl nenápadně pohybovat po celé továrně.

Denně sázela většina dělníků včetně dílovedoucích a mistrů, zaměstnanci z kanceláří, a dokonce i někteří vedoucí pracovníci, jak Rollieho ujistil kdosi informovaný. Bylo to dost pravděpodobné, neboť nezákonným numerům nekladl v závodě nikdo žádné překážky. Po příhodě s rozdrcenou rukou Rollie dostal několikrát nepřímé návrhy, aby se aktivně zapojil do organizace sázek nebo do některé jiné nezákonné činnosti v továrně. Věděl, že tu vzkvétá půjčování peněz na lichvářské úroky, prodej drog a zakázané vyměňování šeků za hotovost. Byly tu i zlodějské bandy a skupiny, které organizovaly loupeže a přepadení. Rollieho trestanecká minulost, o níž teď v závodě všichni věděli, mu zaručovala oficiální postavení v podsvětí, které se přímo podílelo na zločinecké činnosti v továrně, i mezi těmi, kteří s touto činností flirtovali a doplňovali si jí své výdělky.

Jednou se vedle Rollieho na záchodě postavil obrovitý, obvykle zamlklý dělník, známý pod přezdívkou Velký Rufe, a tiše mu řekl: „Chlapi tvrdí, že umíš máknout. Měl bys vědět, že šikovnej sekáč se může vykašlat na těch pár smradlavejch centíků, co mu nadělej v týhle robotárně, a přitom bejt v balíku.“ Se spokojeným heknutím vyprázdnil svůj močový měchýř. „Tu a tam potřebujem kámoše, kterej se vyzná a hned se tak nepodělá.“ Velký Rufe zmlkl a zapnul si kalhoty, protože ke žlábku vedle nich se postavil další. Před odchodem na Rollieho kývl, což zřejmě znamenalo, že si s ním brzo hodlá promluvit ještě jednou.

K dalšímu rozhovoru však nedošlo, protože Rollie se mu začal vyhýbat na sto honů. Stejně se zachoval, když mu cosi podobného navrhl někdo jiný. Měl k tomu dva rozdílné důvody. Jednak se nepřestal bát, že případný další trest by znamenal návrat do vězení na hodně dlouhou dobu, a kromě toho se mu nedařilo nikdy tak dobře jako teď. Především měl prachy. Třeba to bylo jen pár smradlavejch centíků, ale rozhodně to bylo víc, než kdy v životě měl. Stačí mu na pitivo, na jídlo i na marihuanu, když se mu zachce. A taky na samičku May Lou, která ho možná časem začne nudit, ale zatím ho vůbec nenudí. Ne že by byla kór moc velká trefa, není žádná královna krásy a před Rolliem si to rozdávala s houfem jiných chlapů, ale své řemeslo ovládá. Rolliemu někdy stačilo, aby se na ni podíval, a už šel do vývrtky. Někdy si to spolu rozdali i třikrát za noc, zvlášť když si May Lou dala záležet a vyrukovala s triky, o kterých Rollie sice slýchal, ale nikdy je sám nezažil.

Kvůli tomu vlastně nechal May Lou, aby našla ty dva pokoje, a vůbec neprotestoval, když do nich začala snášet ta svá peříčka. Nespotřebovala na to konečně ani tak moc peněz, Rollie musel jen podepsat nějaké papíry, které přinesla. Podepisoval je lhostejně, bez čtení, a jejich byt se začal plnit kusy nábytku. Měli i barevný televizor, stejně dobrý jako v kterékoli hospodě. Na druhé straně ovšem za to za všechno platil nudnou a únavnou robotou v továrně.

Pět pracovních dnů za týden, někdy jen čtyři, a jednou dokonce jen tři. Když měl Rollie po bouřlivém víkendu kocovinu, nešel stejně jako jiní v pondělí do práce. A když chytil slinu příliš brzo, ulil se i v pátek, ale výplata mu přesto stačila na všechno, co potřeboval. Práce byla těžká a její jednotvárnost otravná. Rollie si často vzpomínal na radu, kterou mu dal na začátku jeden kolega z montážní linky: „Když jdeš do fachy, nech mozek doma.“

Přesto však to mělo i jinou stránku. Proti své vůli, navzdory vyšlapaným chodníčkům svého způsobu myšlení, které ho varovalo, aby ze sebe nedělal kořena a strejčka Toma, Rollie Knight se pomalu začínal zajímat o svou práci a dělat ji svědomitě. Hlavními příčinami byly jeho bystrá inteligence a pudová touha po učení, vlastnosti, které se u něho až dosud nikdy neměly příležitost uplatnit. Další příčinou – Rollie by to samozřejmě vehementně popřel, kdyby se mu o tom někdo zmínil – byl vztah, založený na vzájemném respektu, který vznikl mezi ním a dílovedoucím Frankem Parklandem. Po dvou incidentech, kterými Rollie Knight na sebe upozornil, se k němu Parkland nejprve choval nepřátelsky. Dával si na Rollieho pořádně pozor – a v důsledku toho se jeho nepřátelství začalo pomalu měnit v náklonnost.

Při jedné z pravidelných návštěv Matta Zaleského na montážní lince to Parkland vyjádřil takto: „Vidíte támhletoho mrňousa? První tejden jsem si myslel, že nám tu dá všem pořádně zabrat. Teď patří k mým nejlepším.“

Zaleski cosi zabručel, protože poslouchal jen na půl ucha. V poslední době se vedení továrny potýkalo s několika dalšími komplexy problémů. Patřil mezi ně požadavek zvýšit produkci, ale současně snížit výrobní náklady a zlepšit kvalitu. Tyto tři úkoly byly sice v zásadě neslučitelné, ale generální ředitelství trvalo na jejich splnění, což vůbec neprospívalo Mattovým žaludečním vředům, jeho starému vnitřnímu nepříteli. Nějaký čas se chovaly slušně, ale teď se znova přihlásila stálá nepříjemná bolest. Matt Zaleski tedy rozhodně neměl čas zajímat se o nějaké mrňousy – zajímala ho jenom statistika, kterou vytvářejí celé pluky těchto mrňousů, armáda řadových vojáků, beztvárná masa. Ostatně vinou právě tohoto přístupu k lidem jsou auta vyráběná ve Spojených státech všeobecně méně kvalitní než auta vyráběná v Německu, kde méně rigidní pracovní režim neokrádá dělníky o jejich individualitu a o pocit hrdosti z dobře vykonané práce.

Mattovi Zaleskému ovšem chyběla duševní kapacita si to uvědomit. I kdyby ji však měl změnit stávající systém prostě nebylo v jeho moci. Za těchto okolností dělal Frank Parkland co mohl. Byl to on, kdo zbavil Rollieho nepříjemného postavení náhradníka a přidělil mu stálé místo na montážní lince. I později ho sice přemísťoval na jiná pracoviště, ale aspoň to už nebylo ono dřívější neustálé splašené pobíhání z místa na místo, kdy Rollie nevěděl, co bude dělat příští hodinu. Navíc teď byly důvody Rollieho přemísťovat docela jiné a Parkland se s tím netajil: Rollie se rychle učil vykonávat stále obtížnější a složitější operace.

V tomto období Rollie objevil pozoruhodnou skutečnost: práce na montážní lince je sice většinou tvrdá a náročná, ale několik málo operací připomíná spíš sinekuru než práci. Jednou z těchto operací je instalace bezpečnostních skel. Když se na to někdo přišel podívat, dělníci na tomto pracovišti si ovšem dávali velice záležet, aby vynikla složitost jejich činnosti, a dělali spoustu zcela zbytečných pohybů, aby zdůraznili její náročnost. Rollie instaloval bezpečnostní skla jenom několik dní. Parkland ho pak poslal zpět na dolní konec montážní linky na těžší práci – odírat karoserie a dělat v nich žlábky pro uložení komplikovaných svazků vodičů. Ještě později dostal Rollie za úkol „slepou operaci“ – vůbec nejnáročnější práci na montážní lince, při níž musel vsunout a utáhnout šrouby jen po hmatu, na místech, kam nebylo vidět.

Toho dne se mu Parkland svěřil: „Tenhle systém je nadraka. Chlapi, který makají nejlíp a na který se může dílovedoucí spolehnout, dostávají nejhorší a nejhůř placenou práci. Jenže já na tyhle šrouby potřebuju někoho, o kom vím, že je tam opravdu utáhne a neodflákne to.“

Frank Parkland to řekl jen tak mimochodem. Ale Rolliemu Knightovi se stalo poprvé v životě, že s ním nadřízený promluvil jako rovný s rovným, že si mu postěžoval a upřímně a bez postranních úmyslů řekl, co si myslí. Poprvé na něho někdo nešil žádnou lumpárnu. Mělo to dva následky. Za prvé – Rollie svědomitě utáhl každý šroub, který utáhnout měl, a věnoval tomu všechnu svou manuální zručnost a fyzickou sílu, kterou teď zásluhou pravidelné životosprávy získal. Za druhé – začal si pozorně všímat Parklanda. Nepřipustil sice ani sám sobě, že by ho začal obdivovat, ale po nějaké době došel k názoru, že tenhle dílovedoucí je docela dobrý chlap, který se chová ke každému stejně – k černému jako k bílému, který drží slovo a nemá nic společného s tím svinstvem a podvody kolem. Rollieho životem prošlo velice málo lidí, o kterých by něco podobného mohl říct.

Náhle se však tato Rollieho představa zhroutila, jak se ostatně stává často, když člověk začne druhého člověka považovat za mramorovou sochu, prostou všech lidských slabostí. K Rolliemu se znova dostavil posel, který ho chtěl získat pro organizování numer. Tentokrát to byl hubený vznětlivý mladý černoch se zjizvenou tváří, jemuž v továrně říkali Tatíček Lester. Vozil materiál ze skladu a všeobecně se o něm vědělo, že přitom dělá pochůzky pro organizátory numer a pro lichváře. Říkalo se, že k jizvě, která se táhla přes celý Tatíčkův obličej, přišel tak, že jednou nemohl vrátit půjčku a lichváři ho za trest poznamenali nožem. Teď už si nevypůjčoval. Naopak pracoval pro lichváře.

Tatíček právě přivezl Rolliemu materiál, opíral se o vozík a ujišťoval Rollieho: „Těm chlapům se moc líbíš. Ale jestli si začnou myslet, že oni se nelíběj tobě, můžou tě sakramentsky zmáčknout.“

Na Rollieho to neudělalo žádný dojem. „Neroztahuj si tu hubu,“ řekl. „Vypadni.“ Už před několika týdny se rozhodl, že numera sice bude hrát, ale víc nic.

„Chlap musí něco dělat, aby ukázal, že je opravdu chlap,“ naléhal Tatíček. „A ty děláš houby.“ Jako by si náhle na něco vzpomněl, dodal: „Teda aspoň v poslední době děláš houby.“

Rollie pokrčil rameny. Bez zvláštního úmyslu, spíš jen aby něco řekl, prohlásil: „Prokristapána, jak si vůbec představuješ, že bych moh sbírat numera dílovedoucímu pod frňákem?“

V té chvíli se nedaleko objevil Frank Parkland.

„Na toho se můžeš vybodnout,“ řekl Tatíček pohrdavě. „Ten ti na paty šlapat nebude. Dostává za to zaplaceno.“

„Kecáš.“

„Vezmeš to, když ti dokážu, že nekecám?“

Rollie vylezl z auta, na kterém právě pracoval, odplivl si a vlezl do dalšího. Z jakéhosi nejasného důvodu se mu v hlavě zrodily nepříjemné pochybnosti.

„Na takový řečičky kašlu. Nejdřív to dokaž.“

Příštího dne mu to Tatíček opravdu dokázal. Přijel k Rollieho pracovišti, jako by mu tam přivezl materiál, a nenápadně mu ukázal špinavou nezalepenou obálku. Pootevřel ji, aby Rollie viděl, co je uvnitř: ústřižek žlutého papíru a dvě dvacetidolarové bankovky.

„Tak vidíš, kámoši,“ řekl Tatíček. „A teď dávej bacha!“

Zašel k Parklandovu stolku – dílovedoucí tam v té chvíli nebyl – a položil obálku pod těžítko. Pak vyhledal na lince dílovedoucího a řekl mu několik slov. Parkland přikývl. Pak se nenápadně, ale okamžitě vrátil ke svému stolku, vzal do ruky obálku, mrkl dovnitř a vsunul ji do kapsy.

Rolliemu, který ho pozoroval, to stačilo. Bylo mu naprosto jasné, že Parkland přijímá úplatky. Zbytek toho dne pracoval Rollie méně svědomitě, některé šrouby vůbec nezasunul a některé neutáhl. Co na tom záleží, krucinál? Lámal si hlavu, proč mu to tak vyrazilo dech. Copak nevěděl, že všecko je svinstvo? A vždycky bylo, lidi jsou kurvy. V továrně, všude. Vzpomněl si na instruktora, který mu podstrčil k podepsání šeky, a pak ukradl Rollieho peníze. A peníze ostatních maníků z kursu. Nejdřív ten instruktor. Teď Parkland. Tak proč by on, Rollie Knight, měl být jiný?

Toho večera Rollie řekl May Lou: „Víš, holka, z čeho je udělanej celej tenhle všivej svět? Z lumpáren. Z ničeho jinýho než z lumpáren.“

Koncem týdne začal pracovat pro gang, který v továrně organizoval numera.

SEVERNÍ ČÁST MICHIGANU kolem Higginsova jezera označuje místní obchodní komora v propagačních letácích jako „Zemi her a radovánek“. Adam Trenton, Brett DeLosanto a ostatní, kdo trávili koncem května víkend v chatě Hanka Kreisela, zjistili, že tento reklamní slogan nepřehání. Kreiselova „chata“ – ve skutečnosti prostorný, luxusně zařízený lovecký zámeček s mnoha ložnicemi – ležela na západním pobřeží horní části Higginsova jezera. Tvar jezera připomínal návštěvníkům buď burský oříšek, nebo embryo – volba přirovnání závisela zřejmě na tom, co tu ten který návštěvník zažil.

Adam našel jezero i chatu bez obtíží. Dojel sem v sobotu dopoledne sám autem přes Pontiac, Saginaw, Bay City, Midland a Harrison. Skoro celých tři sta kilometrů jel po mezistátní silnici číslo 75. Michiganská krajina mezi jednotlivými městy byla bujně zelená, na osikách se už začínalo tetelivě třpytit listí a muchovníky byly v plném květu. Vzduch byl svěží a voňavý. Z téměř bezmračného nebe zářilo slunce.

Adam byl rozmrzelý, když odjížděl z domova, ale teď cítil, jak se mu každým kilometrem jízdy na sever lepší nálada. Byl rozmrzelý proto, že se pohádal s Erikou. Když jí před několika týdny řekl, že ho Brett DeLosanto pozval na pánskou jízdu, řekla jen: „Když tam o manželky nestojí, budu si zkrátka muset taky něco najít.“ Na Adama tento věcný přístup zapůsobil tak, že se začal rozmýšlet, má-li pozvání přijmout. Tak jako tak se mu tam moc nechtělo, chtěl jenom vyhovět Brettovi, jemuž záleželo na tom, aby se Adam seznámil s jeho přítelem, dodavatelem Hankem Kreiselem. Nakonec se rozhodl, že nechá věcem volný průchod.

Erika si však na dnešek zřejmě nic nenaplánovala, a když Adam ráno vstal a začal si balit věci, zeptala se ho: „Opravdu tam musíš jet?“ Adam odpověděl, že musí, že to přece slíbil, a Erika kousavě poznamenala: „Pánská jízda – to znamená, že tam nebudou ženy, nebo že tam nebudou manželky?“

„Že tam nebudou ženy.“ Adam nevěděl, jestli říká pravdu, ale spíš měl dojem, že ne, protože podobných podniků se zúčastnil už několikrát.

„To jistě!“ Byli v kuchyni, Erika vařila kávu, a teď zlostně praštila konvicí. „A pít budete jen mléko a limonádu.“

„V každém případě to tam bude určitě příjemnější než tady,“ odsekl Adam.

„A čí je to vina, že to tu není příjemné?“

Adam ztratil nervy. „Jak to mám vědět, krucifix! Ale jestli myslíš, že moje, tak zřejmě jsem nepříjemný jenom tobě. Ostatním vůbec ne.“

„Tak si táhni za těmi ostatními!“

Erika po něm hodila kávovým šálkem – naštěstí prázdným – a Adamovi se ho – také naštěstí – podařilo chytit. Opatrně jej postavil na stůl. Vlastně možná že ho měl radši nechat spadnout na zem. Dal se totiž nad tím intermezzem do smíchu a Eriku to tak rozzuřilo, že vyběhla z kuchyně a práskla za sebou dveřmi. Adam, teď už také pořádně rozzlobený, hodil do auta pár nejnutnějších věcí a odjel.

Po třiceti kilometrech jízdy mu celá záležitost připadala směšná, jako typická manželská přeháňka se vším všudy. Věděl, že kdyby byl zůstal doma, ještě před polednem by se s Erikou smířili. Později, kousek od Saginaw, zastavil a zkusil zatelefonovat domů, ale tam se nikdo nehlásil. Erika zřejmě někam odešla. Rozhodl se tedy, že zavolá znova později.

Před chatou u Higginsova jezera přivítal Adama Hank Kreisel. V bezvadně vyžehlených šortkách a havajské košili se mu dařilo vypadat současně upraveně i nedbale. Jako vždy se držel vojensky zpříma. Vzájemně se představili a Adam pak zaparkoval své auto mezi sedmi nebo osmi jinými. Byly to všechno nejnovější luxusní modely.

„Pár lidí přijelo už včera večer,“ vysvětlil Kreisel. „Někteří ještě spí. Ostatní dorazí později.“

Vzal Adamův kufřík a vedl ho na dřevěnou krytou verandu, která se táhla po celé přední frontě chaty. Byla to solidní roubená stavba se štítem, podepřeným masivními ručně otesanými kmeny. Dole na jezeře kotvilo u plovoucího přístaviště několik motorových člunů.

„Moc se mi to tu líbí, Hanku,“ řekl Adam.

„Díky. Není to nejhorší. Ale já to nestavěl. Koupil jsem to hotové. Jeden chlápek v tom utopil všechno, co měl, a pak potřeboval peníze.“ Kreisel se pokřiveně usmál. „Ty potřebujeme všichni, ne?“

Zastavili se u jedněch dveří na verandě. Výrobce automobilových součástek je otevřel a vstoupil jako první. Dveře vedly přímo do ložnice, která se blýskala naleštěným dřevem. V krbu před širokou manželskou postelí byla připravená hranice z polen, jen ji zapálit.

„Toho si važte. V noci tu bývá chladno,“ řekl Kreisel. Přešel k oknu. „Máte odtud pěkný výhled.“

„Krásný.“

Adam stál vedle hostitele a díval se oknem na průzračně čisté jezero. Nádherně modrá barva jeho hladiny přecházela u písčitého břehu do zelenavého odstínu. Kolem Higginsova jezera se vlnily zalesněné vrchy – posledních několik kilometrů cesta sem prudce stoupala. Chata byla obklíčena překrásnými skupinami jedlí, smrků, balsamových stromů, kanadských modřínů a břízek. Podle panoramatického výhledu Adam usoudil, že zřejmě dostal nejlepší pokoj, a rád by byl věděl, proč. Byl rovněž zvědavý na ostatní hosty.

„Dejte se do pořádku a přijďte,“ pravil Hank Kreisel. „Bar je otevřený. A kuchyně taky. Snídaně, obědy a večeře se tu nepodávají. Jenom nápoje a jídlo čtyřiadvacet hodin denně. Všechno ostatní se dá zařídit.“ Otevřel dveře na protější straně pokoje a znova se pokřiveně usmál. „Máte tu dva vchody. Oba se dají zamknout. Kvůli soukromí.“

„Díky. Kdybych to potřeboval, nezapomenu na to.“

Když Kreisel odešel, Adam vybalil věci z kufříku a vyšel druhými dveřmi. Zjistil, že vedou na úzký ochoz nad ústředním obytným prostorem, který byl zařízen ve stylu lovecké chaty. Z ochozu vedla dolů do místnosti dvě kamenná schodiště, která tvořila část obrovského krbu. Adam sestoupil dolů. Obytná místnost byla prázdná, ale zvenčí zaslechl hlasy a zamířil tam. Ocitl se na prostorné terase vysoko nad jezerem. Stála tam skupina lidí v živém rozhovoru.

Jeden rozčilený hlas právě přehlušil všechny ostatní: „Namouduši, vy z autoprůmyslu mi připadáte čím dál víc jako Alenky v říši divů. Berete si k srdci každý kritický nesmysl a hned se stahujete do obrany. Tím vlastně dáváte zelenou každému exhibicionistovi, který se tváří jako sedm řeckých mudrců dohromady, ale ve skutečnosti je to jen vejtaha, který se chce dostat do novin a do televize. Jen se podívejte na ty vaše výroční schůze! Je to spíš cirkus než schůze. Nějaký blbeček si koupí jednu akcii a už se cítí povolán radit předsedovi správní rady, co má dělat. A ten tam jen sedí a žere mu to. Je to asi tak, jako kdyby se nějaký volič ze Zlámané Lhoty vypravil do Washingtonu a tam mu dali okamžitě slovo v Senátu.“

„To je něco naprosto jiného,“ řekl Adam. Nezvedl hlas, ale zjednal si přesto okamžitou pozornost. „Volič nemá právo řečnit v Senátu, ale akcionář na výroční schůzi to právo má. I když vlastní třeba jen jedinou akcii. S tím přece stojí a padá celý náš systém. A každý kritik se rozhodně nedá považovat za blázna. Kdybychom si to začali myslet a přestali poslouchat, co říkají, dostali bychom se zpátky tam, kde jsme byli před pěti lety.“

„Hej!“ zvolal Brett DeLosanto. „Slyšte tyto úvodní poznámky a hleďte, kdo přišel!“

Brett měl na sobě exotické rudožluté roucho, připomínající římskou tógu. Zcela zřejmě to byl jeho vlastní model, kupodivu zároveň krajně odvážný i praktický. Adam v dlouhých kalhotách a roláku vedle něho působil konzervativním dojmem.

Několik dalších známých ze skupinky si s Adamem potřáslo rukou, mezi nimi Pete O’Hagan, onen muž, který řečnil při Adamově příchodu. O’Hagan zastupoval v Detroitu jeden z největších týdeníků ve Spojených státech. Jeho úkolem bylo stýkat se společensky se smetánkou automobilového průmyslu a co nejvíc jí lichotit – byl to jemný, ale účinný způsob získávání inzerce. Podobná zastoupení měla v Detroitu většina velkých magazínů – Look, Life i jiné. Jejich reprezentanti mívali úzké přátelské vztahy ke generálním ředitelům a k jiným špičkám automobilové generality. Reklamní agentury to dobře věděly a jenom zřídkakdy se proti tomu pokusily něco udělat; proto když bylo čas od času třeba omezit výdaje na reklamu, velké celostátní časopisy s vlivnými kontakty na to vždycky doplatily nejméně.

Bylo typické, že O’Hagan nedal vůbec najevo rozmrzelost nad tím, že Adam tak otevřeně a ostře vystoupil proti jeho tvrzením. Byl samý úsměv.

„Pojďte, seznámím vás s ostatními,“ řekl Hank Kreisel.

Mezi hosty byl člen sněmovny reprezentantů, soudce, známý televizní herec, dva další výrobci automobilových součástek a několik vedoucích pracovníků z Adamovy společnosti, včetně tří nákupčích. Byl tu i mladý muž, který Adamovi podal ruku s příjemným úsměvem: „Smokey mi o vás vyprávěl, pane Trentone. Já jsem Pierre Flodenhale.“

„Ovšem.“ Adam si vzpomněl na mladého automobilového závodníka, kterého viděl v autosalónu Smokeyho Stephensena prodávat auta. „Jak jdou obchody?“

„Když na ně mám čas, tak docela dobře, pane Trentone.“

„Toho pana Trentona vynechte,“ navrhl mu Adam. „Jmenuju se Adam a vy Pierre. Na těch závodech v Daytona Beach jste měl ale smůlu, co?“

„To tedy ano.“ Pierre Flodenhale odhodil z čela kštici plavých vlasů a ušklíbl se. Před dvěma měsíci měl v Daytone za sebou sto osmdesát těžkých okruhů a pouhých dvacet okruhů před cílem stále vedl, ale pak zadřel motor a bylo po závodě. „Měl jsem chuť tu káru rozdupat,“ přiznal se.

„Na vašem místě bych ji asi shodil z útesu do moře.“

„Doufám, že příště dopadnu líp.“ Automobilový závodník se chlapecky usmál. Choval se stejně příjemně jako tenkrát, když si ho Adam všiml v autosalónu. „Letošní Talladega by mi mohla vyjít.“

„Přijedu se do Talladegy podívat,“ řekl Adam. „Budeme tam vystavovat koncepční orion. Budu vám držet palec.“

Za Adamem se ozval hlas Hanka Kreisela: „Adame, tohle je Stella. Je ochotná pro vás udělat všechno.“

„Například přinést vám něco k pití,“ řekla hezká mladá rudovláska vedle Adama. Měla na sobě nejmenší myslitelné bikini. „Dobrý den, pane Trentone.“

„Dobrý den.“ Adam si všiml, že nedaleko postávají další dvě děvčata, a vzpomněl si na Eričinu otázku: Pánská jízda – to znamená, že tam nebudou ženy, nebo že tam nebudou manželky?

„To jsem ráda, že se vám tak líbí moje plavky,“ obrátila se Stella na Pierra, který ji hltal očima.

„Vůbec jsem nezaregistroval, že na sobě nějaké máte,“ řekl automobilový závodník.

„Co budete pít?“ zeptala se dívka Adama. Objednal si Krvavou Mary, koktajl z ginu a rajské šťávy. „Nikam mi neutečte,“ řekla mu. „Hned se vrátím.“

„Co je to vlastně ten koncepční orion, Adame?“ zeptal se Pierre.

„Zvláštní vůz, který ukážeme veřejnosti dřív než skutečný orion. V našem oboru tomu říkáme miniosériový orion.“

„To znamená, že Talladega ještě skutečný orion neuvidí?“

„Správně,“ přikývl Adam. „Ten přijde na trh až o měsíc později. Ten koncepční se orionu jenom podobá, ale do jaké míry, to neříkáme. Budeme ho vystavovat co nejvíc. Jde nám o to, aby se o něm začalo mluvit, aby si lidi začali lámat hlavu, jak bude ten opravdický orion vypadat. Koncepční orion je zkrátka takové dráždidlo.“

„Tu roli bych svedla taky.“ ozvala se Stella.

Přinesla nápoje Adamovi i Pierrovi. Připojil se k nim člen sněmovny reprezentantů. Měl rozevláté bílé vlasy, bodré způsoby a silný, poněkud velekněžský hlas.

„Zaujal mě váš názor, pane Trentone, že automobilový průmysl má popřát sluchu svým kritikům. Mám za to, že by měl poslouchat i to, co říkají zákonodárci.“

Adam zaváhal. Měl chuť odpovědět zcela bez obalu, jako obvykle, ale uvědomil si, že tohle je společenský podnik a že je tu jako host. Zachytil pohled Hanka Kreisela, který měl zřejmě pozoruhodný dar být všude, kde se něco děje, a slyšet všechno, co za to stojí.

„Jen do toho,“ řekl Kreisel. „Malá rvačka neuškodí. Pozval jsem i jednoho lékaře.“

„Zákonodárci zatím opakují většinou jenom pitomosti lidí, kteří se chtějí dostat do novin, a vědí, že nejschůdnější cesta k tomu je nadávat na automobilový průmysl, ať to má nějaký smysl nebo ne,“ odpověděl Adam kongresmanovi. Člen sněmovny reprezentantů zrudl, když Adam pokračoval: „Jeden senátor prosazuje návrh, aby se za pět let zakázalo používat automobilů se spalovacími motory, ačkoliv nemá žádnou představu, co by je mělo nahradit. Jestli to prosadí, bude to mít jediný užitek: ten senátor nebude mít čím jezdit po světě a vykládat lidem hlouposti. Některé americké státy na nás podaly žaloby. Chtějí nás donutit, abychom stáhli všechna auta, vyrobená před rokem 1953, a udělali na nich úpravy podle norem na ochranu čistoty ovzduší, které vstoupily v platnost v Kalifornii roku 1966 a v ostatních státech až roku 1968.“

„To jsou extrémní příklady,“ zaprotestoval kongresman. Měl trošku potíže s artikulací. Sklenka, kterou držel v ruce, zřejmě toho dne nebyla první.

„Souhlasím, že to jsou extrémní příklady. Ale vystihují to, co nám říkají naši zákonodárci. A jestli se dobře pamatuju, právě toho se týkala vaše poznámka.“

Hank Kreisel se znova objevil a řekl vesele: „Přesně tak. Toho se týkala poznámka.“ Poklepal členu sněmovny reprezentantů po zádech. „Dej si pozor, Woody! Těmhle mladíkům z Detroitu to zapaluje. Na to nejsi ve Washingtonu zvyklý!“

„Představte si,“ obrátil se kongresmen k ostatním, „že když jsem s tímhle chlapem sloužil u námořní pěchoty, musel mi salutovat.“

„Jestli vám schází jenom tohle, generále…“ Hank Kreisel v elegantních šortkách se vypjal do pozoru a zasalutoval jako na přehlídce. Pak vydal rozkaz: „Stello, přines senátorovi další skleničku.“

„Nebyl jsem generál,“ řekl kongresman smutně. „Byl jsem jenom bezvýznamný plukovník. A senátor taky nejsem.“

„Bezvýznamný jsi nebyl nikdy, Woody,“ ubezpečil ho Kreisel. „A na senátora to ještě dotáhneš. Možná přes mrtvolu automobilového průmyslu.“

„Jestli mám soudit podle tebe a tohohle tvého paláce, je to zatraceně živá mrtvola.“ Kongresman se znova podíval na Adama. „Jestli máte chuť dát nám politikům ještě trošku do těla, poslužte si.“

„Ještě malinko,“ usmál se Adam. „Někteří si myslíme, že už je načase, aby naši zákonodárci udělali taky něco pozitivního. Aby jen nepapouškovali to, co říkají naši kritikové z profese.“

„Co pozitivního například?“

„Například by měli trvat na dodržování některých schválených zákonů. Vezměte třeba zákon o čistotě ovzduší. Pravda, pro nově vyrobená auta existují normy přípustného znečišťování. Většina lidí v našem průmyslu souhlasí, že je to správné, nutné a že se měly začít uplatňovat už dávno.“ Adam si všiml, že ostatní skupinky na terase se rozpadly a všichni přítomní se shromáždili kolem něho a kongresmana. „Ale vy na nás vymáháte, abychom vyrobili zařízení, které by odstranilo znečišťování, které by bylo naprosto spolehlivé a nepotřebovalo žádnou kontrolu a údržbu po celou dobu životnosti automobilů. To je nemožné. Je to stejně nelogické, jako kdybyste chtěli, aby každá jednotlivá součástka stroje fungovala perfektně a vždycky. Co je tedy potřeba? Účinný zákon, zákon, který by stanovil povinnost pravidelné kontroly zařízení na zneškodňování výfukových plynů a v nutných případech povinnost jejich opravy nebo výměny. Ale to by byl velice nepopulární zákon, protože lidé v podstatě na čistotu ovzduší kašlou. Jde jim jen o pohodlí. Proto se politikové takového zákona tolik bojí.“

„Není pravda, že na to lidi kašlou,“ řekl dotčeně kongresman. „Dostávám spoustu dopisů, které dokazují pravý opak.“

„Někteří jednotlivci to skutečně myslí vážně, ale veřejnost jako celek určitě ne,“ stál na svém Adam. „Už déle než dva roky vyrábíme zařízení na zneškodňování výfukových plynů, které se dá namontovat na starší vozy. Stojí dvacet dolarů včetně montáže a je to skutečně účinné zařízení. Zadržuje škodlivé zplodiny a čistí vzduch. Dělali jsme mu reklamu v televizi, v rozhlase, vydali jsme propagační plakáty, ale skoro nikdo to nekupuje. Jiná přídavná zařízení nebo speciality, jako třeba pneumatiky s bílým pruhem nebo stereomagnetofony, se prodávají báječně. I pro stará auta. Ale o zneškodňování výfukových plynů nikdo nestojí, to zařízení je největší ležák, jaký jsme kdy vyrobili. Zákonodárci, o kterých jste mluvil, nám dávají lekce o čistotě vzduchu, protože jim jde o hlasy voličů, ale na to zařízení kašlou taky.“

Stella a několik dalších hostů začalo sborově skandovat: „Žebírka na rožni! Žebírka na rožni!“ Hlouček kolem Adama a kongresmana prořídl. „Už bylo načase,“ prohlásil kdosi. „Hodinu jsme už nejedli.“

Pohled na plné mísy jídla, vyrovnané na stole na druhém konci terasy, nad nimiž bděl šéfkuchař ve vysoké bílé čepici, Adamovi připomněl, že kvůli té hádce s Erikou nesnídal a že má hlad. Vzpomněl si také, že by měl zavolat domů. Jeden z nákupčích s plným talířem v ruce křikl na Kreisela: „Báječná bašta, Hanku!“

„Jsem rád, že vám chutná,“ přikývl hostitel. „A kromě toho si to vaší zásluhou budu moct odečíst od daně z příjmu!“

Adam se tomu spolu s ostatními zasmál Kreisel měl pravdu. Přítomností nákupčích se tento společenský dýchánek v očích daňového úřadu změnil v obchodní jednání, takže náklady na pohoštění si Kreisel bude moci odpočítat, až bude vyplňovat přiznání k dani z příjmu za letošní rok. Není to tak docela nelogické: nákupčí automobilové společnosti přidělují každý rok objednávky v hodnotě několika miliónů dolarů a rozhodují vlastně o životě a smrti výrobců automobilových součástek, jako je Kreisel. Od dodavatelů, kterým dávali přednost, byli proto zvyklí dostávat opravdu velkorysé dary – dokonce i motorové čluny nebo zařízení do celého bytu. Teď automobilové společnosti přijímání takovýchto úplatků výslovně zakazovaly, a když se prokázalo, že někdo zákaz porušil, byl okamžitě propuštěn.

Podplácení nákupčích tím ovšem neskončilo, změnily se jen jeho formy. Jednou z nich byla pozvání na takovéto společenské dýchánky, nebo i do soukromí. Jinou formou bylo, že dodavatel nebo jeho agent zaplatil hotelový účet nákupčího, což se považovalo za naprosto bezpečné, protože při tom jeden druhému nepředával ani peníze, ani zboží a nákupčí mohl případně tvrdit, že o tom neměl ani tušení a že hotel měl poslat účet jemu.

Další široké pole možností se otevíralo dárky k vánocům. Vedení automobilových společností rozesílala každý rok v listopadu a v prosinci oběžníky po všech odděleních, jimiž se přísně zakazovalo přijímat vánoční dárky. Jenže sekretářky nákupních oddělení ve stejnou dobu a se stejnou pravidelností posílaly na požádání všem dodavatelům pečlivě vypracovaný seznam zaměstnanců s jejich adresami. Vyžádat si takový seznam bylo stejně samozřejmé jako popřát šťastné a veselé vánoce. Soukromé adresy sekretářek byly na seznamu vždycky. Nákupčí o tom údajně neměli ani tušení, ale jejich soukromé adresy se tam jaksi samozřejmě objevovaly také. Dárky, které na tyto adresy docházely, nebyly sice tak štědré jako kdysi, ale málokterý dodavatel si dovolil podstoupit to riziko a neposlat nic.

Adam stále ještě pozoroval nákupčího s plným talířem, když se vedle něho ozval měkký ženský hlas: „Adame Trentone, vy vždycky říkáte jenom to, co si myslíte?“

Obrátil se. Stála před ním mladá žena a pobaveně se na něho dívala. Adam odhadl její stáří na osmadvacet až třicet let. Zvedala k němu tvář s výraznými lícními kostmi a vlhké plné rty měla pootevřené v úsměvu. Měřila si ho inteligentníma jiskřivýma očima. Ucítil závan pižmové vůně a zaregistroval pružnou štíhlou postavu a malá pevná ňadra pod tmavomodrým plátnem šatů šitých na míru. Adam si pomyslel, že je to jedna z nejkrásnějších žen, jakou v životě spatřil. A byla černá. Ne kávově hnědá, ale černá. Její hladká jemná pokožka připomínala sytě černý eben potažený hebounkou vrstvičkou černého hedvábí. Adam potlačil okamžitý impuls vztáhnout ruku a dotknout se jí.

„Jmenuju se Rowena,“ řekla dívka. „Jak se jmenujete vy, už vím. Požádali mě, abych vám obstarala něco k jídlu.“

„Rowena… A dál?“ Vycítil, že trošku zrozpačitěla.

„Záleží na tom?“ Znova se usmála a Adam si opět uvědomil sytou červeň a vlhkost jejích rtů. „A kromě toho já jsem se vás na něco zeptala první,“ řekla Rowena. „Ještě jste mi neodpověděl.“

Adam si vzpomněl, že se ptala, jestli vždycky říká jenom to, co si myslí. „Vždycky ne. To asi nedělá nikdo z nás.“ V duchu si pomyslel: Já to teď nedělám docela určitě. Nahlas dodal: „Ale když už něco říkám, snažím se být co nejupřímnější.“

„To vím. Slyšela jsem vás mluvit. Něco takového nedělá moc lidí.“ Podívala se mu přímo do očí.

Napadlo ho, jestli tuší, jaký na něho udělala dojem. Byl si skoro jist, že ano. Rowena pomohla šéfkuchařovi naložit dva talíře jídla. Odnesli si je s Adamem k jednomu ze stolků na terase. Tam už seděl soudce – mladý černoch, který byl členem michiganského federálního soudu – a další Kreiselův host z Adamovy automobilové společnosti, inženýr Frazon z vývojového oddělení. Za chvilku si k nim přisedl Brett DeLosanto spolu s přitažlivou tichou brunetkou, kterou představil jako Elsii.

„Řekli jsme si, že u tohohle stolku se určitě něco semele,“ prohlásil Brett. „Nezklamte nás.“

„Co si přejete, aby se tu semlelo?“ zeptala se Rowena. „Chápete přece, že nás všechny, co jsme tu, zajímají jenom dvě věci: byznys a sex.“

Soudce se dal do smíchu: „Na to druhé je ještě brzo. Snad bychom měli začít s tím byznysem.“ Oslovil Adama: „Před chvílí jste mluvil o výročních schůzích vaší společnosti. Líbilo se mi, co jste řekl – že i majitel jediné akcie má právo být slyšen.“

Inženýr Frazon jako by čekal na tuto poznámku, odložil nůž a vidličku: „Tak abyste věděli, mně se to vůbec nelíbilo. Já s Adamem nesouhlasím a takových jako já je spousta.“

„Vím. Všiml jsem si vaší reakce,“ řekl soudce. „Vysvětlíte nám proč?“

Frazon se na chvilku zamračeně zamyslel. „Tak dobře. Ti velkohubí akcionářští troškaři, výbory pro hájení zájmů konzumentů a podobné spolky nechtějí nic jiného než rozvrat. Aby ho dosáhli, neštítí se ničeho. Překrucují fakta, lžou a urážejí. Vzpomeňte si na výroční schůzi General Motors, když tam Naderova banda prohlásila všechny lidi v autoprůmyslu za ‚organizované zločince, kteří pohrdají zákonem i spravedlností‘, a tvrdila, že ‚v porovnání s našimi zločiny jsou loupeže a přepady na ulicích úplné bezvýznamné‘. Jak člověku může být, když poslouchá takové řeči? Má za ně být vděčný? Co si máme myslet o těch šašcích, co troubí do světa takové nesmysly? Máme je brát vážně?“

„No ne!“ skočil mu do řeči Brett DeLosanto. „Tak páni inženýři poslouchají i takovéhle řeči! A já myslel, že jejich sluchové orgány jsou naladěné jen na vrčení motorů!“

„To bych řekl, že je poslouchají,“ pravil Adam. „To jsme slyšeli všichni. A nemluvilo se tak jenom v General Motors. Jenže většina lidí v autoprůmyslu nepochopila, že ty výroky, které jste citoval,“ Adam kývl na Frazona, „byly vysloveny právě proto, abychom ztratili nervy a nedokázali rozumně odpovědět. Ti protestanti nepotřebovali, aby se autoprůmysl choval rozumně, protože to by jim udělalo čáru přes rozpočet. A povedlo se jim to. Naši lidé jim naletěli.“

„Vy tedy považujete ty invektivy za taktiku,“ podotkl soudce.

„No ovšem. To je přece vyjadřovací způsob naší doby, a ta děťátka, co tenhle jazyk brilantně ovládají – jsou to většinou velmi schopní mladí právníci – moc dobře vědí, jak to působí na stařečky ve správních radách. Začnou jim hrůzou vstávat vlasy na hlavě, zvýší se jim krevní tlak, zašprajcují se a zakopou na neudržitelných pozicích. Naši předsedové správních rad a ředitelé vyšli ze staré zdvořilé školy. V dobách jejich mládí bylo možné vrazit konkurentovi nůž do zad, ale muselo se přitom říct ‚Pardon!‘. Jenže teď je všechno jinak. Teď se vede dialog drsně, nikdo si nebere servítky a body se získávají nestydatou nadsázkou. Jediná účinná obrana proti tomu je pravý opak – klid, rozvaha, umírněnost. Většina našich lidí na špičce se to ještě nenaučila.“

„Já se to ani nechci naučit,“ řekl Frazon. „Já hodlám zůstat u slušných způsobů.“

„Tak pravil inženýr, poslední konzervativec naší doby,“ zavtipkoval Brett.

„Adam je taky inženýr,“ odsekl Frazon. „Má jenom jednu chybu – moc se stýká s návrháři.“ Skupina u stolu se rozesmála. Frazon se podíval na Adama a řekl: „Doufám, že nechcete, abychom souhlasili s tím, co ti šílenci na výročních schůzích navrhují: se zástupci spotřebitelů v ředitelských radách a s takovými věcmi?“

„Proč ne?“ řekl Adam klidně. „Dokázali bychom tím, že se dovedeme přizpůsobit době, a možná že by to stálo za pokus i z jiných důvodů. Když člověk musí o něčem odpovědně rozhodovat – ať je to v ředitelské radě nebo třeba v porotě – obyčejně to začne brát velmi vážně. Nechce se mu jen tak hrát hloupého Honzu. A možná že bychom se něco přiučili i my. Ostatně jednou k tomu stejně dojde a byli bychom na tom líp, kdybychom to udělali sami a teď, než když to budeme nuceni udělat později.“

„Ctihodnosti,“ obrátil se Brett na soudce, „vyslechl jste obě strany. Jaký je váš rozsudek?“

„Promiňte.“ Soudce si přiložil ruku k ústům a ostentativně potlačil zívnutí. „Na chvíli jsem měl skutečně pocit, že sedím v soudní síni.“ Pak s komickou vážností zavrtěl hlavou: „Lituji, ale o víkendech zásadně rozsudky nevynáším.“

„To je zásada platná pro každého,“ prohlásila Rowena. Dotkla se špičkami prstů Adamovy ruky a lehce ho pohladila. Když se k ní obrátil, zeptala se tiše: „Nepůjdeme se vykoupat?“

Na plovoucím přístavišti si vypůjčili jeden z Kreiselových člunů s přívěsným motorem a Adam jej pomalu řídil asi šest kilometrů směrem k východnímu břehu jezera. Když už bylo pobřeží, porostlé majestátními listnatými stromy, na dohled, vypnul motor a člun neslyšně klouzal po průzračné modré hladině. Zahlédli několik málo dalších člunů, ale všechny po chvíli zmizely. Bylo pozdní odpoledne. Vysoko na obloze zářilo slunce a bylo naprosté bezvětří. Rowena se před odjezdem převlékla do plavek se vzorem leopardí kožešiny. Její postava a měkká hedvábná čerň její pokožky více než splňovaly představy, které měl Adam, když ji poprvé uviděl v plátěných šatech. Také Adam měl na sobě plavky. Když vypnul motor, zapálil sobě i Roweně cigaretu. Seděli vedle sebe na měkkých sedadlech člunu.

„To je krásné,“ řekla Rowena.

Zaklonila hlavu a mhouřila oči před slunečními paprsky, které se odrážely od jezerní hladiny. Měla pootevřené rty. Adam lenivě vydechl kolečko dýmu.

„Tomuhle se říká hodit všechno za hlavu.“ Hlas se mu přitom jaksi zachvěl.

Rowena odpověděla tiše a s nečekanou vážností: „Já vím. Nestává se to často. A nikdy to netrvá dlouho.“

Adam se obrátil. Instinkt mu napovídal, že kdyby ji teď objal, nebránila by se. Ale v té chvíli znejistěl a zaváhal. Jako kdyby četla jeho myšlenky. Rowena se tiše zasmála. Odhodila zbytek své cigarety do vody: „Nezapomněl jste, že jsme se chtěli vykoupat?“ Jediným rychlým pohybem vstala a skočila do vody. Její pružné tmavé tělo se mihlo jako šíp. Zmizela pod hladinou a člun se lehce zakolébal. Adam opět zaváhal, ale pak skočil do vody také. Jezerní voda mu po tom slunečním žáru připadala studená jako led. Vynořil se, celý roztřesený zalapal po dechu a rozhlédl se.

„Hej! Tady jsem!“ smála se Rowena. Znova zmizela pod hladinou, a když se vynořila, stékala jí po tváři a po vlasech voda. „Není to nádherné?“

„Až mi zase začne proudit v žilách krev, tak vám odpovím.“

„Vaše krev potřebuje kamna. Adame. Já plavu na břeh. Vy taky?“

„Rád bych. Ale nemůžeme tu přece jen tak nechat Hankův člun.“

„Tak ho vezměte s sebou.“ Rowena už plavala ke břehu, ale ještě jednou se otočila: „Zřejmě máte strach, že se mnou zůstanete sám na pustém ostrově.“

Adam dovlekl člun k písčité pláži a vytáhl ho na břeh. Sluneční teplo mu teď připadalo dvojnásob příjemné. Připojil se k Roweně, která ležela na písku s rukama založenýma za hlavou. Nedaleko od břehu stála ve stínu stromů chata, ale se zavřenými okenicemi a opuštěná.

„Když už jste se o tom zmínila,“ řekl Adam, „v tomhle okamžiku si nemohu vzpomenout na nikoho, s kým bych byl radši na pustém ostrově.“ Lehl si také do písku a uvědomil si, že takhle blaženě mu nebylo už celé měsíce.

„Vždyť mě vůbec neznáte.“

„Probudila jste ve mně jisté instinkty.“ Opřel si hlavu o loket, aby se ujistil, že ta dívka vedle něho je skutečně tak neuvěřitelně krásná, jak se mu zdála před několika málo hodinami, když se s ní seznámil. „Jedním z těch instinktů je zvědavost,“ řekl.

„Jsem prostě žena, kterou jste potkal na víkendu u Hanka Kreisela. Hank si na ty své dýchánky najímá hostesky. A jestli vám to vrtá hlavou, ujišťuji vás, že nás najímá opravdu jenom jako hostesky. Vrtalo vám to hlavou?“

„Ano.“ Tiše se zasmála. Adam si už na ten její smích začínal pomalu zvykat. „Věděla jsem to. To je ten rozdíl mezi vámi a většinou ostatních mužů. Většina ostatních mužů by to zapřela.“

„A co děláte zbytek týdne, když nejsou žádné dýchánky?“

„Učím na střední škole.“ Rowena se zarazila. „Sakra! Tohle jsem vám nechtěla prozradit.“

„V tom případě musím vyrovnat skóre na nerozhodně,“ řekl Adam. „Já jsem vám taky nechtěl něco prozradit.“

„Copak?“

„Poprvé v životě vím, skutečně vím, co znamená, když se řekne: Černé je krásné.“

V tichu, které následovalo, se Adam polekal, že ji urazil. Slyšel šplouchání vln na jezeře, bzučení hmyzu a odkudsi z dálky hukot lodního motoru. Rowena mlčela. Pak se bez jakéhokoli varování nad ním sklonila a políbila ho na rty. Než se vzpamatoval, vyskočila a dala se do běhu po pláži k jezeru.

Až u vody se zastavila a zavolala: „Když mi Hank říkal, abych se o vás postarala, tvrdil, že máte pověst šarméra. Ale teď už se pojďte vrátit.“

„Co ještě o mně Hank říkal?“ zeptal se Adam ve člunu na cestě k západnímu břehu.

Rowena se zamyslela. „Říkal, že jste jeho nejdůležitější host a že z vás jednou bude generální ředitel vaší společnosti.“

Teď se rozesmál Adam. Ale Kreisel a jeho pohnutky mu stále nebyly jasné. Slunce se nachýlilo k západu a zábava v Kreiselově chatě se teprve teď jak náleží rozproudila. Těsně před tím, než sluneční kotouč zmizel za skupinou břízek, oživla hladina jezera všemi barvami duhy. Zvedl se nad ní vánek, provoněný vůní borovic. Nastal soumrak a pak černá tma. Když vyšly hvězdy, začalo být na terase chladno a společnost se přesunula dovnitř, kde ve velikém kamenném krbu hořela hranice z větví a polen.

Příjemný a pozorný hostitel Hank Kreisel se zdál být všudypřítomný, jako ostatně celý den. Dva bary byly plné lahví a kuchyně plná jídla. Kreisel zřejmě nelhal, když tvrdil, že je tu jídlo i pití k dispozici po čtyřiadvacet hodin denně. Ve velkém obývacím prostoru, zařízeném v loveckém stylu, se společnost rozpadla na jednotlivé skupinky. Hlouček kolem Pierra Flodenhalea chrlil otázky o automobilových závodech.

„… říká, že závod se vyhrává nebo prohrává v depu. Myslíte si to taky?“… „Ano, ale stejně tak záleží na přípravě závodníka. Před závodem si musí naplánovat, jak pojede, okruh za okruhem. A během závodu přizpůsobuje ten plán okolnostem…“

Televizní herec, který byl zpočátku trochu zakřiknutý, se dostal do nálady a předvedl zdařilou parodii prezidenta Spojených států, jak beseduje v televizi současně s výrobcem automobilů a s pracovníkem komise pro ochranu životního prostředí a snaží se dát oběma zapravdu. „Znečištěné ovzduší, při všech svých zhoubných následcích, patří nesporně k našim velkým americkým tradicím… Moji vědečtí poradci mě ujistili, že auta dnes otravují vzduch daleko méně než dříve – nebo aspoň by ho otravovala daleko méně, kdyby jich nebylo daleko více. (Ehm, ehm, ehm!) … Mohu vám všem slíbit, že v této zemi budeme mít opět čistý vzduch. Jedním z úkolů, které jsem rozhodnut v průběhu svého úředního období splnit, je pumpování čistého vzduchu zvláštním potrubím do každého amerického domu…“

Pár posluchačů se tvářilo kysele, ale většina se smála. Některé z dívek, mezi nimi Stella a Elsie, přecházely od skupiny ke skupině. Rowena zůstávala v Adamově blízkosti.

Po půlnoci se společnost začala rozpadat. Hosté zívali, unaveně se protahovali a jeden za druhým šplhali po kamenném schodišti nahoru do svých pokojů. Někteří se na ochozu obrátili a popřáli vytrvalcům dole u krbu dobrou noc. Pár lidí odešlo na terasu a zřejmě vstoupilo do svých pokojů druhými vchody, jak to odpoledne vysvětlil Hank Kreisel i Adamovi. Nakonec se vypařil se sklenkou bourbonu s drceným citrónem v ruce i Kreisel. Adam si všiml, že brzo po něm zmizela také Elsie. Odešli i Brett DeLosanto s rudovlasou Stellou, kteří poslední hodinu trávili spolu.

Polena v krbu se proměnila ve žhnoucí uhlíky. Kromě Adama a Roweny, kteří seděli na pohovce blízko krbu, zůstala na opačném konci místnosti jen hlučná skupinka pijáků. Ti se zřejmě rozhodli vydržet až do rána.

„Sklenku na dobrou noc?“ zeptal se Adam.

Rowena zavrtěla hlavou. Poslední sklenka – kapka whisky, rozředěná spoustou sody – jí vydržela hodinu. Celý večer si povídali většinou o Adamovi. Nebylo to z jeho iniciativy, spíš proto, že Rowena šikovně odrážela všechny otázky, které se týkaly jí. Adam se přesto dověděl, že vyučuje angličtinu, což nakonec připustila, když předtím se smíchem ocitovala Cervanta: „Já mám tak špatnou paměť, že někdy zapomínám, jak se jmenuji.“

Adam vstal: „Pojďme se podívat ven.“

„Pojďme.“

Když odcházeli, nikdo se za nimi neohlédl. Vyšel měsíc. Byla chladná a jasná noc. Na hladině jezera se třpytily měsíční paprsky. Adam cítil, že se Rowena zachvěla, a objal ji kolem ramen.

„Zdá se, že skoro všichni už jsou v postelích,“ řekl Adam.

Opět ten Rowenin tichý smích. „Viděla jsem, že jste si toho všiml.“

Obrátil ji k sobě, zdvihl jí hlavu a políbil ji. „Pojďme taky.“

Znovu se políbili. Přitiskla ho k sobě a zašeptala: „Řekla jsem ti pravdu. Tohle nemám ve smlouvě.“

„Já vím.“

„Děvčata se tu mohou zařídit po svém, ale Hank se vždycky postará, aby nemusela dělat to, co nechtějí.“ Přivinula se k němu. „Hank by jistě chtěl, abys to věděl. Moc mu na tom záleží, co si o něm myslíš.“

„O Hankovi si zrovna teď nemyslím vůbec nic,“ zašeptal.

Vstoupili do Adamova pokoje venkovním vchodem – tím, kterým vešel dnes dopoledne po svém příjezdu. Bylo tam teplo. Čísi pozorné ruce zapálily oheň v krbu. Po tmavém stropě tancovaly odlesky plamenů. Široká postel byla odestlaná. Před krbem shodili Adam s Rowenou šaty. Pak ji odvedl k posteli. Čekal od ní něhu. Místo toho v ní objevil divokou vášeň, která ho nejprve zarazila, pak vzrušila a brzo probudila stejně divokou vášeň i v něm. Nic, co až dosud zažil, se nedalo srovnat s bouří, kterou rozpoutala Rowena. U obou trvala s přestávkami celou noc. Před svítáním se ho zlomyslně zeptala: „Ještě si myslíš, že černé je krásné?“

„Víc než předtím,“ odpověděl a myslel to vážně.

Leželi tiše bok po boku. Pak se Rowena opřela o loket a podívala se na něho. Usmívala se: „Na to, že jsi bílý, nejsi tak moc ošklivý.“

Stejně jako včera odpoledne na jezeře Adam i teď zapálil dvě cigarety a jednu jí podal. Po chvíli zašeptala: „Já si opravdu myslím, že černé je krásné, přesně tak, jak se teď říká. Ale taky si myslím, že všechno je krásné, když se na to díváš v ten správný den.“

„Ten správný den je dnes?“

„Dnes. Víš, čeho jsem dnes schopná? Dnes bych byla schopná říct: ‚Ošklivé je krásné!‘“

Začalo svítat. „Chtěl bych tě znova vidět,“ řekl Adam. „Jak to uděláme?“

Poprvé zazněl Rowenin hlas stroze: „Nijak. A oba dva to dobře víme.“ Chtěl protestovat, ale položila mu prst na rty. „Až dosud jsme si nelhali. Nebudeme s tím začínat.“

Věděl, že má pravdu. To, co tu začalo, tu také skončí. Detroit není Paříž ani Londýn. Dokonce ani New York ne. Detroit je v podstatě maloměsto. Začíná být sice tolerantnější, než býval, ale on, Adam, nemůže mít za žádných okolností současně Detroit i Rowenu. Zesmutněl. Smutek ho neopustil celý den a vezl si ho s sebou domů, když pozdě odpoledne odjížděl od Higginsova jezera. Když před odjezdem děkoval svému hostiteli, Hank Kreisel řekl: „Moc jsme si toho nepověděli. Adame. A já bych s vámi rád mluvil. Nevadilo by vám, kdybych vás příští týden zavolal?“ Adam s tím ochotně souhlasil.

Rowena, s níž se Adam hodinu předtím rozloučil v soukromí za dvěma zamčenými dveřmi, nebyla nikde vidět.

„KRISTEPANE!“ POLEKAL SE ADAM. „Zapomněl jsem zavolat pro svou ženu.“ Provinile si uvědomil, že chtěl Erice zatelefonovat už od sobotního rána a udobřit se s ní. Teď už je neděle večer a ještě to neudělal. Mezitím se ovšem poznal s Rowenou a všechno ostatní se mu vykouřilo z hlavy. Jak se po tomhle bude moci podívat Erice do očí?

„Mám odbočit a najít nějakou telefonní budku?“ zeptal se Pierre Flodenhale. Jeli na jih po mezistátní silnici číslo 75 a právě vjížděli do předměstí Flintu. Celou cestu od Higginsova jezera byl za volantem Adamova vozu Pierre. Mladý automobilový závodník přijel na chatu se známým, který odtamtud musel odjet dříve, a Adam Pierrovi ochotně nabídl, že se může vrátit do Detroitu s ním. Byl rád, že bude mít společnost. Když Pierre navrhl, že bude řídit, Adam to vděčně přijal a první část cesty spal. Rychle se stmívalo. Jeli v hustém proudu automobilů, které se vracely z venkova do města.

„Ne,“ řekl Adam. „Jenom bychom ztráceli čas. Radši pojedeme.“ Váhavě vztáhl ruku po mikrofonu krátkovlnné vysílačky pod přístrojovou deskou. Už brzo se dostanou do oblasti Velkého Detroitu a je možné, že si Erika dnes v kuchyni zapnula přijímač, jako to dělá každý všední den. Pak se však rozhodl, že ji volat nebude. Uvědomil si, že nadcházející rozhovor s Erikou ho stále více znervózňuje.

Po půlhodině, když projeli Bloomfield Hills a brzo nato sjeli z dálnice a odbočili na západ směrem na Quarton Lake, jeho nervozita ještě stoupla. Nejdříve měl v úmyslu půjčit svůj vůz Pierrovi, který bydlel v Dearbornu, a nechat ho tam odjet hned, jak vystoupí před svým domem. Pak si to však rozmyslel a pozval Pierra dovnitř. Ulevilo se mu, když Pierre pozvání přijal. Takhle se aspoň střetnutí s Erikou o chvilku oddálí. Ukázalo se však, že si dělal zbytečné starosti. Když auto zastavilo na štěrkované příjezdové cestě před domem, rozsvítilo se nad vchodem světlo, otevřely se dveře a Erika přišla Adama přivítat.

„Pěkně vítám, miláčku! Stýskalo se mi.“

Políbila ho a Adam pochopil, že mu tím dává najevo, že sobotní hádka je už za nimi a že o ní není třeba mluvit. Adam nevěděl, že Erika má dobrou náladu částečně také zásluhou pěkných hodinek, které ji visely na řetízku kolem krku. Byla to kořist z její další loupežnické výpravy do jednoho obchodu.

Pierre Flodenhale vystoupil z vozu a Adam ho představil. Erika mu věnovala jeden ze svých oslnivých úsměvů: „Viděla jsem vás závodit.“ Pak dodala: „Kdybych byla věděla, že Adama vezete domů vy, asi bych byla trošku nervózní.“

„Jezdí mnohem pomaleji než já,“ řekl Adam. „Ani jednou nepřekročil dovolenou rychlost.“

„Takže to vlastně byla nuda. Doufám, že aspoň na té pánské jízdě jste to pořádně roztočili.“

„Nebylo to tak zlé, paní Trentonová. Když to srovnám s jinými podobnými podniky, na kterých jsem byl, bylo to tentokrát hodně klidné. Když jsou jenom muži mezi sebou, obyčejně to tak dopadne vždycky.“

Jen to nepřežeň, kamaráde! blýsklo Adamovi hlavou. Viděl, jak se Erika na Pierra zkoumavě zahleděla, a napadlo ho, že mladý závodník asi není příliš zvyklý na mimořádně inteligentní a chytré ženy. Je zřejmé, že na něj Erika udělala velký dojem. Je mladá, krásná, hedvábný kalhotový komplet jí velmi sluší a ty popelavě plavé vlasy, které jí padají až na ramena, taky.

Vešli do domu, namíchali si koktajly a odnesli si je do kuchyně, kde Erika připravila pro všechny vaječné obložené chlebíčky a kávu. Adam pak na chvíli odešel telefonovat a připravit si spisy, které musí ještě dnes večer zpracovat, ať je unavený sebevíc. Když se vrátil, Erika pozorně poslouchala vyprávění o automobilových závodech. Pierre zřejmě pokračoval v besedě, která začala včera večer na chatě. Měl před sebou na stole list papíru, na nějž nakreslil plánek závodního okruhu, „… takže když vjíždíte na cílovou rovinku, snažíte se tam dostat do nejkratší drahou. Kdybyste se v třistakilometrové rychlosti dostala do smyku, ztratila byste spoustu času. Máte obyčejně boční vítr, a tak se musíte tlačit co nejblíž ke svodidlům, přilepit se na ně co nejvíc…“

„Toho jsem si všimla,“ řekla Erika. „Běhá mi přitom vždycky mráz po zádech. Kdybyste v té rychlosti do svodidel narazil…“

„Když už se to stane, je lepší, když do nich narazíte bokem, paní Trentonová. Párkrát jsem to zažil…“

„Říkejte mi Erika. Vy jste už vážně narazil do svodidel?“

Adam pobaveně poslouchal. Vzal Eriku několikrát s sebou na automobilové závody, ale nikdy se nezdálo, že by ji to nějak příliš zajímalo. Možná se jeden druhému podvědomě líbí, pomyslel si. Ovšem, vždyť to bije do očí. Mladý závodník celý září a z Eričina zájmu má radost jako malý kluk. Adam byl šťastný, že se pozornost jeho ženy pro tuto chvíli soustředila jinam. Dává mu to čas, aby se pokusil znova nabýt ztracené životní rovnováhy. Je už sice doma, ale myšlenkami je stále ještě u Roweny.

„Víte, Eriko,“ vykládal Pierre, „každou závodní dráhu musí člověk nejdřív poznat skrznaskrz, jako kdyby…“ – trošku zaváhal, než zvolil přirovnání – „jako kdyby to byly housle.“

„Nebo žena,“ řekla Erika. Oba se dali do smíchu.

„Musíte přesně vědět o každé nerovnosti, musí vám být jasné, jak se změní povrch vozovky, když na něj pálí slunce nebo když sprchne. Chce to zkrátka zkoušet a znova zkoušet, jezdit a znova jezdit, než si najdete nejoptimálnější a nejrychlejší stopu.“

Adam seděl v opačném rohu pokoje a už měl před sebou rozložena svá lejstra.

„Zdá se, že na závodní dráze je to jako v životě,“ podotkl teď.

Erika s Pierrem jeho poznámku vůbec nezaregistrovali. Zřejmě jim nebude vadit, když zatím budu pracovat, pomyslel si Adam.

„Když jedete dlouhý závod, dejme tomu takových pět set mil,“ řekla Erika, „nezatoulají se vám někdy myšlenky jinam? Nemyslíte aspoň chvilku na něco jiného?“

Pierre se usmál svým chlapeckým úsměvem: „Kdepak! Když chce člověk vyhrát nebo když se chce aspoň dostat domů po svých a ne na nosítkách, tak si něco takového nemůže dovolit. Ostatně při závodě na to ani není čas. Máte spoustu práce. Musíte registrovat, jak jsou na tom soupeři, musíte se rozhodovat, jak předjet ty, co jsou před vámi, jak zabránit těm, co jsou za vámi, aby předjeli vás. Nebo se třeba něco stane – například oholíte pneumatiku, a už jde rychlost o desetinku vteřiny dolů. Když vás něco takového potká, musíte hodně rychle vzít v úvahu všechny okolnosti a rozhodnout se, kdy zajet do depa a nechat si pneumatiku vyměnit. To vám může vyhrát nebo prohrát celý závod. Sto metrů před každou zatáčkou musíte sledovat tlak oleje, na rovinkách neustále kontrolovat všechny budíky, co máte ve voze, a pořád natahovat uši, jak vám zpívá motor. Pak je nutné dávat pozor na signály z depa. Někdy by člověk na to všechno potřeboval sekretářku…“

Adam se zabral do úředních listin a přestal vnímat hlasy Pierra a Eriky.

„To všechno jsem nikdy ani netušila,“ řekla Erika. „Teď se budu na závody dívat úplně jinak. Skoro jako odborník.“

„Byl bych rád, kdybyste se přišla podívat na můj závod, Eriko.“ Pierre se podíval na Adama a trošku ztišil hlas. „Adam říkal, že přijedete do Talladegy, ale předtím jsou ještě jiné závody.“

„Kde?“

„Například v Severní Karolíně. Nemohla byste tam zajet?“ Podíval se jí přímo do očí a Erika si u něho poprvé všimla jistého nádechu arogance sportovního esa, které dobře ví, že je hrdinou davu. Napadlo ji, že je asi zvyklý na úspěchy u žen.

„Severní Karolína není tak daleko,“ usmála se. „O tom by se dalo uvažovat.“

O něco později náhle Adam postřehl, že Pierre Flodenhale vstává.

„Už je načase, abych vypadnul, Adame,“ řekl. „Dík za svezení i za pohoštění.“

Adam vložil do aktovky stoh papírů – obsahovala odhady růstu počtu obyvatelstva v příštích deseti letech, které budou součástí studie o směrech vývoje poptávky po automobilech. Omluvil se: „Byl jsem špatný hostitel. Doufám, že má žena to napravila.“

„Samozřejmě.“

„Vezměte si můj vůz.“ Sáhl do kapsy pro klíčky. „Zavolejte zítra mé sekretářce, kam pro něj má poslat.“

Pierre zaváhal: „Díky, ale Erika říkala…“ Erika se přihnala do obývacího pokoje a v běhu si navlékala plášť. „Odvezu Pierra domů.“

„Ale to přece není potřeba…,“ začal Adam.

„Je moc krásná noc,“ přerušila ho Erika. „Potřebuju trošku na vzduch.“

Za chvíli venku zaklapla dvířka auta, zazněl motor a jeho zvuk pomalu slábl. V domě zavládlo ticho. Adam pracoval ještě půl hodiny a pak odešel nahoru do ložnice. Právě lezl do postele, když zaslechl, že se auto vrátilo a Erika vešla do domu. Než se dostala do ložnice, už spal. Zdálo se mu o Roweně. Erice se zdálo o Pierrovi.

MEZI KONSTRUKTÉRY AUTOMOBILŮ převládá názor, že nejúspěšnější koncepce nových vozů vznikají jakýmsi skokem, že je to něco jako nepředvídaná exploze a že k tomu dochází nejčastěji při neformálním kamarádském potlachu pozdě v noci. Existují příklady, které dokazují, že na tom něco je. Fordův mustang – vůz, který nejpronikavěji ovlivnil vývoj v Detroitu po druhé světové válce a byl předchůdcem celé generace automobilů, jež od té doby sjely z výrobních linek Forda, General Motors, Chryslera a American Motors – byl počat právě takto. A podobně vznikly i jiné modely, i když poněkud méně úspěšné. To je tedy důvod, proč se někdy týmy konstruktérů zdržují v kanceláři v době, když slušní lidé už dávno spí, a proč tam jejich členové kouří jako tovární komíny a plácají o všem možném. Čekají jako skromné Popelky, že se stane zázrak a z náhodně rozlousknutého oříšku vypadne něco, co tu ještě nebylo.

Jedné noci na začátku června – dva týdny po víkendu na chatě Hanka Kreisela – doufali v takový zázrak i Adam Trenton s Brettem DeLosantem. Orion se zrodil také v noci, a tak nebyli sami, kdo doufali, že Múza, která má na starosti farstar – onen příští veliký projekt – se dostaví stejným způsobem a ve stejnou denní dobu. Za několik posledních měsíců proběhlo nesčíslné množství porad – ve velkých i malých skupinách, ale většinou ve dvojicích, jako se teď sešli Adam a Brett –, ze žádné však nevzešlo nic, co by určilo směr, kterým bude třeba co nevidět vykročit. Díra pro základy už byla ovšem vykopaná, jak to vyjádřil Brett DeLosanto.

Odpovědní pracovníci shromáždili dokumenty, které kladly otázky a víceméně na ně i odpovídaly: Kam až jsme došli? Kdo prodává komu? Co děláme správně? Co špatně? Jaké mají spotřebitelé představy o svém novém autě? A co chtějí ve skutečnosti? Co si budou myslet oni – a my – ode dneška za pět let? Jak na tom budeme politicky? Sociálně? O kolik vzroste počet obyvatelstva? Jaký bude mít vkus? Jaká bude móda? Jaká nová jablka sváru se objeví? Jak bude vypadat věková struktura obyvatelstva? Kdo bude bohatý? Kdo chudý? Jak silný bude průměr? Kde? Proč? Tímhle vším a nesčetnými dalšími problémy, fakty a statistikami se krmily samočinné počítače. Teď však bylo potřeba něco, co žádný počítač nedokáže: odvážná myšlenka, zajiskření nápadu, inspirace, dotek génia.

Nebyl to malý problém: aby mohli určit obrysy farstaru, měli by vědět, jak se osvědčí orion. Jenže orion přijde na trh teprve za čtyři měsíce, a ani pak ještě nebude všechno jasné. Přesné údaje budou znát až za dalších šest měsíců. V automobilovém průmyslu jde všechno na dlouhé lokte a plánovat se v něm dá jenom jediným způsobem – na základě odhadu situace.

Dnešní schůzka Adama a Bretta začala v demontážní dílně automobilky. Demontážní dílna je něco víc než dílna. Je to celé oddělení, umístěné v přísně střeženém objektu – skladiště tajemství, k nimž pronikne jen málo nezasvěcených. Ti, kterým se to podaří, tu najdou bohatý zdroj naprosto přesných informací, neboť úkolem demontážní dílny je pitvat všechny vlastní i konkurenční výrobky a pak je objektivně porovnávat. Všechny tři největší automobilky mají vlastní demontážní dílny nebo něco tomu podobného. Když se tu zjistí, že konkurenční automobil nebo některá jeho součástka je odolnější, lehčí, ekonomičtější, montážně výhodnější nebo vůbec v jakémkoli smyslu lepší, analyzátor to otevřeně konstatuje. Tady neplatí zákony fandovství, ale pouze objektivní fakta.

Namyšlení konstruktéři a návrháři automobilky často rychle splaskli, když se seznámili s výsledky rozborů demontážní dílny. A byli by ještě rozpačitější, kdyby se tyto výsledky dostaly na veřejnost. To se však stávalo jen zřídkakdy. Ani jiné společnosti nezveřejňují zprávy o nedostatcích konkurenčních aut, protože vědí, že by se jim to mohlo vrátit jako bumerang. V každém případě – hraje demontážní dílna v automobilce skutečně pozitivní úlohu. Střeží kvalitu vlastních výrobků a učí se od jiných.

Adam s Brettem si tam přišli prohlédnout tři malé vozy ve stadiu demontáže – miniautomobil vlastní výroby, volkswagen a jeden vůz dovezený z Japonska. Technik, který na Adamovu žádost zůstal v dílně po pracovní době, jim odemkl, zavedl je do osvětlené chodby a pak dalšími dveřmi do velké místnosti s vysokým stropem. Všechny stěny byly od podlahy až ke stropu obložené výsuvnými policemi.

„Promiňte, Neile, že jsem vám zkazil večer,“ řekl Adam. „Dřív jsme to nestihli.“

„Nic se neděje, pane Trentone. Přesčasy mám placené.“ Starší technik a zručný mechanik, který kdysi na montážní lince dával auta dohromady a teď je pro změnu zase pomáhá rozebírat, je zavedl k několika otevřeným policím. „Připravil jsem všechno, co jste mi řekl.“

Brett DeLosanto se rozhlédl kolem sebe. Byl tu sice už mnohokrát, ale prostředí demontážní dílny ho nepřestávalo fascinovat. Toto oddělení nakupovalo auta jako kterýkoli soukromník – v autosalónech. Kupní smlouva zněla vždy na jméno nějaké osoby, takže majitel autosalónu nemohl tušit, že auto, které právě prodal, je určeno k vivisekci a nikoli k normálnímu používání. To bylo bezpečnostní opatření, aby se do demontážní dílny dostal skutečně řadový automobil, jak sjel z výrobní linky. Zakoupené auto dopravili do suterénu a rozebrali. To neznamená, že jenom oddělili od sebe jednotlivé části vozu, ale doslova jej rozložili na prvočinitele. Každá součástka dostala své číslo a křestní list s přesným popisem a váhou. Zaolejované a mastné součástky se očistily. Trvalo deset až čtrnáct dní, než čtyřčlenná skupina proměnila normální auto na požadované kousky a kousíčky a upevnila je na zvláštní desky.

Vyprávěl se příběh – nikdo nevěděl, kolik je v něm pravdy – že jedna demontážní skupina si udělala kanadský žertík a po pracovní době rozebrala auto svého kolegy, který byl právě na dovolené v Evropě. Když se vrátil, našel sice auto v garáži, ale rozložené na několik tisíc kousků. Byl to zkušený mechanik, v demontážní dílně se ještě mnohému přiučil, a tak se rozhodl, že auto dá znova dohromady. Trvalo mu to rok.

Technika totální demontáže je tak složitá, že se pro ni konstruují speciální nástroje. Některé vypadají, jako kdyby vystoupily z těžkého snu opilého instalatéra. Desky s připevněnými součástkami rozebraných automobilů byly uloženy na výsuvných policích. Trošku to připomínalo prosekturu. Částí mrtvých těl všech běžných automobilových modelů tu byly k dispozici ke studiu a srovnávání.

Stávalo se, že sem zavedli konstruktéra a řekli mu: „Podívej se, jak dělají u konkurence pouzdra reflektorů! Ne zvlášť, ale jako integrální součást opěrky chladiče. To je levnější a lepší. Dej se do toho!“

Říká se tomu cenové inženýrství a šetří to peníze, protože každý centík, o který se podaří snížit výrobní náklady, se promítne do tisícidolarových zisků. Kdysi v šedesátých letech ušetřili u Fordů celých pětadvacet centů na každém voze pouhou změnou hlavního válce brzdového systému. Ke změně přikročili, když si prostudovali hlavní brzdový válec, který vyráběla společnost General Motors. Jiní sem chodívali proto, aby se seznámili s novinkami ve výtvarném řešení vozů, a pro inspiraci. Jako teď Adam a Brett. Volkswagen, rozložený na deskách, které teď technik jednu po druhé vysunoval, byl nový.

„Rozebírám tyhle volkswageny už léta. A pokaždé je to stejné – vynikající kvalita.“ říkal trochu otráveně.

Brett přikývl: „Byl bych rád, kdyby se to dalo říct i o našich vozech.“

„Já taky, pane DeLosanto. Jenže to se zatím nedá. Aspoň u nás ne.“ Před deskami s miniautomobilem, vyrobeným Adamovou a Brettovou společností, technik poznamenal: „Ale řeknu vám, že tentokrát jsme na tom docela dobře. Kdybychom nemuseli srovnávat s tím německým broukem, dopadli bychom dokonce báječně.“

„To proto, že v montáži malých amerických vozů se začíná víc prosazovat automatizace,“ podotkl Adam. „Ta nová továrna v Lordstownu, kde se vyrábí vega, to je začátek velkých změn. A čím víc automatizace budeme mít, čím méně se na montáži bude podílet lidská práce, tím výš se bude šplhat kvalita.“

„V Japonsku se tedy nešplhá vůbec nikam,“ řekl technik. „Aspoň v té fabrice co vyrobila tenhle křáp. Člověk by nevěřil, že je to vůbec možné. Podívejte se, pane Trentone.“

Prohlédli si několik součástek japonského auta, třetího vozu, který chtěli vidět. „Hromada špagátu a plechu,“ konstatoval Brett.

„Něco vám povím, pane. Moc nerad bych viděl v tomhle jezdit člověka, na kterém mi aspoň trochu záleží. Je to motorka na čtyřech kolech, a ještě k tomu mizerná.“

Adam s Brettem se v demontážní dílně zdrželi dost dlouho. Prohlédli si všechny tři vozy znova a podrobně. Technik je pak vyprovodil ven z budovy. Ve dveřích se zeptal: „Tak co nám sem přivezete příště, pánové?“

„Dobře, že jste mi to připomněl,“ řekl Brett. „Právě na to jsme se sem přišli zeptat my vás.“ Rozhodně to bude malé auto, to věděli všichni. Jenže otázka byla: Jaké?

Když se vrátili do budovy generálního ředitelství, Adam poznamenal: „Hodně dlouho, až do začátku sedmdesátých let, pokládala spousta našich lidí malé vozy za přechodnou módu.“

„Já byl mezi nimi,“ přiznal se náměstek generálního ředitele pro vývoj Elroy Braithwaite.

Stříbrná liška se k nim připojil chvilku poté, co se Adam s Brettem vrátili z demontážní dílny. Teď se rozvalovalo v křeslech v Adamově pracovně celkem pět lidí – Adam, Brett, Braithwaite a dva další pracovníci z vývoje. Tvářili se, že se tu sešli jen tak náhodou k nezávaznému potlachu, ale ve skutečnosti doufali, že ve stružce rozhovoru najednou zablýskne kousek zlata: inspirace, nápad. Na stolech a na okenních rámech se povalovaly zmuchlané papírové pohárky od kávy a přeplněné popelníky. Bylo po půlnoci.

„Myslel jsem, že ta horečka s malými auty nebude mít dlouhé trvání,“ pokračoval Braithwaite. Prohrábl si rukou svou stříbrnou hřívu. Měl ji dnes rozcuchanou, což bylo neobvyklé. „Nebyl jsem sám, totéž tvrdila spousta na slovo vzatých odborníků. A všichni jsme se mýlili. Podle mého názoru budoucnost patří malým vozům. Našim křižníkům silnic na dlouhou dobu odzvonilo.“

„Možná navždycky,“ řekl jeden z vývojových pracovníků.

Byl to velmi schopný mladý černoch s velkými brýlemi. Jmenoval se Castaldy a přišel do automobilky před rokem z Yaleovy univerzity.

„Nic netrvá věčně,“ namítl Brett DeLosanto. „Ani hraniční čáry, ani styl účesů, ani hippies, ani auta. Ale jinak s Elroyem souhlasím. Malý vůz se stal symbolem společenského postavení, a jak to vypadá, hodně dlouho jím zůstane.“

„Některým lidem se zdá,“ řekl Adam, „že malý vůz je spíš antisymbol. Tvrdí, že dnes lidi na společenské postavení prostě kašlou.“

„Tomu přece sám nevěříš,“ odsekl Brett.

„Taky tomu nevěřím,“ řekl Stříbrná liška. „Za posledních pár let se změnilo hodně věcí, ale podstata lidské povahy se nezměnila. Jistě, dnes je opravdu v módě tvářit se, že kašlu na to, co jsem dokázal nebo nedokázal. Ale to je jen jiná forma stále stejné věci: člověk se snaží odlišit od ostatních, být jiný, než jsou ostatní. I vagabund, který se nemyje, si tím způsobem vlastně upevňuje své společenské zařazení.“

„Takže bychom možná potřebovali auto, které by padlo do noty těm, co se jen tváří, že na všechno kašlou,“ řekl Adam.

Stříbrná liška zavrtěl hlavou: „Ne tak docela. Nesmíme zapomínat na konformisty – to je velká a solidní zásobárna kupujících.“

„Jenže většina konformistů si o sobě myslí, že jsou nekonformní,“ poznamenal Castaldy. „Právě kvůli tomu si nechávají bankovní ředitelé narůst fousy.“

„Copak si je nenecháváme narůst všichni?“ Braithwaite si přejel prstem po svém knírku.

Shromáždění se zasmálo, ale Adam řekl vážně: „Možná to ani není tak moc k smíchu. Možná že nám to ukazuje směr, kterým by se vývoj našeho auta neměl ubírat. Prostě – náš nový vůz nesmí vypadat jako ty konvenční káry, které až dosud chrlíme do světa.“

„To je úkol jako Himaláj,“ podotkl Stříbrná liška.

„Na ten se už pár chlapíků dokázalo vyšplhat,“ řekl zamyšleně Brett.

„Součástí toho antisymbolu – když už tomu tak říkáme – je vlastně celé prostředí, ve kterém dnes žijeme,“ uvažoval Castaldy. „Mám na mysli veřejné mínění, vzpoury proti konformitě, problémy s menšinami, ekonomické tlaky a všechno ostatní.“

„Správně,“ přikývl Adam. „Já vím, že o tomhle jsme si už řekli všechno, ale pojďte si ty faktory životního prostředí probrat ještě jednou.“

Castaidy nahlédl do nějakých poznámek: „Čistota ovzduší – lidé s tím chtějí něco udělat.“

„Chyba,“ skočil mu do řeči Brett. „Chtějí, aby s tím ostatní něco udělali. Nikdo se nechce vzdát svého pohodlí, vlastního auta. Potvrzují to všechny naše průzkumy.“

„Tak či tak,“ řekl Adam, „výrobci aut proti znečišťování ovzduší něco dělají. V téhle oblasti jednotlivec moc nezmůže.“

Castaldy trval na svém: „Rozhodně je spousta lidí přesvědčena, že malý vůz kazí vzduch méně než velký a že tedy svým způsobem přispějí k vyřešení problému, když si ho koupí. Tohle taky potvrzují naše průzkumy.“ Znova nahlédl do poznámek: „Mohu pokračovat?“

„Vynasnažím se, abych ti neskákal do řeči,“ řekl Brett. „Ale zaručit ti to nemůžu.“

„Pokud jde o hospodárnost,“ pokračoval Castaldy, „hlavní roli už nehraje spotřeba, ale náklady na parkování.“

Adam přikývl. „To je bez diskuse. Najít místo na parkování je čím dál těžší, a veřejná i soukromá parkoviště jsou čím dál dražší.“

„Jenže v mnoha městech se už teď platí na parkovištích za malá auta menší poplatky, a tenhle systém se začíná šířit po celé zemi.“

„Ale tohle přece všichni dávno víme,“ řekl podrážděně Stříbrná liška. „A už jsme se přece dohodli, že farstar bude malý vůz.“

Castaldy zamžikal za svými brýlemi. Bylo vidět, že se ho to dotklo.

„Elroyi,“ ozval se Brett DeLosanto, „ten chlapec se nám snaží pomoct přemýšlet. Takže jestli vám o to jde, tak přestaňte šéfovat.“

„Panebože!“ postěžoval si Stříbrná liška. „Ti dnešní mladíci jsou neuvěřitelné citlivky. Copak člověk nemůže ani trošku dát najevo, jaký opravdu je?“

„Pokuste se předstírat, že jste hodnej chlapec,“ řekl Brett prosebným tónem. „A ne náměstek generálního ředitele.“

„Pacholku!“ Braithwaite se dal do smíchu a obrátil se na Castaldyho: „Promiňte! Pokračujte, prosím.“

„Chtěl jsem jenom říct, pane Braithwaite…“

„Jmenuju se Elroy…“

„Ano, pane. Chtěl jsem jenom říct, že je to součást celkového obrazu.“

Rozhovořili se o životním prostředí a lidských problémech všeobecně: o populační explozi, o tlačenici, která panuje skoro všude, o přírodě, která se pomalu, ale jistě mění na skládku odpadků, o antagonismech, vzpourách, o nových myšlenkách a nových systémech hodnot, které se šíří mezi mladými lidmi – mezi těmi, kteří brzo převezmou vládu nad světem.

Ale přes všechny zásadní změny v dohledné budoucnosti budou lidé stále ještě potřebovat auta. Zkušenosti to potvrzují. Jenže jaká auta? Některá z nich budou stejná jako dnes, nebo aspoň podobná těm dnešním, ale jistě musí vzniknout i něco nového. Něco, co bude líp odpovídat novým potřebám společnosti.

„Když už mluvíme o těch potřebách – můžeme je nějak konkretizovat?“ položil Adam otázku.

„Kdybych to měl vyjádřit jedním slovem,“ odpověděl Castaldy, „vybral bych si slovo ‚účelnost‘. Nebo ‚praktičnost.‘“

„Praktický věk.“ Brett DeLosanto zkoušel nahlas, jak to zní. „Éra účelnosti.“

„Částečně to beru,“ ozval se Stříbrná liška. „Ale ne úplně.“ Zamával rukama, aby si zjednal ticho, a sbíral myšlenky. Ostatní čekali. Po chvíli se pomalu rozhovořil: „Dobrá, tak tedy ‚účelnost‘. To je nejnovější symbol společenského postavení. Nebo antisymbol, jak chcete. Ať tomu budeme říkat jakkoli, znamená to pořád totéž. Připouštím, že tomu pravděpodobně patří budoucnost. Jenže pořád to ještě nevystihuje lidskou povahu v celé šíři: touhu po pohybu, s kterou jsme se všichni narodili a ke které se později přidává touha po moci, po rychlosti, po vzrušení. Z toho člověk nikdy úplně nevyroste. V každém z nás je kus naivního fantasty, účelnost neúčelnost. Toho se nikdy nezbavíme.“

„S tím souhlasím,“ řekl Brett. „Podívejte se jen na ty chlapíky, co si montujou doma na koleně vlastní terénní vozítka. Říkají tomu ‚Ještěrky‘ a jezdí s tím po písečných dunách na pobřeží jako blázni. Mám pocit, že to jsou potenciální fandové malých aut, kterým konvenční malé auto nestačí. Proto si staví ty příšernosti.“

„Těch příšerností jsou už tisíce a tisíce,“ dodal Castaldy zamyšleně. „A pořád jich přibývá. Teď už jsou tu a tam vidět i ve městech.“

Stříbrná liška pokrčil rameny: „Vezmou volkswagen, který je školním příkladem účelnosti, sundají z něj karoserii a na podvozek si postaví nějakou ošklivou boudu.“

Adamovi blýskla hlavou nejasná myšlenka. Má nějakou souvislost s tím, co tu bylo řečeno… s tím rozebraným volkswagenem, který si prohlížel dnes večer… a ještě s něčím… s něčím mlhavým… s větou, na kterou si nemůže vzpomenout… Přestal poslouchat ostatní a snažil se zkoncentrovat. Nešlo to. Náhle si vzpomněl na fotografii v časopise, kterým před několika dny listoval. Ještě ho tady někde má. Přešel do rohu své pracovny, vytáhl ho z hromady jiných časopisů a nalistoval fotografii. Ostatní ho zvědavě pozorovali.

Byl to barevný obrázek. Fotografie terénního vozítka, ‚ještěrky‘, na zvlněné písečné pláži. Vůz byl v pohybu, ostře nakloněný k jedné straně. Všemi koly se dral dopředu a zvedal mračna písku. Fotograf vtipně zpomalil expozici, takže ještěrka byla trochu rozmazaná, což ještě zdůraznilo její dravý pohyb vpřed. V textu pod obrázkem se říkalo, že vyznavači ještěrek se množí jako houby po dešti. Skoro stovka továrniček se už specializovala na výrobu dílů pro jejich karoserie. Jenom v Kalifornii už jezdí tisíc ještěrek.

Brett se podíval Adamovi přes rameno a řekl pobaveně: „Doufám, že se nechceš věnovat výrobě ještěrek?“

Adam zavrtěl hlavou. Ať počet ještěrkám vzroste jakkoli, je to jen přechodná móda, příležitost pro troškaře, rozhodně nic pro Velkou trojku. To Adam ví. Jenže myšlenka, která mu stále uniká, má jakousi spojitost… Ne, nevzpomene si. Vztekle odhodil otevřený časopis. V té chvíli, jak se to v životě často stává, pomohla náhoda. Nad stolem, na nějž odhodil časopis, visela zarámovaná fotografie lunárního modulu Apolla 11 po prvním přistání na Měsíci. Adam ji od kohosi dostal, líbila se mu, a tak si ji dal zarámovat a pověsit na stěnu. Na obrázku dominoval modul. Vedle něho stál jeden z astronautů. Brett zvedl časopis s ještěrkou a ukázal ji ostatním.

„Tyhle věcičky jezdí jako čert,“ podotkl. „Zkusil jsem si to.“ Znova se zadíval na fotografii: „Je to ale ošklivá potvora, co?“

Ten lunární modul taky, pomyslel si Adam. Je skutečně ošklivý: samá hrana, roh, výčnělek, schválnost. Je to nevyvážené, nesouměrné, má to jen pár skutečně čistých křivek. Ale splnilo to báječně svou funkci. Tím tenhle lunární modul vlastně svou ošklivost přemohl. Tím se stal vlastně svým způsobem krásný. Myšlenka, která mu unikala, náhle dostala tvar. Byla to Rowenina věta. To ráno po společně strávené noci prohlásila: „Víš, čeho jsem dnes schopná? Dnes bych byla schopná říct: ‚Ošklivé je krásné!‘“ Ošklivé je krásné!

Lunární modul je ošklivý. Ještěrka taky. Ale oba jsou funkční, oba jsou účelné: byly postaveny k jistému účelu, a ten splnily. Proč by to nemělo platit i o automobilu? Proč by se nemohlo odvážně a promyšleně vyrobit auto, které by bylo podle uznávaných měřítek vkusu ošklivé, ale které by stoprocentně vyhovovalo lidským potřebám, životnímu prostředí, dnešní době – Éře účelnosti –, a právě tím by se stalo krásným?

„Možná že mám nápad, jak by měl vypadat farstar,“ řekl Adam. „Nepospíchejte na mě. Nechte mě nahlas a pomalu přemýšlet.“

Ostatní ztichli. Adam se zamyslel a začal. Pečlivě volil slova. Lidé, shromáždění v jeho pracovně, byli příliš zkušení, než aby se okamžitě nadchli pro to, co říkal. Cítil však, že v místnosti náhle zavládlo napětí a zájem. A obojí vzrůstalo s každou jeho větou. Stříbrná liška seděl zamyšleně, s přimhouřenýma očima. Mladík Castaldy se škrábal na uchu – měl to ve zvyku, když ho něco zaujalo. Druhý muž z vývoje, který až dosud skoro stále mlčel, nespouštěl z Adama oči. Brett DeLosanto jako by nevěděl, co s rukama. Podvědomě si přitáhl skicář.

Když Adam skončil, byl to právě Brett, kdo vyskočil a začal vzrušeně chodit po pracovně. Soukal ze sebe myšlenky v nedokončených větách jako fragmenty dětské skládačky… Umělci už celá staletí nacházejí krásu v ošklivosti… Vzpomeňte si na pokřivené, pokroucené sochy od Michelangela až po Henryho Moora… A v moderní době kusy kovového šrotu, svařené do chaotických tvarů – někdo se tomu posmívá, ale zdaleka ne všichni… Vezměte malířství: avantgardní formy… kartónové obaly na vajíčka, prázdné plechovky od polévkových konzerv v kolážích… A v životě vůbec: co je krásnější – pěkná mladá holka nebo těhotná ženská?… Vždycky záleží na úhlu pohledu. Tvar, symetrie, styl, krása – nic z toho není dané jednou provždy. Brett si udeřil pěstí do dlaně: „Vzýváme Picassa, a přitom naše vozy jako by vyjížděly z obrazů Thomase Gainsborougha.“

„Někde ve Starém zákoně, v knize Genesis, se říká: ‚Otevřou se oči vaše‘,“ řekl Stříbrná liška. Vzápětí však opatrně dodal: „Ale nesmíme se tím nechat unést. Možná jsme na něco opravdu přišli. I v tom případě ovšem před sebou máme ještě dlouhou cestu.“

Brett už si začal dělat náčrtky, tužka mu lítala po papíře a hledala nové tvary. Zarazil se, vytrhl list ze skicáře, zmuchlal ho, zahodil a začal znova. A ještě jednou. A ještě. To byl jeho způsob přemýšlení. Jiní vyjadřují své myšlenky slovy, on takto. Adam si umínil, že později ty zmuchlané listy papíru sebere a schová. Jestli z téhle noci něco vzejde, budou to historické dokumenty. Věděl však, že Elroy Braithwaite má pravdu. Stříbrná liška prožil v automobilovém průmyslu delší dobu než všichni ostatní v této místnosti, byl svědkem zrodu mnoha nových modelů od počátečního nápadu až po hotový výrobek. Ale zažil i to, že projekt, který na začátku vypadal náramně slibně, umřel vinou nepředvídaných okolností na úbytě. A někdy umřel třeba i pro nic za nic.

Koncepce nového vozu musí v automobilce překonat nesčíslné překážky, musí přežít kritiku všeho druhu, nekonečné porady, rozhořčenou opozici. A i když toto vše přečká – první náměstek generálního ředitele, generální ředitel a předseda správní rady mají právo veta… Některým myšlenkám se však přece jen podařilo prorazit a staly se skutkem. Například orion. A tak… je tu nepatrná naděje… že ten počáteční, ještě nedozrálý nápad bude semínkem, z něhož vyroste farstar. Kdosi přinesl další šálky kávy a diskuse pokračovala dlouho do noci.

REKLAMNÍ AGENTURA OJL, zosobněná Keithem Yatesem-Brownem, byla nervózní a podrážděná, protože dokumentární film Automobilové místo se začal natáčet bez scénáře.

„Scénář prostě musí být,“ telefonoval Yates-Brown před několika dny z New Yorku Barbaře Zaleské. „Jak my tady můžeme chránit zájmy našeho klienta a podávat návrhy, když neexistuje scénář?“

Barbara v Detroitu měla chuť hlavnímu inspektorovi říct, že tenhle projekt potřebuje všechno jiné, jenom ne aby do něho strkala nos Madisonova avenue. Ta by byla schopna proměnit poctivý film, který se už začal rodit, v útržkovitý neškodný mišmaš. Namísto toho však zopakovala do telefonu názory režiséra Wese Gropettiho, talentovaného umělce, který ve svém oboru už něco dokázal a jehož slovo mělo váhu. „Atmosféru detroitského vnitřního města nezachytíme tím, že popíšete balík papíru různýma blbostma. Nevíme přece ještě, jaká ta atmosféra vůbec je,“ prohlásil Gropetti. „Tuhle báječnou kameru a zvukařský nádobíčko tu máme na to, abysme to zjistili.“

Mrňavý režisér s obrovským plnovousem vypadal jako rozcuchaný vrabčák. Nikdo ho nikdy neviděl bez černého baretu a pro slova měl daleko menší cit než pro obrazové záběry. Pokračoval: „Chce, aby nám typický figurky, srandisti a děti z vnitřního města řekli, co si o sobě vlastně myslej a jak se koukaj na všiváky, jako jsme my ostatní. Chci z nich vymáčknout, co nenáviděj, v co doufaj, jaký maj trable, radosti, chci se dovědět, jak dejchaj, jedí, spěj, jak se milujou a jak makaj. Chci vědět, co viděj a čítaj. Všecko to nafilmuju – jejich ksichty i hlasy, bez zkoušek a bez stylizace. Když budou mluvit sprostě, ať si posloužej. Možná budu muset některý popíchnout, aby se rozkurážili a začali mluvit, ale až začnou, budu se jich držet kamerou jako klíště. Jenom takhle můžem vidět Detroit, jak ho viděj oni. Očima vnitřního města.“

Barbara ujistila Yatese-Browna, že se to Gropettimu opravdu daří. Prolézal vnitřní město křížem krážem se svým štábem, s ruční kamerou a s co nejmenším množstvím nezbytné filmařské výzbroje, aby nebudil zbytečnou pozornost. Používal techniky cinéma vérité a lidé s ním mluvili upřímně, bez zábran a občas dojemně. Barbara ho na těchto výpravách obvykle doprovázela a přitom poznala, že část Gropettiho nadání tkví v jeho neomylném smyslu pro to, vybrat si správného člověka a pak ho přinutit zapomenout, že na něho svítí reflektor a dívá se oko kamery.

Nikdo přesně nevěděl, co ten mrňavý režisér šeptal do uší svým obětem, než se rozhovořily. Někdy jim cosi tiše vyprávěl celé minuty. Ale dařilo se mu dostávat z nich lidské reakce: pobavení, vzdor, přátelské sympatie, nesouhlas, rozmrzelost, drzost, opatrnost, vztek a v jednom případě – u bojovného černošského mladíka, který se velmi působivě rozřečnil – slepou nenávist. Když už si byl reakcí jistý, Gropetti okamžitě uskočil, aby kamera – která na jeho nenápadný signál už běžela – mohla zachytit výraz tváře a spontánní slova. Celou proceduru opakoval s nekonečnou trpělivostí tak dlouho, dokud nezískal to, co chtěl – záblesk osobnosti v dobrém či špatném smyslu slova, ale v každém případě to životně pravdivé a skutečné, a navíc bez rušivé přítomnosti reportéra.

Barbara už viděla hrubý sestřih několika takovýchto interview a velice ji to vzrušilo. Po obrazové stránce to mělo kvalitu i hloubku Karshových portrétů, oživených kouzlem Gropettiho citlivého přístupu.

„Vzhledem k tomu, že se film jmenuje Automobilové město,“ poznamenal Keith Yates-Brown, když mu to Barbara všechno vypověděla, „měla byste snad Gropettiho upozornit, že okolo něho jsou nejen lidi, ale i auta. A že očekáváme, že se jich pár objeví i na plátně. Nejlíp, když to budou vozy našeho klienta.“

Barbara vycítila, že hlavní inspektor začíná litovat, že jí dal v téhle věci tak neomezenou pravomoc. Ale jistě taky ví, že každý filmový projekt musí mít někdo pevně v ruce. Dokud ji agentura tohoto úkolu nesprostí nebo dokud ji vůbec nevyhodí, Barbara byla odhodlána tento film z ruky nepustit.

„Samozřejmě že ve filmu budou auta našeho klienta,“ ujistila Yatese Browna. „Nijak je nezdůrazňujeme, ale taky je neskrýváme, takže většina lidí je jistě pozná.“ Popsala pak hlavnímu inspektorovi, co natočili v montážním závodě automobilové společnosti. Šlo jim tam především o nábor problémových dělníků z vnitřního města – a o Rollieho Knighta. Dělníci na montážní lince netušili, že středem pozornosti kamery byl Rollie. Zčásti to bylo z ohledu na Rollieho, který si kladl tuto podmínku, a zčásti proto, aby atmosféra záběrů byla skutečně realistická.

Leonard Wingate z osobního oddělení, jehož zaujal tento projekt hned toho večera, co se o něm v Brettově bytě dověděl, všechno zařídil bez zbytečného poplachu. Lidé v továrně věděli jenom to, že si filmaři přijdou natočit pro jakýsi film části montážní linky a že normální provoz na lince to žádným způsobem nenaruší. Jenom Wes Gropetti, Barbara, kameraman a zvukař věděli, že spousta záběrů se točí jen na oko a že na převážné části skutečně exponované metráže se objevuje především Rollie Knight. Jediný zvuk, který při této příležitosti zaznamenali na magnetofonový pás, byl hluk montážní linky. Barbara si jej pak přehrála. Byla to příšerná kakofonie, neuvěřitelně účinné dokreslení filmového obrazu.

Rollieho vyprávění natočí později v činžáku ve vnitřním městě, kde bydlí Rollie a jeho dívka May Lou. Bude u toho také Leonard Wingate. A taky Brett DeLosanto – ale s tím se Barbara Keithu Yatesi-Brownovi nepochlubila.

Ze sluchátka zněl varovný hlas hlavního inspektora: „Mějte stále na paměti, že na to vydáváme spoustu peněz našeho klienta, které budeme muset vyúčtovat.“

„Rozpočet jsme nepřekročili,“ řekla Barbara. „A klient je zřejmě zatím s naší prací spokojen. Tedy aspoň předseda jeho správní rady.“

V telefonu cosi bouchlo. Keith Yates-Brown pravděpodobně vyletěl z křesla, ve kterém seděl. „Tak vy jste v přímém styku s předsedou správní rady našeho klienta!“

Znělo to, jako by se hlavní inspektor právě dověděl, že Barbara o filmu konferovala s papežem nebo s prezidentem Spojených států.

„Přišel se podívat na natáčení. A druhý den mu Wes Gropetti v jeho kanceláři ukázal denní práci.“

„Vy jste pustila toho tlučhubu a sprosťáka Gropettiho do čtrnáctého patra?“

„Wes tvrdil, že si s předsedou docela rozuměli.“

„On to tvrdil? Vy jste tam ani nešla?“

„Ten den jsem neměla čas.“

„Panebože!“

Barbara měla živou představu, jak hlavní inspektor zbledl a praštil se pěstí do čela. „Říkal jste přece sám, že se předseda o náš projekt zajímá,“ připomněla mu. „A že ho mohu příležitostně informovat.“

„Ale ne takhle! Musím o tom předem vědět, abychom si mohli promyslet, co mu máte říct! A pokud jde o to, že jste tam poslala Gropettiho samotného…“

„Právě jsem vám chtěla říct,“ přerušila ho Barbara, „že předseda mi druhý den telefonoval. Řekl mi, že podle jeho názoru prokázala naše agentura chvályhodnou fantazii – tak to přesně řekl – už tím, že pro tuto práci získala Wese Gropettiho. A doporučil mi, abychom ho nijak neomezovali, že tento film by měl být typicky režisérský film. Předseda mě informoval, že o tom hodlá napsat agentuře dopis.“ Ve sluchátku zazněl hluboký vzdech. „Ten dopis jsme ještě nedostali. Jestli přijde…“

Chvilka ticha.

„Barbaro, mám pocit, že to děláte dobře.“ Yates-Brown přeladil do prosebného tónu: „Ale prosím vás, velice vás prosím, zbytečně neriskujte. A okamžitě mi hlaste všechno, co se bude týkat předsedy správní rady.“

Slíbila mu to, načež Keith Yates-Brown znova poněkud nervózně zopakoval, že by byl velmi rád, kdyby existoval scénář. Od telefonického rozhovoru s hlavním inspektorem uplynulo několik dní, scénář stále ještě neexistoval a Wes Gropetti se chystal natočit závěrečnou filmovou sekvenci o náboru problémových dělníků a o Rolliem Knightovi.

Venku se stmívalo. V dusné místnosti s několika kusy nábytku se tísnilo dohromady osm lidí. V Detroitu, v jeho vnitřním městě, končil horký letní den. Nad ulicemi nehybně visel rozžhavený vzduch, kterým nepohnul jediný závan, větru. Nesnesitelné vedro se nezmírnilo ani teď po západu slunce. Rollie Knight a May Lou byli mezi tou osmičkou lidí, protože tato místnost byla jejich byt. Spíš než místnost to byla místnůstka, která jim sloužila jako obývák i ložnice. V přilehlé kuchyňce, jen o málo větší než skříň ve zdi, byl dřez a kohoutek se studenou vodou, stařičký plynový vařič a pár prázdných poliček. Záchod ani koupelna v bytě nebyly. Cosi, co se dalo do jisté míry označit těmito dvěma termíny, bylo o patro níž a sloužilo i půltuctům dalších bytů.

Rollie se mračil, jako by ho mrzelo, že se dal do něčeho takového zatáhnout. May Lou vypadala se svýma tenoučkýma nohama a kostnatýma rukama jako žabka v pubertě. Byla vyděšená. Trošku se uklidnila, když si k ní přisedl Wes Gropetti a začal jí něco tiše vykládat. Navzdory vedru měl na hlavě svůj nezbytný černý baret. Za režisérem stáli kameraman a zvukař, jejichž nádobíčko se sem sotva vešlo.

Barbara Zaleská vedle nich měla v ruce otevřený zápisník. Brett DeLosanto se usmál. Všiml si, že Barbara má jako obyčejně tmavé brýle ve vlasech. Reflektory byly zhasnuté. Všichni věděli, že až se rozsvítí, bude v místnosti ještě nesnesitelnější vedro. Leonard Wingate z osobního oddělení, nejvýše postavený černoch v automobilové společnosti, si utíral zpocený obličej čistým kapesníkem. Spolu s Brettem se opíral zády o zeď a snažil se co nejméně překážet.

Náhle se rozsvítila světla a na magnetofonu se začal odvíjet zvukový pás. Gropettiho signálu si všimli jenom kameraman a zvukař. May Lou polekaně zamrkala. Režisér jí tiše něco řekl a ona přikývla a její výraz se uvolnil. Gropetti rychle a tiše zmizel ze zorného úhlu kamery.

May Lou promluvila naprosto přirozeně, jako by jen přemýšlela nahlas: „Nemá cenu si s tím lámat hlavu, leda jako s budoucností, jak tomu lidi říkaj. Takový, jako sme my, stejně žádnou budoucnost nemaj.“ Pokrčila rameny: „Na tom se nic nezměnilo.“

„Stop!“ křikl Gropetti. Reflektory zhasly. Režisér si opět přisedl k May Lou a začal jí šeptat do ucha. V místnosti bylo ticho. Po několika minutách se znovu rozsvítila světla a Gropetti vycouval za kameru. May Lou měla na tváři vzrušení: „Ten barevnej televizor nám opravdu sebrali.“ Podívala se mimoděk do prázdného kouta místnosti. „Přišli si pro něj dva chlapi, že prej sme nezaplatili splátky. Jenom tu první. Jeden ten chlap chtěl vědět, proč sme si ho vůbec kupovali. Povídám mu: ‚Milej pane, když složím dneska první splátku, tak se hned večer můžu koukat. Kolikrát je televize to nejlepší, co člověka za den potká.‘“ Po chvilce dodala tišším hlasem: „Taky sem mu mohla říct: ‚Kdo ví, co bude zejtra?‘“

„Stop!“

„Oč vlastně jde?“ zeptal se Brett šeptem Leonarda Wingatea.

Wingate si stále utíral pot. „Mají problémy,“ řekl tiše. „Poprvé v životě dostali do rukou pár dolarů a zbláznili se. Nakoupili nábytek, barevný televizor a teď nemají na splátky. Některé z těch věcí museli vrátit. A to ještě není všechno.“

Gropetti požádal May Lou, aby si vyměnila místo s Rolliem. Teď si sedl před kameru Rollie Knight.

„Copak ještě?“ zeptal se tiše Brett.

„Exekuce na plat,“ zašeptal Wingate. „Podle jednoho všivého zastaralého paragrafu, o kterém vám každý politik řekne, že je ho potřeba změnit. Ale nikdo pro to nehne ani prstem.“ Gropetti hučel svým obvyklým způsobem Rolliemu do ucha. „Knightovi uvalili na plat exekuci už jednou,“ pokračoval Wingate. „Tenhle týden přišlo už druhé soudní rozhodnutí a podle dohody s odbory dvě obstávky platu znamenají automaticky vyhazov.“

„Sakra! Nemůžete s tím něco udělat?“

„Možná že ano. To záleží na Knightovi. Až tohle skončí, chci si s ním promluvit.“

„Je to správné, že se takhle vydal filmařům napospas?“

Leonard Wingate pokrčil rameny. „Říkal jsem mu, že to dělat nemusí, že je to jeho soukromá věc. Ale zdá se, že si to tak nebere a ta jeho dívka taky ne. Je jim to asi jedno. Možná si říkají, že tím někomu jinému pomůžou. Nevím.“

Barbara to zaslechla a naklonila se k nim: „Wes říká, že je to jenom část celkového obrazu. A kromě toho to zrediguje tak, aby jim neublížil.“

„Kdybych s tím nepočítal,“ řekl Wingate, „vůbec bychom tady nebyli.“ Režisér stále ještě hovořil s Rolliem. Wingate tichým, ale vzrušeným hlasem říkal Barbaře a Brettovi: „Polovičku toho, co se děje s Knightem, jsme zavinili my, lidi, jako jste vy dva a já. V pořádku, snažíme se pomáhat takovým, jako jsou oni. Ale jakmile pro ně něco uděláme, už chceme, aby převzali náš středostavovský systém hodnot. Ten systém, který jsme si my osvojili až po letech takového života, jaký žijeme. A totéž platí o penězích. Knight se s nimi nikdy nenaučil zacházet, protože je nikdy neměl. A my na něm chceme, aby to uměl hned, hned teď, jako kdyby jich měl celý život plné kapsy. A když to neumí – co se stane? Zaženou ho před soud, obstaví mu plat a vyhodí ho z práce. Zapomínáme, že mnozí z nás, kteří s penězi zacházet umíme, se můžeme zadlužit až po uši. Ale jen se to stane člověku jako on,“ Wingate ukázal hlavou na Rollieho Knighta, „a náš systém je hned celý žhavý hodit ho zpátky na smetiště.“

„To nesmíte připustit,“ zašeptala Barbara.

Wingate netrpělivě potřásl hlavou: „Mé možnosti nejsou neomezené. A Knight není zdaleka sám.“

Rozsvítila se světla. Režisér se na ně podíval. To byl signál, aby mlčeli. V tiché dusné místnosti jasně zazněl hlas Rollieho Knighta.

„To je jasný, že člověka všelicos napadne, když tu žije. Třeba, že většina věcí se nikdá nezlepší, ať si říká kdo chce co chce. Ale taky, že nic netrvá věčně.“ Na Rollieho tváři se neočekávaně objevil úsměv. Pak – jako by toho litoval – se zamračil: „Takže nejlepší je nic od života nečekat. Člověka pak aspoň nebolí, když o to přijde.“

„Stop!“ zavelel Gropetti. Natáčení trvalo ještě hodinu. Gropetti střídavě lichotil a trpělivě domlouval, Rollie vyprávěl o svých zkušenostech z vnitřního města i z montážního závodu, kde stále ještě pracoval. Mluvil prostě a občas se zakoktával, ale v jeho vyprávění byla pravdivá skutečnost i pravdivý Rollie. Autoportrét, který si tak nakreslil, ho rozhodně neukazoval vždycky jen z té nejlepší stránky, ale ani ho neshazoval.

Barbara, která znala už hotové sekvence, byla přesvědčená, že přepis všech odpovědí bude dokument nanejvýš výmluvný a dojemný. Když zhasla světla po posledním záběru, Wes Gropetti smekl svůj černý baret a utřel si hlavu obrovským špinavým kapesníkem. Kývl na kameramana a zvukaře: „Tím to hasne. Sbalte to.“

Všichni Rolliemu a May Lou popřáli krátce dobrou noc a vytratili se, jenom Leonard Wingate zůstal. Brett DeLosanto, Barbara Zaleská a Wes Gropetti odešli do detroitského Klubu novinářů na opožděnou večeři. Wingate tam za chvíli přijde za nimi.

Černoch z osobního oddělení počkal, až ostatní prošli hlavní chodbou, osvětlenou jedinou slabou žárovkou, a sestoupili po vyšlapaném dřevěném schodišti dolů na ulici. Otevřenými dveřmi vnikal do místnosti zápach odpadků. May Lou je zavřela. „Chcete se něčeho napít, pane?“ zeptala se.

Wingate nejdřív zavrtěl hlavou, ale rychle si to rozmyslel: „Ano, rád.“

Dívka přinesla z miniaturní kuchyňky láhev rumu. Byla skoro prázdná. Rozlila jej rovným dílem do dvou sklenek, přidala kostky ledu a coca-colu a jednu dala Wingateovi a druhou Rolliemu. Posadili se.

„Za to dnešní natáčení dostanete od filmařů nějaké peníze,“ řekl Wingate. „Nebude to moc, ale postarám se, abyste je dostali.“

May Lou se nejistě usmála. Rollie Knight mlčel.

Wingate se napil: „O té exekuci na plat jste věděl? Myslím o té druhé.“ Rollie neodpověděl.

„Dneska mu to někdo řekl v práci,“ ozvala se May Lou. „Že prej nebude dostávat vejplatu. Je to pravda?“

„Nedostane celou. Ale jestli ztratí místo, nebude dostávat nic.“ Wingate vysvětlil, jak je to s exekucí – zaměstnavatel musí podle rozhodnutí soudu zadržet dělníkův plat a odevzdat jej věřiteli. Dodal, že automobilky a ostatní zaměstnavatelé tento systém neschvalují, ale že se musí podřídit zákonu. Bylo to, jak předpokládal. Ani Rollie, ani May Lou nepochopili, co znamená první obstávka, a Rollie netušil, že při druhé obstávce může dostat podle dohody se zaměstnavatelem a odbory okamžitě výpověď.

„Mají pro to důvod,“ řekl Wingate. „Každá exekuce na plat přidělává práci účtárně, a to stojí společnost peníze.“

„Lumpárna!“ vykřikl Rollie. Vstal a začal přecházet po místnosti.

Leonard Wingate vzdychl. „Mám-li být upřímný, myslím, že máte pravdu. Proto se vám chci pokusit pomoct. Jestli ovšem chcete.“

May Lou pohlédla na Rollieho. Navlhčila si rty: „On chce, pane. Je v poslední době celej špatnej. On je… zkrátka celej špatnej.“

Wingateovi nebylo jasné, proč. Jestli se o exekuci dověděl teprve dnes, jak May Lou řekla, tak musí mít ještě nějaké jiné starosti – Rozhodl se však, že se nebude na nic vyptávat.

„Mohu udělat jedinou věc,“ řekl. „Najít někoho, kdo by se staral o vaše finanční záležitosti a dal je pokud možno do pořádku, abyste mohli začít znova. Pochopte ovšem, že to mohu udělat jen s vaším souhlasem.“

Tento systém zavedl Jim Robson, šéf osobního oddělení jedné z Chryslerových továren, a ostatní společnosti jej převzaly. Wingate vysvětlil Rolliemu a May Lou, že by mu okamžitě museli dát seznam všech svých dluhů. On by jej předal úředníkovi z osobního oddělení montážního závodu, kde Rollie pracuje. Úředník, který tuhle práci dělá ve svém volném čase, by si to překontroloval a zjistil, jaká je celková situace. Pak by zatelefonoval věřitelům, jednomu po druhém, a pokusil by se je přemluvit, aby přistoupili na malé dlouhodobé splátky a netrvali na exekuci. Věřitelé s tím obvykle souhlasí. Vědí, že v opačném případě dlužník ztratí práci a oni nedostanou nic. Ani soudní příkaz k exekuci jim nepomůže.

Zaměstnanec – v tomto případě Rollie Knight – pak musí odpovědět na otázku: Jakou nejmenší částku potřebujete týdně na živobytí? Když se na té částce dohodnou, začne mzdová účtárna každý týden posílat Rollieho výplatní šeky osobnímu oddělení. Rollie tam bude muset každý pátek zajít, podepsat šek tomu úředníkovi a ten zařídí všechno ostatní. V jeho kanceláři – řekl Wingate – je každý pátek nejméně padesát dělníků, kteří se dostali do finančních těžkostí a přistoupili na toto řešení. Většinou jsou za ně vděční.

Úředník z osobního oddělení potom převede Rollieho výplatní šek na zvláštní bankovní účet, který zní na jeho jméno, protože společnost s tím nemá oficiálně nic společného. Z tohoto účtu zaplatí smluvené splátky věřitelům a zbytek výplaty předá Rolliemu na živobytí. Po splacení všech dluhů úloha úředníka z osobního oddělení skončí a Rollie bude zase dostávat svou výplatu normálně. Rollie si může všechny záznamy kdykoli překontrolovat. A úředník tuto práci dělá zcela zadarmo, jako pomoc dělníkům, kteří nevědí kudy kam.

„Nebylo by to pro vás dva lehké,“ varoval je Wingate. „Museli byste se hodně uskrovnit.“

Vypadalo to, že Rollie chce říct něco hrubého, ale May Lou rychle zasáhla: „My to dokážem, pane.“ Podívala se na Rollieho a Wingate si všiml, že v tom pohledu byla směs autority a dětské příchylnosti. „Ty to dokážeš,“ řekla naléhavě. „Určitě to dokážeš.“

Rollie se usmál a pokrčil rameny. Bylo však jasné, že ho něco trápí. Leonard Wingate měl pocit, že má nějaké opravdu velké starosti. A že ty starosti nesouvisí s exekucí na plat. Znova začal přemýšlet, co by to mohlo být.

„Sedíme tu a přemýšlíme,“ řekla Barbara Zaleská Leonardu Wingateovi, když si k nim přisedl. „Lámeme si hlavu, jestli to ti dva dokážou.“

Z celé skupiny jen Barbara byla členkou Klubu novinářů, takže ostatním třem dělala hostitelku. Čekala s Brettem DeLosantem a s Wesem Gropettim na Wingatea u baru, a teď se všichni čtyři přestěhovali ke stolu v jídelně. Detroitský Klub novinářů patří k nejlepším v zemi. Je malý, má dobré vedení a vynikající kuchyni. Členství v něm hodně znamená. Navzdory tomu, že detroitské novináře živí především každodenní blízký styk s automobilovým průmyslem, na stěnách klubu není skoro nic, co by tento fakt připomínalo. Někteří tvrdí, že je to záměrné. Jediná taková upomínka, která visí přímo u vchodu, je ohmataná stránka novin z roku 1947 s palcovým titulkem: FORD MRTEV Zemřel v nevytopeném pokoji, u petrolejky. Naproti tomu válkou a meziplanetárními lety stěny klubu přímo přetékají. Možná je to důkaz, že novináři někdy trpí dalekozrakostí.

Když si objednali drinky, Wingate odpověděl na Barbařinu otázku: „Moc rád bych řekl, že to dokážou, ale prostě nevím. Vinu nese náš systém, už jsme o tom mluvili. Lidé, jako jsme my, se tomu systému více nebo méně dokážou přizpůsobit. Lidé, jako jsou oni, obyčejně ne.“

„Leonarde,“ řekl Brett, „vy dnes večer mluvíte jako revolucionář.“

„Mluvit jako revolucionář a být revolucionář – to jsou dvě různé věci,“ usmál se nevesele Wingate. „Abych jím byl, na to asi nemám odvahu. A nejsem k tomu způsobilý. Mám dobré místo a peníze v bance. Člověk jako já si takové věci střeží jako oko v hlavě, rozhodně je nemíní vyhodit oknem. Ale řeknu vám, že chápu, proč se z lidí mé rasy stávají revolucionáři.“

Dotkl se vyduté náprsní kapsy svého saka. Měl tam spoustu papírů, které mu dala May Lou. Účty, smlouvy o koupi na úvěr, upomínky bankovních ústavů. Wingate v nich ze zvědavosti ve svém autě chvilku listoval a co zjistil, to mu vyrazilo dech. Krátce zopakoval obsah svého rozhovoru s Rolliem a s May Lou. Celkovou výši dluhů neprozradil, to je soukromá věc těch dvou, ale jinak nic netajil. Všichni přece znají situaci a není jim lhostejná. To ví.

„Všimli jste si toho jejich nábytku?“ zeptal se. Přikývli.

„Hezký není, ale…,“ ozvala se Barbara.

„Jen buďte upřímná,“ řekl jí Wingate.

„Víte stejně dobře jako já, že je to sbírka strašlivého haraburdí.“

„No a co?“ řekl Brett vyzývavě. „Když si nemůžou dovolit…“

Wingate ho přerušil: „Kdybyste věděl, co za to zaplatili, nebyl byste si tak jistý, co si mohou a nemohou dovolit.“ Znova se podvědomě dotkl papírů ve své kapse. „Viděl jsem účet. Zní nejméně na šestinásobek skutečné ceny toho nábytku. Za to, co za něj zaplatili, nebo spíš, co se zavázali zaplatit, by si mohli koupit u nějaké solidní firmy ty nejkvalitnější věci. Třeba u J. L. Hudsona nebo u Searse.“

„Tak proč to neudělali?“ zeptala se Barbara.

Leonard Wingate se opřel oběma rukama o stůl a naklonil se kupředu. „Prostě proto, moji naivní zazobaní přátelé, že to nevědí. Protože je nikdy nikdo neučil, jak se má nakupovat. Protože takovéhle věci nemá cenu učit lidi, kteří nemají peníze. Protože prostě zašli do bělošského obchodu v černošské čtvrti a tam je okradli. Protože takových obchodů je všude spousta, nejen v Detroitu. Vím to. Knight a May Lou nejsou jediní, kdo na to doplatili.“

Kolem stolu zavládlo ticho. Číšník přinesl drinky a Wingate se napil neředěné whisky s ledem. Za okamžik pokračoval: „Pak je tu ještě jedna maličkost s těmi splátkami za nábytek a za pár jiných věcí, co si koupili. Trošku jsem si započítal. Vypadá to, že úroky dělají devatenáct nebo dvacet procent.“

Wes Gropetti tiše hvízdl.

„Až ten váš úředník z osobního bude mluvit s věřiteli,“ ozvala se Barbara, „nemohlo by se mu podařit ten účet za nábytek nebo ty úroky o něco srazit?“

„Ty úroky snad ano,“ přikývl Leonard Wingate. „Do toho se asi pustím sám. Když zavolám úvěrovou banku a použiju přitom jména naší společnosti, možná mě vyslechnou a budou rozumní. Vědí, že velká automobilka by je mohla pořádně zmáčknout, kdyby si to vzala do hlavy. Ale pokud jde o ten nábytek…“ Zavrtěl hlavou. „Tady nemáme žádnou šanci. Ti darebáci by se nám vysmáli. Prodávají prostě za tolik, kolik se jim podaří ze zákazníka vyrazit, a potom předávají úvěrové smlouvy bance laciněji. Rozdíl zaplatí takoví chudáci, jako je Knight. Ti, co si to nemohou dovolit.“

„Práci si udrží? Tedy Rollie, myslím,“ zeptala se Barbara.

„To snad mohu slíbit,“ řekl Wingate. „Pokud ovšem nedojde k nějakým dalším komplikacím.“

„Prokristapána, nechte už těch řečí,“ ozval se Wes Gropetti. „Pojďte jíst!“

Brett DeLosanto byl celý večer neobvykle zamlklý a mlčel i při večeři. To, co dnes viděl – podmínky, ve kterých žijí Rollie Knight a May Lou, jejich ubohou místnůstku ve zchátralém a smradlavém činžáku, nesčíslné podobné nebo ještě hroší barabizny v jejich okolí, celé to ovzduší hrozné bídy, které vládne v převážné části vnitřního města – to všechno na něho hluboce zapůsobilo. Nebyl ve vnitřním městě poprvé, ale nikdy je neviděl tak zblízka, nikdy nezažil tak ostře na vlastní kůži to, co v posledních několika hodinách.

Požádal Barbaru, aby ho vzala na filmování, jednak proto, že ho to zajímalo, a jednak proto, že se kvůli této práci poslední dobou skoro neviděli. Vůbec nepředpokládal, že to na něho tak osobně, citově zapůsobí. Ne že by neznal problémy detroitského ghetta. Když viděl tu zoufalou bídu, rozhodně se neptal naivně: Proč se ti lidi nepřestěhují někam jinam? Bylo mu jasné, že ti lidé tam, a zejména černoši, jsou ekonomicky a společensky v pasti. Ať jsou činže ve vnitřním městě sebevyšší, na předměstích jsou zcela nad jejich možnosti, i kdyby se tam černoši nakrásně mohli přestěhovat. A to samo o sobě není v mnoha případech možné, protože rasová diskriminace se stále ještě uplatňuje tisíci způsoby. Rafinovaně, i zcela otevřeně a hrubě. Například v Dearbornu, kde je hlavní stan Fordovy automobilky, nebydlí podle posledního sčítání lidu ani jediný černoch. Má to na svědomí nepřátelský postoj bělošských rodin ze středních vrstev, které otevřeně podporují a schvalují lstivé machinace svého starosty. Ten má takovou pozici, že s ním nikdo nehne.

Brett věděl i to, jak se vnitřnímu městu snaží pomáhat iniciativní Výbor za nový Detroit, který vznikl po nepokojích roku 1967. Konají se sbírky, začalo se i stavět. Ale jeden z členů výboru se vyjádřil o situaci takto: „Proklamací máme spoustu, ale cihel málo.“ Jiný člen výboru připomněl slova Cecila Rhodese, která pronesl těsně před svou smrtí: „Tak málo se udělalo – tak mnoho je třeba udělat.“ Takto si stěžují lidé, kteří se přesvědčili, jak málo v této oblasti dosáhne organizovaná skupina, i když to její členové myslí sebelíp, i když její snahy podporuje město, státní orgány a federální vláda. Od nepokojů v roce 1967 už uplynula řada let, ale pro odstranění podhoubí, z něhož nepokoje vyrostly, se nepodniklo kromě několika maličkostí skoro nic.

Když zklamalo kolektivní úsilí, říkal si Brett v duchu, co tady může dokázat jednotlivec? Náhle si vzpomněl: stejnou otázku si přece kladlo mnoho lidí, když Ralph Nader zahájil svůj osamělý boj za zvýšení bezpečnosti motorových vozidel. Brett na sobě ucítil Barbařin pohled a obrátil se k ní. Usmála se na něho, ale jeho mlčení nijak nekomentovala. Znali se oba tak dobře, že si nemuseli vysvětlovat, jakou mají náladu a proč.

Barbara vypadá dnes večer báječně, pomyslel si Brett. Při rozhovoru s Wingatem měla ve tváři oduševnění, zájem, inteligenci, vřelý soucit. Brett nezná děvče, které by se mohlo rovnat Barbaře. Proto se s ní nemůže rozejít, i když tak zatvrzele odmítá s ním spát. Brett věděl, že film a spolupráce s Wesem Gropettim přinášejí Barbaře velké uspokojení.

Gropetti odstrčil talíř a otřel si ústa a vousy ubrouskem. Právě zlikvidoval porci hovězího á la Stroganov s nudlemi a vydatně ji zalil několika sklenkami chianti. Spokojeně zamručel.

„Poslyšte, Wesi,“ obrátil se na něho Brett, „nemáte někdy chuť se obout – pořádně obout – do věci, o které děláte film?“

Režiséra to zřejmě překvapilo: „Vy myslíte takový voloviny, jako vyrazit na křížovou výpravu, jo? Zvednout lidem mandle, jo?“

„Jo.“ přikývl Brett. „Právě takový voloviny myslím.“

„S tím jděte do háje! Samozřejmě mě to zajímá, musí mě to zajímat. Zkrátka to natočím, a tím to hasne.“ Gropetti si hrábl do plnovousu a vytáhl z něho maličký kousek nudle, který ubrousek neobjevil. „Rajská zahrada nebo stoka – když najdu, co hledám, zajímá mě jenom číslo objektivu, úhel kamery, světlo a synchron. Do něčeho se obouvat – to mě ani nenapadne! To je práce na plnej úvazek.“

Brett znovu přikývl. „Taky si myslím,“ řekl zamyšleně. Když vezl Barbaru autem domů, zeptal se: „Pokračuje to dobře, viď? Ten film.“

„Báječně!“ Seděla k němu přitulená ve středu předního sedadla.

Stačilo točit hlavu a mohl se dotknout rty jejích vlasů. Už to několikrát udělal. „Mám z toho radost. Kvůli tobě. Ty to víš.“

„Ano,“ řekla Barbara. „Vím.“

„Chtěl bych, aby žena, s kterou žiju, dělala vždycky něco speciálního. Něco, co patří jenom jí.“

„Budu si to pamatovat. Pro případ, že spolu budeme žít.“

Bylo to od onoho večera před několika měsíci poprvé, co začali hovořit o možnosti společného života.

„Přemýšlíš o tom někdy?“

„Přemýšlím. Ale to je zatím všechno, co ti mohu říct.“

Brett počkal, až se mu podařilo protlačit se s vozem z Jeffersonovy ulice na Chryslerovu dálnici, a pak se zeptal: „Ty o tom nechceš mluvit?“ Barbara zavrtěla hlavou. „Jak dlouho bude trvat, než s tím filmem skončíte?“

„Asi měsíc.“

„Budeš mít moc práce?“

„Asi ano. Proč se ptáš?“

„Chystám se na výlet,“ řekl Brett. „Do Kalifornie.“ Odmítl jí vysvětlit proč.

DLOUHÁ ČERNÁ LIMUZÍNA ZPOMALILA, odbočila doleva a plavně proklouzla mezi dvěma starými kamennými sloupy na vydlážděnou příjezdovou cestu před domem Hanka Kreisela v Grosse Pointe. Za volantem seděl Kreiselův šofér v uniformě. Za ním si hověli na plyšových sedadlech Kreisel a jeho hosté – Erika a Adam Trentonovi. Ve voze byl kromě jiných věcí i bar, z něhož výrobce automobilových součástek podával za jízdy nápoje.

Byl pozdní večer koncem července. Právě povečeřeli v detroitském Atletickém klubu. Setkali se tam s Kreiselem a s jeho společnicí, nádhernou dívkou se zářivýma očima a s francouzským přízvukem, kterou Kreisel představil prostě jako Zoe. Dodal, že vede jeho exportní kancelář, kterou nedávno zřídil. Zoe, která se projevila jako báječná společnice, se po večeři omluvila a odešla.

Hank Kreisel potom navrhl, aby Adam a Erika nechali auto na parkovišti a zajeli ještě k němu. Dnešní večer byl vlastně pokračováním Adamova víkendu na chatě Hanka Kreisela u jezera. Výrobce součástek Adamovi zavolal, jak slíbil, a domluvili si schůzku. Kreisel pozval i Eriku a Adama to nejdřív trochu znervóznilo. Doufal, že Kreisel nebude moc mluvit o víkendu na chatě a zejména že se nezmíní o Roweně. Vzpomínka na Rowenu byla stále ještě živá. Ale byla to minulost a opatrnost i zdravý rozum Adamovi napovídaly, že by to mělo minulostí zůstat.

Nemusel mít žádné obavy. Hank Kreisel byl diskrétní. Hovořili o jiných věcech – o vyhlídkách baseballového klubu Detroitští lvi v příští sezóně, o nedávném skandálu na detroitské radnici a nakonec o orionu, jehož některé součástky začal Kreisel v obrovském množství vyrábět. Adam se po chvíli uvolnil, i když mu nepřestávalo vrtat hlavou, co od něho Hank Kreisel vlastně chce. Věděl, že opravdu něco chce, Brett DeLosanto to Adamovi řekl. Brett s Barbarou byli na dnešní večer pozváni také, ale omluvili se. Barbara měla spoustu práce a Brett, který chtěl brzo odjet na západní pobřeží, musel cosi dokončit.

Ale včera se Adamovi přiznal: „Hank mi říkal, oč tě chce požádat. Doufám, že v tom budeš moct něco udělat. Týká se to mnoha lidí, nejen nás.“

Toto tajnůstkářství Adama rozčilovalo, ale Brett mu odmítl říct cokoli konkrétnějšího. Teď už se to snad brzo dovím, pomyslel si Adam, když limuzína zastavila před Kreiselovým sídlem.

Šofér obešel vůz, otevřel dveře a pomohl Erice vystoupit. Pak se všichni tři zastavili na trávníku před domem. Krásná zahrada s pečlivě upraveným trávníkem, stromy i keři svědčila o tom, že se o ni stará zahradník. Svažovala se mírně k jezeru St. Clair. Nádherný výhled na jezero nerušilo nic, snad jenom tu a tam osamělé auto, které projelo na pobřeží. Hladina jezera byla nezřetelně vidět i ve tmě. Kolem břehu se táhl bílý zvlněný pás a v dálce blýskala světla nákladních člunů. Trochu blíž spěchala k přístavišti jachtařského klubu v Grosse Pointe opožděná plachetnice. Opravdu spěchala, protože její majitel nespoléhal na vítr a zapnul raději přívěsný motor.

„Je tu nádherně,“ řekla Erika. „Kdykoliv přijdu na Grosse Pointe, vždycky mám dojem, že už nejsem v Detroitu.“

„Kdybyste tu bydlela, věděla byste, že jste,“ odpověděl Hank Kreisel. „Skoro všichni jsme tu cítit benzínem. Nebo jsme mívali pod nehty kolomaz.“

„Většina nehtů v Grosse Pointe je už hodně dlouho čistá,“ poznamenal Adam suše.

Chápal však, co má Kreisel na mysli. Míst, pojmenovaných Grosse Pointe, je celkem pět. Jsou to všechno tradiční enklávy velkého bohatství, které plyne z automobilů, a proto patří k automobilovému světu stejně jako kterákoli jiná čtvrť Velkého Detroitu. Henry Ford II. bydlel kousek odtud v Grosse Pointe Farms, a všude kolem tu je Fordů jako smetí. Žijí tu královské rodiny i druhých dvou členů Velké trojky – Chryslera a General Motors, a také příslušníci nižší automobilové šlechty – jejich dodavatelé. Známá stará jména jako Fisher, Anderson, Olson, Mullen, i novější jako Kreisel. Finanční šlechta se navzájem stýká v exkluzivních klubech – především v rozvrzaném a přetopeném Venkovském klubu. Seznam čekatelů na členství v tomto klubu je tak dlouhý, že nový mladý zájemce bez rodinných kontaktů se jej může dočkat těsně před smrtí sešlostí věkem.

Přes svou exkluzivitu je však Grosse Pointe příjemné místo s rodinnou atmosférou – to je důvod, proč mu dává smetánka automobilového průmyslu s fixními platy přednost před Bloomfield Hills, které jsou trochu úřednicky strohé. Kdysi dávno ohrnovali staří obyvatelé Grosse Pointe nad penězi z autoprůmyslu své patricijské nosy. Teď už se podrobili jejich nadvládě, stejně jako se jí podrobil celý Detroit. Od jezera sem náhle zavál studený noční vítr a rozšuměl koruny stromů. Erika se zachvěla.

„Půjdeme dovnitř,“ navrhl Hank Kreisel.

Šofér, který zřejmě plnil i úlohu komorníka, jim otevřel těžké domovní dveře. Adam vešel a po několika krocích zůstal stát.

„Páni moji,“ řekl nevěřícně.

Erika stála vedle něho stejně překvapená. Pak se rozesmála. Přízemní obývací místnost, do níž vstoupili, měla všechny znaky elegance – vysoký měkký koberec, pohodlná křesla, pohovky, bufet, přihrádky plné knih, obrazy, tiše hrající hi-fi stereo, příjemné osvětlení. A taky opravdový plavecký bazén. Asi desetimetrový bazén byl obložený pěknými modrými kachlíky, na jedné straně byl mělký, na druhé hluboký. Měl trojstupňový skokanský můstek.

„Promiňte, Hanku, že se směju,“ řekla Erika. „Ale je to… je to překvapující.“

„Proč byste se nesmála,“ řekl hostitel vesele. „Spousta lidí se tomu směje. Myslí, že jsem blázen. Ale já ve skutečnosti rád plavu. A taky mám rád pohodlí.“

Adam se udiveně rozhlížel. „Tohle je starý dům. Musel jste nechat vybourat celý vnitřek.“

„Přirozeně.“

„Přestaň se na to koukat jako inženýr,“ řekla Erika. „Pojďme si radši zaplavat.“

Kreisela to zřejmě potěšilo: „Opravdu chcete?“

„Voda je můj živel. Plavat jsem uměla dřív než mluvit.“

Kreisel ji zavedl na chodbu. „Tamhlety druhé dveře. Je tam spousta plavek a ručníků.“

Adam s ním šel do druhé šatny. Za pár minut jim Erika předvedla vynikající skok z nejvyššího můstku. Vynořila se z vody a dala se do smíchu: „Tohle je nejlepší obývák, jaký jsem kdy viděla.“

Hank Kreisel se zašklebil a skočil z nižšího můstku. Adam se vrhl do vody z okraje bazénu. Když si zaplavali, odvedl je Kreisel ještě mokré po měkkém koberci ke klubovkám, přes něž sluha a šofér v jedné osobě přehodil tlusté ručníky. Ve čtvrtém křesle seděla šedovlasá křehká žena a vedle ní na podnose byly vyrovnané kávové šálky a láhve likérů. Hank Kreisel se k ní sklonil a políbil ji na tvář.

„Jakýs měla den?“ zeptal se.

„Klidný.“

„To je má žena Dorothy,“ řekl Kreisel.

Představil Eriku a Adama. Adam pochopil, proč Zoe musela zůstat ve městě. Když paní Kreiselová nalila kávu a rozhovořili se, bylo však zřejmé, že nepovažuje za nic divného, že si ostatní dali schůzku na večeři a ona na ni – z nějakých důvodů – nebyla pozvána. Zeptala se dokonce, jak jim v Atletickém klubu chutnalo.

Dorothy Kreiselová se možná smířila s tím, že její manžel vede mimo domov jiný život, pomyslel si Adam. S milenkami v těch jeho spojovacích a exportních kancelářích, o kterých se Adam doslechl. Ostatně Hank Kreisel se tím nijak netají. Důkazem toho byla dnes večer Zoe. Erika vesele klábosila. Hank Kreisel se jí zřejmě líbí a tenhle večer jí udělal dobře. A koupání ještě líp. Celá září. A jak je mladá! Našla si mezi plavkami v šatně bikini. Mají přesně tu správnou velikost na její vysokou štíhlou postavu. Adam si všiml, že se na ni Kreisel několikrát se zájmem zadíval.

Za nějakou chvíli Kreisel jako by znervózněl. Vstal: „Nepůjdeme se převlíknout, Adame? Chtěl bych vám taky něco ukázat. A o něčem si promluvit.“

Tak konečně se dostaneme k věci, pomyslel si Adam. Ať je to co chce.

„Říkáte to nějak strašně tajemně, Hanku,“ pravila Erika a usmála se na Dorothy Kreiselovou. „Mně to vaše ‚něco‘ neukážete?“

Hank Kreisel se usmál svým charakteristickým způsobem. Trošku nakřivo. „S radostí.“ Za chvíli se omluvili paní Kreiselové, která zůstala u své kávy v obývací místnosti. Když se převlékli, Hank Kreisel jim ukázal celé přízemí domu, který postavil dávno zesnulý automobilový magnát, současník Waltera Chryslera a Henryho Forda.

„Postavil to solidně. Venkovní zdi jsou jako v Hadriánově paláci. Vnitřek jsem vyhodil. Dal jsem tomu nová střeva.“ Výrobce automobilových součástek otevřel táflované dveře, za nimiž se objevilo točité schodiště. Kreisel šel první. Erika ho následovala a Adam trochu váhavě také. Prošli sklepní chodbou. Kreisel vytáhl z kapsy svazek klíčů a otevřel šedé kovové dveře. Když vstoupili do místnosti, zaplavilo ji jasné světlo zářivek. Adam poznal, že se ocitli ve strojařské experimentální dílně. Byla prostorná, vládl zde přísný pořádek a patřila k nejlépe vybaveným, jaké kdy Adam viděl.

„Tady trávím hodně času. Dělám základní výzkum,“ vysvětlil Kreisel. „Když dostanu novou zakázku, vyzkouším si to nejdřív tady. Koukám, jak se to dá vyrobit nejlíp a nejlevněji. Vyplácí se to.“

Adam si vzpomněl, co mu říkal Brett DeLosanto: že Hank Kreisel nemá inženýrský diplom a že než začal podnikat, dělal jen na stroji a pak dílovedoucího.

„Podívejte se.“ Kreisel je zavedl k dlouhému nízkému pracovnímu stolu. Stálo na něm cosi přikryté látkou. Kreisel ji sňal. Adam si se zájmem prohlížel jakousi kovovou konstrukci z ocelových prutů a plechu s pohyblivými součástkami uvnitř. Bylo to velké asi jako dvě jízdní kola a trčela z toho klika. Adam jí opatrně zatočil a vnitřek konstrukce se dal do pohybu.

Adam pokrčil rameny: „Já se vzdávám, Hanku. Co to je, prokristapána?“

„Zřejmě nějaký exponát pro Muzeum moderního umění,“ podotkla Erika.

„Možná že bych to tam opravdu měl poslat,“ ušklíbl se Kreisel. Zeptal se: „Jak moc toho víte o zemědělských strojích, Adame?“

„Moc ne.“ Adam znova otočil klikou.

„Tohle je mlátička,“ řekl Hank Kreisel tiše. „Taková ještě neexistuje. A takhle malá už vůbec ne. A funguje báječně.“ V jeho hlase zaznělo nadšení, jaké u něho Adam s Erikou ještě nepozorovali.

„Tahle mlátička vymlátí každý druh obilí – pšenici, rýži, ječmen. Tři až pět bušlů za hodinu. Nafilmoval jsem si to, abych měl důkaz.“

„Natolik vás znám,“ řekl Adam. „Když říkáte, že to funguje, tak to funguje.“

„Funguje ještě něco jiného. Cena. Kdybych to vyráběl ve velkém, mohlo by se to prodávat za sto dolarů.“

Adam se zatvářil pochybovačně. Pracoval ve vývojovém oddělení a ve výrobních nákladech se vyznal asi jako fotbalový trenér v nejzákladnějších situacích hry. „Pak do toho určitě nezapočítáváte cenu zdroje energie.“ Zarazil se. „A co to vlastně pohání? Baterie? Benzínový motorek?“

„Věděl jsem, že se k tomu dostaneme.“ řekl Hank Kreisel. „Tak vám to tedy povím. Nepohání to ani baterie, ani motorek. Pohání to chlap, který otáčí klikou. Zrovna jako vy před chvílí. A stejnou klikou. Jenže chlap, kterého mám na mysli, je nějaký starý děda ve vesnici uprostřed džungle někde na Dálném východě. Na hlavě má rákosový klobouk se šikmou střechou. Když ho budou bolet ruce, začne točit klikou jeho žena nebo děcko. Jen tak budou sedět, celé hodiny, a točit klikou. A tím pádem jim to budeme moct prodávat za stovku.“

„Bez zdroje energie. Škoda že takhle nemůžeme vyrábět auta.“ Adam se dal do smíchu.

Kreisel se na něho podíval vážným pohledem: „Udělejte mi něco k vůli. Nesmějte se, prosím vás.“

„Dobře, nebudu. Ale pořád si nedovedu představit, že by se zrovna v Detroitu začal masově vyrábět zemědělský stroj,“ Adam kývl směrem k mlátičce, „u kterého musíte celé hodiny točit klikou, aby fungoval.“

„Kdybyste prošel ta místa jako já, Adame,“ řekl Kreisel vážně, „možná byste si to dovedl představit. Velká část světa leží od Detroitu hrozně daleko. Jeden z našich problémů je, že na to často zapomínáme. Zapomínáme, že lidi tam myslí úplně jinak než my. Máme pocit, že všude na světě je to jako v Detroitu nebo že by to tak aspoň mělo být. Že všichni lidi by se měli přizpůsobit nám, našemu způsobu myšlení. Když se na něco dívají jinak, jistě se mýlí, protože my jsme přece Detroit! Takhle se stavíme i k mnoha jiným problémům. K čistotě ovzduší. K bezpečnosti automobilů. Tady jsme dostali po nose a museli jsme své názory změnit. Jenže jinde se toho svého náboženství, těch svých zastaralých názorů držíme zuby nehty dodnes.“

„Žádný velekněz nemá rád, když se začne pochybovat o základech jeho náboženství,“ podotkla Erika.

Adam po ní střelil rozmrzelým pohledem, který říkal: Tohle nech na mně, prosím tě. Nahlas prohlásil: „V autoprůmyslu je dnes na vedoucích místech mnoho lidí, kteří přehodnocují staré názory. A výsledky se už ukazují. Ale stroj, který se uvádí do pohybu otáčením kliky – ať je to jakýkoli stroj – přece nemůže znamenat žádný pokrok. To je spíš návrat do dob před prvním Henrym Fordem. A ostatně já mám co dělat s osobními automobily a s náklaďáky. Tohle je zemědělský stroj.“

„Vaše společnost má přece zvláštní oddělení pro výrobu zemědělských strojů.“

„S tím nemám nic společného. A ani nechci mít.“

„Na vašem generálním ředitelství jsou lidi, kteří s tím mají hodně společného. Vy se s nimi stýkáte. Dají na vás.“

„Poslyšte,“ podíval se Adam na Kreisela, „něco mi řekněte: vy už jste tenhle stroj lidem od nás ukazoval? A oni vás odmítli?“

Výrobce automobilových součástek přikývl: „Oni a jiní taky. Potřebuju někoho, kdo by mě uvedl přímo ke špičkám. Chtěl bych se pokusit zainteresovat nejvyšší místa. Doufal jsem, že to pochopíte.“

Konečně tedy bylo naprosto jasné, oč se Hank Kreisel snaží: chce, aby mu Adam otevřel cestu ke generálnímu řediteli nebo k předsedovi správní rady.

„Copak to pro něho nemůžeš udělat?“ zeptala se Erika.

Adam jen zavrtěl hlavou, ale odpověď přišla od Hanka Kreisela: „To by nejdřív musel věřit v mou myšlenku.“

Stáli a zírali na tu směšnou věc s klikou, tak nepodobnou všemu, s čím se Adam dosud ve své praxi setkal. Adam věděl, že se automobilové společnosti často zabývají projekty, které nemají mnoho společného s jejich hlavní činností, s výrobou aut. General Motors vykonaly pionýrskou práci ve vývoji mechanického srdce pro chirurgy a vyrábějí i jiné lékařské přístroje. Ford spolupracuje při vývoji komunikačních družic. Chrysler se plete do stavby sídlišť. Podobných příkladů je spousta. Na počátku takových projektů je obvykle osobní zainteresovanost člověka, který má v té které společnosti hlavní slovo. Hank Kreisel se o tom zřejmě také přesvědčil.

„Kvůli téhle mlátičce jsem byl i ve Washingtonu,“ řekl Kreisel. „Sondoval jsem to i u některých chlapíků ve vládě. Jsou pro. Slíbili objednat dvě stě tisíc mlátiček ročně pro pomoc rozvojovým zemím. To by bylo pro začátek slušné. Jenže ministerstvo zahraničních věcí je samo nemůže vyrábět.“

„Hanku, a proč to vůbec chcete dělat prostřednictvím jiné společnosti?“ zeptal se Adam. „Když v tenhle stroj věříte, proč ho prostě nezačnete vyrábět a prodávat sám?“

„Ze dvou důvodů. Především je tu prestiž. Já ještě nemám jméno. Vaše společnost ho má. A má taky zaběhaný systém prodeje.“

Adam přikývl. To je pravda.

„Druhý důvod jsou peníze. Ty sám neseženu. Na velkovýrobu určitě ne.“

„Ale při vašem postavení přece banky…“

Hank Kreisel se zasmál: „S bankami jsem už teď jedna ruka. Někdy mám pocit, že by beze mě neměly co dělat. Pokud jde o peníze, nikdy jsem na tom nebyl moc slavně. Žasnul byste, co všechno se dá udělat bez peněz.“

Tohle Adam také chápal. Takhle podniká mnoho jednotlivců i společností. Továrny Hanka Kreisela, jejich vybavení, zásoby, tento dům i chata u Higginsova jezera jsou skoro určitě zatíženy velkou hypotékou. Jestli Kreisel někdy prodá svůj podnik nebo aspoň jeho část, dostane za něj milióny dolarů v hotovosti. Dokud to neudělá, bude si stejně jako ostatní každý měsíc lámat hlavu, kde sehnat peníze.

Výrobce automobilových součástek znova zatočil klikou mlátičky. Vnitřní mechanismus se dal do pohybu, zatím však jenom mlel naprázdno. Potřebuje se zakousnout do obilných snopů, které by se posunovaly v nálevkovitém podávacím žlabu na horní části stroje.

„Tohle je vážně báječná věc. Dalo by se říct, že se mi uskutečnil sen. O téhle potvoře se mi zdálo hodně dlouho.“ Hank Kreisel zaváhal, jako by se k tomu jen nerad přiznával, ale pak pokračoval: „Napadlo mě to v Koreji. Viděl jsem tam na vesnicích chlapy i ženské, jak mlátí obilí kamením. Strašně primitivně. Spousta práce, chabý výsledek. Viděl jsem, co potřebují, a tak jsem začal vymýšlet tuhle obludu. Dělal jsem na ní s přestávkami celou tu dobu.“

Erika se soustředěně dívala Kreiselovi přímo do tváře. Také ona znala matně jeho minulost. Něco se dověděla od Adama, něco jinde. Náhle se jí vybavila představa drsného příslušníka námořní pěchoty Spojených států v cizí zemi, který střílí po lidech a přitom pozoruje primitivní vesničany s takovým pochopením a soucitem, že ještě po letech v něm plane myšlenka, která se tenkrát zrodila.

„Něco vám řeknu, Adame,“ ozval se Kreisel. „A vám taky, Eriko. Naše země nevyváží do zámoří zemědělské stroje. Aspoň ne ve velkém. Vyrábíme je moc nóbl, moc komplikovaně. To je to naše náboženství, jak jsem říkal. Všechno musí mít vlastní pohon. Musí to být na elektriku, musí to mít motor, a tak. Jenže zapomínáme, že v zemích na Východě mají nevyčerpatelné zdroje pracovních sil. Zavoláte na chlapa, aby šel točit klikou, a přiběhne jich padesát. Jako mouchy. Nebo jako mravenci. Nám se to ovšem nelíbí. Nevidíme rádi, když přehrady staví kuliové holýma rukama. Uráží nás to. Považujeme to za neúčelné, za neamerické. Vždyť takhle se stavěly pyramidy, říkáme. No a co? Taková je situace. Ještě hodně dlouho taková zůstane, jestli se vůbec někdy změní. A další věc: nemají tam moc opraváren na nóbl mašiny. Proto musí mít stroje co nejjednodušší.“ Pustil kliku mlátičky, kterou dosud otáčel. „A tohle je co nejjednodušší.“

To je divné, pomyslel si Adam: když Hank Kreisel mluví – na něho neobyčejně výmluvně a dlouho – a když předvádí, co postavil a v co věří, vypadá tak trochu jako Lincoln. Připomíná ho i svou vytáhlou postavou. Je ta jeho myšlenka správná? uvažoval Adam. Existuje skutečně taková potřeba, jak Kreisel tvrdí? Stojí ten projekt opravdu za to, aby na něj jeden člen Velké automobilové trojky vsadil svou světovou prestiž? Začal klást Kreiselovi jednu otázku za druhou, všechny založené na zkušenostech vývojového pracovníka automobilky, zvyklého na kritickou analýzu problémů. Adamovy otázky se týkaly marketingu, očekávaného objemu prodeje, distribuce, montáže mlátiček na místě, výrobních nákladů, náhradních dílů, techniky dopravy, servisu, oprav.

Zdálo se, že každý problém, který Adam nadhodil, měl Kreisel promyšlený. Byl na všechno připraven, čísla citoval zpaměti. Ze způsobu, jak odpovídal, bylo jasné, proč má takový úspěch ve všem, co podniká. Později dovezl Kreisel sám Adama a Eriku do města k jejich zaparkovanému vozu.

Cestou domů po dálnici Johna Lodge se Erika zeptala Adama: „Uděláš, oč tě Hank požádal? Představíš ho předsedovi a těm ostatním?“

„Nevím.“ V Adamově hlase zazněly pochybnosti. „Zatím si s tím nevím rady.“

„Myslím, že bys to měl udělat.“

Podíval se na ni mírně pobaveně: „Prostě jen tak, jakoby nic?“

„Ano, jen tak, jakoby nic,“ odpověděla Erika pevně.

„A nevyčítáš mi náhodou, že už jsem si toho nabral až moc?“ Adam si vzpomněl na orion, jehož uvedení na trh se blíží týdne za týdnem. Spolu s tím se úměrně zvyšují nároky na jeho čas. A budou se zvyšovat dál. Přitom farstar, který se teprve začíná rýsovat, také klade požadavky na jeho soustředění a pracovní hodiny. V kanceláři i doma. Vzpomněl si i na Smokeyho Stephensena. Co nevidět se bude muset rozhodnout, jak poradit sestře Tereze. Už dávno měl do autosalónu znova zajít a prodiskutovat se Smokeym pár otázek. Déle než do příštího týdne to už nemůže odkládat. Chce se mi vůbec pouštět se ještě do něčeho dalšího? ptal se sám sebe.

„To by ti přece žádný čas nezabralo,“ řekla Erika. „Hank jenom chce, abys ho představil a aby mohl ten svůj stroj předvést.“

Adam se dal do smíchu: „Tak jednoduché to není!“ Vysvětlil, že ke každému návrhu, kterým se má zabývat generální štáb společnosti, se musí přiložit vyčerpávající analýzy a studie. Na stůl generálního ředitele nebo předsedy správní rady se prostě nemůže položit jenom zárodek nápadu. I kdyby to zařídil přes Elroye Braithwaita a Huba Hewilsona, prvního náměstka generálního ředitele – a tak by to zařídit musel – byl by nucen dodržet základní pravidla. Ani jeden z těchto generálů by nedovolil předhodit Kreisela polním maršálům dříve, než se jeho návrh podrobně prodiskutuje, dokud se odpovědně nevypočítají výrobní náklady, neodhadnou potřeby trhu, dokud se k tomu nevyjádří všichni odpovědní činitelé. A je to tak správné. Jinak by se do hodinového stroje rozhodování na nejvyšší úrovni dostaly stovky pitomostí jako zrníčka písku. V tomto stadiu by spadl aspoň zpočátku největší díl práce na Adama. Až pak by se tím začali zabývat i jiní.

A ještě něco: jestli oddělení pro výrobu zemědělských strojů Kreiselovu mlátičku odmítlo, a to Kreisel přiznal, znamenalo by to, že si Adam přidělá další nepřátele. Už tím, že se jeho zásluhou začalo o projektu znova jednat, ať by jednání skončilo úspěšně nebo neúspěšně. Oddělení zemědělských strojů je sice poměrně malé, ale je v každém případě součástí společnosti. Kdyby si je znepřátelil, rozhodně by mu to nevyneslo nic dobrého. Dnes večer Adama Kreiselovy myšlenky nakonec skutečně zaujaly. Ale co získá tím, když se do něčeho takového dá? Je rozumné podporovat Hanka Kreisela nebo je to šílenství?

Proud Adamových myšlenek přerušil hlas Eriky: „I kdybys s tím měl nějakou práci navíc, řekla bych, že by to bylo mnohem důležitější než ty ostatní věci, co děláš.“

Odpověděl sarkasticky: „Asi bys chtěla, abych pustil k vodě orion, farstar…“

„Proč ne? Ty nikoho nenakrmí. Ale Hankův stroj ano.“

„Orion krmí tebe i mě.“ Už když to říkal, věděl, že je to směšné a hloupé. Že se kvůli tomu začnou zbytečně hádat.

„To je zřejmě všechno, co tě zajímá,“ odsekla Erika.

„Ne, není. Přemýšlím ještě o všeličem jiném.“

„Například?“

„Například o tom, že Hank Kreisel je kam vítr, tam plášť.“

„Mně se líbí.“

„To jsem si všiml.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Erika ledově.

„Nic, krucinál!“

„Ptala jsem se: Co tím chceš říct!“

„Tak dobře,“ řekl Adam. „U toho bazénu tě v duchu svlékal do naha. Tys to dobře věděla. Zřejmě ti to vůbec nevadilo.“

Erika se začervenala: „Ano, věděla jsem to! A nevadilo mi to! Abys věděl, dělalo mi to dobře!“

„Mně vůbec ne,“ řekl Adam kysele.

„Nechápu proč.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že Hank Kreisel je mužský a chová se jako mužský. V jeho společnosti ženská opravdu cítí, že je ženská.“

„V mé přítomnosti zřejmě ne.“

„To si piš, že ne!“ Vykřikla to tak nenávistně, že Adam měl dojem, že místo vzduchu naplnil celý vnitřek vozu vztek. Že dýchá čirou nenávist. Otřáslo jím to. Poznal, že zašli příliš daleko. Byl natolik rozumný, že to přiznal.

„Poslyš, v poslední době jsem asi nebyl…,“ začal smířlivým tónem.

„Nesouhlasil jsi s Hankem proto, že jsem se tam cítila tak dobře. Jako ženská. Jako žádoucí ženská.“

„Pak mi to promiň. Řekl jsem něco, co jsem neměl. A kromě toho – pro mě jsi taky žádoucí.“

„Já? Já?“

„Samozřejmě.“

„Tak proč se mnou nespíš? Copak nevíš, že naposled jsme spolu spali před dvěma měsíci? A předtím celé týdny vůbec ne? Je mi nanic, žes mě donutil ti to říct!“

Sjeli z dálnice. Adam cítil výčitky svědomí. Zastavil. Erika vzlykala a tiskla se tváří k okénku. Něžně ji vzal za ruku. Erika sebou trhla: „Nedotýkej se mě!“

„Podívej se,“ řekl Adam, „myslím, že jsem blbec první třídy…“

„Ne! Neříkej to! Neříkej vůbec nic!“ Erika polykala slzy. „Ty myslíš, že bych s tebou teď mohla spát? Když jsem si o to řekla? Jak myslíš, že je ženské, která se o to musí prosit?“

Adam chvíli bezmocně seděl, nevěděl, co má udělat a co má říct. Pak znova nastartoval. Zbytek cesty do Quarton Lake mlčeli. Erika jako obyčejně vystoupila dřív, než Adam zavezl vůz do garáže. Než odešla, naklonila se do otevřených dvířek: „Moc jsem o tom přemýšlela. Nejen dnes večer. Chci se dát rozvést.“

„Promluvíme si o tom,“ odpověděl.

Erika zavrtěla hlavou. Když přišel do domu, byla už v pokoji pro hosty, za zamčenými dveřmi. Té noci poprvé od začátku manželství spali pod jednou střechou, ale každý v jiném pokoji.

„TAK TO NA MĚ VYBAL,“ vyzval Smokey Stephensen svou účetní Lotti Pottsovou. „Jak hluboko jsem zaťal sekyru?“

Lottie nejen vypadala, ale také se chovala jako ženský Uriáš Heep. Myslelo jí to však jaksepatří. Teď vytáhla štíhlou zlatou tužtičku a chvíli násobila, dělila, sčítala a odčítala.

„Když počítám ty vozy, co jsme právě prodali, pane Stephensene, tak to dělá třiačtyřicet tisíc dolarů.“

„Kolik máme v bance na hotovosti, Lottie?“

„Stačí to na výplaty tenhle a příští týden. Na moc víc už ne, pane Stephensene.“

„Hm.“ Smokey Stephensen se poškrábal v hustém plnovousu, pak se naklonil dozadu a sepjal ruce kolem břicha, které se mu v poslední době poněkud zakulatilo. Roztržitě si uvědomil, že s tím bude muset něco udělat. Asi bude nutné přejít na dietu, pomyslel si sklíčeně.

Pro Smokeyho bylo charakteristické, že ho nepolekala finanční krize, ve které se dnes dopoledne náhle ocitl. Nebyla první, se všemi si uměl poradit, a nějak si poradí i s touhle. Zadumal se nad údaji své účetní knihy a v duchu kalkuloval po svém. Byl úterek, první týden v srpnu. Seděli ve Smokeyho kanceláři v mezipatře velkého autosalónu, Smokey ve svém obvyklém modrém hedvábném saku a řvavé kravatě za psacím stolem. Lottie si proti němu rozložila účetní knihy a teď s uctivým výrazem ve tváři čekala. Takové ženské, jako je Lottie, se dnes už nerodí, pomyslel si Smokey. Ale když se k vám příroda zachová tak macešsky a vypadáte jako ona, nějak to vykompenzovat musíte. Je to ale figura – kristapána! V pětatřiceti vypadá na padesát, má hrubé, nepravidelné rysy, předkus, trošku pošilhává, vlasy neurčité barvy jí trčí na všechny strany jako ta hnědá vlákna na kokosovém ořechu, hlas jí řinčí, jako když železná obruč poskakuje po kočičích hlavách… Smokey zahnal tyto myšlenky a připomněl si, že Lottie je naprosto věrný a oddaný, bezvýhradně spolehlivý člověk a že se s její pomocí dostal už nejednou z kaše, v níž by se jinak byl asi utopil.

Smokey se celý život držel jedné zásady: když chceš, aby ti ženská byla naprosto věrná, vyber si ošklivou. Pěkná děvčata samozřejmě vypadají líp, ale jsou nestálá. Ošklivá tě neopustí ani v dobrém, ani ve zlém. Dnešní krizi vynesla na povrch jiná ošklivá žena a Smokey je jí za to neskonale vděčný. Jmenuje se Yolanda a včera pozdě večer mu zatelefonovala do bytu. Yolanda pracuje v bance v centru města, s níž je Smokey v obchodním spojení a jež financuje zásoby aut v jeho autosalónu. Je sekretářkou náměstka ředitele a má přístup k důvěrným informacím. Je zajímavá rovněž tím, že v podprsence a v kalhotkách váží rovný metrák.

Když ji Smokey před rokem uviděl při návštěvě v bance, okamžitě v ní vycítil potenciálního spojence. Zatelefonoval jí, pozval ji na oběd a jejich přátelství začalo vzkvétat. Teď se vídali přibližně každé dva měsíce a mezitím jí Smokey posílal květiny nebo cukroví, které polykala po kilogramech. Dvakrát s ní strávil noc v motelu. Na tyto zážitky si moc rád nevzpomínal, ale Yolanda – které se naskytlo jenom velice málo podobných zkušeností – mu za ně byla pateticky vděčná a na oplátku ho pravidelně zásobovala špionážními informacemi z banky.

„Naši lidé si naplánovali neohlášené revize,“ řekla mu včera večer do telefonu. „Myslela jsem, že by tě to mohlo zajímat – tvé jméno je na seznamu.“

Smokey okamžitě zbystřil pozornost: „Kdy ty revize začnou?“

„Hned zítra ráno, ale nikdo se o tom nemá dovědět.“ Omluvně dodala: „Nemohla jsem tě zavolat dřív, protože jsem dělala přesčas a z kanceláře jsem volat nechtěla.“

„Jsi chytrá holka. Jak dlouhý je ten seznam?“

„Je na něm osm autosalónů. Opsala jsem si je. Mám ti to přečíst?“

Děkoval nebesům, že je tak důkladná. „Prosím tě, zlato.“ Smokeymu se ulevilo, když zjistil, že jeho jméno je na předposledním místě. Jestli to revizoři budou brát po pořádku, což obvykle dělají, dostanou se k němu až ode dneška za tři dny. Má tedy dva dny k dobru, což sice není moc slavné, ale rozhodně je to lepší, než kdyby měl revizi na krku už zítra. Poznamenal si jména ostatních obchodníků s automobily. S třemi z nich se zná. Těm dá hlášku. Příležitostně mu to jistě oplatí.

„Jsi báječná holka, žes mi zavolala,“ řekl Yolandě. „Už dávno jsme se neviděli.“

Skončili rozhovor vzájemným ujištěním, že se milují. Smokey chápal, že se jí bude muset odměnit další nocí v motelu, ale stálo to za to.

Hned druhý den ráno si zavolal Lottie. Čas od času obšťastňoval i ji, ale ona mu nikdy nepřestala vykat a říkala mu zásadně „pane Stephensene“. Z její zprávy vyplynulo, že tentokrát Stephensenův autosalón zaťal sekeru skutečně hluboko. Znamenalo to, že Smokey prodával auta, ale zisk neodváděl bance, která mu půjčila peníze, aby si je vůbec mohl opatřit. Automobily, které má na skladě, tvoří vlastně věcné krytí půjčky. Když neohlásil, že je prodal, banka samozřejmě předpokládala, že jsou dosud bezpečně ve skladu. Jenže vozidla v ceně třiačtyřiceti tisíc dolarů tam chyběla. V průběhu posledních týdnů sice Smokey několik prodejů bance ohlásil, ale zdaleka ne všechny. Revize pochopitelně tento deficit odhalí.

Bývalý automobilový závodník se v hlubokém zamyšlení opět podrbal na bradě. Jak všichni majitelé autosalónů ani Smokey nepokládal občasný deficit tohoto druhu za nic tak mimořádného. Někdy je v zájmu obchodu dokonce nutný. Člověk si jen musí dávat pozor, aby nezašel příliš daleko a aby ho přitom nenachytali. Problém je v tom, že majitelé autosalónů potřebují ke koupi každého nového auta do svého skladu hotové peníze, a ty si obvykle vypůjčují od bank nebo od jiných finančních institucí. Jenže to někdy nestačí. Stává se, že obchodník nemá téměř žádnou hotovost, a přitom ji nevyhnutelně potřebuje – na další nové vozy, když jsou zvlášť dobré vyhlídky na prodej, nebo na zaplacení různých pohledávek. Majitelé autosalónů tedy podávají písemná hlášení o průběhu prodeje opožděně.

Když například obchodník dostane od zákazníka peníze za prodané auto, dá si přibližně týden načas a pak teprve ohlásí transakci svému věřiteli – bance nebo jinému finančnímu ústavu. Mezitím použije hotovosti podle svého. Postupně se mu tak nahromadí několik nahlášených prodejů a s penězi za ně se už dá něco podniknout. Připomíná to svým způsobem žonglování. Banky samozřejmě o tomto žonglování vědí a v rozumných mezích je jaksi neoficiálně tolerují. Tak vysoký deficit, jaký má dnes Smokey, by jim však rozhodně vyrazil dech.

„Lottie,“ řekl Smokey Stephensen měkce, „než sem dorazí ti chlapi z banky, musíme dostat pár aut zpátky do skladu.“

„Myslela jsem si to, pane Stephensene. Připravila jsem vám seznam.“ Účetní mu přisunula přes stůl dva sepnuté listy papíru. „Tohle jsou všechna prodaná auta za posledních čtrnáct dní.“

„Hodná holka!“ Smokey se podíval na seznam. S uspokojením vzal na vědomí, že Lottie ke každému jménu zákazníka připojila jeho adresu a telefonní číslo, označila model prodaného automobilu a prodejní cenu. Začal zatrhávat zákazníky z nejbližšího okolí. „Teď si oba sedneme k telefonu,“ pravil Smokey. „Pro začátek jsem zatrhl čtrnáct jmen. Já si vezmu prvních sedm, ty zavoláš ostatním. Vozy potřebujeme zítra brzo ráno. Co máš říkat, víš.“

„Ano, pane Stephensene.“ Lottie, která takové situace už zažila, si na své kopii označila zákazníky. Zatelefonuje jim ze své kanceláře ve skleněném boxu v přízemí. Když Lottie odešla, Smokey vytočil první číslo na seznamu. Ze sluchátka se ozval příjemný ženský hlas a Smokey se představil.

„Volám jen proto,“ zašveholil nejlíbeznějším hlasem obchodníka, „abych se zeptal, jak jste spokojení s tím novým autem, které jsme měli potěšení vám prodat.“

„Jsme spokojení,“ odpověděla žena překvapeně. „Proč se ptáte? Něco není v pořádku?“

„Ani v nejmenším, madam. Kontroluju si jenom osobně u všech zákazníků, jestli nemají nějaké stížnosti. To je moje představa, jak se má obchodovat, víte?“

„Musím říct,“ ozvala se žena. „že je to chvályhodná představa. S takovou se člověk dnes tak často nesetká.“

„U nás ano.“ Smokey si zapálil doutník, dal nohy na stůl a pohodlně se rozvalil v křesle. „Nám všem tady na spokojenosti zákazníka opravdu záleží. A když už o tom mluvím, chtěl bych vám něco navrhnout.“

„Prosím?“

„Když jste se teď v tom novém autě trošku povozili, co kdybyste nám ho sem zítra ráno přivezli na pořádnou prohlídku? Podívali bychom se, jestli se na něm neobjevila nějaká vada a opravili bychom případné nedostatky.“

„Ale vždyť ten vůz máme teprve necelý týden…“

„Tím spíš,“ prohlásil Smokey sdílně. „Tím spíš bychom se měli přesvědčit, že všechno je opravdu tiptop. Uděláme vám to s radostí. A samozřejmě zdarma.“

„Poslyšte, vy jste opravdu svědomitý obchodník,“ pravila žena v telefonu.

„Rád si to o sobě myslím, madam. V každém případě je od vás milé, že to říkáte.“ Dohodli se, že auto bude ve Smokeyho servisu druhý den v osm hodin ráno. Smokey vysvětlil, že chce tuto práci přidělit jednomu ze svých nejlepších mechaniků, a proto bude dobré přijet co nejdříve. Manžel ženy v telefonu jezdí autem každé ráno do kanceláře, ale buď se domluví s některým známým, nebo tam pojede autobusem.

Další Smokeyho telefonní rozhovor přinesl stejný výsledek. U dvou dalších zákazníků však narazil na odpor – zítra se jim to rozhodně nehodí. Když vycítil, že se nedají přemluvit, nenaléhal. Při pátém telefonickém rozhovoru zvolil jinou taktiku, spíš jen tak pro změnu, bez zvláštního důvodu.

„Nejsme si docela jistí,“ informoval majitele vozu, který vlastnoručně zvedl sluchátko, „ale zdá se nám, že vaše nové auto má malou vadu. Přiznám se, jsem trošku na rozpacích, když vám to říkám, ale cítíme ke svým zákazníkům odpovědnost a nechceme nic riskovat.“

„Nemusíte se omlouvat,“ pravil muž. „Jsem rád, že jste zavolal. Oč jde?“

„Není vyloučeno, že výfuk vašeho vozu má malou trhlinku, kterou proniká do prostoru pro cestující kysličník uhelnatý. Možná že nic necítíte, ale mohlo by to být nebezpečné. Upřímně řečeno zjistili jsme tuhle vadu u několika vozů, které nám dodala továrna tento týden, a chtěli bychom si to zkontrolovat i u těch, které jsme v poslední době prodali. Nerad to přiznávám, ale vypadá to, že v továrně tentokrát něco maloučko zanedbali.“

„Nemusíte mi to vysvětlovat, vím, jak to chodí.“ pravil muž v telefonu. „Sám jsem podnikatel a s dělníky mám potíže každou chvíli. Prostě na všecko kašlou. Ale vašeho postoje si velice cením.“

„To je má představa, jak se má obchodovat,“ prohlásil Smokey, „a jsem si jistý, že se shoduje s vaší představou. Mohu tedy počítat s tím, že nám sem své auto zítra ráno zavezete?“

„Samozřejmě. Hned kolem osmé.“

„To mi spadl kámen ze srdce. Bude to pochopitelně bezplatné. Mimochodem, buďte tak laskav a jezděte do té doby s otevřeným okénkem, ano?“ Umělec, který dřímal ve Smokeym, si dal jen zřídkakdy ujít příležitost zakončit svou exhibici ozdobnou kudrlinkou.

„Děkuju za upozornění. A něco vám řeknu, pane – udělal jste na mě dojem. Mám pocit, že vám dám co nevidět zase vydělat.“

Smokey s rozzářenou tváří zavěsil. O hodinu později si Lottie Pottsová a její zaměstnavatel porovnali výsledky. Účetní se podařilo získat na zítřek čtyři vozy, Smokeymu pět. Jestli přijedou všechny, mělo by to stačit, ale někteří majitelé by si to mohli do té doby rozmyslet nebo je něco zdrží.

Smokey se rozhodl hrát na jistotu. Vybral ze seznamu dalších osm jmen a oba se s Lottií znova usadili u telefonů. V poledne celkem třináct majitelů nových vozů slíbilo, že z nejrůznějších důvodů dopraví své automobily druhý den ráno do Smokeyho autosalónu.

Pak následovala porada mezi Smokeym a vedoucím jeho servisu Vincem Mixonem. Mixon byl veselý plešatý mrňous, který už dávno překročil šedesátku. Řídil servisní oddělení jako zkušený taneční mistr. Na první pohled dokázal určit, co schází každému vozu, byl dobrý organizátor a mezi zákazníky oblíbený. Měl však jednu slabost: byl alkoholik. Průměrně deset měsíců v roce odpracoval k všeobecné spokojenosti, ale pravidelně dvakrát ročně to na něho sedlo a dopadlo to někdy dost žalostně. Žádný jiný zaměstnavatel by mu to netrpěl a Mixon to věděl. Bylo mu také jasné, že kdyby přišel o zaměstnání, ve svém věku by už žádné jiné nenašel.

Smokey na druhé straně bystře pochopil situaci a uvědomil si, že z toho může ledacos vytřískat. Když byl Mixon střízlivý, pracoval výborně. Když nebyl, Smokey se obešel i bez něho. Na oplátku se mohl spolehnout, že když sem tam bude muset zapomenout na přísné mravní zásady, vedoucí jeho servisu mu nebude dělat žádné těžkosti. Naopak udělá všechno, oč ho Smokey požádá. Jako například právě teď. Společně připravili plán na druhý den.

Hned po převzetí dopraví auta do servisního oddělení, pořádně je umyjí, vnitřek vyluxují a pečlivě vyčistí motory, aby vypadaly jako nové, kdyby některého z revizorů napadlo začít zvedat kapoty. Ze schránek v přístrojových deskách odstraní věci majitelů vozů a uloží je do sáčků z umělé hmoty. Každý sáček označí jménem, aby jeho obsah mohli později vrátit na původní místo. Odmontují tabulky se státní poznávací značkou a čísla si pečlivě poznamenají, aby se potom nepopletla. Pneumatiky musí přetřít černou barvou, zejména tam, kde se jejich vzorek už poněkud ojel. Auta – bude jich asi dvanáct – pak zavezou na ohrazený pozemek za autosalónem, kde parkují nové, dosud neprodané vozy. A to je všechno. Jinak na ty automobily ani nesáhnou a za dva dny je – vyčištěné – vrátí majitelům přesně takové, jaké je přijali. Mezitím však budou stát na parkovišti připravené k revizi a k prohlídce pro zaměstnance banky. Smokey doufal, že ti budou spokojení. Počet vozů, které má mít na skladě, bude odpovídat předpokládané výši.

„Ti chlapi z banky sem taky můžou dorazit až pozítří,“ řekl Smokey zamyšleně. „A lidi počítají s tím, že zítra večer budou mít vozy hotové. Budete jim muset zítra odpoledne zavolat a vymyslet si něco, proč si je tu musíme nechat ještě den.“

„Nedělejte si starosti,“ ujistil ho Vince Mixon. „Já jim to naservíruju.“

„Já si starosti nedělám.“ podíval se na něho šéf přísně. „Pokud si nezačnete dávat do nosu.“

Mrňavý vedoucí servisu natáhl ruku: „Šňapsu se ani nedotknu. Slibuju.“ Smokey věděl ze zkušenosti, že slib dodrží, ale pro jistotu ho ubezpečil, že hned potom to může roztočit. Této taktiky používal jen zřídka, ale tentokrát si musel Vinceho Mixona na příštích osmačtyřicet hodin zajistit všemi prostředky.

„Co s tachometry?“ zeptal se vedoucí servisu. „Některé z těch kár už budou mít za sebou pár stovek kilometrů.“

Smokey se zadumal. Tady opravdu hrozilo nebezpečí. Někteří bankovní revizoři znají všechny triky a čmuchají všude. Tachometry jistě nevynechají. Nedávno ovšem vstoupil v platnost nový státní zákon, a hrát si s tachometry není taky příliš bezpečné. Kromě toho letošní modely mají tachometry s pojistkou proti přetáčení.

„S každou takovou pojistkou si šikovný člověk dovede poradit,“ ujistil ho Mixon, když mu to Smokey připomněl. Vytáhl z kapsy sadu malých kovových klíčků. „Podívejte se. Tohle se vyrábí v podniku, který si říká Speciality pro odborníky. V Greenville v Jižní Karolíně. Může si je koupit každý a nastavit si tachometr, jak chce.“

„Ale co s těmi novými tachometry – jak na nich zakryje okénka ten bílý pás, když se pokusíte změnit čísla?“

„Ty pásy, to je vlastně část pouzdra z umělé hmoty. Když se začnete hrabat v tachometru, tak se zlomí. Stejná firma, co vyrobila tyhle klíčky, dala na trh nová pouzdra z umělé hmoty, která se nelámou. Prodávají je za dolar. Dva tucty už jich mám a další jsem objednal.“

Mixon se zašklebil. „Nechte to na mně, šéfe. Každý tachometr, na kterém bude víc než padesát kilometrů, natočím zpátky. A než vozy vrátíme, upravím je na to číslo, které na nich bylo.“

Smokey blaženě poklepal svému zaměstnanci po zádech: „Vince, jsme ve figuře!“

Druhý den k polednímu se zdálo, že je všechno v nejlepším pořádku. Jak Smokey předpokládal, tři ze slíbených automobilů nedorazily, ale ostatních deset ano, a to pro daný účel zcela stačilo. Mytí, čištění a natírání pneumatik probíhalo v servisním oddělení jako na drátku, přednostně. Vince Mixon už osobně zajel s několika vozy na odstavné parkoviště. Bankovní revizoři navštěvovali autosalóny přesně v tom pořadí jak byly seřazeny na Yolandině seznamu, a to byla další dobrá zpráva. Smokeymu zatelefonovali dva z oněch tří obchodníků s automobily, které včera varoval, takže to bylo jasné. Znamenalo to, že Stephensenův autosalón přijde na řadu až zítra. A oni budou připraveni už dnes dopoledne. Pokud Smokey přežije dnešek a zítřek se zdravou kůží, nemusí se ničeho bát. Obchody jdou opravdu báječně, autosalón vzkvétá a za takový měsíc budou jeho účetní knihy opět v pořádku a deficit na přijatelné výši. V duchu si přiznával, že to tentokrát trošinku přehnal. Ale riskoval ostatně už dříve a vždycky mu to vyšlo. Právě proto má jako obchodník s automobily takové úspěchy.

O půl dvanácté Smokey odpočíval ve své kanceláři v mezipatře a popíjel kávu ochucenou koňakem, když se najednou otevřely dveře a vešel bez ohlášení Adam Trenton. Adamovy návštěvy začínaly jít Smokeymu Stephensenovi poněkud na nervy. Od jejich prvního setkání na začátku roku sem Adam zašel už několikrát. A dnes ho tu potřeboval ještě méně než kdykoli předtím.

„Buďte zdráv!“ zahlaholil Smokey. „Nevěděl jsem, že přijdete.“

„Jsem tu už hodinu.“ oznámil mu Adam. „Většinu času jsem strávil v servisním oddělení.“

Tón, kterým to řekl, a výraz Adamovy tváře Smokeyho znepokojily. „Nejdřív jste měl přijít za mnou,“ zavrčel. „Je to přece můj kvelb.“

„Byl bych to udělal, ale vy jste mi na začátku řekl…“ Adam otevřel černý zápisník, který měl s sebou při každé návštěvě, a zalistoval v něm. „Když jsem přišel poprvé, řekl jste mi: ‚Nic před vámi nebudu tajit. Pro vás je tenhle autosalón bordel bez střechy. Můžete se podívat na naše účetní knihy, kartotéky, zásoby. Máte na to stejné právo jako vaše sestra.‘ A později jste mi řekl…“

„Nechte toho!“ mávl rukou Smokey. „Nevěděl jsem, že mluvím do magnetofonu.“ Podíval se na Adama s podezřením: „Máte u sebe magnetofon?“

„Toho byste si jistě všiml. Mám náhodou dobrou paměť, a když mi o něco jde, dělám si poznámky.“

Smokeyho napadlo, že by bylo dobré vědět, co všechno je v tom černém zápisníku. „Posaďte se. Dáte si kávu?“

„Nedám děkuju. A postojím. Přišel jsem vám říct, že jsem tu byl dnes naposled. A chci vás taky informovat, protože na to máte právo, že poradím sestře, aby svůj podíl na vašem podniku prodala. A tohle,“ Adam významně zvedl svůj černý zápisník, „tohle předám našemu oddělení marketingu.“

„Cože?“

„Slyšel jste správně,“ řekl Adam klidně.

„Tak co v tom krucifix je?“

„Mezi jiným taky to, že váš servis právě systematicky odstraňuje z několika ojetých vozů státní poznávací značky, dělá s nimi různá kouzla, aby vypadaly jako nové, a vozí je do skladu mezi skutečně nová auta. Vedoucí vašeho servisního oddělení mimochodem vypsal pro ty vozy falešné příkazy k záruční opravě. Ty opravy neprovedete, ale naší společnosti za ně určitě pošlete účet. Teď ještě přesně nevím, proč to všechno děláte, ale myslím, že je to dost jasné. Protože se to týká i Terezy, zavolám do vaší banky, povím, co jsem tady viděl, a požádám je o vysvětlení.“

„Kristepane!“ zašeptal Smokey Stephensen.

Pohroma se přivalila ze strany, odkud ji nejméně čekal. Došlo mu, že udělal hroznou chybu a už na začátku: mluvil s Adamem Trentonem otevřeně, dal mu nahlédnout do všech tajemství autosalónu. Považoval Adama za bystrého a příjemného chlapíka z generálního ředitelství, který jistě dělá svou práci dobře, jinak by se tam neudržel, ale který je v jiných věcech, včetně provozu autosalónu, naivní. Proto usoudil, že nejlíp si ho otočí kolem prstu, když bude zcela upřímný. Kdyby před ním něco tajil, Adam by to mohl vycítit a probudilo by to v něm zvědavost. Upřímností se takovému nebezpečí může vyhnout. Smokey Stephensen byl přesvědčený, že když Adam Trenton zjistí, že o majetek jeho sestry je dobře postaráno, nic jiného ho nebude zajímat. Příliš pozdě teď přichází na to, že se mýlil ve všech bodech.

„Udělejte mi něco k vůli,“ požádal Adama. „Dejte mi minutku na rozmyšlenou. A pak si o tom promluvíme.“

„Chcete si rozmyslet jenom to, jak mi to překazit,“ řekl Adam úsečně. „A to se vám tak jako tak nepodaří. A mluvili jsme už o všem, co bylo potřeba.“

Majitel autosalónů zvýšil hlas: „Jak můžete kčertu vědět, o čem chci přemejšlet?“

„Máte pravdu, nevím. Ale jedno vím určitě: jste podvodník.“

„To je sprostá lež! Za to vás můžu žalovat!“

„Ochotně to zopakuju před svědky,“ řekl Adam. „A pak mě můžete žalovat, u kterého soudu vás napadne. Ale vy to neuděláte.“

„Jak jste na to přišel, že jsem podvodník?“ Smokeyho napadlo, že by bylo dobré dovědět se aspoň co nejvíc.

Adam si sedl ke stolu naproti Smokeymu a otevřel svůj černý zápisník. „Chcete slyšet všechny důvody?“

„To si myslím, že všechny!“

„Podvádíte při záručních opravách. Účtujete výrobci práce, které neprovádíte. Vyměňujete součástky, které výměnu nepotřebují, a pak ty vyměněné prodáváte znova jako nové.“

„Uveďte mi jediný příklad!“ vyjel na něho Smokey.

Adam obrátil stránku: „Mám jich tu mnohem víc, ale tenhle je typický.“ Začal líčit, jak do Stephensenova autosalónu přišlo skoro nové auto, jehož karburátor potřeboval jen malé seřízení. Místo toho v servisu karburátor vymontovali, nahradili ho jiným a poslali výrobci účet za záruční opravu. Potom vymontovaný karburátor seřídili, dali ho do skladu autoopravny a nakonec prodali jako nový. Adam měl poznamenané všechny údaje, číslo pracovního příkazu, čísla účtů i výrobní číslo karburátoru.

Smokey zrudl: „Kdo vám dovolil strkat nos do mých dokumentů?“

„Vy.“ Proti takovýmto podfukům existuje řada opatření, to Adam věděl. Dělají je všechny tři největší automobilové společnosti. Jenže s tím jsou obrovské organizační problémy a hlavní servisní depo má tolik práce, že takoví majitelé autosalónů jako Smokey mohou v těch opatřeních lehce najít skulinku.

„Nemůžu přece ručit za všecko, co se děje v servisu,“ zaprotestoval Smokey.

„Jste za to zodpovědný. Kromě toho Vince Mixon vede servis podle vašich pokynů. Přesně tak jako dnes. Mimochodem, ještě další věc: on taky vpisuje zákazníkům do účtu úkony, které se vůbec nepovedly. Chcete příklady?“

Smokey zavrtěl hlavou. Nikdy by býval neřekl, že tenhle pacholek to vezme tak od podlahy. Že je vůbec schopen pochopit, co vidí. Poslouchal Adama a přitom přemýšlel, přemýšlel stejně soustředěně jako kdysi při závodech, když se chystal předjet nebo přelstít soupeře.

„Když už jsem se zmínil o zákaznících,“ pokračoval Adam, „vaši prodavači stále ještě zaokrouhlují úroky na stovky dolarů, ačkoliv je to podle zákona o půjčkách nepřípustné.“

„Lidem to tak líp vyhovuje.“

„Chcete říct, že vám to tak líp vyhovuje. Hlavně proto, že úroky, které zapisujete do účetních knih jako devítiprocentní, vynášejí vlastně víc než šestnáct procent ročně.“

„To není tak velký zločin,“ podotkl Smokey.

„Připouštím. Ostatní obchodníci s automobily dělají totéž a určitě by vám dali zapravdu. Ale méně by se jim asi líbilo, jak je pravidelně okrádáte při soutěžích o nejúspěšnější autosalón. Postdatujete kupní smlouvy, na jiných měníte data…“

Smokey nahlas zasténal. Mávl rukou na znamení, že se vzdává. „Přestaňte! Nechte toho!…“ Adam zmlkl. Smokeymu Stephensenovi bylo jasné: Tenhle chlapík Trenton má za ušima! Z některých jeho obvinění by se mohl vykroutit, jiná by spravila pokuta, ale tohle poslední ne. Výrobci automobilů pravidelně dávají obchodníkům zvláštní prémie, obvykle padesát až sto dolarů, za každý nový vůz, který prodají v určitém stanoveném období. Jde o tisíce dolarů, a proto se tyto soutěže pečlivě kontrolují, ale je spousta cest, kterými se dá obejít každá kontrola. Smokey je vyzkoušel v průběhu doby všechny. Tyto úskoky by mu v marketingových odděleních výrobců těžko odpustili, kdyby se o nich dověděli. Smokeymu blýsklo hlavou, jestli Adam přišel i na tu věc s předváděcími vozy – loňskými modely – na kterých Mixon přetočil tachometry a Smokey je prodal jako zbrusu nové. Asi ano. Jak ten chlap mohl zjistit tolik věcí za tak krátkou dobu, hergot?

Adam by mu to byl vysvětlil. Vysvětlil by mu, že pro vysokého úředníka v automobilovém průmyslu je průzkum situace, její podrobné studium a analýza, její přesný odhad na základě několika útržkovitých informací, stejně přirozený jako dýchání. A Adam byl navíc zvyklý pracovat rychle. Smokey se strnule díval na desku stolu před sebou. Zdálo se, že skutečně využívá času na rozmyšlenou.

Po chvíli zvedl hlavu a zeptal se tiše: „Na které straně vlastně jste? Čí zájmy hájíte?“

Adam tuto otázku očekával. Na dnešek v noci i dnes ráno ji kladl sám sobě. „Zastupuju tu svou sestru Terezu a jejích devětačtyřicet procent podílu na vašem podniku, stejně jako předtím. To ovšem neznamená, že budu krýt nepoctivost. S tím by nesouhlasila ani Tereza, ani její manžel Clyde, kdyby byl naživu. Právě proto udělám to, co jsem vám řekl.“

„Vraťme se k tomu. Nejdřív tedy zavoláte banku. Je to tak?“

„Správně.“

„Tak si tedy poslechněte, vy archanděli Gabrieli, jak to bude dál. Banka zpanikaří. Ještě dnes odpoledne se to tu bude hemžit revizory, do zítřka si opatří soudní příkaz, celý tenhle krám zavřou a zabaví zásoby. Dál jste říkal, že ten svůj notes předáte vašemu marketingu. Co se stane, to jistě víte.“

„Předpokládám, že vám vezmou koncesi.“

„S předpokládáním jděte do háje. Prostě mi ji seberou.“ Oba muži se probodávali pohledy. Majitel autosalónu se naklonil nad psací stůl: „Jak na tom bude pak Tereza a její děti? Co myslíte, že si koupí za devětačtyřicet procent zkrachovaného podniku?“

„Tenhle autosalón nezkrachuje.“ odpověděl Adam. „Automobilka sem někoho dočasně dosadí, než za vás sežene náhradu.“

„Dočasně! Kam myslíte, že takový člověk může dovést obchod, který nezná? Jenom k bankrotu.“

„Když už mluvíte o bankrotu,“ řekl Adam, „do toho se právě řítíte vy.“

Smokey uhodil pěstí do stolu tak prudce, že všechny předměty, které na něm ležely, poskočily. „Žádnej bankrot se konat nebude! Když bude po mým, tak nebude! Jenom když bude po vašem.“

„To říkáte vy.“

„Na to, co říkám, se můžete vykašlat! Okamžitě sem zavolám účetní. A dokážu vám to!“

„Účetní knihy slečny Pottsové jsem si už zkontroloval.“

„Tak si je, krucinál, zkontrolujte ještě jednou. Se mnou!“ Rozzuřený Smokey vyskočil a vztyčil se nad Adamem. Jeho pěsti se otvíraly a zavíraly. V očích mu blýskal zoufalý vztek. Adam pokrčil rameny. Smokey zavolal domácí linkou Lottii. Když odpověděla, že hned přijde, praštil sluchátkem. Těžce dýchal.

Trvalo to hodinu. Hodinu se Smokey Stephensen hádal s Adamem, hájil se, počítal tužkou na nespočetných listech papíru, které teď pokrývaly desku stolu jako závěj sněhu, hodinu Lottie Pottsová listovala ve svých účetních knihách a všichni dohromady zkoumali účty a finanční precedenty za několik uplynulých let. Nakonec Adam v duchu připustil, že by se to snad dalo zvládnout. Smokey by asi opravdu mohl dát přibližně do měsíce své finance do pořádku, pokud by člověk ovšem zamhouřil oči nad jeho některými ne zrovna ortodoxními metodami a za předpokladu, že křivka prodeje si podrží i nadále svou stoupající tendenci. Jedinou alternativou je nucená správa. A ta by mohla mít katastrofální následky, v tom má Smokey pravdu. Ovšem jestli má Stephensenův autosalón vyjít z této krize bez úhony, Adam by musel vědomě dopustit, aby Smokey podvedl bankovní revizory. Teď už si nemusí nic domýšlet, teď už přesně ví, co se chystá.

Když zkoumali celkovou situaci, Smokey přiznal, že má deficit i co udělal pro to, aby zítřejší revize dopadla dobře. Adam trpce litoval, že to ví, že ho Tereza do této věci vůbec zatáhla. Až teď pochopil, jak moudré jsou předpisy výboru pro konfliktní zájmy, které zakazují zaměstnancům automobilky plést se do finančních i jiných záležitostí spojených s prodejem aut. Když Lottie Pottsová posbírala své knihy a odešla, Smokey Stephensen vstal, dal si ruce v bok a vyzývavě pohlédl na Adama: „Tak co?“

Adam zavrtěl hlavou: „Nic se nezměnilo.“

„Pro Terezu se něco změní.“ řekl Smokey tiše. „Jeden měsíc dostane pěkně mastný šek a další pravděpodobně nic. A ještě něco – obvinil jste mě tu ze spousty lumpáren. Ale neřekl jste, že bych poškodil Terezu.“

„Protože jste ji nepoškodil. To je to jediné, co máte v pořádku.“

„Ale mohl jsem ji podfouknout, kdybych byl chtěl. Myslíte, že ne?“

„Myslím, že ano.“

„A neudělal jsem to. To jste sem vlastně přišel zjistit, ne?“

„Nejen to,“ řekl Adam unaveně. „Sestra chtěla vědět, jak to tu vypadá celkově.“ Odmlčel se a pak dodal: „A mám taky závazky ke společnosti, kde pracuji.“

„Ta vás sem přece neposlala.“

„To vím. Ale nevěděl jsem, co tu všechno odhalím. Jako zaměstnanec automobilky to nemohu ignorovat.“

„Opravdu ne? Ani kvůli Tereze a jejím dětem?“

„Opravdu ne.“

Smokey Stephensen se škrábal v plnovousu a přemýšlel. Vztek už ho opustil. Teď promluvil tiše a prosebně: „Chci vás požádat o jednu věc, Adame. Pomohlo by to mně, to je pravda – ale vy byste to měl udělat v zájmu Terezy.“

„Co bych měl udělat?“

„Okamžitě odtud vypadnout,“ řekl Smokey naléhavě. „Zapomenout, co jste tu zjistil. Dát mi lhůtu dva měsíce, abych mohl urovnat ty finanční záležitosti. Tenhle podnik na tom není tak špatně. Za dva měsíce může být v naprostém pořádku, a vy to víte.“

„Nevím to.“

„Víte přece, že přijde orion. A dovedete si představit, jak se to projeví na objemu prodeje.“

Adam zaváhal. Zmínkou o orionu jako by Smokey tu horkou bramboru, co mu popálila ruce, hodil do klína jemu, Adamovi. Jestli věří v orion, musí věřit i v budoucnost Stephensenova autosalónu.

„Dejme tomu, že bych souhlasil,“ řekl Adam stroze. „Co bude pak, za dva měsíce?“

Majitel autosalónu ukázal na černý zápisník: „Odevzdáte tohle vašemu marketingu, jak jste říkal. Já pak budu muset prodat autosalón nebo ztratím koncesi. Ale budu prodávat výnosný podnik. Tereza dostane za svou polovinu dvakrát tolik – a možná víc – než kdybych to musel prodat teď.“

Adam se těžce rozhodoval. Není to zcela poctivé, ale kompromis, který Smokey navrhuje, má přesvědčivou logiku.

„Jen dva měsíce,“ prosil ho bývalý automobilový závodník. „To přece není tak moc.“

„Jeden měsíc,“ řekl Adam rozhodně. „Ode dneška jeden měsíc, To je všechno.“

Pořád se přece něco děje.

ŠTÍHLÁ DÍVKA z letištního personálu společnosti United Air Lines přinesla Brettovi DeLosantovi kávu. Brett seděl v klubu „Sto tisíc mil“ na detroitském Metropolitním letišti a telefonoval. Bylo krátce před devátou hodinou dopoledne a v příjemně zařízeném salónku vládlo ve srovnání s hlučným shonem letištní budovy ticho a klid. Tady nebyl žádný reproduktor, z něhož by se každou chvíli ozývala vřeštivá hlášení. Sem měli přístup jenom cestující s letenkou první třídy a letecká společnost se k nim chovala jako k důležitým oficiálním osobnostem.

„Nemusíte příliš spěchat, pane DeLosanto,“ řekla dívka a položila šálek s kávou na stolek u Brettova křesla, „ale cestující do Los Angeles budou volat za pár minut.“

„Díky,“ řekl Brett. „Budu muset jít,“ oznámil do telefonu Adamu Trentonovi. „Pták do ráje už čeká.“

„Nikdy mě nenapadlo, že Los Angeles by se dalo označit jako ráj,“ podotkl Adam.

Brett si usrkl kávy. „Los Angeles je v Kalifornii. Kterákoliv část Kalifornie je ráj, když se na ni koukáš z Detroitu.“

Adam seděl u telefonu v budově ředitelství. Diskutovali spolu o orionu. Před několika dny – pouhé dva týdny před zahájením sériové výroby – se vynořilo u tohoto úkolu číslo jedna několik problémů. Šlo o barevné sladění interiéru. Kontrolní skupina návrhářského oddělení, jež bdí nad každým novým modelem, který se začíná vyrábět, hlásila, že některé části vnitřního vybavení působí „příliš chladně“ – to by byla závažná chyba – a že čalounění a koberečky se k sobě barevně nehodí.

S barvami jsou vždycky problémy. Každé auto má asi stovku různých částí, které musí mít stejnou barvu, ale materiály, z nichž jsou tyto části vyrobené, mají různé chemické složení a jiný základní barevný odstín. Dosáhnout stejného barevného tónu je obtížné. Návrháři a lidé z nákupního oddělení a z výroby pracovali ve dne v noci a nakonec se jim podařilo všechny problémy vyřešit. Adamovi spadl kámen ze srdce, když mu to Brett oznámil. Brett byl v pokušení začít mluvit i o novém projektu, o farstaru, na němž se už začalo pracovat plnou parou. Uvědomil si však, že telefonuje zvenčí, a včas se zarazil. V tomto letištním klubu čeká v pohodlí na odlet několik dalších cestujících a někteří z nich by mohli být od konkurence.

„Snad tě potěší,“ řekl Adam, „že jsem se rozhodl pokusit se píchnout Hanku Kreiselovi s tou jeho mlátičkou. Poslal jsem do Grosse Pointe mladého Castaldyho, aby se na ni podíval. Vrátil se celý nadšený, a tak jsem si pak promluvil s Elroyem Braithwaitem. Docela se mu ta myšlenka líbí. Teď připravujeme podklady pro Huba.“

„Senzační!“ Brett měl skutečně radost. Uvědomoval si, že když naléhal na Adama, aby Kreiselovi pomohl, bylo to spíš z citových než rozumových důvodů, ale co na tom? Čím dále tím více byl přesvědčen, že automobilový průmysl má vůči veřejnosti jisté závazky a že je neplní. Ta Hankova mlátička mu dává příležitost využít svých obrovských zdrojů a současně udělat něco užitečného.

„Je ovšem možné, že u Huba se to celé zastaví,“ zdůraznil Adam.

„Doufám, že mu o tom řekneš některý den, až zase začne zvedat prach.“

Adam pochopil narážku. Když se první náměstek generálního ředitele Hub Hewitson pro něco nadchl, okamžitě se horečně vrhl do práce, a totéž vyžadoval i od svých podřízených. Na ředitelství se o něm říkalo, že zvedá mračna prachu. Takovým mračnem prachu pro něho byl a dosud je orion, ale i mnohé jiné úspěchy i neúspěchy. Na neúspěchy se však obvykle zapomnělo v okamžiku, kdy se Hewitsonovo mračno prachu začalo zvedat někde jinde.

„Pokusím se,“ slíbil Adam. „Šťastnou cestu.“

„Buď zdráv, kamaráde.“ Brett dopil kávu, přátelsky poplácal hostesku po zadečku a šel k letadlu. Let společnosti United Air Lines číslo 81 – z Detroitu do Los Angeles bez mezipřistání – odstartoval přesně podle letového řádu. Jako mnozí lidé, kteří na zemi žijí hektickým životem, i Brett transkontinentální lety v přepychu první třídy miloval. Znamenalo to pro něho čtyři až pět hodin uvolnění, doplněného drinky, dobrým jídlem a výbornou obsluhou, a navíc spokojené vědomí, že je mimo dosah telefonu a nikdo ho nemůže přijít otravovat, ať se tam dole děje cokoli. Tentokrát Brett většinu cesty jenom přemýšlel. Přemýšlel o svém životě – minulém, přítomném i budoucím. Čas rychle ubíhal a při jednom hlášení z pilotovy kabiny si náhle s překvapením uvědomil, že už je ve vzduchu skoro čtyři hodiny.

„Právě letíme nad řekou Colorado, vážení a milí,“ rachotil z reproduktorů hlas kapitána. „V tomto místě se stýkají hranice tří států – Kalifornie, Nevady a Arizony. Ve všech třech je krásné počasí. Viditelnost je asi sto padesát kilometrů. Po pravé straně vidíte Las Vegas a oblast jezera Mead. Ta vodní plocha vlevo dole je jezero Havasu, kde se staví Londýnský most.“

Brett, který seděl na levé straně letadla, se podíval dolů. Obloha byla bez mráčku a z výšky dvanácti tisíc metrů byly jasně vidět obrysy rozestavěného mostu.

„S tím mostem je to dost legrace,“ rozpovídal se kapitán v reproduktoru. „Říká se, že lidi, co ho koupili od Angličanů, si popletli dva mosty. Mysleli si, že kupují ten, který znáte ze všech londýnských propagačních letáků. Když se dověděli, že tomu se říká Towerský most, bylo už pozdě. Už koupili starou zříceninu, která se opravdu jmenuje Londýnský most a stávala trošku výš po proudu Temže. Haha!“

Brett se díval z okénka. Podle terénu dole poznal, že už letí nad Kalifornií, a řekl nahlas: „Buď požehnaná, má rodná zemi! Ať žije tvé slunce, tvoje pomeranče, tví politikáři a náboženští šílenci!“

„Přál jste si něco, pane?“ zeptala se ho letuška, která právě procházela kolem. Byla mladá, tenká jako proutek a pěkně opálená, jako kdyby všechen svůj volný čas trávila pouze na pláži.

„Samozřejmě. Ptal jsem se, kde dnes večeří taková Kaliforňanka, jako jste vy.“

Čtverácky se usmála: „To většinou nechávám na manželovi. Někdy večeříme doma, někdy si zajdeme…“

„Výborně.“ řekl Brett. „Ať jdou kčertu všechny krásné ženské. Za starých dobrých časů, když letušku, která se vdala, aerolinky prostě vyrazily, člověk aspoň věděl, která nemá přistřihnutá křidýlka.“

„Jestli vám to udělá dobře,“ pravila letuška, „tak kdybych se nevracela k manželovi, moc ráda bych si s vámi na tu večeři vyšlápla.“

Brett uvažoval, jestli tato poklona pochází z příručky Jak se má chovat letuška, když se znova ozval reproduktor.

„Tady je ještě jednou váš kapitán, vážení a milí. Radím vám, abyste se jaksepatří pokochali tou báječnou viditelností, co je venku. Právě jsme totiž dostali nejnovější zprávu o počasí v LosAngeles. Hustý smog, viditelnost v oblasti Los Angeles snížena na půl druhého kilometru a méně.“ Kapitán dodal, že za padesát minut budou přistávat.

První stopy smogu se objevily nad pohořím San Bernardino ve chvíli, kdy letadlo bylo vzdálené od pacifického pobřeží ještě sto kilometrů. Brett se díval z okénka a říkal si zaraženě: Sto kilometrů! Při jeho posledním letu, sotva před rokem, se smog ohlásil teprve nad Ontariem, třicet kilometrů západněji. Při každé návštěvě se mu zdá, že se fotochemický smog plazí stále dál do vnitrozemí a zažírá se do krásné kalifornské krajiny jako cizopasná houba. Boeing 720 začal klesat po přistávací trase k mezinárodnímu letišti v Los Angeles, ale místo toho, aby orientační body dole bylo vidět zřetelněji, rozplývaly se před očima v houstnoucí šedohnědé mlze, která pohlcovala barvy, sluneční svit a panorama moře. Z výhledu na záliv Santa Monica, na nějž se cestující v letadlech vždycky těšili, zbyla dnes už skoro jenom vzpomínka.

Letadlo klesalo do stále hustšího smogu a Brett DeLosanto se propadal do stále hlubší melancholie. Jak kapitán předpověděl, patnáct kilometrů na východ od letiště klesla viditelnost na půl druhého kilometru. Bylo 11.30 hodin pacifického času, ale zem bylo sotva vidět.

Na letišti očekával Bretta čilý mladý muž jménem Barclay z losangeleské pobočky detroitské automobilky. „Mám pro vás vůz, pane DeLosanto. Můžeme jet rovnou do hotelu nebo na Lakultu, jak si přejete.“

„Nejdřív do hotelu.“

Brett sem oficiálně přijel navštívit fakultu průmyslového návrhářství Akademie výtvarných umění, ale to počká. Pohled z výšky na milovanou Kalifornii zahalenou do odporné deky ze smogu Brettem otřásl, ale když se teď díval zblízka na rušný provoz letiště, nálada se mu zlepšila. Auta, jednotlivá i v mase, ho vždycky vzrušovala, a zejména v Kalifornii, kde pohyb je způsobem života, kam se vecpalo víc než jedenáct procent automobilů z celých Spojených států. Jenže tato obrovská záplava vozidel nevyhnutelně pomáhá kazit vzduch. Bretta už začalo od smogu pálit v očích a v nose. To svinstvo mu jistě proniká hluboko do plic.

„Takhle hrozné je to už dlouho?“ zeptal se Barclaye.

„Asi týden. Trošku jasnější den teď máme už jenom výjimečně. A úplně jasný se vyskytuje asi tak často jako vánoce.“ Mladík ohrnul nos. „Vykládáme lidem, že to všechno nezavinila jenom auta, že se na tom hodně podepsal průmysl.“

„A věříte tomu?“

„Člověk neví, čemu má věřit, pane DeLosanto. Naši lidé tvrdí, že problém výfukových plynů jsme vyřešili. Vy tomu věříte?“

„V Detroitu ano. Když přijedu sem, začnu o tom vždycky pochybovat.“

Zásadně je to problém rovnováhy mezi ekonomikou a velkými čísly, to bylo Brettovi jasné. Dnes už jsme schopni vyrobit automobilový motor, který ovzduší svými exhaláty vůbec neotravuje. Jenže jeho výrobní cena je taková, že jeho zavedením by se automobily staly pro většinu lidí stejně nedostupné jako kdysi panské kočáry pro bosé nevolníky. Udržet cenu vozů na přijatelné výši znamená přistoupit na technické kompromisy. I přes tyto kompromisy se podařilo emisi výfukových plynů upravit tak, že ještě před pouhými pěti lety se o tom nikomu ani nesnilo. Do věci se však vložil zákon velkých čísel – počet automobilů každým dnem, každým týdnem, měsícem a rokem rychle vzrůstá, takže vlastně nula od nuly pojde. Smog v Kalifornii to dokazuje. Stáli u auta, které bude mít Brett během své návštěvy k dispozici.

„Sednu si k volantu,“ řekl Brett a vzal si od Barclaye klíčky.

Ubytoval se v hotelu Beverly Hilton, rozloučil se s Barclayem a pak jel sám do Akademie výtvarných umění na Třetí západní ulici. Nedaleko školy se tyčil palác televizní společnosti CBS a za ním se choulila Farmářská věznice. Bretta už čekali a uvítali ho s nadšením jež pramenilo ze dvou důvodů – jednak byl představitelem společnosti, která každý rok dávala zaměstnání mnohým absolventům školy, a jednak on sám patřil mezi velice úspěšné absolventy.

Relativně malé budovy akademie byly jako obvykle přeplněné, každý kousek prostoru byl využitý, na parádičky tu nezbývalo místo. Nevelká vstupní hala byla vlastně pokračováním poslucháren. Nepřetržitě se jí používalo pro neformální konference, besedy a osobní studium. Vedoucí katedry průmyslového návrhářství přivítal Bretta uprostřed pracovního ruchu a řekl mu: „Snad si někdy uděláme čas a zařídíme si někde něco klidnějšího.“

„Kdybych věděl, že tenhle plán má nějakou naději na uskutečnění,“ opáčil Brett, „varoval bych vás, abyste to nedělali. Tahle škola musí zůstat tím, čím je: tlakovým hrncem.“

Tuto atmosféru důvěrně znal, neustálá orientace na práci, důraz na profesionální disciplínu. „Tady nemají amatéři co dělat,“ prohlašovalo se ve školních prospektech, „tady jde do tuhého.“ Na rozdíl od jiných vysokých škol se tu na studenty kladly mimořádně vysoké nároky. Celé dny a noci, o víkendech, o svátcích pracovali na konkrétních úkolech. Na mimoškolní zájmy jim zbývalo málo času a někdy vůbec žádný. Studenti se čas od času bouřili proti tomu neustálému pracovnímu vypětí, někteří odcházeli jinam, ale většina se nakonec přizpůsobila. Prospekt školy to vyjadřoval takto: „Proč předstírat, že úkol, na který se připravujete je lehký? Nikdy lehký nebyl a nikdy lehký nebude.“

Důraz na práci a na vysokou odbornou úroveň – to jsou dva důvody, proč si výrobci automobilů akademie váží a proč udržují s fakultou a se studenty neustálý styk. Automobilové společnosti často soutěží o získání nejnadanějších studentů už předtím, než školu dokončí. Školy uměleckého návrhářství existují i v jiných městech, ale jen v Los Angeles se přednáší jako zvláštní obor automobilové návrhářství, a v důsledku toho každý rok aspoň polovina nově přijatých návrhářů přichází do Detroitu a Los Angeles.

Krátce po svém příchodu se Brett se skupinou několika studentů vypravil na prohlídku vnitřního dvora školy. Tam studenti odjakživa posedávali ve stínu stromů, popíjeli kávu nebo limonádu a konzumovali koblihy.

„Nic se tu nezměnilo,“ poznamenal. „Je to, jako kdybych se vrátil domů.“

„To teda asi máte pěkně narancnutej obejvák,“ řekl jeden ze studentů.

Brett se rozesmál. Jako všechno v akademii i dvorek byl příliš malý a studentů příliš mnoho. Přes tu tlačenici se však do akademie dostali jen ti nejnadanější a náročným tříletým studiem se prokousali jenom nejlepší z nejlepších. Diskuse – kvůli ní sem Brett vlastně přijel – pokračovala. Také studentům leželo v hlavě znečišťování ovzduší – nebylo před ním úniku ani na tomto dvoře. Sluneční paprsky, které by sem za normálních okolností pražily z azurově modrého nebe, se jenom s obtížemi prodíraly hustou šedivou mlhou, doléhající v tlusté vrstvě na zemi.

Také zde Bretta neustále pálilo v očích a v nose. Vzpomněl si na nedávné prohlášení ministerstva zdravotnictví Spojených států, že člověk, který pouze dýchá newyorský vzduch, je na tom tak, jako kdyby kouřil balíček cigaret denně. Že nekuřáci se tam bez vlastní viny dostávají do nebezpečí, že zemřou na rakovinu stejně, jako toto nebezpečí podstupují z vlastní vůle kuřáci. Totéž jistě platí o Los Angeles. Jestli tu situace není ještě horší.

„Povězte mi, co si o tom myslíte vy,“ vyzval Brett studenty. Za takových deset let budou přece tihle mladí lidé pomáhat určovat směr vývoje v automobilovém průmyslu.

„Když člověk žije v tomhle městě, je mu jasné, že se s tím musí něco udělat,“ ozval se kdosi zezadu. „Jestli to takhle půjde dál, všichni lidi tady se udusí.“

„Los Angeles je zvláštní případ,“ zdůraznil Brett. „Tady je smog horší vinou zeměpisné polohy, teplotní inverze a spousty slunečního záření.“

„Tak zvláštní případ to zase není,“ poznamenal někdo. „Byl jste v poslední době v San Francisku?“

„Nebo v New Yorku?“

„Nebo v Chicagu?“

„A v Torontu?“

„Nebo třeba v některém městečku na venkově, když je tam trh?“

Brett překřičel ten recitační sbor: „Poslyšte! Jestli se na to koukáte takhle, tak jste si někteří asi vybrali nesprávné povolání. Má potom vůbec cenu navrhovat auta?“

„Do aut jsme celí blázni! Milujeme je! Ale kvůli tomu přece nemůžeme přestat myslet. Vidíme, co se děje, a dělá nám to starosti.“ To řekl hubený mladík s rozčepýřenými plavými vlasy v čele skupinky. Prohrábl si kštici dlouhými štíhlými prsty umělce.

„Když člověk poslouchá lidi tady na západě, a často i jinde,“ – zahrál si Brett na ďáblova advokáta – „řekl by, že budoucnost patří jen hromadné dopravě.“

„To je stará obehraná písnička!“

„Hromadná doprava je každému protivná,“ prohlásila jedna z mála dívek ve skupině. „Zvlášť když je auto praktické a člověk si je může dovolit. A kromě toho – hromadná doprava je podvod. Když sečtete všechny dotace, daně a ceny jízdenek, veřejná doprava přepraví mnohem méně než automobily a za víc peněz. To se dotýká každého. Zeptejte se lidí v New Yorku! A za pár let se na to přijďte zeptat do San Franciska!“

„Z vás budou mít v Detroitu obrovskou radost,“ usmál se Brett.

Děvče nedůtklivě potřáslo hlavou: „Kvůli tomu to neříkám.“

„Tak dobře,“ obrátil se Brett na ostatní. „Asi se shodneme na tom, že automobil zůstane hlavním dopravním prostředkem ještě příštích padesát let. Možná déle. Ale jaké automobily to budou?“

„Lepší,“ řekl kdosi tiše. „Mnohem lepší než dnes. A bude jich míň.“

„Že budou lepší, to je bez diskuse. I když se ovšem naskýtá otázka, v čem. Ale mě by zajímalo, jak jste přišel na to, že jich bude míň?“

„Protože je to nutné, pane DeLosanto. Když se na to díváme perspektivně, je to vlastně jediná možnost.“

Brett se zvědavě podíval na studenta, který to řekl. Prodíral se kupředu a ostatní mu ustupovali z cesty. Byl zavalitý, snědý, začínalo mu růst bříško a na první pohled rozhodně nepůsobil dojmem intelektuála. Mluvil tiše, ale okamžitě si vynutil pozornost a ostatní umlkli.

„Mockrát jsme se o to už tady pohádali.“ řekl snědý student. „My, co studujeme automobilové návrhářství, chceme samozřejmě pracovat v autoprůmyslu. Moc nás to láká. Auta máme rádi. Ale to neznamená, že chceme přijít do Detroitu s klapkami na očích.“

„Jen pokračujte,“ vyzval ho Brett. „Mluvte dál.“ Vrátit se sem, znova poslouchat upřímné názory – ještě nedeformované neúspěchy, ztrátou iluzí, praktickou znalostí finančních a jiných omezení, na které budou narážet v Detroitu – to je citový zážitek, který za to stojí. Brett měl pocit, že si nabíjí své srdeční a mozkové baterie.

„Jedno se musí automobilovému průmyslu přiznat,“ řekl snědý student. „Začal si uvědomovat svou zodpovědnost. Jeho kritikové to někdy odmítají přiznat, ale je to pravda. Začal foukat nový vítr. Čistota vzduchu, bezpečnost vozidel, kvalita – o těchhle věcech se už jen nemluví. Něco se už skutečně dokázalo.“

Ostatní mlčeli. Ke skupince se připojilo několik dalších studentů. Brett si domyslel, že jsou asi z jiných fakult. Na této akademii se kromě automobilového návrhářství přednáší tucet jiných uměleckých oborů, ale diskuse o autech, vždycky vzbudí všeobecnou pozornost.

„Jenže automobilový průmysl musí být zodpovědný i v jiných směrech,“ pokračoval snědý student. „Například i pokud jde o množství aut.“ Podivná věc, pomyslel si Brett. On sám před několika hodinami na letišti také uvažoval o množství aut. „To množství by nás mohlo jednou sežrat,“ říkal snědý student svým tichým hlasem. „Má tendenci vygumovat všechny ty dobré věci, které automobilový průmysl dokázal. Vezměte si třeba problém bezpečnosti. Konstruují a vyrábějí se bezpečnější vozy, ale co se děje? Na silnicích je jich čím dál víc a počet havárií stoupá, místo aby klesal. S čistotou vzduchu je to stejné. Dnešní auta mají výborné motory, zamořují ovzduší výfukovými plyny mnohem méně než dřív. A na obzoru jsou ještě dokonalejší. Je to tak?“

„Je,“ přikývl Brett.

„Ale počet aut neustále stoupá. Vytahujeme se tím, že vyrobíme deset miliónů nových vozů ročně. To znamená, že ať budou motory sebedokonalejší, nebudeme mít pomalu co dýchat. To je šílenství!“

„Dejme tomu, že máte pravdu. Ale jaká je alternativa? Zavést na automobily přídělový systém?“

„Proč ne?“ ozval se kdosi.

„Chtěl jsem se vás něco zeptat, pane DeLosanto,“ řekl snědý student. „Byl jste někdy na Bermudách?“ Brett zavrtěl hlavou. „Je to ostrov o rozloze pětapadesát čtverečných kilometrů. Aby se tam vůbec mohli hýbat, vláda tam zavedla poukazy na auta. Předně omezili kapacitu motorů a délku a šířku vozidel. A na každou rodinu dovolují jen jedno auto.“

„S tím ať jdou někam,“ ozval se jeden z těch, kteří přišli před chvílí.

„Já netvrdím, že bychom měli postupovat tak přísně,“ prohlásil snědý student. „Říkám jen, že bychom měli stanovit nějakou hranici. Kdyby automobilový průmysl vyráběl jen tolik vozů, kolik jich vyrábí teď, přece by se nezhroutil. A lidem by to stačilo. Na Bermudách s tím jsou spokojení.“

„Kdybyste to zkusil tady,“ řekl Brett, „měli bychom asi na krku novou americkou revoluci. A kromě toho, kdyby člověk nemohl prodat tolik vozů, kolik jich lidé chtějí, byl by to útok na systém svobodného podnikání.“ Brett se ušklíbl a vědomě tím snížil platnost svého výroku. „Je to prostě kacířství.“

Věděl, že v Detroitu by mnozí tu myšlenku skutečně považovali za kacířskou. Ale je taková? zapochyboval v duchu. Jak dlouho ještě budou moci zdejší i zahraniční automobilky chrlit vozidla v počtu, který neustále roste? Na tom, jaké ty vozy mají motory, vlastně ani tak moc nezáleží. Někdo – někde – nějak – přece musí jednou říct: Dost! Neblíží se den, kdy se snížení počtu vyráběných vozidel prostě stane nutností? Životní nutností pro blaho celé společnosti? Počet taxíků je omezený v každém městě, počet nákladních aut do jisté míry taky. Proč by se to nemělo vztahovat i na soukromá vozidla? Když k tomu nedojde, celá Severní Amerika se nakonec promění v jednu jedinou automobilovou tlačenici. Čas od času k tomu má blízko už teď.

Nebylo by tedy moudřejší, prozíravější a odpovědnější, kdyby se lidé na vedoucích místech automobilového průmyslu sami chopili iniciativy a začali se krotit? Je ovšem nanejvýš pochybné, že to udělají.

Ze skupiny studentů se ozval nový hlas: „Všichni s Harveyem nesouhlasíme. Někteří si myslíme, že na světě je ještě spousta místa pro další auta.“

„My bychom jich taky chtěli pár navrhnout!“

„Přesně tak!“

„Promiň, Harveyi! Trošku jsi předběhl dobu.“

V hloučku však zazněly projevy nesouhlasu. Bylo zřejmé, že snědý Harvey není se svými názory osamocen. Vysoký plavovlasý chlapec, který před chvílí prohlásil, že jsou do aut „celí blázni“, teď vykřikl: „Vyprávějte nám o orionu!“

„Půjčte mi někdo blok,“ řekl Brett. „Nakreslím vám ho.“ Začal črtat po papíře a hlouček studentů dychtivě pozoroval každou linku. Brett rychle nakreslil orion z profilu a zpředu. Znal obrysy vozu tak přesně, jako zná sochař dílo, na němž celá léta pracoval. Ze skupinky se ozvaly výkřiky obdivu. Nahrnula se řada otázek a Brett na všechny otevřeně odpověděl.

Když to bylo možné, poskytovaly automobilky rády adeptům automobilového návrhářství útržky předběžných informací. Byla to svým způsobem návnada, doušek toho, co je čeká v praktickém životě, když vytrvají a když ve svém oboru vyniknou. Brett pak ovšem pečlivě sebral všechny kresby, složil je a strčil do kapsy. Studenti se začali trousit zpátky do poslucháren, schůzka na dvoře skončila.

Brett strávil v akademii celkem dva dny. Za tu dobu měl jednu přednášku, absolvoval několik individuálních rozhovorů se studenty automobilového návrhářství a kriticky zhodnotil experimentální modely vozů, které navrhly a postavily jednotlivé studentské pracovní týmy. Zjistil, že studenti instinktivně směřují k přísným, funkčním a účelným liniím. Bylo pozoruhodné, že na podobných požadavcích se shodli Brett, Adam Trenton. Elroy Braithwaite a ostatní oné památné noci před dvěma a půl měsíci, v níž se zrodila počáteční koncepce farstaru.

Celou dobu, kterou strávil v přísně střeženém detroitském ateliéru nad jeho prvními náčrty, i tady v losangeleské akademii Bretta překvapovalo, jak přiléhavý je Adamův výrok: Ošklivé je krásné! V průběhu celé historie se umělecké směry začínají rodit vždycky nenápadně a často tehdy, kdy se to dá nejméně čekat. Nikdo přesně neví, proč se mění umělecký vkus, ani kdy a jak dojde k příští změně. Zdá se prostě, že umění a umělecký cit jsou nestálé fenomény, připravené dát se každou chvíli do pohybu.

Když si tak Brett prohlížel studentské práce – jejich nedokonalost a jistá naivita jsou vedlejší – a když vzpomínal na své vlastní návrhy z posledních měsíců, měl vzrušující pocit sounáležitosti s něčím novým, svěžím, s něčím, co se právě rodí. Zdálo se, že něco z jeho nadšení se přeneslo i na studenty, s nimiž se druhý den ve škole pracovně setkal.

Po rozhovorech se rozhodl, že doporučí osobnímu a organizačnímu oddělení společnosti k případnému přijetí dva budoucí absolventy. Jedním z nich byl malý snědý Harvey, onen vášnivý diskutér ze školního dvora. Jeho práce prozrazovaly nadprůměrné schopnosti a fantazii. Ať bude Harvey pracovat pro kteroukoli detroitskou automobilku, budou s ním pravděpodobně potíže a zaplete se do mnoha sporů. Je to originální myslitel, tvrdohlavec, který se nedá jen tak jednoduše umlčet, který jen těžko ustupuje od názorů, jež pokládá za správné.

Automobilové společnosti sice jen málokdy dávají za pravdu tvrdohlavým originálním myslitelům, ale na druhé straně si jich naštěstí váží, protože chápou jejich cenu v boji proti konformnímu způsobu myšlení. V každém případě Detroit a Harvey zřejmě shledají jeden druhého zajímavým. Jako druhého kandidáta si Brett vybral chlapce s rozčepýřenými plavými vlasy, který se zdál rovněž velmi nadaný. Když mu nabídl místo, student se přiznal, že už předtím dostal podobnou nabídku od jiného zástupce automobilové Velké trojky.

„Ale kdybych měl šanci pracovat někde blízko vás, pane DeLosanto,“ řekl mladík, „šel bych rozhodně k vaší společnosti.“

Bretta to dojalo, cítil se polichocený, ale nevěděl dost dobře, jak by měl odpovědět. Jeho nejistota pramenila z rozhodnutí, k němuž dospěl minulé noci v samotě losangeleského hotelového pokoje: teď je polovina srpna, a jestli se nestane něco, co by drasticky změnilo situaci, koncem roku dá automobilovému průmyslu navždy sbohem.

V letadle na cestě zpátky došel k dalšímu rozhodnutí: Barbara Zaleská bude první, kdo se o tom doví.

BYL SRPEN. Zatímco si Brett DeLosanto udělal výlet do Kalifornie, náměstek podnikového ředitele Matt Zaleski nevěděl, kde mu hlava stojí. V jeho montážním závodě vládl chaos. Před dvěma týdny se zastavila výroba. Do závodu se okamžitě nahrnuli odborníci dodavatelských firem, začali rozebírat starou výrobní linku a budovat novou, na níž se bude montovat orion. Měli na to čtyři týdny. Pak má z nové linky sjet první orion a v následujících třech týdnech tolik vozů, aby bylo možno pokrýt poptávku po oficiálním uvedení orionu na trh koncem září. A jestli se splní plány odbytového oddělení, vypracované podle pečlivého průzkumu trhu, měly by oriony co nevidět opouštět montážní závod po desetitisících.

Do konce termínu na přebudování linky zbývalo už jenom čtrnáct dní a Matt Zaleski si nebyl jistý, zda je ve zdraví přežije. Většina normálního osazenstva závodu byla vysazena z práce nebo poslána na placenou dovolenou a do továrny chodil denně jen nejnutnější základní kádr dělníků. To však Zaleskému a ostatním vedoucím pracovníkům ani zdaleka neulehčovalo život. Naopak. Jejich pracovní zatížení se ještě zvýšilo a starosti se zmnohonásobily, takže jim obyčejný pracovní den ve vzpomínkách připadal jako plavba po moři za naprostého bezvětří. Odborníci z dodavatelských firem byli nároční jako okupační armáda. A stejně nároční byli inženýři z generálního ředitelství, kteří radili, pomáhali a někdy překáželi dodavatelům v práci.

Ředitel závodu Val Reiskind a Matt byli neustále v křížové palbě otázek, pracovních porad a rozkazů z vyšších míst, které si obvykle vyžadovaly okamžité splnění. Na Mattovi ležela většina praktických problémů spojených s provozem, protože Reiskind byl mladý a nový, vystřídal bývalého ředitele závodu McKernona teprve před dvěma měsíci. Jeho vysokoškolské diplomy vypadaly působivě, ale scházela mu Mattova zkušenost, získaná dvaceti lety praxe. Matt byl sice zklamaný, že nedostal McKernonovo místo sám a že se jeho představeným stal člověk mnohem mladší, než je on, ale Reiskinda si oblíbil. Nový ředitel byl totiž natolik rozumný, že si uvědomil své nedostatky a choval se k Mattovi slušně.

Nejvíc potíží měli s novým složitým strojním zařízením pro montážní linku, které mělo teoreticky báječně fungovat, ale v praxi často nefungovalo vůbec. Ryze technicky za to byl samozřejmě zodpovědný dodavatel, ale Matt Zaleski věděl, že až jeho odborníci ze závodu odejdou, veškeré případné nedostatky po nich zdědí on. Proto z nich teď nespouštěl oči. Největším nepřítelem všech byl čas. Nikdy ho nebylo tolik, aby přestavba linky mohla proběhnout hladce a aby se ve stanovený den jejího dokončení dalo říct: „Všechno je v perfektním pořádku!“ Bylo to jako se stavbou domu, který nikdy není hotový přesně v den, určený k nastěhování nájemníků. Jenže stěhování se dá vždycky odložit, kdežto výroba automobilů jen velice zřídka.

Ke všem problémům přibyl Mattovi ještě jeden, zcela neočekávaný. Při inventuře skladů před skončením výroby loňských modelů se zjistilo tak vysoké manko, že bylo zahájeno rozsáhlé vyšetřování. Ztráty v důsledku krádeží bývají v automobilkách vždycky značné. Při střídání směn odcházejí ze závodu a přicházejí do práce tisíce dělníků, a to umožňuje zlodějům – ať jsou to zaměstnanci nebo lidé zvenčí – ukradené věci bez větších těžkostí vynést ven. Tentokrát však zřejmě zapracoval velký organizovaný zlodějský gang. Mezi chybějícími předměty bylo více než tři sta čtyři rychlostních převodovek, stovky pneumatik a velké množství autorádií, magnetofonů, klimatizátorů a dalšího příslušenství. V důsledku toho se to v závodě hemžilo členy bezpečnostních jednotek společnosti i detektivy z venčí.

Matt byl sice naprosto mimo podezření, ale musel trávit celé hodiny tím, že detektivům odpovídal na otázky o organizaci závodu. Zatím se nezdálo, že by na něco přišli, i když šéf bezpečnostního oddělení řekl Mattovi: „Jisté podezření máme. Budeme muset vyslechnout pár vašich dělníků z montážní linky, až se sem vrátí.“

Mezitím se detektivové jen pletli každému pod nohama a jejich přítomnost zvyšovala nervozitu v beztak ž napjatém ovzduší. Navzdory všemu to Matt snášel poměrně dobře, až na jednu malou osobní příhodu, které si naštěstí nikdo z odpovědných pracovníků nevšiml. Minulou sobotu odpoledne seděl ve své kanceláři, protože sedmidenní pracovní týden byl při přestavbě linky pravidlem.

Jedna ze starších sekretářek, Iris Einfeldová, která rovněž zůstala v práci, mu přinesla kávu. Matt ji vděčně přijal a chtěl se napít. Náhle se mu z nevysvětlitelných důvodů šálek vysmekl z ruky, spadl na zem a káva se vylila Mattovi na šaty a na podlahu. Matt vstal, rozzlobený na svou nešikovnost – a zhroutil se. Jak dlouhý, tak široký. Když o tom později přemýšlel, zdálo se mu, že nezvládl levou nohu. A vzpomněl si i na to, že šálek držel v levé ruce.

Paní Einfeldová mu pomohla zpátky do křesla a chtěla přivolat pomoc, Ale Matt jí to vymluvil. Zůstal jen chvilku sedět a počkal, až se mu do levé nohy a ruky vrátil cit. Bylo ovšem jasné, že za volant se posadit nemůže. Iris Einfeldová mu nakonec pomohla sejít po zadním schodišti a odvezla ho domů, svým vozem. Cestou ji přemluvil, aby o tom nikde nemluvila, protože měl strach, že by s ním ostatní začali jednat jako s invalidou. A to bylo to poslední, po čem toužil.

Doma si lehl a zůstal v posteli až do nedělního večera. Cítil se mnohem líp, až na občasný chvějivý pocit v hrudi. V pondělí ráno byl sice unavený, ale jinak mu bylo dobře a šel do práce. Ten víkend však na něho těžce doléhala tíha osamění. Dcera Barbara byla kdesi pryč a Matt se o sebe musel postarat sám. Za starých časů, když ještě žila jeho žena, to bývalo jiné. Ta dobře věděla, co znamená přestavba linky, a vždycky s ním v té době jednala se zvláštním pochopením. A jak mu podstrojovala! Ať přišel domů sebepozději, mohl se spolehnout, že Freda na něho čeká a že za chvíli bude mít jídlo na stole.

To všechno se teď Mattovi zdálo tak vzdálené, že se mu ani nechtělo věřit, že Freda je po smrti teprve necelé dva roky. Smutně si uvědomil, že za jejího života si její pomoc ani zpoloviny neuvědomoval tak jako teď. Barbara má svůj vlastní život a svou vlastní práci. Matt by byl nejraději, kdyby byla doma, kdyby ji tam našel při každém svém návratu, kdyby aspoň částečně vyplnila tu prázdnotu, která zůstala po její matce. Krátkou dobu po Fredině smrti se zdálo, že to tak bude. Barbara každý den uvařila večeři a jedli společně, ale postupně zase nabyly vrchu její vlastní zájmy, v reklamní agentuře měla čím dál víc práce, a teď už se chodila do domu v Royal Oak skoro jen vyspat. Ve všední den spolu jen zřídka a uspěchaně posnídali.

Už několik měsíců ho přemlouvala, aby si najali hospodyni, mohli si to přece dovolit, ale Matt o tom nechtěl ani slyšet. Teď, když se mu v továrně nahrnulo tolik práce, toho litoval. Na začátku srpna řekl Barbaře, že si to rozmyslel, aby tu hospodyni přece jenom našla. Barbara odpověděla, že to udělá hned, jak bude mít čas. Teď má v agentuře tolik práce, že nemá kdy ani dát inzerát, ani hovořit s uchazečkami. Matta to dopálilo. Domácnost – to je přece ženská práce, mužskému do toho nic není, zvlášť když neví, kde mu hlava stojí. Barbara mu však dala jasně najevo, že svou práci pokládá za stejně důležitou, jako je jeho.

To byl postoj, který Matt nechápal a který nemohl přijmout. V poslední době toho bylo víc, co Matt nechápal. Stačilo mu otevřít noviny a už se začal rozčilovat, jak se kašle na staré osvědčené normy slušného chování, jak se odhazují na smetiště staré morální hodnoty a podkopává vžitý pořádek. Zdá se, že už si nikdo ničeho neváží – každá autorita je k smíchu, nikdo nerespektuje soudy, zákony, rodiče, univerzitní rektory, armádu, systém svobodného podnikání, ani americkou vlajku, pod níž Matt a ostatní z jeho generace bojovali a umírali ve druhé světové válce. Podle Mattova názoru za to za všechno mohou mladí lidé. Přistihl se, že je čím dál víc začíná nenávidět: kluky s dlouhými vlasy, které člověk nerozezná od děvčat (Matt se dosud dával stříhat nakrátko, po vojensku, a považoval tento účes za známku důvěryhodnosti), nafoukané studenty, přecpané knižními vědomostmi, co velkohubě vzývají McLuhana, Marxe nebo Ché Guevaru. Bojovné černochy, kteří by se chtěli jedním skokem přenést přes tisíc let postupného vývoje a kteří nejsou spokojeni s pomalým pokrokem. Všechny ty protestanty, buřiče, co opovrhují vším na světě a jsou schopni zbít do krve každého, kdo se s nimi odváží nesouhlasit. Jsou to všechno podle Matta Zaleského neopeření neumětelové, smečka, která nic neví o skutečném životě, která ničím nepřispívá… Stačilo mu pomyslet na dnešní mládež a zalila ho žluč a jeho krevní tlak šel nahoru.

Barbara rozhodně není žádná buřičská studentka a profesionální protestant, ale otevřeně sympatizuje s většinou toho, co se děje, a to je skoro stejně špatné. Matt za to dával vinu lidem, s nimiž se jeho dcera stýká. Včetně Bretta DeLosanta, kterého nemohl ani cítit. Ve skutečnosti byl Matt Zaleski – jako mnozí z jeho generace – zajatcem svého ustáleného způsobu myšlení. Barbara se ho snažila v rozhovorech, které někdy vyústily v prudkou hádku, získat pro své přesvědčení, že se otevírají nové výhledy do budoucnosti, že se znovu zkoumají názory a myšlenky, kdysi považované za nezměnitelné, a že mnohé z nich nevydržely zkoušku času, že mladí lidé pohrdají nikoli morálkou generace svých rodičů, ale fasádou této morálky, za níž se skrývá faleš, že se nestavějí proti starým osvědčeným normám chování, ale proti pokrytectví a sebeklamu, které se často za takzvanými osvědčenými normami schovávají.

Je čas hledání, čas vzrušujících intelektuálních experimentů, a lidstvo tím může jen získat. Barbara neuspěla. Matt Zaleski prostě nebyl schopen ve změnách kolem sebe vidět něco jiného než negaci a zkázu. V takové náladě, unavený a s bolestí v žaludku se vrátil jednou pozdě večer z práce a zjistil, že Barbara má hosta. Rollieho Knighta. Prostřednictvím Leonarda Wingatea se domluvila s Rolliem na schůzce ve městě. Chtěla se od něho dovědět víc o životě a zkušenostech černých obyvatel vnitřního města – a zejména samotného Rollieho. Dokumentární film Automobilové město byl ve střižně a právě k němu vznikal průvodní komentář.

Nejdříve zavedla Rollieho do Klubu novinářů, ale tam bylo neobvykle mnoho lidí a hluku. A Rollie se tam jaksi necítil ve své kůži. Barbara ho tedy z náhlého popudu pozvala k sobě domů. Namíchala oběma whisky s vodou, narychlo usmažila pár vajíček se slaninou a přinesla je na podnose do obývacího pokoje. Rollie se uvolnil a rozhovořil se. Později Barbara přinesla láhev whisky a znova oběma nalila. Venku končil jasný, příjemný den. Začalo se stmívat. Rollie se rozhlížel po pohodlně a vkusně zařízeném pokoji.

„Jak tu sme daleko od Blaine a Dvanáctý ulice?“ zeptal se.

„Asi dvanáct kilometrů.“ řekla Barbara.

Zavrtěl hlavou a zašklebil se: „Spíš dvanáct tisíc.“

Na rohu Blaine a Dvanácté ulice bydlel Rollie. Tam se tehdy natáčely scény do filmu, na něž se přišel podívat Brett DeLosanto a Leonard Wingate. Barbara si právě zapisovala Rollieho výrok – mohl by jim docela dobře začínat komentář k filmu – když vešel její otec.

Matt Zaleski ztuhl. Podíval se nevěřícným pohledem na Barbaru a Rollieho Knighta, jak sedí vedle sebe na téže pohovce, v rukou sklenky whisky, na podlaze před nimi poloprázdná láhev a na stolku zbytky večeře. Barbaře překvapením vyklouzl poznámkový blok a zapadl kamsi pod stůl. Rollie Knight a Matt Zaleski spolu v továrně nikdy nemluvili, ale okamžitě se poznali. Matt se zděšeně podíval z Rollieho na Barbaru. Rollie se ušklíbl a se sebevědomým gestem dopil svou whisky. Pak jaksi znejistěl. Rozpačitě si olízl rty.

„Ahoj, táto,“ řekla Barbara. „Tohle je…“

Matt ji prudce přerušil. Zavrtal se pohledem do Rollieho a řekl drsně: „Co máte krucinál co dělat v mém domě?“

Za léta práce v automobilce, kde většina dělníků byli černoši, si Matt Zaleski z nutnosti osvojil patinu rasové snášenlivosti. Nikdy to však nebylo nic jiného než patina. Pod povrchem nikdy nepřestal sdílet názory svých polských rodičů a jejich sousedů ve Wyandotte, kteří se dívali na černochy jako na cosi méněcenného. A jeho dcera se baví s negrem v jeho vlastním domě! Matta popadl iracionální vztek, umocněný ještě prožitým napětím a únavou. Mluvil a jednal bez jakéhokoli ohledu na následky.

„Táto,“ řekla Barbara ostře, „tohle je můj přítel, pan Knight. Já jsem ho pozvala a…“

„Mlč!“ zařval Matt a střelil po ní pohledem. „S tebou si to vyřídím později!“

Barbara smrtelně zbledla: „Jak to myslíš? Co si se mnou vyřídíš!“

Matt si jí nevšímal. S očima upřenýma na Rollieho Knighta ukázal na kuchyňské dveře, kterými před chvílí vešel: „Ven!“

„Táto! Neopovažuj se!“

Barbara vyletěla a vrhla se k otci. Když se mu přiblížila na dosah, Matt napřáhl ruku a silně ji udeřil do tváře. Bylo to jako scéna z klasického dramatu a jako před několika okamžiky Matt, teď se zatvářila nevěřícně Barbara. To přece není možné, blesklo jí hlavou. Ale tvář ji pálila. Asi na ní bude mít otištěných všech pět tátových prstů, ale to je teď vedlejší. Hlavní věc je důvod, proč jí udeřil.

Jako by se náhle pohnula skála, staletí stará skála lidského pokroku a snášenlivosti, a pod ní se objevila hnijící žumpa hlouposti, nenávisti, duševní slepoty. Vnitřní život Matta Zaleského. A Barbara je dcerou svého otce, to znamená, že jeho vina je i její vinou.

Před domem zastavilo nějaké auto. Rollie byl už také na nohou. Před okamžikem ho opustila sebedůvěra, protože byl na neznámé půdě. Teď jí znova nabyl.

„Polib si prdel, ty svině bílá,“ řekl Mattovi.

„Řekl jsem ven!“ Mattovi se třásl hlas. „Vypadni!“

Barbara zavřela oči. Polib si prdel, ty svině bílá! Proč vlastně ne? Tak to přece na světě chodí. Nenávist se oplácí nenávistí. Podruhé v několika minutách se otevřely zadní dveře.

Vešel Brett DeLosanto a vesele zahlaholil: „Nemohl jsem se dozvonit.“ Usmál se na Barbaru a Matta, a pak si všiml Rollieho Knighta: „Ahoj, Rollie! Prima, že vás vidím. Jak se vede, kamaráde?“

To, že Brett toho negra tak přátelsky pozdravil, Matta Zaleského poněkud zarazilo.

„Ty si taky polib prdel,“ řekl Rollie Brettovi. Podíval se opovržlivě na Barbaru a odešel.

„Co se tu děje, prokristapána?“ ozval se Brett. Před necelou hodinou přistál na Metropolitním letišti a přijel odtamtud přímo sem. Chtěl vidět Barbaru, chtěl jí říct o svém rozhodnutí a podělit se s ní o plány, které si začal formulovat na zpáteční cestě z Kalifornie. Vešel v povznesené náladě, a proto se choval tak bezstarostně. Teprve teď pochopil, že se tu stalo cosi vážného.

Barbara jen potřásla hlavou. Bojovala se slzami a nebyla schopná vypravit ze sebe jediné slovo. Brett k ní přistoupil a objal ji kolem ramen.

„Ať je to co chce, uklidni se,“ řekl něžně. „Nech to být! Promluvíme si o tom později.“

„Podívej se, já jsem možná…,“ začal nejistě Matt.

Barbara ho přerušila: „Nechci nic slyšet.“ Už se ovládala.

„Jestli jsem se strefil do rodinné bitvy, měl bych snad radši vypadnout,“ ozval se Brett.

„Chci abys tu zůstal,“ řekla Barbara. „A až odejdeš, půjdu s tebou.“ Zarazila se a pak se obrátila přímo k němu. „Brette, dvakrát jsi mě žádal, abych s tebou žila. Jestli mě ještě chceš, půjdu s tebou.“

„Ty víš, že chci,“ odpověděl horlivě.

Matt Zaleski se zhroutil do křesla. Zvedl hlavu: „Abys s ním žila?“

„Slyšel jsi správně,“ ubezpečila ho Barbara ledově. „Žádná svatba nebude. Ani on, ani já to nechceme. Prostě budeme žít ve stejném bytě, ve stejné posteli…“

„Ne!“ zařval Matt. „Proboha, ne!“

„Jen mně to zkus zatrhnout,“ řekla Barbara. Chvilku se měřili pohledy. Pak Matt sklopil oči a složil hlavu do dlaní. Roztřásla se mu ramena. „Sbalím si pár věcí na noc,“ obrátila se Barbara na Bretta. „Pro zbytek si zajdeme zítra.“

„Poslyš,“ – Brett se podíval na zhroucenou postavu v křesle – „já chci, abychom spolu žili. Ty to víš. Ale musí to být za tuhle cenu?“

„Až se dovíš, co se tu stalo, pochopíš,“ řekla Barbara ostře. „Vem si mě nebo mě nech – teď hned, takovou, jaká jsem. Jestli mě nechceš, půjdu do hotelu.“

„Beru tě,“ usmál se trošku Brett.

Barbara odešla nahoru do svého pokoje.

Když osaměl s Mattem, řekl Brett rozpačitě: „Pane Matt, já nevím, co se stalo, ale mrzí mě to.“ Nedostal odpověď.

Vyšel ven a počkal na Barbaru v autě. Skoro půl hodiny jezdili Brett s Barbarou po okolních ulicích a hledali Rollieho Knighta. Jen co naložila Barbara do auta svůj kufřík, vysvětlila Brettovi krátce, co se stalo před jeho příchodem. Brett se mračil čím dál víc. „Chudák,“ řekl po chvíli. „Už se nedivím, že vyjel i na mě.“

„A na mě.“

„Myslí si, že uvnitř jsme všichni stejní. A proč by si to taky nemyslel?“ Projížděli další pustou ulicí a téměř na jejím konci ozářilo světlo reflektorů stín postavy. Ukázalo se, že je to soused Zaleských, který se vrací domů.

„Rollie zmizel.“ Brett se tázavě podíval na Barbaru. „Ale víme přece, kde bydlí.“

Oba dobře věděli, proč Brett váhá. V noci je to ve vnitřní části Detroitu nebezpečné. Ozbrojená přepadení a násilné činy všeho druhu tam jsou na denním pořádku.

Barbara zavrtěla hlavou: „Dnes v noci se už nedá nic dělat. Pojeď domů.“

„Moment. Musíme začít od začátku.“ Brett zajel k chodníku a zastavil. Políbili se. „Tvůj domov má ode dneška novou adresu,“ řekl Brett. A pečlivě ji vyslovil: „Venkovský klub – nároží Západní Javorové ulice a Telegrafní cesty.“

Navzdory tomu, že oběma bylo z událostí dnešního večera všelijak, Brett pocítil bezdeché vzrušení, když znova nastartoval a zamířil na severozápad. Mnohem později, když leželi vedle sebe v tmavé ložnici Brettova bytu, zašeptala Barbara: „Máš otevřené oči?“

„Ano.“ Před několika minutami se Brett převalil na záda. Teď měl ruce za hlavou a díval se na temný strop.

„Na co myslíš?“

„Na jednu hrubost, kterou jsem ti kdysi řekl. Vzpomínáš?“

„Vzpomínám.“ To byl ten den, kdy tu Barbara vařila večeři a kdy sem Brett přivedl Leonarda Wingatea. Jejich první schůzka v této sestavě. Potom se Brett snažil přemluvit Barbaru, aby u něho zůstala přes noc, a když odmítla, řekl jí: „Je ti devětadvacet, panna už rozhodně nejsi, tak co si z toho děláš takovou hlavu?“

„Tenkrát jsi mi na to vůbec neodpověděla,“ zašeptal Brett. „Ale byla jsi, viď?“

Zaslechl její tichý smích: „Jestli měl někdo možnost si to ověřit…“

„Já vím, já vím.“ Vycítila, že se usmál. Obrátil se na bok a tváří se dotkl její tváře. „Pročs mi to neřekla?“

„Nevím. On to není zrovna ten nejběžnější námět k rozhovoru. Ostatně – je to opravdu tak důležité?“

„Pro mě ano.“

Po chvilce ticha řekla Barbara: „Když to musíš vědět, tak pro mě taky. Víš, já vždycky chtěla, aby to poprvé bylo s někým, koho opravdu miluju.“ Natáhla ruku a zlehka ho pohladila po tváři. „Nakonec se mi to splnilo.“

Brett ji objal. Znova se k sobě přitiskli celým tělem.

„Já tě taky miluju,“ zašeptal.

Věděl s jistotou, že právě prožívá neobyčejnou, vzácnou chvíli svého života. Stále ještě neřekl Barbaře, k jakému rozhodnutí dospěl v Los Angeles, stále ještě jí nepověděl, jaké má plány. Kdyby jí to řekl, hovořili by o tom až do rána a tuhle noc se mu vůbec nechtělo moc mluvit. Naléhavá a opětovaná touha mu vymazala z hlavy všechny ostatní myšlenky.

Když pak zase leželi tiše a spokojeně vedle sebe, řekla Barbara: „Jestli chceš, něco ti povím.“

„Povídej.“

Vzdychla. „Kdybych byla věděla, jak je to nádherné, nebyla bych čekala tak dlouho.“

ROMÁNEK ERIKY TRENTONOVÉ a Pierra Flodenhalea začal v prvních dnech června. Bylo to krátce po tom, co se seznámili, když mladý závodník dovezl Adama Trentona domů z víkendu u Higginsova jezera. Několik dní po onom nedělním večeru Pierre Eriku zavolal a pozval ji na oběd. Erika pozvání přijala. Setkali se v zastrčené restauraci v Sterling Heights. Za týden se setkali znova a tentokrát po obědě odjeli do motelu, kde Pierre už objednal pokoj. Bez velkých okolků se dostali do postele. Pierre se projevil jako zcela vyhovující sexuální partner, takže když toho dne k večeru Erika jela domů, cítila se po řadě měsíců zase fyzicky i duševně dobře.

Po zbytek června a v červenci se scházeli při každé příležitosti, ve dne a někdy i večer. To když Adam řekl Erice předem, že se vrátí z práce pozdě. Erice tyto schůzky přinášely sexuální uspokojení, jaké nezažila až příliš dlouho. Opájelo ji Pierrovo mládí a svěžest, vzrušovala ji rozkoš, kterou mu poskytovalo její tělo. Jejich schůzky byly v ostrém kontrastu s tím jednorázovým dobrodružstvím, které zažila před několika měsíci s obchodním cestujícím Olliem. Na to Erika raději nemyslela, ale když už si na to vzpomněla, byla znechucena sama sebou, že k tomu nechala dojít, i když v té době byla z touhy po fyzickém ukojení přímo zoufalá. Teď se pocit zoufalství kamsi vytratil. Erika neměla ani tušení, jak dlouho ten románek s Pierrem potrvá. Věděla však, že pro ně pro oba je tento vztah opravdu jenom románek, který jednoho dne nevyhnutelně skončí. Pro tuto chvíli jej však vychutnávala bez zábran, a Pierre jak se zdálo také.

Požitek, který měli jeden z druhého, jim dodával sebedůvěry a ta zase vedla k tomu, že přestali dávat pozor, aby je někdo neviděl na veřejnosti spolu. Jedním z jejich oblíbených míst pro večerní schůzky bylo příjemné starobylé prostředí motelu Dearborn Inn, kde byla navíc i dobrá obsluha.

Další pozoruhodností tohoto motelu byl domek – jeden z mnoha na pozemcích tohoto podniku – který byl věrnou napodobeninou domu, v němž bydlíval Edgar Allan Poe. V přízemí byly dva útulné pokojíčky a kuchyň a v poschodí mansardová ložnice. Přízemí a poschodí se pokládaly za dvě samostatné jednotky a návštěvníci si je mohli pronajmout každou zvlášť. Při dvou příležitostech, když Adam odjel z Detroitu, Pierre Flodenhale se ubytoval v přízemí a Erika nahoře pod střechou. Když se pak zamkl hlavní vchod, nikdo se nestaral o to, kdo chodí po vnitřním schodišti nahoru nebo dolů. Erika si tenhle historický domeček a jeho starodávný nábytek tak oblíbila, že jednou ležíc v posteli zvolala: „Tohle je báječné místečko pro milence! Na nic jiného by se nikdy nemělo používat!“

„Hmm,“ zamumlal Pierre. To bylo vše, co k tomu dodal, protože ho to nezajímalo. Nezajímalo ho ostatně nic, pokud to nějak nesouviselo s automobilovými závody nebo bezprostředně se sexem. O závodech konverzoval Pierre rád, oduševněle a zeširoka. Všechny jiné náměty k rozhovoru ho však nudily. Na denní události, na politiku, na umění – na což se Erika někdy pokoušela zavést diskusi – reagoval Pierre buď zíváním, nebo sebou neklidně vrtěl jako neposedný chlapec, jehož pozornost lze udržet jen pár vteřin.

Navzdory tomu, že ji sexuálně uspokojoval, Erika někdy toužila po tom, aby jejich vztah byl všestrannější a celistvější. Přibližně v době, kdy tato touha začala přerůstat do mírné podrážděnosti nad Pierrovým primitivismem, objevila se v Detroit News krátká zprávička, která dávala do souvislosti jejich jména. Bylo to v klepařském sloupku Eleanory Breitmeyerové, kterou mnoho lidí pokládalo za nejlepší redaktorku společenské rubriky v celé severoamerické žurnalistice. Bystrému zraku slečny Breitmeyerové neuniklo téměř nic, co se dělo v řadách společenské smetánky automobilového města. Její poznámka zněla takto: Hezký a dvorný automobilový závodník Pierre Flodenhale a mladá krásná Erika Trentonová – choť vysokého úředníka automobilového průmyslu Adama Trentona – k sobě nadále cítí zřejmé sympatie. Minulý pátek spolu obědvali v restauraci Steering Wheel a jako obvykle nevěnovali nikomu jinému ani jediný pohled.

Tyto dvě věty, vytištěné v novinách, znamenaly pro Eriku šok. Když si je přečetla, vyděsila ji především myšlenka na ty tisíce lidí ve Velkém Detroitu, včetně jejích a Adamových přátel, kteří to také budou číst a kteří to budou komentovat. V prvním okamžiku měla chuť zalézt pod postel a schovat se. Uvědomila si, jak byli ona i Pierre neuvěřitelně neopatrní, jak si zahrávali s ohněm. Teď toho trpce litovala. Poznámka v Detroit News vyšla koncem července, asi týden předtím, než Trentonovi večeřeli s Hankem Kreiselem a navštívili ho pak v jeho domě v Grosse Pointe.

Adam toho den večer přinesl Detroit News jako obvykle domů. Nalili si před večeří každý jedno martini, posadili se v obývacím pokoji a noviny si rozdělili. Erika si vybrala přílohu pro ženy, v níž byla také společenská rubrika, Adam listoval ve zprávách na prvních stránkách. Jenže Adam pravidelně čítal systematicky celé noviny a Erika měla strach, že ji co nejdříve požádá o tu část, kterou má ona. Pochopila, že odnášet část novin z obývacího pokoje by byla chyba. Ať by to udělala sebenenápadněji, Adam by si toho pravděpodobně všiml.

Místo toho zašla do kuchyně a začala okamžitě dávat na stůl večeři. Snad bude zelenina už měkká. Nebyla, ale Adam se pustil do jídla a na prolistování celých novin mu nezbyl čas. Po večeři se vrátil do obývacího pokoje, otevřel aktovku a jako obvykle se dal do práce. Erika uklidila jídelnu a pak zašla za ním, sebrala z konferenčního stolku Adamův šálek od kávy, srovnala hromádku obrázkových časopisů a složila noviny. Chystala se je odnést. Adam vzhlédl: „Ty noviny tu nech. Ještě jsem je nedočetl.“

Celý večer byla jako na jehlách. Předstírala, že čte knihu, a potají sledovala každý Adamův pohyb. Když konečně zavřel aktovku, rozbušilo se jí srdce, ale pak se uklidnila, neboť Adam se zvedl a šel nahoru do ložnice. Na noviny zřejmě úplně zapomněl. Erika je schovala a druhý den spálila.

Jenže spálením jednoho výtisku se vůbec nic nevyřešilo. Někdo může článek Adamovi ukázat nebo se o něm může zmínit v rozhovoru, což je vlastně totéž. Mnozí z Adamových podřízených nebo známých už jistě o té šťavnaté historce vědí. Erika prožila několik následujících dní v nervózním očekávání, že Adam přijde domů a začne o tom mluvit. Jednou věcí si byla jistá: Jestli se Adam o článku v Detroit News doví, určitě to na něm pozná. Adam před žádným problémem neuhýbal a nepatřil k manželům, kteří si utvoří o své ženě určitý úsudek, aniž jí dali příležitost říci své.

Celý týden se však nic nestalo a Erika se začla uklidňovat. Došla k názoru, že asi každý předpokládá, že o tom Adam už ví, a lidé se o tom před ním nezmiňují z ohleduplnosti nebo z rozpaků. Ať to dělali z jakýchkoli důvodů, byla jim za to vděčná. V těch dnech měla možnost hodně přemýšlet o svém vztahu k oběma – k Adamovi i k Pierrovi. Ve všem – kromě sexu a toho, že spolu trávili tak málo času – vyšel při srovnávání vítězně Adam, Naneštěstí – na druhou stranu naštěstí – znamenal sex pro Eriku mnoho, a tak po několika dnech opět svolila ke schůzce s Pierrem. Tentokrát už ovšem byli opatrní a setkali se za řekou, v kanadském Windsoru.

Tato schůzka se vydařila nejméně ze všech, které spolu měli. Bylo to jasné: Adam má všeobecnou inteligenci, kterou Erika obdivuje. O Pierrovi to nemůže říct ani při nejlepší vůli. Adam je přímo posedlý prací, ale přitom nikdy neztratil kontakt se životem kolem sebe. Má vyhraněné názory a společenské povědomí. Erika ho vždycky ráda poslouchala – pokud ovšem nehovořil o problémech automobilového průmyslu. Když se naproti tomu zeptala Pierra, co si myslí o právě probíhající diskusi o bytových poměrech v Detroitu, tedy o něčem, co se objevovalo na titulních stránkách novin už řadu týdnů, zjistila, že o tom nikdy neslyšel.

„Takové blbosti se mě netýkají,“ byla jeho běžná odpověď. Nikdy se nezúčastnil voleb. „Nevěděl bych stejně, koho mám volit. Mě to nezajímá.“

Erika si začínala uvědomovat, že milostný vztah, který člověku přináší nádherný pocit uspokojení, se nedá vystavět na pouhé úspěšné souloži. Když si kladla otázku, koho z mužů, které zná, by si nejraději vybrala jako partnera pro milostné dobrodružství, došla k překvapujícímu závěru: Adama. Kéž by Adam dokázal být manžel se vším všudy! Ale to on dokázal jen málokdy.

Několik dalších dní myslela na Adama skoro neustále, až do toho večera v Grosse Pointe u Hanka Kreisela. Erice se zdálo, že bývalému námořnímu pěšákovi a nyní výrobci autosoučástek se nějak podařilo probudit v Adamovi to nejlepší, co v něm je. Rozhovor těch dvou o Kreiselově mlátičce a Adamovy přesné otázky, mířící přímo k jádru věci, sledovala s nesmírným zaujetím. Teprve pak, na cestě domů, si připomněla i toho druhého Adama, který jí kdysi patřil – vášnivého milence, který každou noc objevoval její tělo a teď kamsi zmizel – a zachvátilo ji zoufalství a vztek. Když tehdy Adamovi řekla, že se s ním chce dát rozvést, myslela to vážně. Připadalo jí beznadějné pokračovat v tomto způsobu života. Neza-kolísala ve svém rozhodnutí ani druhý den, ani později. Pravda, nezašla ještě k advokátovi, nepodala ještě žalobu a neodstěhovala se z domu v Quarton Lake, i když teď každou noc spala v pokoji pro hosty. Měla pocit, že si na ten neodvolatelný krok musí nejdříve zvyknout.

Adam jí nic nevymlouval, v ničem nebránil. Měl zřejmě za to, že čas všechno vyléčí, ale Erika tomu už nevěřila. Starala se o domácnost jako vždy, a když jí zatelefonoval Pierre, že bude v přestávce mezi dvěma závody krátce v Detroitu, souhlasila se schůzkou.

„Něco není v pořádku,“ řekla Erika. „Poznala jsem to, tak proč mi to nechceš říct?“

Pierre byl celý nejistý a rozpačitý. I v tomto ohledu byl jako malý kluk, na němž se okamžitě pozná, jakou má náladu.

„To nic není,“ zavrtěl se v posteli vedle ní.

Erika si opřela hlavu o loket. V pokoji motelu bylo temno, protože po příchodu stáhli rolety. Prosvítalo však jimi tolik světla, že se dal rozeznat typický motelový pokoj, jakých navštívili už mnoho, místnost bez tváře, zařízená sériově vyráběným nábytkem. Erika se podívala na hodinky. Byly dvě hodiny odpoledne. Tentokrát se milovali v předměstí Birminghamu, protože Pierre řekl, že nemá čas jet přes řeku na kanadskou stranu.

Venku byl smutný, zamračený den. Podle polední předpovědi mělo pršet. Vrátila se pohledem k Pierrovi. Usmál se na ni, ale jaksi ostražitě, napadlo Eriku. Všimla si, že má plavé vlasy celé rozcuchané. Udělala mu to asi ona před chvilkou při milování. Začínala mít Pierra opravdu ráda. Intelektuál rozhodně není, ale je milý a po sexuální stránce muž každým coulem! A to potřebuje Erika především. I ten občasný náznak arogance – syndrom hvězdy automobilových závodišť, jehož si všimla už když se setkali poprvé – jako by neoddělitelně patřil k jeho mužnosti.

„Nechoď kolem horké kaše.“ naléhala Erika. „Co máš na srdci, pověz!“

Pierre se odvrátil, sáhl pro kalhoty vedle postele a začal hledat po kapsách cigarety. „Jde vlastně o nás,“ řekl, ale nepodíval se přitom na ni.

„Co je s námi?“

Zapálil si cigaretu a vyfoukl kouř ke stropu.

„Od nynějška budu mít jeden závod za druhým. Už se tolik nedostanu do Detroitu. Myslel jsem, že bych ti to měl říct.“

Zavládlo ticho a Eriku sevřela úzkost. Pokusila se to skrýt. Po dlouhé odmlce řekla: „To je všechno? Nebo tím chceš říct ještě něco jiného?“

„Co například?“ zeptal se Pierre nejistě.

„To bys měl vědět ty.“

„Já jenom… prostě setkávali jsme se hodně často. Už hodně dlouho.“

„To tedy máš pravdu.“ Erika se snažila mluvit lehce. Věděla, že kdyby v jejím hlase zazněl nepřátelský tón, byla by to chyba. „Už se známe celé dva a půl měsíce.“

„Páni! Jenom dva a půl měsíce?“ Zřejmě ho to opravdu překvapilo.

„Koukám, že tobě se to zdálo delší.“

Pierre se pokusil o úsměv: „Tak to vůbec není.“

„A jak to vůbec je?“

„No, sakra… Nějakou dobu se prostě neuvidíme, Eriko.“

„Jakou dobu? Měsíc? Půl roku? Nebo dokonce rok?“

„To záleží na tom, jak se věci vyvinou,“ odpověděl mlhavě.

„Jaké věci?“

Pierre pokrčil rameny.

„A co bude pak?“ zeptala se Erika. „Po té neurčité přestávce mě zavoláš ty, nebo mám zavolat já?“ Věděla, že zachází příliš daleko, ale ty jeho mlhavé náznaky jí už šly na nervy. Když neodpověděl ani teď, dodala: „Nehraje nám náhodou kapela ‚Valčík na rozloučenou‘? Nejsou to kopačky? Jestli ano, proč to neřekneš rovnou? Proč to neskoncujeme?“

Pierre se okamžitě rozhodl využít nabízené příležitosti. „Máš pravdu,“ řekl. „Asi je to opravdu takové.“

Erika se zhluboka nadechla. „Děkuju, žes mi to konečně řekl přímo. Teď aspoň vím, na čem jsem.“

Nemůže si vlastně na nic stěžovat. Chtěla odpověď a teď ji má, i když už od začátku rozhovoru tušila, co má Pierre za lubem. V tu chvíli měla z toho ze všeho smíšené pocity – převládala uražená ješitnost, protože počítala s tím, že to bude ona, kdo jednou tuhle záležitost ukončí. Ale teď ještě nebyla na konec připravená. Spolu s uraženou ješitností měla pocit nenahraditelné ztráty, pocit smutku, vědomí osamělosti, která ji čeká. Byla natolik realistická, aby věděla, že prosby nebo výčitky nic nespraví. Pierre může mít každou ženu, po které zatouží, a ona zdaleka není první, které se nabažil.

Náhle jí bylo do pláče, když si uvědomila, že pro něho byla jen jednou z mnoha, ale násilím potlačila slzy. Zatraceně, nebude přece ještě zvyšovat jeho sebevědomí tím, že by mu dala najevo, jak velmi jí na něm záleželo.

„Za těch okolností nemá smysl tu zůstávat,“ řekla chladně.

„Počkej,“ ozval se Pierre. „Neblázni!“ Sáhl po ní pod přikrývkou, ale Erika se mu vysmekla, vstala a odnesla si šaty do koupelny.

Jednou před několika týdny se pohádali a Pierre se za stejných okolností za ní vrhl, chytil ji a hravě ji dostal zpátky do postele. Teď nic takového neudělal, i když ještě trochu doufala, že ji nenechá odejít. Když se vrátila z koupelny, byl už oblečený i on. Za pár minut se krátce, skoro ledabyle políbili a rozešli se. Jak se zdálo, Pierrovi se ulevilo, že se jejich rozchod obešel bez dramatických scén. Nasedl do svého vozu a odstartoval z motelového parkoviště tak rychle, že pneumatiky zaječely. Erika ho ve svém sportovním autě pomaleji následovala. Uviděla, jak se na ni ohlédl, zamával a usmál se. Než dojela na první křižovatku, po Pierrově voze už nebylo ani památky.

Projela vzdálenost asi půl druhého bloku a teprve pak si uvědomila, že nemá nejmenší tušení, kam jede. Bylo krátce před třetí odpoledne a spustil se smutný déšť, přesně podle předpovědi. Kam má jít? Co má dělat?… Co s načatým dnem, co s načatým životem?

Náhle, jako by se otevřela stavidla, ji zaplavil příval bolesti, zklamání, hořkosti, všechno to, co se jí podařilo v motelu ovládnout. Cítila se odhozená, zoufalá. Po tvářích jí stékaly slzy. Mechanicky řídila auto birminghamskými ulicemi a nestarala se o to, kam jede. Dům v Quarton Lake, její domov, bylo jediné místo na světě, kam jet nechtěla. Tam ji čeká příliš mnoho vzpomínek, nevyřešených otázek, problémů, na které teď prostě nemá sílu. Projela kolem několika dalších bloků, několikrát odbočila a náhle zjistila, že je na Somerset Mail v Troy, u obchodního střediska, kde téměř před rokem ukradla tu lahvičku voňavky. Bylo to tenkrát poprvé.

Tady poprvé zjistila, že kombinace inteligence, rychlosti a pevných nervů jí může poskytnout požitek, o jakém se jí nesnilo. Zaparkovala vůz a proběhla deštěm do ochozu obchodního střediska. Pod střechou si setřela z tváře kapky deště, smíšené se slzami. V jednotlivých obchodech bylo dost lidí. Erika se podívala na Ballyho boty, na hračky firmy F. A. O. Schwarz, na pestrou směs ve výkladních skříních malých obchůdků. Ale byl to jenom podvědomý reflex, po ničem, co viděla, netoužila, procházela kolem toho jako mechanická loutka. Zašla do prodejny kožené galanterie a chtěla zase odejít, když náhle upoutala její pozornost jedna aktovka. Leskle hnědá, z anglické hovězí kůže. Ležela na skleněné desce stolu v zadní části obchodu. Erika ji jenom přejela pohledem, ale pak se k ní znovu vrátila. Žádnou aktovku nepotřebuje, neexistuje jediný důvod na světě, proč by něco takového měla mít. Kromě toho je to symbol něčeho, co nejvíc nenávidí – tyranie práce, kterou si Adam nosí domů z kanceláře, večerů, které on a Erika prosedí pod jednou střechou, a přece ne spolu. Navzdory tomu po této aktovce zcela nelogicky, iracionálně zatoužila. Chce ji a bude ji mít. Mohla by ji věnovat Adamovi. Jako strašlivě ironický dárek na rozloučenou. Ale copak za ni musí platit? Mohla by, samozřejmě, ale vzít si prostě něco, co chce, a odejít – to je mnohem nádhernější pocit. Erika to ví, tolikrát už to udělala. A dodalo by to říz tomuto smutnému, hroznému dni.

Nenápadně se rozhlédla po obchodě. Jako vždy, když se chystala provést něco takového, pocítila stoupající vzrušení, opojnou směs strachu a smělého odhodlání. Zjistila, že tu jsou tři prodavači – děvče a dva muži. Ten starší je zřejmě vedoucí. Všichni tři se právě zabývají zákazníky. V obchodě je ještě pár dalších lidí, potloukají se tu bez cíle stejně jako Erika. Jakási žena s tuctovým obličejem babičky si prohlíží cenovky na kožených kufrech. Erika se vydala na obchůzku po obchodě, tu a tam se zastavila, až se nakonec ocitla u skleněného pultu s aktovkou. Zvedla jí, jako by si jí teprve teď náhodou všimla, a začala si ji prohlížet. Rychlým pohledem se přesvědčila, že všichni tři prodavači stále ještě obsluhují. Znova si začala prohlížet aktovku, pootevřela ji a obě visačky, připevněné k držadlu, vsunula dovnitř, aby nebyly vidět. Nenuceným pohybem aktovku odložila na místo, ale těsně nad skleněnou deskou ji spustila pod úroveň pultu. Sebevědomě se rozhlédla. Dva lidé, kteří si jen prohlíželi vystavené zboží, zmizeli, jeden z prodavačů začal obsluhovat dalšího zákazníka. Jinak se nic nezměnilo. Erika se bez zbytečného spěchu dala na cestu k východu a lehce přitom pohupovala aktovkou.

Před obchodem byl krytý terasovitý ochoz a před ním na malém náměstíčku fontána se šplouchající vodou. U fontány stál hlídač v uniformě. Stál zády k obchodu s koženou galanterií a bavil se s jakýmsi děckem. I když si Eriky všimne, až vyjde z obchodu, nebude mít důvod ji z něčeho podezřívat. Došla ke dveřím. Nikdo ji nezastavil, nikdo na ni nepromluvil. Neuvěřitelné, jak je to všechno jednoduché! „Moment, prosím!“ Těsně za ní se ozval ostrý a nekompromisní hlas. Erika se zděšeně otočila. Byla to ta babička s tuctovým obličejem, co si s takovým zájmem prohlížela cenovky na kufrech. Teď však nevypadala ani tuctově, ani jako dobrácká babička. Měla tvrdý pohled a rty sevřené do úzké přímky. Rychle přistoupila k Erice a současně zavolala na vedoucího obchodu: „Pane Yancy! Pojďte sem!“ Uchopila Eriku pevně za zápěstí. Erika se pokusila vyškubnout, ale bezúspěšně. Propadla panice. „Pusťte mě!“ řekla rozčileně. „Ticho!“ vyštěkla žena. Byla asi čtyřicetiletá – zdaleka ne tak stará, jak vypadala na první pohled. „Mám tady dozor a chytila jsem vás při krádeži.“ Vedoucímu, který rychle přiběhl, řekla: „Tahle paní ukradla aktovku, co drží v ruce. Zadržela jsem ji, když chtěla odejít.“

„V pořádku,“ řekl vedoucí. „Půjdeme dozadu.“ On i dozorkyně byli naprosto klidní, jako lidé, kteří vědí, co je třeba udělat a chtějí mít tu nepříjemnou povinnost co nejdříve za sebou. Vedoucí se na Eriku sotva podíval. Jako by byla nezajímavý zločinec bez tváře.

„Slyšela jste,“ řekla dozorkyně. Zatáhla Eriku za zápěstí a postrčila ji směrem k zadní části obchodu, kde zřejmě byly provozní kanceláře.

„Ne! Ne!“ Erika se pevně vzepřela nohama a odmítla se pohnout. „Vy se mýlíte!“

„Mýlíte se vy, paničko,“ řekla dozorkyně. Obrátila se sarkasticky na vedoucího: „Už jste někdy viděl zlodějku, která by neřekla, že se mýlíme?“

Vedoucímu to bylo zřejmě nepříjemné. Erika skoro vykřikla a lidé v obchodě se po nich začali otáčet. Vedoucí, který si očividně nepřál žádný skandál, důrazně zavrtěl hlavou. V té chvíli se Erika dopustila osudného omylu. Kdyby byla šla do kanceláře, jak ji vyzývali, celá věc by se byla nepochybně vyřešila podle ustáleného zvyku. Nejprve by ji dozorkyně podrobila nepříjemnému výslechu, načež by se Erika pravděpodobně zhroutila, přiznala svou vinu a začala prosit o shovívavost. Během výslechu by vyšlo najevo, že její manžel je jedním z vedoucích pracovníků automobilového průmyslu. Pak by jí vyzvali, aby napsala písemné doznání. Chtě nechtě by je musela napsat vlastnoručně. Potom by jí dovolili odejít a tím by to – aspoň pro Eriku – skončilo. Její doznání by vedoucí obchodu poslal vyšetřovacímu odboru Společnosti maloobchodníků. Kdyby tam měli v archívu záznam, že se Erika něčeho podobného dopustila už dříve, mohli by na ni podat žalobu. Protože však jde o první přestupek – při žádném z předcházejících nebyla přistižena – nic by proti ní nepodnikli.

Obchody v detroitských předměstích, zejména ty, které leží v blízkosti rezidenčních čtvrtí, jako je Birmingham a Bloomfield Hills, mají mnoho zkušeností se ženami, které kradou zdánlivě bez jakéhokoli důvodu. K profesi obchodníka nepatří nutně znalost psychologie. Většina z nich však přesto ví, že za takovými krádežemi se obvykle skrývá sexuální neukojenost, pocit osamělosti, potřeba být středem zájmu – a to všechno jsou duševní stavy, které se mezi manželkami vedoucích pracovníků automobilek vyskytují velice často. A obchodníci také vědí, že kdyby soudně stíhali člověka, který má tak úzký příbuzenský vztah k některé ze špiček automobilového průmyslu, mělo by to zcela určitě značnou publicitu a ve svých důsledcích by jim to spíš uškodilo než pomohlo. Lidé z autoprůmyslu tvoří uzavřený klan a obchodník, který by se odvážil některého ze členů klanu hnát před soud, by se docela dobře mohl stát terčem všeobecného bojkotu.

Maloobchodníci proto používají jiných metod. Když chytí zlodějku, kterou znají, prostě jí nablokují cenu odcizeného předmětu a ona obvykle bez odmluv zaplatí. Stejného postupu užívají, když totožnost pachatelky zjistí dodatečně. Hrůza před případným zadržením a vyšetřováním často funguje tak, že si příslušná dáma dá na krádeže v obchodech už do smrti zajít chuť. V každém případě se však detroitští obchodníci snaží likvidovat podobné záležitosti v tichosti a diskrétně. Zpanikařená a zoufalá Erika si však zadní vrátka ke kompromisu uzavřela. Prudkým pohybem se vytrhla dozorkyni a s ukradenou aktovkou v ruce se dala na útěk. Vyběhla na krytý ochoz a utíkala směrem k hlavnímu východu. Dozorkyně a vedoucí obchodu byli tak překvapení, že chvilku zůstali stát jako dva solné sloupy. Žena se vzpamatovala první. Dala se do běhu za Erikou a křičela: „Zastavte ji! Zastavte tu ženu! Je to zlodějka!“ Uniformovaný hlídač, který se bavil s dítětem, se otočil. Dozorkyně si ho všimla: „Chyťte tu ženskou! Tu, co utíká! Zatkněte ji! Ukradla aktovku, co má v ruce!“ Hlídač se rychle rozběhl za Erikou a lidé v ochozu se překvapeně zastavovali a natahovali krk, co se děje. Jiní slyšeli výkřiky a vybíhali z obchodů.

Nikdo se však Eriku nepokusil zastavit. Běžela jako o život a její podpatky vyťukávaly na dlaždicích ochozu rytmus kvapíku. Hlídač jí byl v patách. Ty hnusné výkřiky, vytřeštěné lidské oči, přibližující se dupot pronásledovatele – Erice to všechno připadalo jako zlý sen. Copak je možné, aby to prožívala doopravdy, ve skutečnosti? Rozhodně ne! Za chviličku se probudí… Místo toho doběhla k těžké bráně, která dělila ochoz od parkoviště. Erika se do ní opřela celým tělem a brána se neuvěřitelně pomalu otevřela. Ocitla se venku, na dešti, pár metrů od svého vozu. Srdce jí divoce bušilo a těžce dýchala hrůzou a únavou z divokého běhu. Vzpomněla si, že naštěstí auto nezamkla. Strčila ukradenou aktovku pod paži, otevřela kabelku a horečně začala hledat klíček od zapalování. Z kabelky se cosi vysypalo, ale to nevadí, tady jsou klíčky. Doběhla k vozu, ale hlídač, robustní mladší muž, už byl jen několik kroků od ní. Za ním utíkala dozorkyně, ale hlídač byl mnohem blíž.

Erika si uvědomila, že neunikne. Nebude mít čas skočit do auta, nastartovat a odjet. Došlo jí, že za těchto okolností budou důsledky jejího činu ještě těžší, a propadla zoufalství. V té chvíli se hlídač smekl na kluzké mokré dlažbě parkoviště a upadl. Natáhl se jak dlouhý tak široký, zřejmě se uhodil a nějakou dobu trvalo, než se zase zvedl. Erika vycítila šanci. Skočila do vozu, motor okamžitě naskočil a auto se dalo do pohybu. Vyjela z parkoviště, a náhle ji přepadla nová hrůza: co když si pronásledovatelé zapamatovali její poznávací číslo? Ovšem že si je zapamatovali. Měli ostatně i přesný popis auta – nejnovější model sportovního vozu, jasně červený, nápadný jako rozkvetlý keř uprostřed sněhu. A jako by tohle všechno ještě nestačilo, mezi předměty, které Erice vypadly z kabelky a zůstaly ležet na zemi, bylo pouzdro s úvěrovými legitimacemi a jinými průkazy totožnosti. Dozorkyně to všechno posbírala.

Hlídač v zašpiněné mokré uniformě dokulhal k telefonní budce a zavolal policii. Bylo to tak směšně snadné, že dva policisté, kteří odváděli Eriku do služebního auta, se pobaveně usmívali. Minutu předtím ji předjeli a dali znamení, aby zastavila. Stalo se to v naprostém klidu, nepotřebovali použít ani světelného majáku, ani sirény. Erika zastavila okamžitě. Uvědomila si, že je to jediná rozumná věc, kterou může udělat, že celý ten bezhlavý útěk bylo šílenství. Oba mladí policisté se chovali energicky, ale zdvořile a Erika z nich neměla takový strach jako z otevřeně nepřátelského postoje dozorkyně v obchodě. Nebo spíš už teď byla lhostejná ke všemu, co se s ní bude dít. Chápala, že provedla cosi strašného a že na tom už nemůže nic změnit.

„Dostali jsme rozkaz předvést vás na stanici, paní,“ řekl jeden z policistů. „Vaše auto tam zaveze kolega.“

„Ano,“ zašeptala. Došla k zadním dvířkám služebního vozu a policista je otevřel, aby mohla vstoupit. Trhla sebou, když zjistila, že jsou uvnitř mříže a že tam bude zavřená jako v cele. Policista si všiml, jak zaváhala.

„To jsou předpisy,“ řekl. „Rád bych vás nechal sedět vepředu, ale to by potom posadili dozadu mě.“ Erice se podařil úsměv. Oba policisté zřejmě došli k názoru, že není žádná kriminálnice. „Byla jste už někdy zatčená?“ Zavrtěla hlavou. „Myslel jsem si to. Nic to není, člověk si zvykne. Pokud ovšem nezačne dělat potíže.“

Erika nastoupila, dveře se zavřely a zámek zaklapl. Na policejní stanici si všimla leštěného dřeva a podlahy vyložené kachlíčky, ale jinak vnímala okolí jenom jako v mlze. Dostala zákonem předepsané poučení a pak následoval výslech. Odpovídala podle pravdy, věděla, že nic jiného se nedá dělat. Byla konfrontována s dozorkyní a s hlídačem. Oba se chovali nepřátelsky, i když zcela potvrdila jejich verzi o tom, co se stalo. Identifikovala ukradenou aktovku a nemohla pochopit, proč po ní vůbec tak toužila. Když podepsala protokol, zeptali se jí, jestli si nechce zatelefonovat. Advokátovi? Manželovi? Erika odmítla.

Odvedli ji tedy do malé místnůstky se zamřížovaným oknem v zadní části policejní budovy, zamkli ji a nechali o samotě. Policejní náčelník Wilbur Arenson nebyl člověk, který by zbytečně spěchal. V průběhu své kariéry přišel na to, že když člověk dvakrát měří, než řízne, obvykle se mu to později vyplatí. I teď si dal načas, když si přečetl několik stránek hlášení a výpovědí o údajné krádeži v obchodě, k níž mělo dojít dnes odpoledne, o pokusu pachatelky o útěk, o jejím dopadení a zadržení. Zatčená se jmenuje Erika Marguerita Trentonová, je pětadvacetiletá, vdaná a bydlí v Quarton Lake. Ke svému činu se přiznala a podepsala o tom protokol. Normálně by teď měla následovat běžná rutina: žaloba, soudní projednávání a pravděpodobně trest. Jenže na policejních stanicích v detroitských předměstích se vždycky nepostupuje podle běžné rutiny. Například už to, že se policejní náčelník zabývá takhle banálním případem, není vůbec běžné. Jeho podřízení jsou však rozumní lidé, vědí, že některé banality vůbec nejsou banality, a chápou, že by se o nich šéf měl dovědět.

Trentonová. To jméno náčelníkovi něco připomíná. Neví ještě co, nepamatuje si, kde a za jakých okolností je slyšel, ale určitě na to přijde. Jen zbytečně nespěchat. Zatím četl dál. Další odchylkou od běžné rutiny byla skutečnost, že policejní seržant ve službě, který svého náčelníka dobře zná, zatím zadrženou nezapsal do stavu věznice. Ještě tedy neexistuje nic, čeho by se případně mohli chytit novináři.

Policejního náčelníka zaujalo na případu několik okolností. Předně – motivem krádeže zřejmě nebyl nedostatek peněz. V pouzdře, které vypadlo zadržené na parkovišti z kabelky, bylo víc než sto dolarů v hotovosti a navíc úvěrové legitimace, platné ve zdejších obchodech. V kabelce měla šekovou knížku a mohla disponovat značnými sumami. Náčelník Arenson se ve své praxi mnohokrát setkal se zámožnými zlodějkami v místních obchodech, znal jejich motivy, a tak ho finanční aspekt věci nepřekvapil. Spíš ho zaujalo, že zadržená odmítla poskytnout jakékoli informace o svém manželovi a že mu ani nezavolala, když jí k tomu dali příležitost. Nic jí to ovšem nebylo platné. Vyšetřovatel si dal pochopitelně zjistit, kdo je majitelem vozu, ve kterém byla zadržena. Ukázalo se, že patří jedné ze tří největších detroitských automobilek.

Z telefonického dotazu na bezpečnostním oddělení automobilové společnosti vysvitlo, že je to služební vůz, jeden ze dvou, které má k dispozici pan Adam Trenton. Bezpečnostnímu úředníkovi automobilky ta informace o dvou přidělených služebních autech jaksi uklouzla, i když se ho na to nikdo neptal, ale vyšetřovatel to pečlivě uvedl ve svém hlášení. Náčelník Arenson si poznámku přečetl a hluboce se zadumal. Služební auta má k dispozici mnoho vedoucích pracovníků automobilek. Ale jen těm nejvýznamnějším se přidělují dvě – jedno pro ně a druhé pro jejich ženy. Náčelník tedy ani nemusel mít zvláštní dedukční schopnosti, aby došel k závěru, že zadržená Erika Marguerita Trentonová, zavřená zatím v malé vyšetřovací místnosti a nikoli v cele – (další odchylka od běžné rutiny) –, je ženou člověka ve vysokém postavení. Teď už se náčelník potřebuje dovědět jenom dvě věci: V jakém postavení? A jaký má manžel paní Trentonové vliv?

Samotná skutečnost, že si policejní náčelník udělal čas a tyto otázky si položil, byla dostatečným důkazem, že obyvatelé detroitských předměstí vědí, proč trvají na tom, aby měli samostatnou místní policii. Čas od času se v městské radě projednávaly návrhy, aby se policejní sbory jednotlivých předměstí Velkého Detroitu sloučily v jeden celek. Tyto návrhy vycházely z toho, že centrálně řízená detroitská policie by zaručila větší bezpečnost, že by se odstranila duplicita a snížily výdaje. Zastánci tohoto řešení uváděli řadu příkladů, kde se tento systém už osvědčil. Jenže předměstí – Birmingham, Bloomfield Hills, Troy, Dearborn, Grosse Pointe a další – se tomu až dosud tvrdě brání, a protože v nich bydlí lidé, kteří dokážou uplatnit svůj vliv na patřičných místech, ony návrhy zatím pokaždé spadly pod stůl. Dosavadní systém malých, nezávislých policejních sborů možná není ten nejlepší nástroj k zabezpečení spravedlnosti pro všechny, ale zato báječně vyhovuje místním občanům známých jmen. Zejména když se oni, příslušníci jejich rodin nebo přátelé někdy náhodou ocitnou mimo zákon.

Tak, už to mám! Policejní náčelník Arenson praštil s uspokojením do stolu, protože si právě vzpomněl, odkud zná jméno Trenton. Před šesti nebo sedmi měsíci kupoval své ženě auto v autosalónu Smokeyho Stephensena. Jestli si dobře vzpomíná, bylo to v sobotu. Smokey ho tehdy představil jakémusi Adamu Trentonovi z generálního ředitelství automobilky. Později, když se v soukromí domlouvali o ceně vozu, Smokey se o Trentonovi ještě jednou zmínil. Tvrdil, že ten Adam Trenton bude jednou generálním ředitelem. Když teď přemýšlel o přestupku paní Trentonové a o důsledcích, které by tahle lapálie, mohla mít, byl náčelník Arenson velmi rád, že se neunáhlil. Teď už ví nejen, že je to žena vlivného muže, ale ví také, kam se má obrátit pro další informace, které by se mu mohly hodit. Zvedl sluchátko telefonu na svém psacím stole a vytočil číslo Smokeyho Stephensena.

BARONET SIR PERCEVAL MEDOWALL STUYVESANT a Adam Trenton se znali a byli přáteli už více než dvacet let. Nescházeli se příliš často. Někdy se neviděli i dva roky, nepsali si, ale když se stalo a řízením osudu se ocitli ve stejném městě, dali si schůzku a navázali staré přátelství tak lehce, jako by je nikdy nic nepřerušilo. Jejich přátelský vztah možná vydržel tak dlouho hlavně proto, že každý z nich měl naprosto jinou povahu.

Adamovi nechyběla fantazie, ale byl především výborný organizátor a praktik. Sir Perceval, který rovněž oplýval fantazií a jehož vědecká proslulost neustále rostla, byl v zásadě snílek a běžné věci praktického života mu dělaly značné potíže. Byl typem člověka, který by dokázal vynalézt knoflík a knoflíkovou dírku, ale obratem ruky by si zapomněl zapnout kalhoty.

Také poměry, v nichž oba vyrůstali, byly zcela rozdílné. Sir Perceval byl posledním potomkem anglické šlechtické rodiny. Titul baroneta skutečně zdědil po svém zemřelém otci. Adamův otec pocházel z Buffala ve státě New York a pracoval tam v ocelárně. Setkali se na vysoké škole v Puldue. Byli stejně staří a stali se absolventy ve stejném roce. Adam vystudoval strojní inženýrství a Perceval, jemuž přátelé říkají Perce, fyziku. Perce potom několik let sbíral jednu vědeckou hodnost za druhou s takovou lehkostí jako malé dítě oblázky na mořské pláži a pak nějakou dobu pracoval u stejné automobilové společnosti jako Adam.

V oddělení vědeckého výzkumu po sobě zanechal Perce trvalou památku: objevil nové možnosti použití elektronových mikroskopů. V té době spolu trávili hodně času – bylo to předtím, než se Adam oženil s Erikou, a Perce byl starý mládenec – a oběma vzájemná společnost velice vyhovovala. Adam krátký čas projevoval mírný zájem o Perceho koníčka, o výrobu „starodávných“ houslí, do nichž se svým poněkud svérázným smyslem pro humor vlepoval nálepky se jménem Stradivariho – ale rozhodně odmítl Perceho návrh, aby se společně začali učit rusky. Perce se do učení tedy pustil sám, jenom proto, že mu kdosi předplatil nějaký sovětský magazín, a za necelý rok už dokázal rusky číst.

Sir Perceval Stuyvesant byl hubený a dlouhý jako bidlo a Adamovi připadal pořád stejný: smutný, což nebyla pravda, a roztržitý, což pravda byla. Měl šťastnou povahu. Nic ho nevyvedlo z míry, a když se soustředil na nějaký vědecký problém, přestal vnímat své okolí, i když k tomuto okolí patřilo sedm malých řvoucích dětí. Tohoto hejna docílil tím, že rodina, kterou si založil krátce po svém odchodu z automobilového průmyslu, se rozmnožovala pravidelně každý rok o jednoho malého člena.

Vzal si příjemnou, přitažlivou a povrchní ženušku, udělal z ní Lady Stuvesantovou a v posledních letech žil tento typický příklad populační exploze šťastně poblíž San Franciska v domě, který poněkud připomínal blázinec. Perce přiletěl do Detroitu ze San Franciska jenom proto, aby navštívil Adama.

Jednoho srpnového dne se sešli v Adamově kanceláři. Když Perce den předtím zatelefonoval, že přiletí, Adam mu kladl na srdce, aby se neubytoval v hotelu, ale v jeho domě v Quarton Lake. Erika měla Perceho ráda a Adam doufal, že příjezd starého přítele trochu vyčistí ovzduší napětí a nejistoty, které mezi ním a Erikou stále panovalo.

Perce však odmítl. „Radši ne, starouši. Kdybych se setkal s Erikou, byla by zvědavá, proč jsem přijel. A já myslím, že jí to budeš chtít říct radši sám.“

„A proč vůbec přijedeš?“ zeptal se Adam.

„Možná hledám zaměstnání.“

Sir Perceval však žádné zaměstnání nehledal. Ukázalo se, že je spíš chce nabídnout Adamovi. Jedna společnost na západním pobřeží, která vyrábí elektrickou a radiolokační techniku, potřebuje provozního šéfa. Perce, který je jedním ze zakladatelů této společnosti, zastává místo náměstka generálního ředitele pro vědecký výzkum a na Adama se obrací z titulu své funkce a z pověření svých spolupracovníků. „Uděláme z tebe generálního ředitele, starouši,“ prohlásil. „Odstartuješ přímo z vrcholku.“

„Něco podobného kdysi řekl Henry Ford Bunkiemu Knudsenovi,“ podotkl Adam suše.

„S tebou to dopadne líp. Hlavně proto, že s tím místem dostaneš pěknou hromádku akcií.“ Perce se podíval na Adama a pokusil se vyhladit vrásky na své tváři do poněkud přijatelněji zamračeného výrazu. „Byl bych rád, kdybys mi udělal něco k vůli. Ber mě vážně, prosím tě.“

„Vždycky jsem tě bral vážně.“

To je vlastně na jejich vzájemném vztahu to nejzásadnější, pomyslel si Adam, že jeden respektuje druhého a váží si jeho schopností. A odůvodněně. Adam má za sebou solidní pracovní výsledky v autoprůmyslu a Perce, i když občas duchem nepřítomný a bezradný ve věcech každodenního života, dokázal na vědeckém poli proměnit všechno, čeho se dotkl, v báječný úspěch. O jeho společnosti na západním pobřeží slyšel Adam už před dnešní schůzkou. V krátké době si získala v oboru elektroniky výbornou pověst.

„Naše společnost je zatím malá,“ řekl Perce, „ale roste jako z vody. A právě to nám dělá problémy.“

Vysvětlil Adamovi, že společnost založil s několika svými kolegy vědci a že jejich cílem je využívat nových moderních vědeckých poznatků v technologii a ve výrobě. Zvlášť se zaměřují na nové zdroje energie a na její přenos. Jejich výzkum a objevy jednak pomohou středně velkým městům a průmyslovým podnikům a jednak by mohly zvýšit světovou produkci potravin tím, že dodají energii pro velké zavlažovací systémy. V některých oblastech se jim podařilo dosáhnout jistých úspěchů už teď, takže společnost „si vydělává na chleba s máslem a dokonce i s trochou džemu“, jak se vyjádřil Perce. A vyhlídky jsou ještě lepší. „Velká část naší práce se soustřeďuje na supervodiče,“ prohlásil Perce. „Víš o nich něco?“

„Něco ano, ale ne moc.“

„Jestli se tenhle ořech podaří rozlousknout – a někteří z nás věříme, že se to může podařit – bude to mít za následek obrovskou revoluci v energetice a v metalurgii. Později ti to vysvětlím. To by mohlo být naše zlaté rouno.“ V této chvíli, řekl Perce, potřebuje jejich společnost ze všeho nejvíc prvotřídního vedoucího pracovníka, organizátora.

„My jsme vědci, starouši. Nechci přehánět, ale tolik vědeckých mozků pod jednou střechou bys těžko našel v celé zemi. Jenže musíme dělat věci, které nás nebaví a na které nemáme kvalifikaci. Musíme si lámat hlavu s organizací, řízením práce, s rozpočtem, s financemi vůbec a tak. A přitom toužíme zavřít se do laboratoří, dělat pokusy a přemýšlet.“ Jen tak obyčejného byznysmana však nechtějí, prohlásil Perce. „Účetních bychom mohli mít veletucet a poradců pro otázky řízení tolik, že bychom je musili vozit do podniku náklaďáky. Ale my potřebujeme osobnost člověka, který má fantazii, který má pochopení a respekt pro vědu, který dokáže využít nejmodernějších technologických postupů, určit směr výzkumu, vystihnout, co je nejdůležitější. Který prostě dokáže bojovat v první linii, zatímco my bychom si vzali na starost týl. A který při tom při všem by byl dobrý a slušný člověk. Zkrátka a dobře, starouši, potřebujeme tebe.“

Perceho slova Adama opravdu potěšila. Nebylo to poprvé, co dostal takovou nabídku, vedoucí pracovníci v automobilovém průmyslu mají všude vysoký kurs. Ale tentokrát mu místo nabízí Perce – a to je něco úplně jiného.

„Jak se na to dívají tvoji kolegové?“ zeptal se.

„Ti spoléhají na můj úsudek. Mohu ti prozradit, že seznam kandidátů, o kterých jsme uvažovali, byl krátký. Velmi krátký. Bylo na něm jen tvoje jméno.“

„Úplně jsi mě dojal,“ řekl Adam a myslel to doopravdy. Sir Perceval Stuyvesant si dovolil jeden ze svých velice vzácných polo-úsměvů.

„Mohl bych tě dojmout i po jiné stránce. Jestli chceš, můžeme si promluvit o gáži, o prémiích, o podílech, o akciích.“

Adam zavrtěl hlavou. „To ještě ne. Ostatně možná to ani nebude aktuální. Víš, já jsem ještě nikdy vážně nepomyslel na to, že bych mohl odejít z autoprůmyslu. Ty káry jsou můj život.“

Do této chvíle bral Adam celý rozhovor jako akademickou diskusi. I když si Perceho velmi vážil a měl ho rád, prostě si nedovedl představit, že by dobrovolně odešel od automobilů. Seděli proti sobě v křeslech u konferenčního stolku. Perce se zavrtěl. Měl podivný zvyk zkroutit se čas od času na židli jako had. Vždycky to signalizovalo, že hodlá vnést do rozhovoru nový argument.

„Přemýšlel jsi někdy,“ řekl teď, „co budeš mít napsáno na náhrobku?“

„Nevím ani, jestli nějaký budu mít.“

Perce mávl rukou: „To je metafora, starouši. Všichni budeme mít náhrobek – ať už z kamene nebo ze vzduchu. Bude na něm zaznamenané, jak jsme hospodařili s časem, který jsme měli k dispozici, a co po nás zůstalo. Myslel jsi na to už někdy?“

„Asi ano,“ řekl Adam. „Tohle patrně tu a tam vrtá hlavou každému.“

Perce k sobě přitiskl špičky prstů a zadíval se na ně. „Pár věcí o tobě jistě napíšou. Třeba: ‚Byl náměstkem generálního ředitele automobilky.‘ Nebo možná dokonce: ‚Byl generálním ředitelem.‘ To jestli tě neopustí štěstí a jestli se ti podaří odrazit nápor toho zástupu silných konkurentů. Pak ovšem budeš v dobré společnosti, i když na můj vkus trošku příliš početné. Generálních ředitelů automobilek a jejich náměstků je strašně moc, starouši. Skoro jako obyvatel Indie.“

„Když chceš něco říct,“ podotkl Adam, „proč to rovnou neřekneš?“

„To je báječný nápad, starouši.“

Adam si pomyslel, že Perce to někdy s tím svým anglickým způsobem chování, který nabifloval z britských románů, přehání. Musel to nabiflovat, protože – baronet nebaronet – žije ve Spojených státech už čtvrt století a kromě toho, že tak mluví, všechny ostatní jeho záliby a zvyky jsou americké. Ale možná to dokazuje, že každý má nějakou lidskou slabost.

Perce se naklonil dopředu a vážně se na Adama zahleděl: „Ty víš, jaký by mohl být nápis na tvém náhrobku: ‚Tento muž vykonal něco nového, objevného, cenného. Byl v čele těch, kdo razili nové cesty, zúrodňovali panenskou půdu. Zanechal po sobě trvalé hodnoty.‘“

Perce se zhroutil do křesla, jako by ho ten dlouhý projev – na něho značně nezvyklý – a citové vypětí s ním spojené naprosto vyčerpaly. V tichu, které nastalo, pocítil Adam ještě větší dojetí než před chvílí. V duchu si přiznával, že Perce má pravdu, a zamyslel se nad tím, jak dlouho budou lidé vzpomínat na orion, až jednou doslouží. A na farstar. Teď se oba zdají nesmírně důležité, teď hrají hlavní roli v životě mnohých, i v jeho vlastním. Ale jak důležité se budou zdát v letech, která přijdou? V kanceláři byl klid. Odpoledne se pomalu měnilo v podvečer a shon v budově generálního ředitelství utichal. Většina zaměstnanců už začala odcházet domů. Adam mrkl oknem dolů na dálnici. Zřetelně na ní přibylo aut. Zvolil tuto dobu pro schůzku záměrně, neboť Perce ho požádal, aby mu věnoval aspoň hodinu ničím nerušené pozornosti.

„Pověz mi něco víc o těch supervodičích,“ přerušil Adam ticho. „O tom ořechu, co chceš rozlousknout.“

„Supervodiče představují způsob přenosu obrovského množství energie,“ řekl Perce tiše. „Představují naději, že se nám podaří dát opět do pořádku naše životní prostředí a vytvořit hojnost, jakou tahle zeměkoule ještě nepoznala.“

Na druhé straně pracovny, na Adamově stole, začal dotěrně bzučet telefon. Adam se na něj znechuceně podíval. Před Perceho příchodem dal své sekretářce příkaz, aby je ničím nevyrušovala. Ani Perce neměl z toho bzučení očividně žádnou radost. Ursula by však neporušila jeho příkaz bez vážného důvodu, to Adam věděl. Omluvil se, přešel pracovnou, sedl si k svému psacímu stolu a zvedl sluchátko.

„Nerušila bych vás,“ ozval se altový hlas sekretářky, „ale pan Stephensen tvrdí, že s vámi musí mluvit, že je to nesmírně naléhavé.“

„Smokey Stephensen?“

„Ano, pane.“

„Poznamenejte si, na jakém čísle bude dnes večer,“ řekl Adam podrážděně. „Když budu mít čas, zavolám ho. Teď čas nemám.“

„Přesně to jsem mu řekla, pane Trentone.“ Adam vycítil, že je Ursula v rozpacích. „Ale on tvrdí, že kdybyste věděl, oč jde, určitě by vám nevadilo, že vás ruší.“

„Zatraceně!“ Adam se podíval omluvně na Perceho a zeptal se sekretářky: „Máte ho na lince?“

„Ano.“

„Tak mi ho tedy přepojte.“ Adam zakryl dlaní mluvítko a řekl Percemu: „Tohle nebude trvat déle než minutu.“ S lidmi typu Smokeyho Stephensena je ta potíž, pomyslel si, že svým záležitostem vždycky přikládají nesmírnou důležitost. Ve sluchátku to cvaklo a pak se v něm ozval hlas majitele autosalónu: „Jste tam, Adame?“

„Ano, jsem.“ Adam se ani nepokusil nějak zamaskovat, že je rozladěný. „Moje sekretářka vám už řekla, že mám spoustu práce. Nevím, oč jde, ale bude to muset počkat.“

„To mám říct vaší ženě?“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Adam nevrle.

„Tím myslím, vy pane Důležitej, že vaši ženu zatkli. Ještě nemáte čas na rozhovor s kamarádem? Nezavřeli ji totiž kvůli tomu, že špatně zaparkovala, jestli si to náhodou myslíte. Sedí pro krádež.“

Adam zalapal po dechu a Smokey mluvil dál: „Jestli chcete pomoct jí i sobě, okamžitě všeho nechte a přijeďte za mnou. Dobře poslouchejte. Řeknu vám, kde mě najdete.“

Adam si jako ve snu poznamenal Smokeyho pokyny.

„Potřebujeme advokáta,“ řekl Adam. „Několik jich znám. Zavolám jednomu z nich, aby sem přišel.“ Seděl ve Smokeyho voze na parkovišti před policejní stanicí. Uvnitř ještě nebyl. Smokey ho přemluvil, aby počkal, dokud mu neřekne všechno, co se o Erice dověděl. Nejdřív ho krátce telefonicky informoval policejní náčelník Arenson a zbytek zjistil v Arensonově kanceláři před Adamovým příchodem. Adam poslouchal, jeho napětí stoupalo a vrásky se prohlubovaly.

„Jen račte,“ řekl Smokey. „Zavolejte toho advokáta. A když už budete u telefonu, proč byste taky nezavolal pár redakcí? News a Free Press určitě. V Birminghamu vychází plátek, který se jmenuje moc případně: Birmingham Eccentric. Ti by sem možná poslali i fotografa.“

„No, a co na tom? Policie se zřejmě dopustila hloupého omylu.“

„Nedopustila.“

„Moje žena by nikdy…“

„Vaše žena to provedla,“ přerušil ho Smokey důrazně. „Pochopte to už konečně. A nejenom to. Taky podepsala doznání.“

„Tomu nevěřím.“

„Ale měl byste. Řekl mi to náčelník Arenson, ten by nelhal. Všichni policajti nejsou blázni.“

„Nejsou,“ zavrtěl hlavou Adam. „Já vím, že nejsou.“ Zhluboka se nadechl, pomalu začal vydechovat a přitom se snažil přemýšlet – poprvé od té doby, co před půlhodinou narychlo přerušil schůzku s Percevalem Stuyvesantem. Perce byl taktní, pochopil, že se stalo něco vážného, i když mu Adam ten náhlý telefonní rozhovor nijak blíž nevysvětloval. Domluvili se, že ho Adam zavolá do hotelu. Buď ještě dnes večer, nebo zítra ráno.

Teď seděl vedle Adama Smokey Stephensen a dýmal z doutníku tak, že ve voze bylo i při zapnuté klimatizaci jako v komíně. Venku stále pršelo, jako ostatně už celé odpoledne. Zešeřilo se, reflektory aut a okna domů se začaly rozsvěcet.

„Tak dobře,“ řekl Adam. „Jestli to Erika opravdu udělala, musí za tím být něco jiného.“

Majitel autosalónu si ze zvyku hrábl do plnovousu. Když Adam přijel, nepřivítal se s ním přátelsky, ani nepřátelsky a i teď mluvil naprosto nezaujatě: „Ať je za tím co chce, týká se to jenom vás a vaší ženy. Já to hodnotit nebudu, mně do toho nic není. Chtěl jsem vám jen vysvětlit, jak se věci mají.“

Na parkovišti blízko nich zastavil hlídkový vůz. Vystoupili z něj dva policisti a vzali mezi sebe jakéhosi muže. Oba si podezřívavě prohlédli automobil Smokeyho Stephensena a dva lidi, kteří v něm seděli. Muž, kterého vedli, odvracel tvář. Adam si všiml, že má na rukou pouta. Všichni tři zmizeli ve vchodu do policejní stanice. Byla to nepříjemná připomínka, oč tu jde.

„V téhle situaci potřebuje Erika pomoc,“ řekl Adam. „Tedy jestli je opravdu tam uvnitř, jak říkáte. Buď tam vtrhnu sám, začnu něco pokřikovat a udělám možná nenapravitelnou chybu, nebo udělám jedinou rozumnou věc a obstarám ji advokáta.“

„Rozumnou – nerozumnou,“ zabručel Smokey. „Dáte tím do pohybu něco, co pak nepůjde zastavit. Potom budete litovat, že jste to neudělal jinak.“

„Jak jinak?“

„Příkladně tak, že tam nejdřív necháte zajít mě. Jako vašeho vyslance. Příkladně tak, že mě necháte ještě jednou s náčelníkem promluvit. Zjistit, co by se dalo udělat.“

„Proč vlastně to o Erice volali vám?“ zeptal se Adam, sám překvapený, že tu otázku nepoložil už dříve.

„Náčelník mě zná,“ řekl Smokey. „Jsme kamarádi. A ví, že já znám vás.“ Nezmínil se o tom, co se už dověděl: vypadá to dobře, obchod, v něm se Erika dopustila krádeže aktovky, žádá jenom zaplacení a na podání žaloby netrvá. A náčelník Arenson se dovtípil, že jde o choulostivou věc a hodlá postupovat taktně, pokud ovšem všichni zúčastnění budou spolupracovat a zachovají diskrétnost.

„Mně jde z toho ze všeho hlava kolem.“ řekl Adam. „Jestli máte pocit, že něčeho můžete dosáhnout, tak se do toho dejte. Mám jít s vámi?“ Smokey se ani nepohnul. Ruce měl na volantu a tvářil se bezvýrazně. „No tak,“ ozval se Adam. „Můžete něco udělat nebo ne?“

„Můžu,“ kývl hlavou Smokey. „Myslím, že můžu.“

„Tak na co čekáte?“

„Na zaplacení,“ řekl Smokey tiše. „Za všechno na světě se platí, Adame. To byste měl vědět.“

„Jestli mě chcete vydírat…“

„O vydírání nemluvte. Ani tady, ani tam.“ Smokey ukázal hlavou na vchod do policejní stanice. „Ale pamatujte si: Wilbur Arenson je rozumný člověk. Jestli mu ovšem cokoli nabídnete, vaše žena v tom bude lítat. A vy taky.“

„To jsem neměl v úmyslu,“ řekl Adam celý zmatený. „Ale jestli jste neměl na mysli tohle, tak…“

„Ty parchante!“ vyrazil Smokey. Klouby na rukou mu zbělely, jak sevřel volant. „Ty jsi zapomněl, že mě chceš připravit o existenci? To je pro tebe taková maličkost? Dals mi lhůtu. Jeden měsíc. Za měsíc mě tvá sestra přivede na mizinu. Za měsíc předáš svůj kurevskej notes těm pacholkům ve vašem obchodním oddělení.“

„Na tom jsme se dohodli,“ řekl Adam chladně. „To s tím nemá vůbec nic společného.“

„To si pište, že má. Jestli chcete, kamaráde, abych vytáhl vaši ženu z téhle kaše, jestli chcete, aby vaše jméno nevláčeli po celém Michiganu, tak si to radši rychle rozmyslete.“

„Snad by bylo lepší, kdybyste mi řekl, co si mám rozmyslet.“

„Nabízím vám něco za něco,“ řekl Smokey. „A jestli potřebujete vysvětlení, nejste vůbec tak chytrej, jak jsem si představoval.“

V Adamově hlase zaznělo neskrývané pohrdání: „Myslím, že rozumím. Chcete říct asi tohle: jste ochoten zahrát si na prostředníka, využít svého přátelství s policejním náčelníkem a pokusit se dosáhnout toho, aby mou ženu propustili a nepodali na ni žalobu. Na oplátku já mám poradit své sestře, aby neprodávala svůj podíl na vašem podniku, a zapomenout na to, co vím. Že to vedete nepoctivě.“

„S tímhle slovem se moc neohánějte,“ zavrčel Smokey. „Asi jste zapomněl na svou ženu.“

Adam tuhle poznámku ignoroval. „Pochopil jsem to správně?“

„Správně. Jste přece jen chytrý.“

„V tom případě říkám ne. Své sestře poradím to, co jsem řekl, a za nic na světě své rozhodnutí nezměním. Jinak bych byl darebák. Zneužil bych její důvěry pro svůj vlastní prospěch.“

„To znamená,“ vpadl Smokey rychle, „že jste ochoten uvažovat o tom, jestli předáte ten svůj notes vašemu marketingu.“

„To jsem neřekl.“

„Ale ani nepopřel.“

Adam mlčel. Ve Smokeyho voze bylo slyšet jenom hukot motoru a bzukot klimatizačního zařízení.

„Stačí mi, když se dohodneme na tomhle,“ řekl Smokey. „Terezu můžeme vynechat. Spokojím se s tím, když mě neudáte u své společnosti.“ Odmlčel se a pak dodal: „Nechci ani ten váš černý notes. Stačí mi, když slíbíte, že jim ho nedáte.“ Adam stále mlčel. „Vypadá to tak,“ řekl Smokey, „že musíte volit mezi vaši společností a vlastní ženou. Jsem zvědavý, komu dáte přednost.“

„Vy víte, že nemám na výběr,“ řekl Adam hořce. Pochopil, že ho Smokey zmanipuloval stejně jako při jejich střetnutí v autosalónu. Tenkrát také žádal na začátku dvojnásobek toho, co skutečně potřeboval. Tenkrát jako dnes se stal on, Adam, obětí stařičkého obchodnického triku. Jenže tentokrát, připomněl si, musí brát ohled na Eriku. Nedá se nic dělat. Nebo snad dá? Ještě teď byl v pokušení obejít se bez Smokeyho pomoci, zajít na policii sám, zjistit o té neuvěřitelné situaci co nejvíc a pak se rozhodnout, jak dál. Ale to by bylo riskantní. Fakt je, že Smokey je kamarád policejního náčelníka. Fakt je také, že se Smokey v těchto věcech vyzná, což se o něm, o Adamovi, říct nedá.

Když před několika minutami prohlásil, že mu z toho jde hlava kolem, nijak nepřeháněl. Věděl přitom, že jedná proti svým morálním zásadám a v rozporu se svým svědomím, ať už jde o Eriku nebo ne. Sklíčeně si uvědomoval, že to nebude naposled a že ve svém osobním životě i v práci bude muset dělat časem i mnohem závažnější kompromisy.

Smokey naproti tomu se všemožně snažil, aby skryl radost, kterou přímo překypoval. Toho dne, tak nedávno, kdy Adam vyhrožoval, že ho odhalí, a pak se jen s obtížemi dal přemluvit k měsíčnímu odkladu, byl Smokey přesvědčen, že za ten měsíc se něco musí stát. Vůbec o tom nepochyboval. Teď se ukazuje, že měl pravdu. Zhasil doutník a musel se velmi přemáhat, aby se nedal nahlas do smíchu.

„Tak, Adame,“ řekl. „jdu vytáhnout tu vaši paničku z bryndy.“

Po formální stránce bylo všechno, jak má být, pravidla policejního rituálu nebyla porušena. Náčelník Arenson v Adamově přítomnosti Erice přísně domluvil. „Jestli se to stane ještě jednou, paní Trentonová, použijeme proti vám všech zákonných opatření. Je vám to jasné?“

„Ano.“ řekla Erika téměř neslyšně. Seděli s Adamem na židlích před psacím stolem, za nímž trůnil policejní náčelník. Choval se přísně, ale vypadal spíš jako bankéř než jako policista. Když seděl, zdálo se, že je ještě menší, než ve skutečnosti byl. Od holé lebky se mu odráželo světlo stropní lampy. Kromě nich nebyl v místnosti nikdo.

Smokey Stephensen všechno domluvil a zařídil a teď čekal venku na chodbě. Adam byl v náčelníkově kanceláři, když Eriku přivedla policistka v uniformě. Přivítal Eriku s otevřenou náručí. Byla překvapená, že ho tu vidí.

„Já nechtěla, aby ti zavolali. Adame. Nechtěla jsem tě do toho zatahovat.“ V jejím hlase znělo napětí a nervozita.

„Nač bys pak měla manžela,“ řekl a přitiskl ji k sobě.

Na náčelníkův pokyn policistka odešla. Všichni tři se posadili.

„Pokud máte dojem, že jde o nedorozumění, pane Trentone, přečtěte si tohle, prosím.“

Arenson podal Adamovi přes stůl arch papíru. Byla to fotokopie výpovědi, v níž Erika přiznávala svou vinu. Náčelník počkal, až to Adam dočetl, a pak se obrátil k Erice: „Ptám se vás, paní Trentonová, v přítomnosti vašeho manžela: učinila jste tuto výpověď pod nátlakem nebo z donucení?“ Erika zavrtěla hlavou. „Prohlašujete tedy, že jste vypovídala dobrovolně?“

„Ano.“ Erika uhnula před Adamovým pohledem.

„Máte nějakou stížnost na to, jak se tu s vámi zacházelo, nebo na policisty, kteří vás zadrželi?“ Erika znova zavrtěla hlavou. „Nahlas, prosím. Chci, aby to slyšel váš manžel.“

„Ne,“ řekla Erika. „Na nic si nestěžuji.“

„Paní Trentonová, rád bych vám položil ještě jednu otázku,“ prohlásil náčelník. „Nemusíte na ni odpovědět, ale pro mě a možná i pro vašeho manžela by bylo užitečné, kdybyste odpověděla. Slibuji vám, že ať řeknete cokoli, nevyvodím z toho žádné důsledky.“ Erika čekala. „Dopustila jste se krádeže už předtím, paní Trentonová? Myslím v poslední době a za podobných okolností jako dnes.“

Erika zaváhala. „Ano,“ řekla pak tiše.

„Kolikrát?“

„Chtěl jste položit jednu otázku. A na tu vám už odpověděla,“ upozornil ho Adam.

Náčelník Arenson vzdychl. „Tak dobře. Necháme to být.“

Adam si všiml, že se na něho Erika vděčně podívala. Současně zapochyboval, jestli neudělal chybu, když zasáhl. Možná by bylo lepší, kdyby vyšlo najevo všechno. Náčelník přece slíbil Erice beztrestnost. Pak si však pomyslel, že na to je dost času doma, v soukromí. Jestli o tom ovšem Erika bude chtít mluvit. Tím si vůbec není jistý. Adam dosud neměl tu nejmenší představu, jaké to bude mezi ním a Erikou, až se dostanou domů. Jak se člověk může vyrovnat s faktem, že jeho žena je zlodějka? Pocítil náhlý nával vzteku: Jak jen mu to mohla Erika udělat?

V tom okamžiku spustil náčelník Arenson své kázání a Erika tichounce přisvědčila, že ví, že příště by to dopadlo mnohem hůř. Policejní náčelník pokračoval: „V tomto zvláštním případě jsem se rozhodl, že proti vám nic nepodniknu. Dělám to z ohledu na postavení vašeho manžela ve společnosti a na to, jak neblahé následky by mělo případné soudní projednávání pro vás pro oba. Vedoucího obchodu jsme přesvědčili, aby netrval na podání žaloby.“

„Víme, že to bylo z vaší iniciativy a jsme vám za to vděčni,“ řekl Adam.

Náčelník Arenson to kvitoval malým úklonem. „Jak vidíte, pane Trentone, někdy je výhodnější mít vlastní místní policii a ne ústřední, městskou. Mohu vám prozradit, že kdyby se to stalo v centru, a kdyby to řešila městská policie, výsledek by byl značně odlišný.“

„Jestli někdy přijde tento problém na přetřes, má žena i já se rozhodně postavíme za zachování místní policie.“

Náčelník jako by tuto poznámku přeslechl. O takových věcech nemá cenu mluvit na plnou hubu, pomyslel si. Na druhé straně je dobré, že získal další dva zastánce místní samosprávy. Jestli se tenhle Trenton vyšplhá tak vysoko, jak někteří lidé předpovídají, mohl by z něho být silný spojenec. Policejní náčelník byl policejním náčelníkem rád. Byl odhodlán jím zůstat až do penze a nijak netoužil stát se pouhým velitelem stanice, který by musel do puntíku plnit rozkazy shora. A to by ho neminulo, kdyby se podařilo prosadit myšlenku jediného policejního sboru pro celý Velký Detroit.

Když manželé Trentonovi odcházeli, kývl jim na pozdrav, ale nevstal. Nic se nemá přehánět. Smokey Stephensen už nebyl na chodbě, ale čekal ve svém autě před policejní stanicí. Když se Adam s Erikou objevili ve dveřích, vystoupil. Byla už tma a přestalo pršet.

Adam počkal na Smokeyho a Erika šla k zaparkovanému vozu. Dohodli se s náčelníkem, že její sportovní automobil může zůstat do zítřka v policejní garáži.

„Jsme vám dlužní poděkování,“ řekl Adam Smokeymu. „Moje žena na to teď ještě nemá, ale později vám poděkuje osobně.“

Tahle zdvořilost ho stála hodně přemáhání, protože nemohl zapomenout na vyděračskou taktiku majitele autosalónu. Rozum mu však napovídal, že bez Smokeyho pomoci by na tom teď byl mnohem hůř. Vzpomněl si na nával vzteku, který pocítil vůči Erice v náčelníkově kanceláři. Provedla mu ještě něco horšího, uvědomil si teď. Vydala ho na milost a nemilost Smokeymu Stephensenovi.

„Rádo se stalo,“ ušklíbl se Smokey a vytáhl z úst doutník. „A děkovat mi nemusíte. Stačí, když dodržíte naši dohodu.“

„O to nemějte obavy.“

„A ještě něco. Možná řeknete, že mi do toho nic není, ale nebuďte na svou ženu moc přísný.“

„Máte pravdu,“ řekl Adam. „Do toho vám nic není.“

Majitele autosalónu to neumlčelo. „Lidi někdy dělají divné věci z divných důvodů. Stojí za to zjistit, jaké to byly důvody.“

„Jestli někdy budu potřebovat psychologa amatéra, dám vám vědět.“ Adam se obrátil k odchodu. „Dobrou noc.“

Smokey se za ním zamyšleně díval.

Byli už na polovině cesty do Quarton Lake. „Pořád mlčíš,“ řekla Erika. „Nechceš mi něco říct?“ Dívala se přímo před sebe a v jejím hlase nebyla jen únava. Také vzdor.

„Všechno, co ti chci říct, mohu shrnout do jednoho slova: proč?“ Po celou dobu jízdy se Adam snažil zvládnout své rozhořčení a zlost. Teď vybuchl: „Proč, proboha?“

„To se ptám sama sebe i já.“

„Tak se zeptej ještě jednou a pokus se na to najít nějakou rozumnou odpověď. Já to prostě nedokážu.“

„Nemusíš křičet.“

„A ty nemusíš krást.“

„Jestli se jen budeme hádat,“ řekla Erika, „moc toho nevyřešíme.“

„Chci od tebe jenom odpověď na jednoduchou otázku.“

„Na otázku proč?“

„Přesně tak.“

„Když to chceš vědět,“ řekla Erika, „dělalo mi to dobře. To tě asi šokuje, co?“

„To mě zatraceně šokuje.“ Pokračovala, jako kdyby přemýšlela nahlas a přitom si to sama ujasňovala: „Nechtěla jsem samozřejmě, aby mě chytili, ale vzrušovalo mě, že mě mohou chytit. Tím to bylo ještě napínavější, ještě zajímavější. Bylo to něco takového, jako když člověk vypije o skleničku víc, než je jeho norma. Když mě chytili, bylo to ovšem hrozné. Mnohem hroznější, než jak jsem si kdy představovala.“

„Takže,“ řekl Adam, „konečně máme aspoň kde začít.“

„Jestli dovolíš, tak dál se dnes pouštět nebudu. Chápu, že mi chceš položit spoustu otázek, a myslím, že na to máš právo. Ale nemohli bychom to nechat na zítřek?“ Adam se na ni podíval.

Erika seděla s hlavou zvrácenou dozadu a se zavřenýma očima. Byla mladá, zranitelná a vyčerpaná.

„Dobře,“ odpověděl.

„A děkuju ti, žes přišel,“ řekla tak tiše, že to sotva zaslechl. „Co jsem řekla, je pravda – nechtěla jsem tě zavolat, ale byla jsem ráda, žes přišel.“ Natáhl se a přikryl dlaní její ruku. „Říkal jsi něco o tom, že máme kde začít.“ Erika mluvila jako ze spaní. „Kdybychom tak mohli začít úplně od začátku.“

„S čím?“

„Úplně se vším,“ vzdychla. „Já vím, že to není možné.“

Řekl z náhlého impulsu: „Možná by to šlo.“

Podivná věc, pomyslel si. Ze všech dní právě dnes přijel Perceval Stuyvesant se svou nabídkou.

Sir Perceval a Adam seděli u snídaně v hotelu Hilton v centru Detroitu, kde se Perce ubytoval. Adam nemluvil s Erikou od chvíle, co se včera večer vrátili domů. Zcela vyčerpaná Erika si šla hned lehnout a okamžitě usnula. Když Adam brzo ráno odjížděl do města, ještě tvrdě spala. Uvažoval, jestli ji má probudit, ale nakonec ji nechal spát a pak cestou na ranní schůzku začal litovat, že ji nevzbudil. Byl by se nejraději vrátil, ale Perce letí už dopoledne do New Yorku – právě proto si včera večer telefonicky smluvili schůzku tak brzo ráno. A kromě toho teď Perceho nabídka připadala Adamovi mnohem důležitější než včera.

Včera večer si Erika opět ustlala v pokoji pro hosty jako poslední měsíc každou noc. Tentokrát však nechala otevřené dveře. Ráno, když šel Adam po špičkách ze své ložnice, byly stále ještě otevřené. Umínil si, že za hodinu zavolá domů. Když bude Erika ochotná si s ním promluvit, zařídí si pracovní program tak, aby za ní mohl ještě dopoledne zajet. Perce se při snídani nezmínil o včerejším přerušení jejich rozhovoru a Adam mu nic nevysvětloval. Perce se krátce zeptal, jak se daří Adamovým synům Gregovi a Kirkovi, a pak se rozhovořili o supervodičích.

„Víš, starouši, ty supervodiče jsou báječná věc i v tom smyslu, že o nich veřejnost a novináři vědí tak málo.“ Perce upil čaje ze svého šálku. Připravoval si ho sám speciálním způsobem a uznával jenom vlastní směs ceylonských a indických čajů, kterou s sebou vláčel v plechovkách, kdykoli někam cestoval.

„Jak je ti, Adame, asi známo, supervodič je kov nebo drát, který je schopen přenášet elektrickou energii naprosto beze ztrát.“

Adam přikývl. Každý žák osmé třídy ví, že při průtoku elektřiny všemi známými vodiči dochází vlivem odporu nejméně k patnáctiprocentním ztrátám.

„Takže takový supervodič s nulovým odporem,“ řekl Perceval, „by znamenal revoluci v rozvodu elektřiny na celém světě. Kromě jiného by odstranil složitá a drahá přenosová zařízení a poskytoval by fantastická množství elektrické energie neuvěřitelně lacino. Až dosud brzdí rozvoj supervodičů taková maličkost – fungují jenom při velmi nízkých teplotách, přibližně při minus dvě stě dvaatřiceti stupních Celsia.“

„To už je pořádná zima,“ podotkl Adam.

„To bych řekl. Právě proto největší vědecký sen posledních let je supervodič, který funguje při pokojové teplotě.“

„A nezůstane to jenom snem?“

Perce se na chvíli zamyslel, než odpověděl. „Známe se už dost dlouho, starouši. Pozoroval jsi někdy, že mám ve zvyku přehánět?“

„Ne,“ řekl Adam. „Spíš naopak. Míval jsi vždycky, abych tak řekl, konzervativní názory.“

„A mám je pořád,“ usmál se Perce a znovu se napil čaje. „Naše skupina sice nenašla supervodič, který by fungoval při pokojové teplotě, ale určité jevy při našich pokusech nám vyrazily dech. Začínáme mít dojem, že jsme na správné stopě.“

„A jestli opravdu jste?“

„Jestli opravdu jsme, tak ze všech oblastí celé moderní techniky nezůstane kámen na kameni. Uvedu ti jen dva příklady.“ Adam poslouchal se vzrůstajícím nadšením. „Nebudu zabíhat do všech hypotéz o magnetickém poli, ale existuje cosi, čemu se říká supervodivý okruh. Je to vlastně drát, ve kterém je možné uskladnit a udržet velké množství elektrického proudu. A jestli se nám podaří vyřešit problém supervodiče, dovedeš si snad představit, co to bude znamenat. Umožní to převážet obrovskou spoustu elektrické energie z místa na místo, náklaďákem, člunem nebo letadlem. Jen si pomysli, jak by se dala použít v poušti nebo v džungli – přiletěla by tam pěkně v balíčku, nikde žádný generátor, a měli by jí tam tolik, kolik by bylo potřeba. A představ si jiný supervodivý okruh, tentokrát jako pohonnou jednotku elektrického automobilu. Baterie by vyšly z módy jako petrolejky. Dovedeš si to představit?“

„Abych řekl pravdu, dovedu si to představit dost těžko.“

„Ještě nedávno si lidé nedovedli představit atomovou energii a kosmické lety,“ připomněl Perce.

Má pravdu, pomyslel si Adam. „Chtěl jsi uvést dva příklady,“ poznamenal.

„Ano. Supervodič je zajímavý i tím, že je diamagnetický – to znamená, že když se použije ve spojení s tradičními magnety, vznikají nesmírné odpudivé síly. Chápeš, jaké to otvírá možnosti, starouši? Kovové součástky jakéhokoli stroje složené tak, že se navzájem vůbec nedotýkají. Ložiska bez tření. Celé auto, jehož kovové součástky nejsou jedna s druhou v přímém kontaktu, a tedy se neopotřebovávají. A to by byl teprve začátek. Dalších možností využití je nespočetné množství.“

Perce mluvil tak přesvědčivě, že bylo nemožné mu aspoň do jisté míry nepodlehnout. Od každého jiného by to Adam bral jako science fiction nebo jako cosi, co se snad uskuteční v nedohledné budoucnosti. Ale Perce Stuyvesant byl proslulý svými střízlivými úvahami a měl za sebou řadu úspěchů na vědeckém poli.

„V oblastech, o kterých jsem se zmínil,“ řekl Perce, „i v dalších mohla naše skupina naštěstí zatím pracovat, aniž vzbudila příliš velký zájem. Ale ten se brzo dostaví a na náš vkus ho bude až moc. To je další důvod, proč tě potřebujeme.“

Adam se hluboce zamyslel. Perceho slova a myšlenky ho vzrušovaly, ale nebyl si jist, jestli to je tak velké a tak trvalé vzrušení, jaké zažívá s automobily – s orionem a s farstarem například. I teď se ještě těžko smiřoval s představou, že by přestal být součástí světa automobilů. Na druhé straně na tom, co Perce včera řekl o lidech, kteří razí nové cesty a zúrodňují panenskou půdu, něco je.

„Kdybychom o tom měli jednat vážně,“ řekl, „musel bych nejdřív zajet do San Franciska a promluvit si s tvými kolegy.“

„Bude nám potěšením, starouši. Přijeď co nejdřív, prosím tě.“ Perce rozhodil rukama. „Samozřejmě že se nám nemusí všechno podařit tak, jak jsem ti to vylíčil. A každý ořech je rozlousknutý teprve tehdy, když je rozlousknutý. Ale dosáhneme vzrušujících a významných úspěchů. Tím jsme si jistí a to ti mohu slíbit. Vzpomínáš si na tenhle verš? – ‚Jsou chvíle v žití člověka, kdy zdravý proud se zmocní jeho starostí a strastí…,‘ atak-dále.“

„Ano,“ řekl Adam, „vzpomínám.“ A zamyslel se nad tím, kdy se ten dravý proud projeví v jeho soužití s Erikou.

ROLLIE KNIGHT se zapojil do organizovaného zločinu v montážním závodě v únoru. Stalo se to krátce po tom, co se přesvědčil, že dílovedoucí Frank Parkland který Rolliemu velice imponoval – přijímá úplatky. Krátce po tom, co před May Lou vyjádřil své zklamání výrokem, že celej tenhle všivej svět je udělanej z lumpáren. Zpočátku to nevypadalo nijak nebezpečně. Začal tím, že každý den sbíral na svém pracovním úseku vyplněné sázenky numer. Peníze i žluté ústřižky s typy předával Tatíčkovi Lesterovi a od toho pak obojí putovalo dál do sázkové kanceláře kdesi ve městě.

Rollie podle různých narážek usoudil, že z továrny se tikety dostávají v nákladních autech, která přivážejí a odvážejí materiál. Dílovedoucí Frank Parkland nedělal Rolliemu žádné těžkosti, když se kvůli numerům čas od času vzdálil z pracoviště. Pokud to bylo jen nakrátko a ne příliš často, beze všeho za něj poslal na linku náhradníka nebo Rollieho jen mírně napomenul. Zřejmě přijímal úplatky dál. To tedy bylo v únoru. V květnu už Rollie pracoval pro lichváře a pro lidi, kteří nezákonně vyměňovali šeky za hotové peníze. Obě tyto činnosti spolu ostatně úzce souvisely. Rollie se do toho dostal tak, že sám si od lichvářů vypůjčil peníze a nemohl je včas vrátit. A také proto, že výdělek v továrně, který mu ze začátku připadal jako neuvěřitelně veliká hromada peněz, náhle zdaleka nestačil krýt výdaje Rollieho a May Lou.

Teď tedy chodil po továrně, nadháněl lichvářům oběti a pomáhal vybírat splátky. Úroky za takové půjčky byly skutečně lichvářské. Když si dělník vypůjčil začátkem týdne dvacet dolarů, musel v pátek, v den výplaty, vrátit až pětadvacet dolarů. Přesto však byl zájem o půjčky – a často běželo o daleko vyšší částky – až neuvěřitelně veliký.

V den výplaty se lichváři vlastně měnili v neoficiální filiálku tovární účtárny. Byli ochotni vyměnit šek za hotové peníze každému, kdo o to projevil zájem, ale především to pochopitelně dělali pro své dlužníky. Při proplácení šeku se částka zaokrouhlovala směrem dolů – zbytek byl honorář. Když zněl šek například na 100,99 dolarů, ponechal si člověk, který jej majiteli proplatil, 99 centů. Minimální poplatek byl 25 centů. Takových šeků bylo mnoho, lichvář při jejich proplácení současně inkasoval své půjčky plus úroky, a tak často míval u sebe třeba dvacet tisíc dolarů v hotovosti. V takovém případě si najímal několik jiných dělníků jako osobní strážce. Když už si někdo vypůjčil peníze, nejmoudřejší, co mohl udělat, bylo neopozdit se při splácení. Člověka, který svým závazkům nedostál, čekala zlomená ruka nebo noha, či ještě něco horšího – a půjčku musel splatit tak jako tak.

Několik šťastlivců jako Rollie dostali příležitost odpracovat si část úroků formou různých službiček. Základní sumu však museli zaplatit i oni. Rollie Knight tedy začal každý pracovní den, ale zvlášť v den výplaty, pracovat jako lichvářský prostředník. Jeho rukama procházely peníze oběma směry – od lichvářů k dlužníkům a obráceně, ale on sám pořád nic neměl. V červnu začal v továrně prodávat drogy. Nechtělo se mu do toho. Čím víc se dostával do kontaktu s gangstery v továrně, tím silněji měl pocit člověka, kterého strhl proud a unáší ho kamsi proti jeho vůli. Stále nad ním viselo nebezpečí prozrazení, zatčení a – což ho obzvlášť děsilo – návratu do vězení na dlouhé roky.

Ti, co měli ještě čistý trestní rejstřík a dělali totéž co on, podstupovali mnohem menší riziko. I kdyby je chytili a postavili před soud, čekal by je jako nováčky na poli zločinu mírnější trest. Rollie s tím počítat nemohl. Měl strach, stále větší strach. Proto byl tehdy tak zachmuřený a nesvůj, když se v jeho bytě natáčely záběry pro film Automobilové město. Leonard Wingate z osobního oddělení automobilky tenkrát vycítil Rollieho úzkost, ale na nic se ho nezeptal. V té době se už Rollie přesvědčil i o tom, že dát se s gangstery do spolku je mnohem snazší než se s nimi rozejít.

Velký Rufe mu to dal po lopatě, když Rollie odmítl pašovat do závodu marihuanu a LSD a podílet se na jejich distribuci. Před několika měsíci to byl právě Velký Rufe, kdo Rolliemu jako první nabídl vstup do gangu. Teď už byl Rollie jedním z nich a zjistil, že Velký Rufe má prsty skoro ve všem nezákonném, co se v továrně děje.

„Do toho já nelezu,“ postavil si Rollie hlavu, když Velký Rufe začal mluvit o drogách. „Na to si najdi nějakýho jinýho blbce.“

Bylo to o pracovní přestávce. Seděli kousek od montážní linky za složenými bednami, aby na ně nebylo vidět.

„Máš plný kalhoty,“ zamračil se Velký Rufe.

„Možná.“

„Šéf nemá rád posrance. Dou mu na nervy.“

Rollie se pochopitelně nezeptal, kdo je to šéf. Bylo mu jasné, že někdo takový určitě existuje – zřejmě někde mimo továrnu, stejně jako celá organizace. Nedávno se o tom přesvědčil na vlastní oči. Jednou večer po skončení směny on a asi šest dalších neodešli ze závodu. Dostali za úkol, aby se po jednom nenápadně dostali k haldě kovového odpadu. Tam už na ně čekalo nákladní auto a chlapi na něj začali nakládat bedny a krabice, připravené poblíž. Rollie chápal, že nenakládají žádný šrot, ale nový, dosud nepoužitý materiál. Pneumatiky, autorádia a klimatizátory v krabicích, a také několik těžkých beden, které museli zvednout jeřábem. Podle nápisů v nich byly převodovky.

První náklaďák odjel, hned přijel druhý a nakládání pokračovalo zcela otevřeně celé tři hodiny. Když se setmělo, rozsvítili si na to dokonce reflektory, i když v této části továrního objektu bývalo v noci obvykle mrtvo. Teprve ke konci se Velký Rufe, který se tu několikrát objevil a zase zmizel, začal nervózně rozhlížet a pobízet je, aby si pospíšili. Pak odjelo i druhé nákladní auto a lidé se rozešli domů. Za ty tři hodiny práce dostal Rollie dvě stě dolarů. Věci na nákladních autech byly zřejmě kradené.

A stejně zřejmé bylo, že je za tím velká a dobře organizovaná banda. Náklaďáky vjížděly a vyjížděly z továrny zcela bez obtíží, takže svou roli tu asi sehrály úplatky. Později se Rollie dověděl, že převodovky a ostatní materiál se dá lacino koupit v některých z mnoha obchodů s kradeným zbožím kolem Detroitu a Clevelandu a že i ta dvě nákladní auta nebyla zdaleka jediná.

„Dost toho víš, a to by ti mohlo moc uškodit,“ řekl Velký Rufe Rolliemu za složenými bednami. „Něco takovýho de šéfovi na nervy ještě víc. Kdyby se dověděl, že s náma nechceš nic mít, asi by pro tebe uspořádal na parkovišti malou veselici.“

Rollie pochopil. Na velkém parkovišti pro zaměstnance v poslední době došlo k tolika přepadením a bitkám, že i podnikoví strážní se tam odvažovali jen ve dvojicích. Zrovna včera tam kdosi oloupil a zbil mladého černošského dělníka – zmlátili ho tak, že teď leží v nemocnici a neví se, jestli se z toho dostane. Rollie se zachvěl.

„Jo, člověče,“ zachrochtal Velký Rufe a odplivl si na podlahu, „bejt tebou, rozmyslel bych si to.“

Rollie tedy na pašování a prodej drog přistoupil. Částečně ze strachu, ale také proto, že zoufale potřeboval peníze. Když mu v červnu podruhé obstavili plat a on přistoupil na návrh Leonarda Wingatea, zbývalo mu teď každý týden sotva na jídlo pro sebe a pro May Lou. Na splátky lichvářům prostě neměl. Ta záležitost s drogami šla ostatně úplně hladce. Rollie si začal myslet, že se toho bál zbytečně. Byl rád, že má co dělat jenom s marihuanou a s LSD, a ne s heroinem, což by bylo mnohem riskantnější. I ten byl v továrně k dostání a Rollie znal dělníky, kteří ho užívali. Člověk navyklý na heroin je však nespolehlivý, dá se lehko chytit a při výslechu pak prozradí jméno svého zásobovatele. Naproti tomu s marihuanou to byla hračka.

FBI a místní policie důvěrně informovaly ředitelství automobilky, že se případy pašování a prodeje marihuany budou zabývat jenom tehdy, když půjde o větší množství než půl kilogramu. Mají nedostatek vyšetřovatelů. Neudrželo se to v tajnosti, a tak Rollie a ostatní dávali pozor a nosili marihuanu do továrny pokaždé jen po troškách. Dokonce i Rollieho překvapilo, jak je kouření marihuany rozšířené. Zjistil, že více než polovina jeho kolegů na montážní lince kouří dvě až tři cigarety denně. Mnozí přiznávali, že jenom droga je drží nad vodou. „Kristapána,“ prohlásil jeden z Rollieho stálých zákazníků, „kdyby člověk nefetoval, jak by to v tomhle blázinci moh vůbec vydržet?“ Stačí prý půlka cigarety a je mu na pár hodin dobře. Rollie také slyšel, co řekl jiný dělník dílovedoucímu, který ho napomínal, aby nekouřil marihuanu tak otevřeně: „Kdybyste dali za něco takovýho každýmu padáka, nevyjela by odtud ani jediná kára.“

Obchod s drogami umožnil Rolliemu splatit dluhy lichvářům a ještě mu zbylo na to, aby to s marihuanou sám zkusil. Zjistil, že když se člověk nafetuje, dá se přežít den na montážní lince opravdu lehčeji, a navíc se dá udělat kus práce. Rolliemu se v práci dařilo a Frank Parkland s ním byl nadále spokojený. Jeho „mimopracovní činnost“ mu ani nezabírala příliš mnoho času. Protože působil v automobilce teprve krátkou dobu, vysadili ho z práce na dva týdny z těch čtyř, co trvala přestavba linky. Začal znova pracovat, když se rozběhla nová montážní linka na výrobu orionů. Orion se mu okamžitě zalíbil. Když se první den vrátil domů, prohlásil o něm May Lou, že je to „žihadlo jaksepatří“. Zdálo se, že ho ten vůz vzrušuje dokonce i sexuálně, neboť dodal: „Dneska v noci si to spolu rozdáme.“ May Lou se zahihňala.

Rollie svůj slib opravdu dodržel a myslel přitom většinou na to, jak báječné by bylo, kdyby si takový orion mohl dovolit. Všechno bylo zřejmě v nejlepším pořádku a Rollie Knight na chvíli skoro zapomněl na své životní krédo: nic netrvá věčně. Poslední srpnový týden měl důvod si na ně vzpomenout. Tatíček Lester, který rozvážel materiál ze skladu, mu doručil až na pracoviště vzkaz od Velkého Rufa. Na zítřek večer se něco chystá. Až skončí Rollie zítra směnu, má zůstat v továrně. Do té doby se doví podrobnosti. Rollie se díval Tatíčkovi Lesterovi přímo do obličeje. „Kouknu se do diáře, jestli sem volnej.“

„Moc kecáš,“ odsekl Tatíček. „Zkrátka tu budeš.“

To bylo jasné i Rolliemu. Posledně mu ty tři hodiny práce po skončení směny vynesly dvě stovky. Zítra to bude asi něco podobného, říkal si. Jenže instrukce, které obdržel druhý den půl hodiny před skončením směny, vypadaly jinak. Rollie prý má po směně zůstat u montážní linky, jak ho informoval Tatíček Lester, počkat, až se rozběhne noční směna, a pak přijít do umývárny, kde na něho budou čekat ostatní. Také Tatíček a Velký Rufe.

Když tedy zazněl pronikavý zvuk sirény, Rollie se nevrhl jako obyčejně do hrozné tlačenice u východů k parkovištím a stanicím autobusů, ale pomalu se odklátil k automatům, aby si koupil láhev coca-coly. Trvalo mu to déle než jindy, protože dva zaměstnanci společnosti, která automaty vlastnila, z nich právě vybírali peníze. Rollie se díval, jak do plátěných pytlíků padá proud stříbrných čtvrtdolarových mincí. Pak výběrčí automaty zase zamkli.

Rollie si koupil láhev, ještě pár minut počkal a pak se vydal směrem k umývárně. V nevlídné místnosti, připomínající jeskyni s vlhkou cementovou podlahou, to permanentně páchlo močí. Uprostřed byla řada velkých kameninových umývadel, u nichž si obvykle mylo ruce najednou dvanáct chlapů. Zbytek místnosti zabíraly osobní skříňky, pisoáry a záchody bez dveří. Rollie si opláchl ruce a tvář a utřel se do papírového ručníku. Měl celou umývárnu jen pro sebe, protože denní směna teď už byla na cestě domů a noční začínala s prací. Za nějakou chvíli se sem chlapi z noční směny začnou trousit jeden po druhém.

Otevřely se dveře a vešel Velký Rufe. Na svou váhu se pohyboval neobyčejně tiše. Zamračeně se podíval na náramkové hodinky. Měl na sobě košili s vyhrnutými rukávy a na zdviženém předloktí se mu vlnily svaly. Když k němu Rollie přistoupil, dal mu pohybem znamení, aby byl zticha. Za pár vteřin se přihnal stejnými dveřmi Tatíček Lester. Byl udýchaný, jako kdyby celou cestu utíkal, na čele a na jeho zjizvené tváři se perlil pot.

„Řek sem ti, abys sebou hodil,“ prohlásil Velký Rufe naštvaně.

„Taky jo. Mají zpoždění. Na jednom stanovišti se něco podělalo. Zaseklo se to, a tak jim to trvalo dýl.“ Tatíček Lester mluvil pisklavým, nervózním hlasem, po jeho obvyklé nadutosti nebylo ani stopy.

„Kde sou teď?“

„V jižní kantýně. Leroy dává pozor venku. Sejde se s náma, jak sme mu řekli.“

„Ta kantýna je jejich poslední zastávka,“ řekl Velký Rufe. „Dem na to.“

Rollie se nehýbal. „Kam? Na co?“

„Tak poslouchej, ale rychle,“ Velký Rufe mluvil tiše a nespouštěl oči ze dveří. „Oberem ty výběrčí automatů. Všecko je naplánovaný – bude to hračka. Nesou těžkej náklad, sou dva a my sme čtyry. Namažeš si kapsu.“

„Já nechci. Není mi to jasný.“

„Nejde o to, jestli chceš nebo nechceš. Ty musíš. A vemeš si tohle.“ Velký Rufe vrazil Rolliemu do ruky automatickou pistoli s upilovanou hlavní.

„Ne!“ zajektal Rollie.

„Co je na tom? Za ozbrojenou loupež sis už něco odkroutil. Teď ti to vyjde nastejno, s bouchačkou nebo bez bouchačky.“

Velký Rufe hrubě postrčil Rollieho před sebe. Když vycházeli z umývárny, Rollie si instinktivně strčil pistoli za opasek kalhot, aby ji nebylo vidět. Spěchali továrnou, vybírali si odlehlé a málo používané chodby a dávali pozor, aby je nikdo neviděl. Nebylo to nic těžkého. Znali továrnu jako své boty. Rollie sice ještě nikdy nebyl v malé jižní kantýně, kam chodili mistři a dílovedoucí, ale věděl, kde je. Byla v ní pravděpodobně stejná série automatů jako v dělnické kantýně, kde si koupil coca-colu. Rollie se ve spěchu zeptal přes rameno: „Proč ste si vybrali zrovna mě?“

„Asi se nám líbíš,“ řekl Velký Rufe. „Nebo si šéf možná řek, že když se namočíš do něčeho takovýho, přestaneš bejt taková fajnovka.“

„Šéf je v tom taky?“

„Řek sem ti, že je všecko naplánovaný. Dávali sme na ty výběrčí bacha celej měsíc. Nejde mi do hlavy, že je už dávno někdo neobral.“

Poslední věta byla lež. Všichni – nebo aspoň ti, co se jen trochu vyznali v tlačenici – moc dobře věděli, proč se výběrčím až dosud nic nestalo. Velký Rufe byl rozhodně člověk, který se v tlačenici vyznal. Věděl, že v této chvíli na sebe on i jeho tři komplici berou velké riziko, a přijal to jako fakt, který se nedá změnit. Rollie Knight nevěděl nic. Kdyby tušil, co mu Velký Rufe neřekl, byl by se otočil a utíkal odtud, ať by to pro něho mělo později jakékoli následky. Šlo o to, že společnost, která vlastnila koncesi na všechny automaty na nápoje a jídlo v továrně, financovala a ovládala mafie. Ve wayneském okrese státu Michigan, kde leží Detroit, se mafie věnuje nejrůznějším činnostem od vysloveně zločineckých, jako jsou vraždy, až po pololegální obchodní podnikání. V této oblasti je název mafie pro zločinecký syndikát přiléhavější než Cosa Nostra, protože jeho jádro tvoří sicilské rodiny. Také první část slova „pololegální“ se hodí, protože žádné obchodní podnikání, jehož se mafie účastní, se neobejde zcela stoprocentně bez nějakého darebáctví – vždycky musí být aspoň někdo pobodán nebo zastrašen, velice oblíbené jsou úplatky, fyzické násilí nebo žhářství.

V detroitských průmyslových závodech má mafie silné pozice. Kontroluje sázky s numery, patří k ní většina lichvářů a ti zbývající soukromníci jí musí odvádět podíl ze zisku. Je organizátorkou většiny velkých krádeží v továrnách a pomáhá prodávat ukradené zboží. Zasahuje do továren prostřednictvím různých služeb a dodavatelských podniků, jejichž navenek naprosto legální funkce jsou zástěrkou pro docela jinou činnost. Její roční příjem se dá nepochybně vyjádřit v desítkách miliónů dolarů.

V posledních letech se však starý náčelník mafie uchýlil do honosného ústraní Grosse Pointe a tělesně i duševně upadá. V řadách detroitské mafie vypukl zuřivý boj o moc. A protože jedna fronta tohoto boje pozůstává výlučně z černochů, v Detroitu i jinde se této odnoži říká Černá mafie. Černoši tedy bojují o uznání a rovná práva nejen na poli všeobecných občanských práv, ale i v mafii.

Jedna buňka Černé mafie, vedená výbojným náčelníkem zvenčí, jehož jméno se tajilo a jehož zástupcem v automobilce byl Velký Rufe, se rozhodla vystoupit proti starým nepsaným zákonům zločineckého syndikátu. Už před několika měsíci začala pronikat do zakázaných oblastí. Zorganizovala vlastní sázkovou kancelář pro numera, vzala pod kontrolu většinu černošských lichvářů ve vnitřním městě i v továrnách. Převzala do svých rukou i organizovanou prostituci a začala vybírat od obchodníků poplatky za „ochranu“.

Toto vše byly oblasti, nad nimiž měl dosud absolutní kontrolu starý režim. Buňka Černé mafie očekávala, že brzo dojde k odvetným opatřením. Došlo k nim. Dva černošští lichváři byli přepadeni a zbiti ve vlastních domech – jeden z nich před očima své zděšené manželky a dětí – a pak oloupeni. Krátce nato kdosi přepadl a zbil pažbou pistole do bezvědomí člena Černé mafie, který organizoval numera. Pachatelé převrátili a zapálili jeho auto, zničili jeho záznamy a ukradli peníze. Ve všech případech šlo jasně o akce mafie a ti, kteří je prováděli, si dali záležet, aby to oběti a jejich společníci pochopili. Teď chystala Černá mafie protiúder. Oloupení výherních mincí z automatů mělo být jednou z půltuctů odvetných akcí. Všechny byly pečlivě naplánovány na jeden den. Mělo se ukázat, kdo s koho. A v budoucnosti dojde ještě k mnoha jiným potyčkám a bitvám z iniciativy obou stran. Budou pokračovat tak dlouho, dokud válka mezi Bílou a Černou mafií neskončí. Skončí-li vůbec někdy. Jako v každé válce, i v této jsou prostí vojáci a civilisté jenom šachové figurky, které je možno obětovat.

Rollie Knight, Velký Rufe a Tatíček prošli sklepní chodbou a ocitli se na úpatí kovového schodiště. Přímo před nimi bylo v polovině schodiště odpočívadlo, vrchol schodů nebyl vidět.

„Zůstaneme tady,“ nařídil Velký Rufe tiše. Nahoře nad zábradlím se vynořila hlava muže. Rollie poznal Leroye Colfaxe, vznětlivého mladého černocha, který se pořád pletl kolem Velkého Rufa. „Ty poserové sou ještě tam?“ zeptal se přidušeně Velký Rufe.

„Jo. Podle mýho vypadnou tak za dvě – tři minuty.“

„Prima, počkáme si. Ty se teď ztrať, ale přijď za nima dolů. Jasný?“

„Jasný.“ Leroy Colfax přikývl a zmizel.

„Vy pojďte sem,“‚ řekl Velký Rufe Rolliemu a Tatíčkovi. Všichni tři vlezli do nevelké komůrky, kde si uklízečky schovávaly čisticí potřeby. Velký Rufe nechal pootevřené dveře. „Máš masky?“ obrátil se na Tatíčka.

„Jo.“

Rollie si všiml, že Tatíček, který je z nich nejmladší, se nervózně chvěje. Vytáhl z kapsy tři masky z ustřižených nylonových punčoch. Velký Rufe si jednu z nich navlékl na hlavu a kývl na ně, aby udělali totéž. Sklepní chodba byla tichá. Shora sem zaléhal jen vzdálený hřmot montážní linky. Akce byla načasovaná výborně. Při noční směně není provoz na chodbách nikdy tak rušný jako ve dne a teď, když směna teprve začíná, je nejslabší.

„Dávejte bacha a dělejte to co já.“ Oči Velkého Rufa za nylonovou maskou si změřily Tatíčka a Rollieho. „Když to sfouknem správně, nic se nemůže podělat. Zatáhnem ty chlapy sem a vy dva je pořádně svážete. Leroy tu připravil provaz.“ Ukázal na podlahu, kde ležela dvě klubka tenkého žlutého provazu.

Mlčky čekali. Jak ubíhaly vteřiny, Rollie se rezignovaně smířil se svým osudem. Pochopil, že je v tom až po krk, že se nedá nic dělat. Jestli to dopadne špatně, nevyhrabe se z toho ani on, ani ostatní tři. K tomu, co dělá, se nerozhodl sám. O tom rozhodli jiní a své rozhodnutí mu vnutili. Takové to s ním bylo vždycky, odjakživa.

Velký Rufe vytáhl z kapsy montérek těžký kolt. Tatíček měl pistoli s upilovanou hlavní – stejnou, jakou dostal Rollie. Rollie neochotně sáhl za opasek a vytáhl ji. Velký Rufe náhle zvedl ruku a Tatíček strnul. Všichni tři zaslechli dupot na kovovém schodišti a mužské hlasy. Dveře do komůrky s čisticími potřebami zůstaly přivřené až do chvíle, než se kroky – teď už po dlážděné chodbě – přiblížily na několik málo metrů. Pak je Velký Rufe prudce otevřel a na chodbu se vyhrnuli tři maskovaní muži s pistolemi v rukou.

Výběrčí se polekaně zarazili. Oba měli na sobě šedé uniformy a odznaky společnosti, které patří automaty. První byl bledý zrzek, který v této chvíli zbledl ještě víc, druhý měl těžká oční víčka a indiánské rysy. Každý nesl přes rameno přehozenou dvojici pytlíků ze silného plátna, spojených řetízkem a opatřených visacími zámky. Byli to asi třicetiletí chlapi s širokými rameny a vypadali na to, že se v případě potřeby dovedou rvát.

Velký Rufe však jim k tomu nedal příležitost. Namířil svůj kolt na zrzkovu hruď a pohybem hlavy mu ukázal na otevřené dveře do komůrky: „Lez tam, kámoši!“ Pak nařídil druhému: „Ty taky!“ Poloprůsvitným nylonem masky vycházel jeho hlas poněkud přidušeně. Indián se rychle ohlédl, jako by se chystal utéci. Okamžitě se přihodily dvě věci: zahlédl čtvrtého maskovaného muže – Leroye Colfaxe – jak běží po schodech s loveckým nožem s dlouhou čepelí v ruce. Utéci nebylo kam. Současně se mu hlaveň revolveru Velkého Rufa zaryla do levé tváře a z hluboké rány začala téci krev.

Rollie Knight rýpl svou pistolí zrzavého muže pod žebra, protože se rychle otočil a zřejmě se chtěl vrhnout svému společníkovi na pomoc. „Nech toho,“ řekl Rollie chraptivě. „Nemá to cenu.“ Měl jedinou myšlenku – aby už bylo po všem. Zrzek poslechl. Čtyři útočníci začali strkat své oběti do komůrky. Zrzek zaprotestoval: „Poslechněte, chlapi, kdybyste věděli…“

„Drž hubu!“ vyštěkl Tatíček, který už očividně překonal svůj strach. „Dej to sem!“ Stáhl zrzkovi z ramene pytlíky s penězi a strčil do něho tak silně, že zrzek se svalil naznak mezi košťata a kbelíky.

Leroy Colfax sáhl po pytlících, které nesl druhý výběrčí. Indián však navzdory své krvácející ráně měl chuť se porvat. Vyrazil proti Leroyovi, kopl ho kolenem do slabin a zasadil mu silnou ránu levičkou do břicha. Pravou rukou současně strhl Leroyovi masku. Zlomek vteřiny na sebe zůstali zírat. Výběrčí zasyčel: „Tak to si ty… áááách!“ Jeho pronikavé vysoké zaječení přešlo ve sténání. Pak muž ztichl. Těžce se svalil kupředu na lovecký nůž, který mu Leroy vrazil do břicha.

„Kristeježíši!“ řekl zrzek nevěřícím hlasem. Díval se vytřeštěně na zhroucené nehybné tělo svého kolegy. „Ty parchante! Tys ho voddělal!“ Pak ztratil vědomí, protože Velký Rufe ho praštil pažbou svého koltu do hlavy.

Tatíček se roztřásl ještě víc než před akcí. „To sme přece nemuseli,“ zakoktal.

„Nedá se nic dělat,“ řekl Velký Rufe. „Neměl si začínat.“ Zdálo se však, že už není tak sebejistý jako zpočátku. Zvedl dva pytlíky spojené řetízkem a zavelel: „Vemte ty druhý!“

Leroy Colfax se pro ně shýbl. „Počkej,“ ozval se Rollie. Zvenčí zazněly rychlé kroky po kovovém schodišti.

Frank Parkland se zdržel v továrně déle než jindy, protože byl na schůzi dílovedoucích v kanceláři Matta Zaleského. Na programu byl pochopitelně orion. Po schůzi se zastavil v jižní kantýně, protože si tam po obědě zapomněl svetr a nějaká lejstra. Právě byl na odchodu, když zaslechl zdola výkřik, a šel se podívat, co se děje. Přešel už kolem pootevřených dveří komůrky, když si něco uvědomil. Obrátil se a teprve pořádně pochopil, co vidí: zpod dveří vytékal pramínek krve.

Dílovedoucí se zarazil. Měl však vždycky pro strach uděláno, a tak otevřel dveře a vešel. O chvilku později se zhroutil k oběma výběrčím s ošklivou ránou na hlavě. Trvalo hodinu, než kdosi objevil v komůrce tři bezvládná těla. Bylo to dávno po tom, co Velký Rufe, Tatíček Lester, Leroy Colfax a Rollie Knight přelezli zeď a zmizeli. Indián byl mrtvý, druzí dva se potáceli na hranici mezi životem a smrtí.

MATT ZALESKI si někdy kladl otázku, jestli si lidé mimo automobilový průmysl vůbec uvědomují, jak málo se v podstatě změnila výrobní linka od časů prvního Henryho Forda. Procházel kolem linky, na níž před hodinou začala noční směna montovat oriony, novinku, o níž veřejnost dosud skoro nic neví. Mattovi, stejně jako ostatním vedoucím pracovníkům, nekončil pracovní den ve chvíli, kdy denní směna odešla domů. Zůstával ještě v továrně, dokud se pořádně nerozběhla práce noční směny, a řešil nejrůznější výrobní zádrhele. V době, kdy si dělníci i vedoucí teprve zvykali na novou práci, se jich pochopitelně vyskytovalo požehnaně. O některých z nich hovořili na schůzi dílovedoucích, která se konala v Mattově kanceláři po skončení denní směny. Před patnácti minutami skončila.

Teď se Matt vydal na kontrolní obchůzku po závodě a zkušeným pohledem pátral po místech, kde se mohly objevit potenciální těžkosti. Znova se v myšlenkách vrátil k Henrymu Fordovi, pionýru masové velkovýroby automobilů.

V dnešní době je montážní linka v automobilce nepochybně to, co každého návštěvníka nejvíc fascinuje. Bývá obvykle dlouhá kolem půl druhého kilometru a pohled na ni je nanejvýš působivý. Divák se stává svědkem aktu stvoření. Na úplném začátku se spojí několik ocelových tyčí, náhle, jako by se navzájem oplodnily, začnou růst, množit se a pomalu nabývat povědomých tvarů, jako obnažený plod v živém ženském lůně. Tento proces je natolik pomalý, že ho divák dokáže pochopit, a zároveň dostatečně rychlý, aby se jím mohl vzrušit. Linka se neustále sune kupředu jako říční proud, většinou rovně, ale tu a tam v záhybech a kličkách. Barva, tvar, velikost, zvláštní rysy a ozdůbky dodávají každému rodícímu se vozu individualitu a pohlaví. Nakonec se automobil spustí na čtyři pneumatiky, dělník otočí klíčkem zapalování a naskočí motor.

Když to člověk vidí poprvé, zapůsobí to na něho jako první pláč novorozeněte. A pak se právě narozené auto odlepí od montážní linky a vyjede do světa po vlastní ose a vlastní silou.

Matt Zaleski vídal davy diváků, kteří táhnou do Detroitu jako poutníci, jak vyvalují oči a jak neinformovaně a mnohomluvně žasnou nad zázraky automatizované velkovýroby. Tovární průvodci, od nichž se vyžaduje, aby se na každého návštěvníka dívali jako na potenciálního zákazníka, se jaksepatří činí, aby ten pocit zázračné atmosféry ještě zvýšili.

Má to všechno ironický podtext: montážní linka totiž není skoro vůbec automatizovaná. V zásadě je to stále ten starodávný dopravní pás, na nějž se věší v určitém pořádku kusy automobilů jako na vánoční stromek. Po technické stránce je to nejméně zajímavá část moderní výroby aut. Po stránce kvality tu může docházet k rychlým výkyvům oběma směry jako na barometru, který se zbláznil. Lidský omyl má na montážní lince zcela otevřené pole působnosti.

Naproti tomu továrny, kde se vyrábějí automobilové motory, jsou sice vizuálně méně zajímavé, ale zato skutečně automatizované. Dlouhé série složitých operací tu provádějí výlučně stroje. Jedna řada specializovaných strojů za druhou tu pracuje samostatně za řízení samočinných počítačů a jedinými lidmi široko daleko je hrstka vysoce kvalifikovaných mechaniků, kteří čas od času provádějí nutné úpravy. Když stroj udělá chybu, okamžitě se automaticky vypne a řídící systém přivolá pomoc. Jinak vykonává svou práci stále stejně na vlásek přesně, nepotřebuje přestávky na jídlo, nemusí nikdy na záchod a ani ho nenapadne klábosit s vedlejším strojem.

To je důvod, proč motory na rozdíl od jiných částí automobilů jen zřídkakdy selhávají, pokud je ovšem vlastník nezanedbává a nepřetěžuje. Kdyby starý Henry vstal z hrobu, pomyslel si Matt, a prohlédl si montážní linku sedmdesátých let dvacátého století, jistě by ho pobavilo, jak málo zásadních změn prodělala.

Momentálně nebyl v dohledu žádný zádrhel – aspoň v dohledu ne – a Matt Zaleski se vrátil do své skleněné kanceláře v mezipatře. Teď už by mohl odejít domů, ale vůbec se mu nechtělo do prázdného domu v Royal Oak. Od toho trpkého večera, co Barbara odešla, uplynulo už několik týdnů, ale do této chvíle ještě ani jeden z nich neudělal jediný krok ke smíření. V poslední době se Matt pokoušel na svou dceru nemyslet, přemýšlel radši o něčem jiném, jako například před chvílí o Henrym Fordovi. Navzdory tomu na ni musel myslet neustále. Přál si, aby se jejich spor nějak urovnal, doufal, že mu Barbara zatelefonuje, ale marně.

Matt nezvedl sluchátko a nezavolal Barbaru proto, že mu v tom bránila pýcha, a také přesvědčení, že se nesluší, aby rodiče udělali první krok. Barbara asi pořád žije s tím návrhářem, s tím DeLosantem. Také na to se Matt marně pokoušel nemyslet. Seděl u svého stolu a listoval výrobním programem příštího dne. Zítra je středa, a tak se na montážní lince objeví několik „speciálů“ – vozy pro vedoucí pracovníky automobilky, pro jejich přátelé a pro lidi, kteří mají takový vliv, že si mohou objednat tuto zvláštní pozornost. Dílovedoucí a kvalitáři o tom vědí, takže montáž aut s určitými výrobními čísly budou sledovat mimořádně pečlivě. Karosáři dostanou pokyn, aby si dali záležet na instalaci palubní desky, sedadel a vnitřního vybavení. Motor a hnací ústrojí budou podrobeny přísné kontrole. Nakonec si tato auta vezmou pořádně pod lupu kontroloři kvality a nařídí dodatečné úpravy a opravy ještě předtím, než vozy opustí továrnu.

„Speciály“ budou rovněž zařazeny mezi těch patnáct až třicet vozů, jimiž se každý večer vozí vedoucí pracovníci domů a o nichž druhý den ráno podávají zprávu. Zařadit do výroby „speciál“ s sebou ovšem nese jisté nebezpečí, zvlášť když jde o vůz, určený pro vedoucího pracovníka podniku. To Matt Zaleski dobře věděl. Někteří dělníci mají s ředitelstvím nevyřízené účty, ať už právem nebo neprávem a s nadšením vítají příležitost si to se šéfy vyřídit. Jenom tak mohlo dojít k dnes už legendární historce o tom, jak kdosi nechal schválně pod vahadly ventilového rozvodu láhev od coca-coly a jak auto potom rachotilo tak dlouho, až se dostalo do šrotu. Zapomenuté náčiní nebo kousek kovu může posloužit stejnému účelu. Jiným trikem je přivařit víko zavazadlového prostoru zevnitř; šikovný svářeč odstraní zadní sedadlo a za pár vteřin je to hotové. Nebo se dá zapomenout na utažení pár nejdůležitějších šroubů. Matt a jeho kolegové z vedení věděli, co dělají, když si dávali vyrábět auta pod falešnými jmény.

Matt odložil zítřejší výrobní program. Nemá vlastně cenu, aby se jím zabýval, udělal to už před několika hodinami. Je čas jít domů. Jak vstával od stolu, znova pomyslel na Barbaru a na to, co asi dělá. Cítil se náhle strašně unavený. Cestou z mezipatra zaregistroval jakýsi neklid – výkřiky a dupot běžících nohou. Automaticky se zastavil a rozhlédl se, co se děje. Něco se zřejmě stalo poblíž jižní kantýny. Zazněl pronikavý výkřik: „Proboha, zavolejte policii!“ Matt se dal do běhu. Zvenčí zakvílela siréna. Vrátný, který našel těla dvou výběrčích a Franka Parklanda, měl tolik duchapřítomnosti, že okamžitě utíkal k telefonu.

Když Matt Zaleski zaslechl výkřiky, sanitka už byla na cestě. Závodní stráž a městská policie zrovna tak. Přesto doběhl ke komoře v suterénu dříve než pomoc zvenčí. Proklestil si cestu vzrušeným hloučkem lidí a v jednom z bezvládně ležících mužských těl poznal Franka Parklanda, jehož viděl naposled před půl druhou hodinou na schůzi dílovedoucích. Parkland měl zavřené oči a byl smrtelně bledý. Z rány na hlavě mu po obličeji stékala krev. Jeden z úředníků, který měl noční službu v kanceláři, doběhl pro příruční lékárničku, ale dosud jí nepoužil. Měl Parklandovu hlavu v klíně a snažil se mu nahmatat puls. Podíval se na Matta: „Myslím, že žije, pane Zaleski. A jeden z těch druhých dvou taky. Ale jsou na tom hodně špatně.“

Dorazila závodní stráž a spolu s lidmi ze sanitky převzala velení. Brzo se objevili i příslušníci místní policie, nejdříve uniformovaní a pak i detektivové v civilu. Matt tu už neměl co dělat, ale z továrny odejít nemohl. Všechny vchody i východy neprodyšně uzavřely kordony policejních aut. Policie si zřejmě myslela, že pachatelé loupeže a vraždy – potvrdilo se, že jedna ze tří obětí je mrtvá – mohou být ještě stále v prostoru závodu. Po chvíli se tedy Matt sebral a vrátil se do své kanceláře v mezipatře. Unaveně a apaticky si sedl ke stolu. Pohled na Franka Parklanda, který byl očividně těžce raněný, jím hluboce otřásl. A stejně tak nůž, který trčel z mrtvého těla muže s indiánskou tváří. Toho mrtvého však Matt viděl poprvé, kdežto Parkland je jeho přítel. Často se sice spolu hádali a jednou – před rokem – řekli jeden druhému velmi silná slova, ale to bylo všechno jen pod tlakem pracovních starostí. Za normálních okolností se měli rádi a vzájemně se respektovali.

Proč se to muselo stát zrovna tak dobrému člověku, myslel si Matt. Všude kolem je tolik jiných, kterých by mu nebylo tak líto. Přesně v té chvíli začal Matt Zaleski lapat po dechu a pocítil v hrudi jakýsi nepravidelný pohyb, jako by tam nějaký pták třepetal křídly a snažil se dostat ven. Vyděsil se. Na čele mu vyvstal studený pot hrůzy, stejné hrůzy jako před mnoha lety v bombardéru B-17F nad Evropou, když kolem něho vybuchovaly granáty německých protiletadlových děl. Tenkrát i teď věděl, že je to hrůza před smrtí. Pochopil, že dostal záchvat a že potřebuje pomoc. Silou vůle se uklidnil: zvedne sluchátko, a až někdo přijde, požádá ho, aby poslal pro Barbaru. Musí jí něco říct. Neví vlastně ještě co, ale až přijde, už nějak najde slova.

Když se však rozhodl sáhnout po telefonu, zjistil, že se nemůže pohnout. S jeho tělem se dělo cosi podivného. Pravá strana byla necitlivá, jako by neměl pravou ruku a pravou nohu. Pokusil se křičet, ale ke svému překvapení a zoufalství zjistil, že nemůže. Že není schopen vydat ani hlásku. Teď už věděl, co chtěl říct Barbaře: že přes všechna nedorozumění, jež mezi sebou mají, je jeho dcera, že ji miluje stejně, jako miloval svou ženu, které je tak podobná. Že kdyby se jim nějak podařilo urovnat ten poslední spor, on by od nynějška zkusil pochopit ji i její přátele… Matt objevil, že v levé straně jeho těla zůstala stopa citu a jistá možnost pohybu. Použil levé ruky jako páky a pokusil se vstát, ale zbytek těla ho zradil. Zhroutil se k zemi v mezeře mezi stolem a křeslem. Tak ho brzo nato našli.

Byl při vědomí a v očích se mu zrcadlilo zoufalství, protože slova, které chtěl vyslovit, nenacházela cestu ven. Toho večera se vůz záchranné služby musel vydat do továrny ještě jednou.

„Jistě víte,“ řekl druhý den Barbaře lékař ve Fordově nemocnici, „že váš otec má za sebou už jeden infarkt.“

„To vím teď,“ odpověděla. „Dodneška jsem to nevěděla.“

Dnes ráno dostala Mattova sekretářka paní Einfeldová výčitky svědomí a prozradila, že před několika týdny měl slabý záchvat, že ho zavezla domů a nechala se přemluvit, aby o tom nikomu nic neříkala. Osobní oddělení automobilky si tu informaci nenechalo pro sebe.

„Ty dva záchvaty dohromady tvoří klasické schéma,“ řekl lékař. Byl to specialista kardiolog, měl pleš a v zažloutlém obličeji pod jedním okem slabý tik.

Vypadá k smrti vyčerpaný, pomyslela si Barbara. Jako tolik lidí v Detroitu.

„Kdyby byl můj otec první záchvat nezatajil, změnilo by se tím něco?“

Kardiolog pokrčil rameny. „Možná že ano, možná že ne. Byli bychom ho léčili, ale nakonec by to možná dopadlo stejně. Jenže to je teď v každém případě už jenom akademická otázka.“

Stáli v přístavbě budov nemocnice před místnostmi intenzívní péče. Skleněným okénkem viděla Barbara otce, jak leží na jedné ze čtyř postelí. Do úst měl zavedenu červenou gumovou hadici šedozeleného respirátoru, který stál vedle něho na podstavci. Respirátor pravidelně sípavě dýchal za Matta Zaleského. Matt měl otevřené oči. Kdyby nebyl pod vlivem sedativ, určitě by Barbaru viděl a slyšel, řekl lékař. Barbaru napadlo, jestli její otec ví, že přímo na vedlejší posteli leží mladá černá žena, in extremis stejně jako on.

„Váš otec pravděpodobně někdy v minulosti prodělal zánět srdečních chlopní,“ řekl lékař. „Při prvním slabém záchvatu se zřejmě uvolnil chomáč sražené krve a dostal se mu do pravé strany mozku, která u praváků ovládá levou stranu těla.“ Pro Barbaru to znělo tak neosobně, jako kdyby popisoval funkci nějaké strojní součástky a ne náhlé zhroucení člověka. „Po prvním záchvatu nastalo jen zdánlivé zotavení,“ pokračoval kardiolog. „Zdaleka nebylo všechno v pořádku. Ochranný regenerační mechanismus jeho těla zůstal poškozený, a proto druhý záchvat včera večer, který postihl levou stranu mozku, způsobil tak těžké následky.“

Barbara byla včera večer u Bretta, když dostala telefonickou zprávu, že se její otec zhroutil a je v nemocnici. Brett ji sem zavezl, ale čekal na ni venku.

„Když mě budeš potřebovat, zavolej,“ řekl a stiskl jí ruku. „Tvůj fotřík mě nemá rád a jenom kvůli nějakému záchvatu o mně jistě své mínění nezměnil. Kdyby nás viděl pohromadě, mohlo by ho to rozčilit ještě víc.“

Cestou do nemocnice bojovala Barbara s pocitem, že se vůči svému otci provinila. Přemýšlela, jaký podíl může mít na jeho stavu to, že odešla z domova. Brett je dobrý člověk, přesvědčuje se o tom každý den a miluje ho za to čím dál víc. Tím tragičtější je, že dva lidé, na kterých jí záleží nejvíc na světě, k sobě nedokázali najít cestu. Hlavní vinu na tom má jistě otec, ale Barbara teď trpce litovala, že mu nezavolala, i když to od jejich rozchodu chtěla několikrát udělat. Včera večer ji na chvilku pustili k otcově posteli.

„Nemůže s vámi mluvit,“ řekl jí jeden z mladých lékařů, „ale ví, že jste tady.“

Zamumlala několik vět, které by jistě rád slyšel: lituje, že je mu špatně, zůstane blízko něho a bude ho chodit pořád navštěvovat. Dívala se mu přitom přímo do očí. Nezahlédla v nich ani jiskřičku toho, že ji poznává, ale současně měla pocit, že jí ty oči strašně chtějí něco říct. Nebo se jí to jenom zdálo? Teď o tom znova přemýšlela.

„Jakou má tatínek naději?“ zeptala se kardiologa.

Zpytavě se na ni podíval: „Myslíte na uzdravení?“

„Ano. A prosím vás, kdybyste mi to řekl naprosto otevřeně. Chci to vědět.“

„Někteří lidé nechtějí…“

„Já ano.“

„Na úplné uzdravení není žádná naděje,“ řekl kardiolog tiše. „Domnívám se, že zůstane ochrnutý na pravou polovinu těla až do smrti. Ani schopnost mluvit se mu nevrátí.“

Po chvíli ticha řekla Barbara: „Promiňte, ale ráda bych si sedla.“

„Samozřejmě.“ Odvedl ji k židli. „Je to pro vás otřes. Jestli chcete, dám vám něco na uklidnění.“ Zavrtěla hlavou. „Jednou byste se to stejně musela dovědět,“ řekl lékař. „A sama jste se zeptala.“

Oba se dívali okénkem na Matta Zaleského. Ležel naprosto nehybně a stroj za něho dýchal.

„Váš otec pracoval v automobilce, viďte?“ ozval se kardiolog. „V montážním závodě, tuším.“ Poprvé promluvil přívětivěji, osobněji lidštěji.

„Ano.“

„Odtamtud tu máme mnoho pacientů. Příliš mnoho.“ Mávl neurčitě rukou směrem k Detroitu za zdmi nemocnice. „Vždycky mi připadá že tam venku je bojiště. V každém boji jsou oběti. Obávám se, že váš otec je jedna z nich.“

HANK KREISEL a jeho mlátička se pomoci od automobilky nedočkali. Adam Trenton se o negativním rozhodnutí výkonného výboru ředitelské rady dověděl z memoranda, které mu předal náměstek ředitele pro vývoj Elroy Braithwaite.

Braithwaite mu dokument přinesl osobně a hodil mu ho na psací stůl. „Je mi to líto,“ řekl Stříbrná liška. „Vím, že ti na tom záleželo. Získals na svou stranu i mě a můžu ti říct, že jsme byli v dobré společnosti. Předseda správní rady byl taky pro.“

Adama to nepřekvapilo. Předseda správní rady byl známý svými všestrannými zájmy a liberálními názory. Jen velice zřídkakdy však rozhodoval autokraticky a nerozhodl tak zřejmě ani tentokrát. Později se Adam dověděl, že o odmítnutí se zasloužil první náměstek generálního ředitele Hub Hewitson, který spolu s generálním ředitelem a předsedou správní rady tvořil trojčlenný výkonný výbor a ostatní dva přetáhl na svou stranu. Hub Hewitson prý argumentoval takto: Hlavním úkolem automobilové společnosti je vyrábět osobní a nákladní auta. Jestli oddělení pro výrobu zemědělských strojů nepokládá mlátičku za výrobek, který by přinesl velký finanční zisk, neměla by se podstrkovat nějakému jinému oddělení jenom proto, že by to bylo společensky užitečné. Máme už tak dost problémů s akcemi, které přímo nesouvisí s naším výrobním programem – musíme brát ohled na tlak veřejného mínění a zákonodárných orgánů v otázkách bezpečnosti vozidel, čistoty ovzduší, zaměstnávání problémových dělníků a v podobných věcech. Hub Hewitson shrnul své argumenty do jedné věty: Nejsme dobročinná organizace, ale soukromý podnik, jehož cílem je přinášet zisk akcionářům.

Generální ředitel se po krátké diskusi připojil k Hewitsonově názoru, takže předseda správní rady se ocitl v menšině a podřídil se.

„Tvému příteli máme podat zprávu my,“ řekl Stříbrná liška Adamovi. „Tak to radši udělej.“

Hank Kreisel přijal Adamovu telefonickou informaci s filozofickým klidem. „Bylo mi jasné, že nemám velkou šanci. Ale stejně děkuju.“

„Co teď budete dělat?“ zeptal se ho Adam.

„Koláče nepečou jen v jedné pekárně,“ prohlásil výrobce automobilových součástek optimisticky.

Adam to však tak optimisticky neviděl. Aspoň tady, v Detroitu, Kreisel pro svou mlátičku sotva jinou pekárnu sežene.

Při večeři pověděl tu novinku Erice.

„Moc mě to mrzí,“ řekla, „protože to byl Hankův sen – dobrý sen – a já mám Hanka ráda. Ale aspoň ses o to pokusil.“

Zdálo se, že Erika má dobrou náladu. Adam však poznal, že se do ní jen nutí. Od jejího zatčení pro krádež v obchodě uplynuly už skoro dva týdny, ale jejich vzájemný vztah byl dosud nejasný, budoucnost mlhavá.

Druhý den po nepříjemném zážitku na policii Erika prohlásila: „Jestli mi chceš položit další otázky, pokusím se na ně odpovědět, ale doufám, že nechceš. V každém případě bych ti ráda řekla, že nejvíc mě mrzí, že jsem do toho zatáhla tebe. A jestli máš strach, že bych to ještě někdy mohla provést, neboj se. Přísahám, že to už nikdy v životě neudělám.“

Pochopil, že to myslí vážně a že by se tím mohla celá záležitost uzavřít. Zdálo se mu však, že je vhodná chvíle, aby řekl Erice, co mu nabízí Perce Stuyvesant a že on, Adam, o jeho nabídce vážně uvažuje.

„Kdybych přijal, znamenalo by to samozřejmě přestěhovat se do San Franciska.“

Erice to vyrazilo dech. „Ty bys vážně chtěl odejít z autoprůmyslu?“

Adam se zasmál, náhle mu bylo jaksi podivně lehko: „Kdybych neodešel, musel bych se asi rozpůlit.“

„To bys udělal pro mě?“

„Udělal bych to pro nás pro oba,“ řekl tiše.

Erika z toho byla jako omámená a nevěřícně kroutila hlavou. Už o tom dál nemluvili, ale Adam příštího dne zatelefonoval Percemu Stuyvesantovi, že má stále o jeho nabídku zájem, ale že nemůže přiletět na západ před oficiálním uvedením orionu na trh. To bude v září, za necelý měsíc. Sir Perceval souhlasil s tím, že počká.

Další novinkou bylo, že Erika se na Adamův návrh přestěhovala z pokoje pro hosty zpátky do ložnice. Několikrát se i pomilovali, ale vůbec to nebylo takové jako kdysi, to bylo jasné oběma. Něco tomu chybělo. Ani Adam, ani Erika nevěděli přesně co. S jistotou věděli jenom to, že jejich manželství přešlapuje na místě. Adam doufal, že si o tom o všem pohovoří v těch dvou dnech, které spolu stráví mimo Detroit. Na automobilových závodech v alabamském městě Talladega.

PALCOVÝ TITULEK na první stránce deníku Anniston Star („Největší místní noviny státu Alabama“) hlásal: TŘÍSTOVKA STARTUJE VE 12.30 V článku uvedeném tímto nadpisem se psalo: Dnešní závod Canebreak 300 stejně jako zítřejší Talladega 500 slibuje nejurputnější boj v dějinách automobilových závodů. V tréninku na dnešní namáhavý třísetmílový závod a na ještě namáhavějších nedělních pět set mil dosahovali piloti na superrychlých vozech rychlosti kolem tří set kilometrů v hodině.

Závodníci, majitelé aut, mechanici a pozorovatelé z automobilových společností jsou nyní zvědavi, jak se budou chovat stáda koní pod kapotami na okruhu Alabamshé mezinárodní rychlostní dráhy. Okruh je dlouhý 4200 metrů a o umístění bude bojovat padesát závodních vozů… Doleji na první stránce deníku byla zalomena menší zpráva: Vážný nedostatek krve neovlivní bezpečnost závodů. Ve městě nastal poplach (říkalo se v této zprávě), protože vyšlo najevo, že místní nemocnice má nedostatek krevních konzerv. Situace je kritická, protože „existuje možnost vážných zranění závodníků a nemocnice musí být připravena v průběhu sobotních a nedělních závodů poskytovat transfúze“. Všechny plánované chirurgické zásahy v Městské nemocnici byly proto přesunuty na začátek příštího týdne, aby se vytvořila zásoba krevního plazmatu. Návštěvníci i místní obyvatelé se rovněž vyzývají, aby darovali svou krev na zvláštní klinice, která bude otevřena v sobotu v osm hodin ráno. Takto se zabezpečí dostatečná zásoba krve pro případné nehody při závodech.

Erika Trentonová si přečetla oba články při snídani v posteli annistonského motelu Downtowner Motor Inn. Přeběhl ji mráz po zádech, když si uvědomila, co se za druhou zprávou skrývá, a rychle obrátila stránku.

Mezi dalšími články o závodech našla i tento: Nový orion vystaven Vystavené auto je mimosériové. Výrobci orionu, stálo tam, odmítají odpovědět na otázky, do jaké míry se model, vystavený v městě Talladega, podobá skutečnému orionu, který se co nevidět objeví na trhu. Automobil se těší velkému zájmu. Návštěvníci závodů zaplavují vnitřní prostor Alabamské rychlostní dráhy, kde je model umístěn. Adam to už jistě četl, pomyslela si Erika.

Přiletěli sem včera společně zvláštním letadlem automobilové společnosti z Detroitu. Dnes ráno odešel Adam z motelu časně – skoro před dvěma hodinami. První náměstek generálního ředitele Hub Hewitson, nejvýznamnější zástupce automobilky na dvoudenních závodech, má k dispozici vrtulník a Adam s ním a s několika dalšími odletěl prohlédnout si depa závodních vozů. Tentýž vrtulník se krátce před zahájením závodů vrátí pro Eriku a pro manželky dalších vedoucích pracovníků.

Anniston, pěkné zelenobílé venkovské městečko, leží asi deset kilometrů od závodiště. Adamova společnost nemá, stejně jako ostatní automobilky, oficiálně přímý zájem na závodech. Jednotlivé tovární týmy, které kdysi polykaly spoustu finančních prostředků, byly rozpuštěny. Jenže žádné úřední nařízení nedokáže vykořenit nadšený zájem, který má o závody většina vedoucích pracovníků automobilek. Hub Hewitson, Adam a mnoho jejich kolegů z vlastní společnosti i od konkurence si zřídkakdy dají ujít některý z velkých závodů.

Ostatně peníze automobilek proudí do automobilového sportu i nadále, zadními vrátky, na úrovni oblastních správ a níže. Začala s tím společnost General Motors, teď se to dělá všeobecně a proti starému systému to má jednu obrovskou výhodu: výrobce, jehož značka zvítězí, může veřejně vyjádřit svou radost z triumfu, sklízet pochvaly a získat prestiž – zatímco ten, jehož značka skončí v poli poražených, může jen pokrčit rameny a tvářit se, že se ho to netýká.

Erika vstala, vykoupala se a začala se pomalu oblékat. Myslela přitom na Pierra Flodenhala, jehož fotografii uveřejnily ranní noviny na nápadném místě. Pierre v kombinéze a ochranné přilbě na ní přijímá polibky od dvou dívek najednou a září. Nepochybně kvůli těm dívkám, ale asi také proto, že většina odborníků ho považuje za jednoho z favoritů dnešních i zítřejších závodů.

Adama a ostatní jeho kolegy to také těší, protože Pierre bude v obou závodech pilotovat vozy z jejich automobilky. Erika se včera večer s Pierrem krátce setkala a uvědomila si při tom, že se ve svém vztahu k němu dost dobře nevyzná. Bylo to na koktajlu – na jedné z těch společenských událostí, které tvoří předehru každého velkého závodu, a byla přitom spousta lidí. Adam a Erika dostali pozvání na šest takových večírků a podařilo se jim stihnout tři. Na jednom z nich se setkali s Pierrem. Mladý závodník byl středem pozornosti, byl obklopen houfem krásných děvčat poněkud lehčích mravů – odborně se jim říká „kočky z depa“. Automobilové závody a hlavně závodníci mají pro tento typ dívek, jak se zdá, neodolatelnou přitažlivost.

Když Pierre spatřil Eriku, vymanil se z jejich obležení a prorazil si k ní cestu přes celou místnost. Stála tam sama. Adam s kýmsi diskutoval opodál.

„Ahoj Eriko,“ pozdravil ji nenuceně a chlapecky se usmál. „Byl jsem zvědavý, jestli přijedeš.“

„Jak vidíš, přijela jsem.“ Erika se to pokusila říct stejně nenuceně, ale z nevysvětlitelných důvodů ji přepadla nervozita. Usmála se, aby to zamaskovala, a řekla: „Doufám, že vyhraješ. Budu ti držet palec.“

Sama však cítila, že její hlas zní nepřirozeně. Zřejmě proto, uvědomila si, že ji Pierre stále ještě vzrušuje. Dali se do rozhovoru o bezvýznamných věcech a Erika si všimla, že lidé v místnosti, mezi nimi dva Adamovi kolegové, po nich střílejí nenápadnými pohledy. Jistě vzpomínají na klepy, které zaslechli, a na noticku o Pierrovi a Erice, která vyšla v Detroit News. Adam se u nich na chvíli zastavil a popřál Pierrovi mnoho úspěchů. Krátce poté, co zase odešel, rozloučil se i Pierre. Musí prý do postele, aby byl zítra na závody v pořádku. „Víš přece, jak to chodí, Eriko,‘“ řekl a znova se usmál. Pak dokonce na ni významně zamrkal, aby jí náhodou neušlo, že právě zažertoval.

I tahle nemotorná zmínka o posteli však na Eriku účinkovala. Kdepak, přes ten krátký románek s Pierrem se ještě nedokázala ani zdaleka přenést. Teď už se blíží poledne příštího dne a první ze dvou velkých závodů – Canebreak 300 – bude odstartován za půl hodiny. Erika vyšla z motelového pokoje.

Ve vrtulníku podotkla Kathryn Hewitsonová: „Tenhle způsob dopravy je vážně trošku exkluzivní. Ale určitě pohodlnější než plazit se tam v té tlačenici autem.“

Byl to malý vrtulník pro dva cestující a při svém prvním letu z Annistonu nesl na závodiště manželku prvního náměstka a Eriku. Kathryn Hewitsonová byla pěkná žena kolem padesátky, která na sebe obvykle nijak zvlášť nedbala. Měla pověst oddané manželky a matky, ale říkalo se také, že za jistých okolností dovede svého výbušného manžela zkrotit tak, že by si to nikdo jiný nesměl dovolit. Měla s sebou pletení a využila k práci i těch několika minut ve vzduchu.

Erika se souhlasně usmála. V tom hluku, který vydával motor vrtulníku, se nedalo konverzovat. Pod nimi ubíhaly brčálově zelené louky a okrově červená alabamská pole. Slunce stálo vysoko na obloze, nikde ani mráčku, čerstvý vánek vířil suchý teplý vzduch. Za pár dní začne září, ale podzim se ještě ničím nepřihlásil. Erika si oblékla lehké letní šaty a většina ostatních žen udělala totéž.

Přistáli ve vnitřním prostoru rychlostní dráhy, kde se už tísnily houfy zaparkovaných aut a davy fanoušků. Někteří z nich tu na dnešek v noci přespali ve stanech. Dvěma tunely pod závodní tratí sem proudila další a další auta. U přistávací plochy už čekal na Kathryn Hewitsonovou a na Eriku vůz s řidičem. Policie zastavila na chvíli provoz v jednom z tunelů, jejich auto projelo v protisměru a hnalo se k hlavní tribuně. Také na tribunách pod žhavým sluncem už bylo nabito.

Jen co obě ženy vkročily do jedné ze soukromých lóží, spustila kapela blízko startovní čáry státní hymnu. Z ampliónů se ozval soprán zpěvačky. Většina diváků, závodníků a pořadatelů vstala a kakofonie zvuků závodiště utichla. Z ampliónů zazněl hlas nějakého duchovního s výrazným jižanským přízvukem: „Pane Bože, ochraňuj ty, kteří se vydávají v nebezpečenství… Přijmi náš dík za dnešní krásné počasí a za výdělek, který jsi dnes poskytl mnohým v této oblasti…“

„Svatá pravda,“ podotkl Hub Hewitson, který seděl v první řadě lóžových sedadel. „Nadešel čas velkého vyzvánění automatických pokladen. Doufám, že zvoní i naše. Je tu aspoň sto tisíc lidí.“

Falanga zaměstnanců společností a jejich manželek, která obklopovala prvního náměstka jako kuřátka kvočnu, se povinně zasmála. Hewitson, malý člověk s krátce přistřiženými černými vlasy, z něhož jako by vyzařovala energie, se naklonil a obhlédl mračna lidí kolem závodiště.

„Automobilové závody se staly druhým nejpopulárnějším sportem,“ prohlásil. „A brzo se dostanou na první místo. Všechny tyhle naše bližní zajímají koňské síly pod kapotou. Zaplať pámbu! Na ty svatouškovské mizery, co tvrdí opak, se můžeme vykašlat.“

Erika seděla vedle Adama ve třetí řadě. Kathryn Hewitsonová si sedla až do zadní části lóže. Jednotlivé řady sedadel se tam stupňovitě zvedaly a všechna místa byla chráněná před přímým sluncem.

Po cestě sem řekla Kathryn Erice: „Hub mě sem vytáhl, ale já vlastně o závody vůbec nestojím. Nahánějí mi hrůzu a někdy jsem z nich smutná. Vůbec nechápu, co to má za smysl.“

Erika si všimla, že paní Hewitsonová se dala do pletení. Lóže byla na jižní tribuně a byl z ní krásný výhled na celou trať. Přímo před ní byl start a cíl, doleva a doprava se táhla závodní dráha lemovaná svodidly. Na bližší straně vnitřního prostoru závodiště byla umístěna depa, v nichž se hemžili mechanici v montérkách.

Mezi ostatními hosty v soukromé lóži automobilové společnosti seděl i Smokey Stephensen. Adam a Erika s ním krátce promluvili. Obyčejný majitel autosalónu by se do této vybrané společnosti samozřejmě nikdy nedostal, ale Smokeymu se jako bývalému slavnému závodníkovi tohoto privilegia dostalo. Mnozí starší fanouškové vyslovují jeho jméno dodnes s velkou úctou. Hned vedle lóže bylo tiskové středisko, vybavené dlouhými stoly a spoustou psacích strojů. Novináři byli jediní mezi diváky, kdo při státní hymně nevstali. Většina jich se sebevědomým výrazem ve tvářích bušila do psacích strojů. Erika, která na ně viděla bočním sklem, se divila, o čem mohou psát, když závody ještě ani nezačaly.

Ale začátek se rychle blížil. Skončila modlitba, ze závodní trati odpochodovalo duchovenstvo, ceremoniáři, majoretky a ostatní, kteří tam teď už neměli co dělat. Trať byla volná a na startu čekalo v dlouhé dvojité řadě padesát závodních vozů. Všeobecné napětí prudce stouplo. Erika se podívala do programu. Pierre je ve čtvrté řadě startovního pole. Jeho vůz má číslo 29. Nervovým uzlem celého závodiště byla kontrolní věž, vysunutá vysoko nad tratí. Odtud se pomocí rádia, vlastního televizního okruhu a telefonicky předávaly pokyny startérům, ovládala signální světla na trati a řídila startovní a servisní vozidla a automobily první pomoci.

U ovládacího pultu zasedl ředitel závodu, klidný a uvolněný mladý muž v šedém obleku. Vedle ve zvukové kabině seděl v košili s krátkými rukávy hlasatel, který bude pro diváky komentovat celý průběh závodu. V pozadí bylo stanoviště dvou uniformovaných členů alabamské policie, kteří odtud řídili automobilovou dopravu kolem závodiště.

Ředitel závodu byl ve spojení s armádou svých podřízených: „Všechna signální světla jsou v pořádku?… Dobře… Trať je volná?… Výborně… Věž startovacímu vozu: připraveni?… Prima – jedem!“

Čestný host závodů, admirál válečného námořnictva, který stál na stupni u startovací čáry, vydal tradiční rozkaz závodníkům: „Pánové, nastartujte své vozy!“

Vzápětí se ozval vzrušující zvuk, známý ze všech automobilových závodů: rozeřvaly se motory bez tlumičů jako padesát wagnerovských crescend, jejich řev naplnil závodiště, přelil se přes jeho okraje a valil se dál na kilometry daleko. Startovací vůz s rozvinutými vlajkami vjel na závodní dráhu a začal rychle nabírat rychlost. Za ním se pohnuly závodní automobily, stále ještě seřazené po dvojicích a v pravidelných odstupech.

K závodu bylo přihlášeno padesát vozů. Devětačtyřicet jich odstartovalo. Motor naleštěného křiklavě červeného sedanu s daleko viditelným zlatým identifikačním číslem 06 nenaskočil. Mechanici z depa se k němu rozběhli a dali se horečně do práce. Marně. Nakonec tedy odtlačili vůz do depa a otrávený řidič tam za ním hodil svou přilbou.

„Chudák.“ řekl kdosi na věži. „To bylo nejhezčí auto ve startovním poli.“

„Věnoval příliš mnoho času na leštění,“ prohlásil suše ředitel závodu. Na začátku druhého neklasifikovaného okruhu dal ředitel povel startovacímu vozu: „Zvýšit tempo!“ Stalo se.

Rychlost stoupla a motory se rozeřvaly ještě hlasitěji. Po třetím okruhu skončil startovací vůz svou úlohu a dostal znamení, aby vyjel ze závodní dráhy. Zabočil do depa. Na startovní čáře před hlavní tribunou se mihl vzduchem zelený praporek startéra. Třísetmílový závod – 113 nanejvýš namáhavých okruhů – konečně opravdu začal.

V tak silné konkurenci nasadili závodníci hned po startu vysoké tempo. Po pěti okruzích vyrazilo z tlačenice vozů Doolittle se startovním číslem 12 a dostal se do vedení. V těsném závěsu za ním jel vůz číslo 38, řízený závodníkem z Mississippi, jemuž fanouškové říkali Hrdlořez. Oba patřili k favoritům. Na třetí místo se neočekávaně dostal nováček na závodních drahách Johnny Gerenz s číslem 44. Pierre Flodenhale se svým vozem číslo 29 se odpoutal od hlavního pole závodníků brzo po Gerenzovi a zařadil se na čtvrté místo.

V dalších šestadvaceti okruzích se dva první vozy neustále střídaly ve vedení. Potom Doolittle s číslem 12 musel dvakrát krátce po sobě zastavit v depu, protože měl potíže se zapalováním. Ztratil tím jeden celý okruh, z jeho vozu se začalo kouřit a musel ze závodu odstoupit. Doolittlovým odpadnutím se dostal nováček Johnny Gerenz s vozem číslo 44 na druhé místo. Pierre teď jezdil jako třetí. V třicátém kole došlo k menší havárii, na trati se objevily trosky a kaluže rozlitého oleje. Byly vztyčeny varovné praporky, pracovní čety dávaly trať do pořádku a tempo se zmírnilo. Johnny Gerenz a Pierre byli mezi závodníky, kteří toho využili a zajeli do depa. Mechanici jim oběma vyměnili pneumatiky a doplnili nádrže benzínu. Za několik málo sekund zase vyrazili na trať. Krátce nato varovné praporky zmizely a rychlost stoupla. Pierre se držel v závěsu, využíval podtlaku, který vytvářely vozy před ním, a šetřil tak pohonné hmoty i motor svého automobilu. Bylo to nebezpečné, ale při dlouhých závodech to patří k taktickým prvkům, které umožňují zvítězit.

Odborníci mezi diváky cítili, jak se Pierre drží zpátky, jak si střádá rychlost i energii pro další průběh závodu. „Aspoň doufáme, že to dělá kvůli tomu,“ řekl Adam Erice. Pierre byl jediný závodník ve vedoucí skupině, který jel v autě jejich výroby, a proto mu Adam, Hub Hewitson a ostatní drželi palce. Stále ještě může být první.

Eriku jako vždy na automobilových závodech fascinovala rychlost, s jakou se pracovalo v depu. Skutečnost, že družstvo pěti mechaniků dokáže vyměnit všechny čtyři pneumatiky, doplnit benzín, promluvit se závodníkem a uvést vůz znova do pohybu za necelou minutu.

„To je věc praxe,“ řekl jí Adam. „Zkoušejí to spoustu hodin po celý rok. Nesmějí udělat jediný zbytečný pohyb, nesmějí překážet jeden druhému.“

„Pár takových by se nám moc hodilo na montážní lince,“ poznamenal jejich soused v lóži, výrobní náměstek generálního ředitele.

Na práci depa záleží, jestli závodník vyhraje nebo prohraje, to už Erika věděla. Když vedoucí závodníci zdolávali čtyřicátý sedmý okruh, jedno šedomodré auto nezvládlo ostrou zatáčku na severním okraji trati. Najelo na ochrannou zeď, převrátilo se a skončilo na levém boku ve vnitřním prostoru závodiště. Řidiči se nic nestalo. Během havárie však o jeho nekontrolovaně se kutálející vůz zachytilo jiné auto, dostalo smyk a narazilo přímo do ochranné zdi. Objevila se sprška jisker a pak tmavorudé plameny hořícího benzínu. Řidiči se podařilo vylézt z hořícího auta a za pomoci ošetřovatelů opustil závodní trať. Oheň požárníci rychle uhasili. O několik minut později hlasatel oznámil divákům, že druhý řidič utrpěl pouze pohmožděniny na nose. Nehoda si tedy vyžádala jen dva zdemolované vozy. Nad závodištěm zavlála žlutá vlajka.

Než havarijní služba a pracovní čety vyčistí trať, směli závodníci jen udržovat své pozice. Erika se začínala nudit. Využila přestávky a přestěhovala se do zadní části lóže. Kathryn Hewitsonová se tam stále věnovala svému pletení, ale když zvedla hlavu, Erika s překvapením zjistila, že má oči plné slz.

„Já tyhle věci prostě nesnáším,“ řekla Kathryn. „Ten člověk, co se zrovna zranil, kdysi jezdil za naši společnost, když jsme měli tovární tým. Dobře ho znám a jeho ženu taky.“

„Je v pořádku,“ ujistila ji Erika. „Má jenom povrchové zranění.“

„Já vím.“ Manželka prvního náměstka odložila svou ruční práci. „Mám chuť se něčeho napít. Dáte si se mnou?“

Přešly do kouta lóže, kde byl malý bar. Brzo nato, když se Erika vrátila k Adamovi, byl závod už zase v plném proudu. Žlutá vlajka zmizela a vystřídala ji zelená. Pierre Flodenhale s číslem 29 náhle prudce šlápl na plyn, přehnal se kolem nováčka Johnnyho Gerenze a zařadil se na druhé místo. Teď byl Pierre těsně za Hrdlořezem, který se řítil vpřed třistakilometrovou rychlostí ve voze číslo 38. Ve třech okruzích poslední čtvrtiny závodu bojovali tito dva strhujícím způsobem o vedení. Pierre se pokoušel dostat dopředu, skoro se mu to podařilo, ale Hrdlořez odrážel všechny jeho útoky odvážnou a vynikající jízdou. Na konci osmdesátého devátého kola, když do konce závodu zbývalo už jen čtyřiadvacet okruhů, se však Pierrovi další útok podařil. V řadách diváků a v soukromé lóži Adamovy automobilky se ozval jásot.

„Do čela závodu se dostalo číslo 29, Pierre Flodenhale,“ zařvaly reproduktory. A pak, právě ve chvíli, kdy se vedoucí vozy řítily k jižní zatáčce přímo před hlavní tribunou, se to stalo. O tom, co se vlastně stalo, potom kolovaly různé verze. Někdo tvrdil, že se do Pierra opřel prudký závan větru, jiní říkali, že měl nějaké problémy se řízením a že zatáčku přetočil. Vyskytla se i třetí teorie, že se z jiného auta uvolnil kousek kovu, narazil do Pierrova vozu a vychýlil jej z dráhy. Ať to však bylo z jakéhokoli důvodu, vůz číslo 29 se dostal v zatáčce do smyku, Pierre nad ním ztratil vládu a narazil čelem do betonové ochranné zdi. Auto okamžitě vybuchlo jako bomba a rozpadlo se na dva kusy. Obě části byly ještě v prudkém pohybu, když se mezi ně vklínil vůz číslo 44 s Johnnym Gerenzem za volantem, převrátil se a o několik vteřin později se zastavil na střeše ve vnitřním prostoru závodiště. Všechna čtyři kola se mu bláznivě točila dál. Do trosek vozu číslo 29 narazilo další auto. A další. V zatáčce havarovalo celkem šest vozů. Pět z nich bylo okamžitě vyřazeno ze závodu, šesté přejelo ještě několik okruhů, pak mu ulétlo kolo a bylo odtaženo do depa. Kromě Pierra z toho všichni vyvázli se zdravou kůží.

Osazenstvo soukromé lóže automobilky sledovalo stejně jako ostatní diváci, přimrazené hrůzou, ošetřovatele, kteří se hnali ke dvěma odděleným zničeným částem vozu číslo 29. Obstoupili je a začali z nich cosi vynášet na nosítka, umístěná uprostřed mezi nimi. Jeden z ředitelů společnosti tam zamířil svým dalekohledem, zbledl, odtrhl jej od očí a řekl přiškrceným hlasem: „Kristeježíši!“ Prosebně se obrátil ke své ženě: „Nedívej se tam! Obrať se!“

Erika se neobrátila. Dívala se, pořád jí ještě plně nedošlo, co se stalo. Pochopila jen, že Pierre je mrtvý. Lékaři později prohlásili, že zemřel v tomtéž okamžiku, kdy jeho vůz narazil do ochranné zdi. Od toho zlomku sekundy připadalo Erice všechno kolem naprosto neskutečné, dívala se na to jako na scénu jakéhosi filmu, jako na děj, který se odvíjí na plátně kina a nijak se jí přímo netýká. Tupě a nezaujatě sledovala posledních dvacet okruhů závodu a potom vyhlášení vítězů. Mlhou jejího šoku k ní proniklo, jak si lidé oddychli. Po té smrtelné nehodě se dal smutek a sklíčenost kolem závodiště skoro hmatat.

Teď byl smutek pryč. Pocit triumfu – ať byl jakýkoli – zakryl jizvu po zmaru a smrti. V soukromé lóži automobilky vládla nadále stísněnost. Určitě to bylo vinou citového nárazu, kterým byla pro všechny Pierrova tragická smrt, ale také proto, že vítězství v závodě Canebreak 300 si odnesl konkurenční výrobek. Diskuse – tišší než obvykle – se točila kolem možnosti úspěchu při zítřejším závodě Talladega 500. Většina lidí se však rychle rozešla do svých motelů.

Teprve v soukromí motelového pokoje, když byla s Adamem o samotě, se Erika zhroutila. Přijeli sem rovnou ze závodiště podnikovým vozem. Cestou mlčeli. Teď se Erika vrhla na postel a zasténala. Cítila cosi, co se nedalo smýt slzami, co vlastně sama pořádně nechápala. Věděla jen, že to nějak souvisí s Pierrovým mládím, s jeho chutí do života, s dobrosrdečným šarmem, který vyvažoval jeho nedostatky, s jeho láskou k ženám, s tím, že už ho nikdy žádná žena nepozná a nepotěší. Adam si k ní přisedl.

„Uděláme, co budeš chtít.“ řekl tiše. „Vrátíme se do Detroitu třeba hned. Nebo tu můžeme přespat a odjet zítra ráno.“

Nakonec se dohodli, že zůstanou. Večeři si dali přinést do pokoje. Hned potom si Erika lehla do postele a vyčerpáním okamžitě usnula. Druhý den, v neděli ráno, Adam opět navrhl, aby odjeli, jestli si to přeje. Erika však zavrtěla hlavou. Znamenalo by to rychle sbalit věci – a nač podstupovat takovou námahu, když je v Detroitu stejně nic nečeká. Podle zprávy deníku Anniston Star se bude konat Pierrův pohřeb ve středu v Dearbornu. Dnes budou dopraveny jeho pozůstatky do Detroitu letadlem. Když už se Erika rozhodla zůstat, navrhla Adamovi: „Ty se jdi podívat na tu pětistovku. Chceš ji přece vidět, ne? Já mohu zůstat tady.“

„Viděl bych rád ten závod, když už tu jsme,“ přiznal se Adam. „Ale copak tě mohu nechat samotnou?“ Odpověděla, že může, a byla mu vděčná, že se jí ani včera, ani dnes na nic nevyptával. Zřejmě cítí, že vidět umřít násilnou smrtí někoho, koho znala, je pro ni traumatizující zkušenost, a pokud tuší, že jsou tu ještě další, hlubší důvody, proč jí to tak otřáslo, je tak moudrý, že o tom nemluví.

Když však byl Adam už na odchodu na závodiště, Erika se rozhodla, že nechce být sama a že radši půjde s ním. Tentokrát jeli vozem a cesta jim trvala mnohem déle než včerejší let vrtulníkem. Erika měla čas zavřít oči, uvolnit se a aspoň částečně se dostat do onoho pocitu osobní nezaujatosti, který jí pomohl přežít včerejšek. V každém případě byla ráda, že se dostala ze čtyř stěn motelového pokoje.

Počasí bylo báječné, jako ostatně celý víkend, a alabamská krajina za okénkem vozu krásná. V soukromé lóži automobilky na závodišti se zřejmě všechno vrátilo k normálu. Veselý rozhovor se točil kolem dvou největších favoritů dnešního závodu, kteří pojedou na vozech jejich značky. Erika prohodila několik slov s jedním z nich. Jmenoval se Wayrte Onpatti. Jestli Onpatti, nebo druhý favorit, Buddy Undler, dnes vyhrají, zcela by to vynahradilo včerejší porážku, protože závod Talladega 500 je delší a důležitější.

Většina velkých závodů se koná v neděli a výrobci aut, pneumatik a automobilového vybavení mají takové úsloví: V neděli vyhraješ – v pondělí prodáš. Lóže byla stejně jako včera obsazená do posledního místečka, Hub Hewitson opět seděl v první řadě a měl výbornou náladu. Erika se ohlédla. Kathryn Hewitsonová zaujala své včerejší místo vzadu a jen tu a tam zdvihla oči od pletení. Erika se posadila ve třetí řadě do rohu a doufala, že se jí mezi tolika lidmi přece jen do jisté míry podaří být sama. Adam byl stále po jejím boku. Jen jednou na chvíli odešel z lóže pohovořit si venku se Smokeym Stephensenem.

Majitel autosalónu pozval Adama ven nenápadným pohybem hlavy krátce před startem závodu. Vyšli spolu zadním vchodem z lóže na pálící slunce. Závodní dráha odtud nebyla vidět, ale plnou silou sem doléhal rachot motorů, když se startovací vůz a padesát závodních automobilů dalo do pohybu. Adam si vzpomněl, že s Pierrem Flodenhalem se setkal poprvé právě ve Smokeyho autosalónu, když si tam Pierre přivydělával jako prodavač.

„Je mi moc líto Pierra,“ řekl.

Smokey si prohrábl plnovous pohybem, na nějž si Adam už zvykl. „Ten chlapec byl svým způsobem jako můj syn. Člověk si říká, že se to může stát kdykoli, že to patří ke hře. Kdysi jsem s tím počítal. A počítal s tím i Pierre. Jenže kvůli tomu to člověk nesnáší líp, když to doopravdy přijde.“ Smokey rychle zamžikal.

Adam pochopil, že majitel autosalónu před ním právě odkryl rys své povahy, který jen málokdy dává najevo. Snad aby to zamluvil, řekl Smokey hrubě: „To bylo včera. A dnes je dnes. Chtěl jsem se vás na něco zeptat – už jste mluvil s Terezou?“

„Ještě ne.“ Adam si uvědomil, že měsíční lhůta, kterou Smokeymu poskytl, než poradí své sestře prodat akcie jeho autosalónu, se chýlí ke konci. Do této chvíle však o tom Terezu neinformoval. „Nejsem si tak docela jistý, že jí poradím, aby ty akcie prodala.“

Smokey se na něho podíval zkoumavým pohledem. Má bystré oči a máloco mu ujde, říkal si Adam v duchu. Je to skutečně bystrý člověk. To byl ostatně důvod, proč Adam za poslední dva týdny zrevidoval své názory na jeho autosalón. V prodeji aut jsou na obzoru mnohé změny, některé z nich měly být provedeny už dávno. Adam však věřil, že Smokey všechny tyto změny ve zdraví přežije. Má jaksi vrozenou schopnost přežít. To znamená, že pokud jde o peníze, Tereza a její děti by těžko mohly investovat výhodněji.

„Myslím, že teď je zrovna pravý čas, kdy by se ten krám dal dobře prodat.“ řekl Smokey. „Takže vás nechci do ničeho nutit. Jenom čekám a doufám. Ale jedna věc je mi jasná. Jestli si to rozmyslíte a neuděláte to, co jste chtěl, bude to kvůli Tereze a ne kvůli mně.“

Adam se usmál. „To máte pravdu.“

Smokey pokývl hlavou. „Vaše paní je v pořádku?“

„Myslím, že ano,“ řekl Adam.

Zaslechli, že motory závodních vozů se dostaly do vyšších obrátek, a vrátili se do lóže. Automobilové závody mají stejně jako vína lepší a horší ročníky. Ukázalo se, že letošní Talladega 500 patří k těm nejlepším – od začátku až do konce to byl rychlý a nanejvýš vzrušující závod. V průběhu sto osmdesáti osmi okruhů se pořadí v jeho čele neustále měnilo. Wayne Onpatti a Buddy Undler, favoriti Adamovy automobilky, se drželi vpředu, ale museli stále bojovat s půltuctem dalších jezdců, mezi nimi s vítězem včerejšího závodu Hrdlořezem, který dlouho vedl. Na závratnou rychlost doplatilo asi tucet vozů, které vyřadily mechanické závady. Několik dalších havarovalo, ale k většímu neštěstí dnes nedošlo a ani jeden závodník nebyl zraněn.

Žluté vlajky se objevovaly nad závodištěm jen zřídka. Většinou vlály zeleně a jelo se na plný plyn. Krátce před koncem bojoval o vedoucí místo Hrdlořez a Wayne Onpatti. Onpattimu se podařilo získat malý náskok, ale náhle zabočil k depu a v lóži automobilky se ozvalo zděšené úpění. Onpatti zastavil kvůli výměně pneumatik, ztratil tím půl kola a Hrdlořez získal pohodlný náskok. Ukázalo se však, že to s tou výměnou pneumatik byl chytrý tah. Onpatti si mohl dovolit větší rychlost v zatáčkách a v polovině posledního okruhu Hrdlořeza dostihl. Řítili se bok po boku vedle sebe, cíl byl už na dohled a nic nebylo rozhodnuto.

Pak začal Onpatti získávat centimetr po centimetru a o půl délky auta zvítězil. Když závodníci absolvovali poslední kola, většina osazenstva podnikové lóže byla na nohou a povzbuzovala Onpattiho hysterickými výkřiky. Hub Hewitson a několik dalších poskakovalo v nekontrolovaném vzrušení sem a tam jako malé děti. Po vyhlášení výsledků bylo chvilku úplné ticho a pak vypukl divoký jásot. Nadšené výkřiky, ještě hlasitější než předtím, se mísily s provoláváním slávy a výbuchy hlasitého smíchu.

Rozzáření vedoucí pracovníci a hosté si navzájem poplácávali po ramenou a bouchali se do zad, tiskli si ruce a v uličce mezi sedadly tančili dva usedlí náměstci generálního ředitele džig.

„Máme to v kabele! Vyhráli jsme!“ ozývalo se lóží. Kdosi začal skandovat to známé heslo: „V neděli vyhraješ – v pondělí prodáš!“ Další se k němu připojili. Vítězný řev neutuchal, spíš přibýval na síle.

Erika se na to dívala zpočátku neosobně, ale pak se vzrůstajícím zděšením. Dovedla pochopit radost z vítězství, v posledních minutách závodu spadla lhostejnost i z ní, i ona vyskočila a s vytřeštěnýma očima sledovala finiš. Ale tohle… tato bláznivá likvidace každé jiné myšlenky… To je přece něco docela jiného. Vzpomněla si na včerejšek, na tu strašlivou cenu, kterou bylo nutno zaplatit, na Pierrovo mrtvé tělo, které právě v této chvíli letí na sever, vstříc svému hrobu. Jak brzo na něho všichni zapomněli… „V neděli vyhraješ, v pondělí prodáš!“

„To je všechno, na čem vám záleží,“ řekla Erika chladně, hlasitě a zřetelně. Trvalo chvíli, než se jásot utišil. Ale ti, co stáli nejblíže, ji slyšeli a přestali skandovat. „Říkám, že to je všechno, na čem vám záleží,“ opakovala Erika.

Teď to slyšeli všichni. V lóži nastalo zaražené ticho.

„Co je na tom tak špatného?“ zeptal se kdosi.

To Erika nečekala. Ozvala se z náhlého popudu, vůbec se nechtěla stát středem pozornosti. Teď se jím stala a její první myšlenka byla stáhnout se, ušetřit Adama dalších rozpaků a odejít. Zvedla se v ní však vlna vzteku. Nad Detroitem a jeho způsoby – jak se projevily i v této lóži. Vztek nad tím, co Detroit provedl Adamovi i jí. Ne, ona nedovolí, aby ji to hrozné město předělalo po svém, ona nikdy nebude úslužnou a shovívavou manželkou vedoucího pracovníka v automobilovém průmyslu. Kdosi se zeptal: „Co je na tom tak špatného?“

„Všechno.“ řekla Erika. „Vy totiž nežijete – my nežijeme pro nic jiného než pro auta, pro byznys a pro výhru. Jestli ne pořád, tak aspoň převážně. Zapomínáte na všechno ostatní. Třeba na to, že tu včera zahynul člověk. Někdo, koho jsme znali. Teď jste jako opilí vítězstvím: ‚V neděli vyhraješ!‘… On byl jenom sobota… Už jste na něho zapomněli…“ Hlas se jí zlomil.

Uvědomila si, že ji Adam pozoruje. Překvapilo ji, že to nebyl kritický pohled. V koutcích jeho úst byl dokonce slabý úsměv. Adam slyšel všechno od samého začátku. Teď jako by se mu náhle zbystřil sluch, začal intenzívně vnímat i zvuky zvenčí. Dozvuky závodů, rachot motorů posledních aut dokončujících okruh, výkřiky slávy Onpattimu, který se prodíral ke stupni vítězů. Všiml si také, že se Hub Hewitson mračí. Ostatní jsou v rozpacích, nevědí, kam s očima.

Adam si pomyslel, že by měl něco udělat. Objektivně vzato má Erika pravdu, ale rozhodně si nevybrala ten nejlepší okamžik, kdy ji má říct. A nelibost, kterou to vzbudilo u Huba Hewitsona se nedá brát na lehkou váhu. Náhle si však uvědomil, že mu na tom všem vůbec nezáleží. Kčertu s tím! Záleží na jediné věci: teď ví, že Eriku miluje víc než kdykoli předtím.

„Adame,“ obrátil se na něho první náměstek nikoli nevlídně, „měl byste svou paní odtud odvést.“ Adam přikývl. Kvůli Erice to bude lepší.

„A pročpak?“ Všichni se obrátili k poslední řadě lóžových sedadel, odkud se ozvala tato otázka. Kathryn Hewitsonová s pletením v ruce přešla doprostřed uličky a zůstala tam stát se stisknutými rty. „Pročpak?“ opakovala. „Protože Erika řekla to, co jsem chtěla říct já, ale neměla jsem k tomu odvahu? Protože zrovna ta nejmladší vyslovila to, co si myslí každá žena v téhle lóži?“ Rozhlédla se po mlčících lidech kolem sebe. „Vy muži!“

Erika si náhle uvědomila, že se na ni dívají i ostatní ženy, ne rozpačitě nebo nepřátelsky, ale že v jejich pohledech je souhlas.

„Hubbarde!“ řekla Kathryn Hewitsonová pevně. V automobilce zacházel s Hubem Hewitsonem každý jako s korunním princem a sám se tak někdy choval. Ale ve vztahu ke své ženě byl jenom manžel – nic víc a nic méně – který v jistých okamžicích přesně ví, co si může a nemůže dovolit. Teď přikývl, tvář se mu rozjasnila, přistoupil k Erice a vzal ji za obě ruce. „Drahoušku,“ zahlaholil na celou lóži, „člověk někdy ve spěchu, v rozrušení nebo bůhví kvůli čemu zapomíná na některé maličkosti, které jsou moc důležité. V takových okamžicích každý z nás potřebuje někoho, kdo nás na to upozorní. Děkuju vám, že jste to udělala.“

Všechno napětí kamsi zmizelo a lidé se vyhrnuli z lóže do plného slunce. „Pojďme blahopřát Onpattimu,“ navrhl kdosi.

Adam s Erikou odcházeli ruku v ruce, s vědomím, že se právě přihodilo cosi, co má pro ně pro oba veliký význam. Později si o tom promluví. Teď jsou slova zbytečná. Nejdůležitější je, že jsou spolu.

„Pane Trentone, paní Trentonová, počkejte, prosím!“ Muž z oddělení automobilky pro styk s veřejností byl celý udýchaný, jak utíkal, aby je dohonil, ještě než mu zmizí na parkovišti. „Právě jsme zavolali vrtulník,“ říkal přerývaně. „Přistane přímo na závodní trati. Pan Hewitson by byl rád, kdyby odvezl jako první vás dva. Když mi dáte klíčky, postarám se o váš vůz.“

Obrátili se a vraceli se k závodišti.

„A ještě něco,“ řekl muž, jehož dech se zatím trochu uklidnil. „Na letišti máme připravená dvě zvláštní letadla.“

„Já vím,“ řekl Adam. „Jedním z nich se vracíme do Detroitu.“

„Ano. Ale pan Hewitson tam má tryskový letoun, který do večera nepotřebuje. Máte ho do té doby k dispozici. Pan Hewitson navrhuje, abyste si zaletěli na dva dny do Nassau, odkud pochází paní Trentonová. Letadlo cestu tam a zpět do večera lehce stihne a ve středu se pro vás zase vrátí.“

„To je báječný nápad.“ řekl Adam. „Jenže já mám od zítřka od rána v Detroitu spoustu práce.“

„Pan Hewitson předpokládal, že mi to řeknete. Vzkazuje vám, abyste protentokrát zapomněl na práci a dal přednost manželce.“

Erika zářila. Adam se dal do smíchu. Když se první náměstek do něčeho dá, vezme to opravdu od podlahy.

„Řekněte mu, prosím,“ řekl Adam, „že děkujeme a s radostí přijímáme.“

Adam neřekl, že si hodlá zajistit, aby byl ve středu s Erikou v Detroitu včas na Pierrův pohřeb. Ještě před západem slunce byli na Bahamách a koupali se na Smaragdové pláži u Nassau. Večer seděli nad sklenkou na terase hotelu. Byla teplá noc, listy palem jim šustily nad hlavami v lehkém vánku. Byli skoro sami, protože zimní sezóna začne teprve za měsíc.

Při druhé sklence se Erika zhluboka nadechla: „Měla bych ti něco říct.“

„Jestli je to o Pierrovi,“ řekl Adam tiše, „myslím, že už to vím.“ Pověděl jí, že mu kdosi poslal anonymně a v nefrankované obálce výstřižek z Detroit News, tu noticku, která Eriku tak znepokojila. „Neptej se mě, proč lidi dělají takové věci,“ dodal Adam. „Prostě je dělají.“

„Ale tys mi o tom nic neřekl.“ Erika si pamatovala, že byla naprosto přesvědčená, že by Adam nemlčel, kdyby o tom věděl.

„Zdálo se mi, že už tak máme problémů dost. Proč k nim přidávat ještě další?“

„Skonalo to už předtím, než Pierre umřel.“ Eriku bodlo u srdce, když si vzpomněla na toho obchodního cestujícího, na Ollieho. O něm Adamovi nikdy neřekne. Snad bude někdy sama schopna zapomenout.

Adam se k ní naklonil přes stůl: „Ať to skončilo už předtím nebo ne, já tě chci.“

Podívala se na něho se slzami v očích: „Jsi strašně hodný. Asi jsem si tě nevážila tak, jak zasloužíš.“

„To platí o nás o obou.“ Později se milovali a objevili, že se staré kouzlo vrátilo. Byl to Adam, kdo k této etapě jejich života vyslovil ospale epilog: „Jen taktak jsme neztratili jeden druhého. Už to nikdy nesmíme připustit.“

Adam už spal a Erika stále ještě ležela vedle něho s otevřenýma očima a poslouchala moře za oknem. Pak také usnula. Ale svítání je oba vzbudilo a zase se milovali.

ZAČÁTKEM ZÁŘÍ se orion konečně představil zástupcům tisku, obchodníkům s automobily a celé široké veřejnosti. Celostátní tisková konference se konala v Chicagu. Po ní následovaly lukulské hody, zalévané spoustou alkoholu. Říkalo se, že naposled.

Automobilky prý přece jen nakonec došly k názoru, že novináři napíší totéž, když jim předložíte šampaňské a kaviár nebo párky a pivo. Proč tedy vyhazovat tolik peněz? Nic však nenasvědčovalo tomu, že by se v dohledné budoucnosti mělo něco měnit na způsobu, jakým se nové modely prezentují obchodníkům s automobily.

Orion jim byl předveden v New Orleansu a byla to společenská událost, která trvala šest dní. Bylo to okázalé, skutečně slavnostní představení. Pozvání na ně dostalo sedm tisíc majitelů autosalónů a prodavačů aut, jejich ženy a milenky. Slétli se do New Orleansu zvláštními letadly, mezi nimiž bylo i několik letadel typu Boeing 747. Hosté obsadili všechny velké hotely ve městě a navíc i koncertní síň Rivergate Auditorium, kde se každý večer konal exkluzivní program. Tak exkluzivní, že se o něm jeden z okouzlených diváků vyjádřil, že by mohl běžet na Broadwayi celý rok.

Omračujícím vrcholem programu byl okamžik, když se za zvuků stovky houslí od Mléčné dráhy oddělila obrovská zářivá hvězda, snesla se doprostřed jeviště, tam se rozlétla na kusy a odhalila nový nablýskaný orion. V té chvíli se koncertní síň jásotem a ovacemi div nerozlétla jako ta hvězda. Každý den byl plný zábavy, her a slavností, každou noc se nad přístavem konal ohňostroj, zakončený pravidelně ohnivým nápisem ORION.

Adam a Erika Trentonovi strávili v New Orleansu celých šest dní a spolu s nimi i Brett DeLosanto. Na chvilku si tam zaletěla i Barbara Zaleská. Všichni čtyři povečeřeli u Brennana ve Francouzské čtvrti. Adam trošku znal Matta Zaleského a zeptal se, jak se mu daří.

„Teď už dýchá sám a dokáže pohnout i levou rukou,“ řekla Barbara. „Jinak je úplně ochrnutý.“

Barbara se nezmínila o tom, že se každý den modlí, aby její otec co nejdříve zemřel. Bylo by to pro něho vysvobození, vyčetla to pokaždé z jeho pohledu. Věděla však, že to není tak jisté. Joseph Kennedy starší – jeden z nejznámějších lidí, kteří se stali obětí mozkové mrtvice – prožil ve stoprocentním ochrnutí osm let. Místo toho řekla Trentonovým, že se chystá převézt otce z nemocnice domů do Royal Oak a najmout mu na čtyřiadvacet hodin denně ošetřovatelku. Pak budou s Brettem bydlet střídavě v Royal Oak a v Brettově bytě. Když se zmínila o domě v Royal Oak, poznamenala: „Brett začal pěstovat orchideje.“ S úsměvem vyprávěla Adamovi a Erice, jak se Brett ujal otcova atria a dokonce si nakoupil knihy o pěstování orchidejí.

„Prostě žasnu nad tvary těch květů,“ řekl Brett a pustil se do ústřic, které mu právě přinesli na stůl. „Někdy mám pocit, že se v nich skrývá celá nová generace automobilů. Včetně jejich jmen. Co byste řekli dvoudveřové limuzíně, která by se jmenovala Aerides masculosumf.“

„Přišli jsme sem kvůli orionu,“ připomněla mu Barbara. „A ten se kromě toho líp vyslovuje.“

Nevyprávěla Adamovi a Erice o jedné nedávné příhodě, aby neuvedla Bretta do rozpaků. Od té doby, co byl Matt v nemocnici, zůstávali Brett s Barbarou čas od času přes noc v domě v Royal Oak. Jednou tam přijel Brett jako první. Barbara ho našla u malířského stojanu. Maloval orchidej. Dověděla se, že je to Catasetum saccatwem – květ, který obdivovali s Mattem společně toho večera téměř před rokem, kdy se starý pán na Bretta tak obořil a pak se mu na nátlak Barbary omluvil.

„Shodli jsme se spolu tenkrát, že vypadá jako pták v letu.“ řekl Brett. „Byla to myslím jediná věc, na které jsme se kdy shodli.“ Brett pak trochu rozpačitě navrhl, že až obraz dokončí, Barbara by jej mohla vzít otci do nemocnice a pověsit jej tak, aby na něj viděl. „Fotřík tam toho moc na koukání nemá. Orchideje miluje, tak by se mu to snad mohlo líbit.“

Barbara se rozplakala, poprvé od té doby, co Matt onemocněl. Pláčem se jí ulevilo, bylo jí mnohem líp. Uvědomila si, že příliš dlouho potlačovala své city a že teprve Brettův prostý akt laskavosti je uvolnil. Ještě víc ji dojalo, že se Brett dal do malování tohoto obrázku právě teď, kdy má spoustu práce s modelem farstaru, který musí co nevidět předložit nejvyšším funkcionářům automobilky. Farstar byl pánem Brettových dnů i nocí a ponechával mu jen minimum času na všechno ostatní. Nepřímo se o farstaru zmínil i Adam při večeři v New Orleansu, i když z opatrnosti nevyslovil jeho jméno.

„Budu rád, až tenhle týden skončí,“ řekl Barbaře. „Orion už není náš, ten už patří odbytu a marketingu. A doma na nás čeká další nemluvně.“

„Už za čtrnáct dní nám kvůli němu budou mejt hlavu.“ podotkl Brett a Adam přikývl.

Barbara vycítila, že Adam i Brett jsou farstarem přímo posedlí, a v duchu začala pochybovat, zda Brett opravdu uskuteční svůj tajný plán a na konci roku odejde z automobilového průmyslu. Věděla, že s Adamem o tom ještě nemluvil. A ten se ho jistě bude snažit přemluvit, aby to nedělal.

Dala se do řeči o své vlastní práci. Dokumentární film Automobilové město je už hotový a na několika předpremiérách byl přijat s nadšením. Reklamní agentura OJL, Barbara osobně a režisér Wes Gropetti dostali pochvalné dopisy od předsedy správní rady automobilky, a co je ještě důležitější – jedna velká televizní společnost uvede Automobilové město v nejlepším vysílacím čase.

Barbařina pozice v agentuře OJL se tím jaksepatří upevnila. Má nabídku, aby společně s Wesem Gropettim natočila další film pro jiného zákazníka. Všichni u stolu jí blahopřáli a Brett byl na ni očividně pyšný. Pak se rozhovor zase vrátil k orionu a k právě probíhající okázalé společenské události pro obchodníky s automobily.

„Pořád si lámu hlavu,“ prohlásila Erika, „jestli jsou takovéhle věci vůbec nutné.“

„Jsou,“ řekl Adam. „A já ti povím proč. Majitelé autosalónů a prodavači tu vidí nový model v plné parádě – jako klenot ve výkladní skříni u Tiffanyho. Vrátí se domů plni nadšení nad výrobkem, který jim za pár dní dojde do skladu.“

„A dojde zaprášený.“ dodal Brett, „a špinavý po dlouhé cestě z Detroitu, s odmontovanými kryty kol, s naolejovanými nárazníky, natřený všude proti korozi. Strašný pohled.“

„Správně.“ přikývl Adam. „Jenže majitelé autosalónů a prodavači už viděli to auto v podobě, jakou má mít. Už vědí, jak báječně bude vypadat za sklem výkladní skříně. A jejich nadšení se promění ve spoustu prodaných vozů.“

„A nezapomenou na to, co znamená reklama,“ řekla Barbara a vzdychla. „Já vím, spousta toho reklamního humbuku jde lidem na nervy, dělají si z něj legraci. Jenže pak jdou a kupují zboží, které se jim tím humbukem zapsalo do podvědomí.“

„Doufám, že budou kupovat i orion,“ řekla Erika tiše. „Hlavně proto, že vám třem tak leží na srdci.“

Adam jí pod stolem stiskl ruku. „Teď už nemůžeme prohrát.“

Za týden pak opanoval orion výkladní skříně všech autosalónů v Severní Americe a ukázalo se, že Adam měl pravdu.

„Jen málokdy vyvolá nový model automobilu takovou odezvu v tak krátké době,“ psal týdeník Automotive News, toto Písmo svaté automobilového průmyslu. „Už teď je výrobce zaplaven spoustou objednávek, výroba orionu se rozjela naplno a mezi konkurencí nastal poplach.“ Všechen ostatní tisk byl stejného názoru. San Francisco Chronicle napsal: „Orion má většinu bezpečnostních a vzduchotechnických zařízení, která nám výrobci automobilů slibují už celá léta, a navíc je krásný.“ Chicago Sun-Times volaly nadšeně: „Páni, to je kára!“ New York Times jako největší hvězda amerického novinářského nebe vydaly toto svědectví: „Dá se říci, že orion znamená konec éry, která sice podporovala technický pokrok, ale často jej pouze podřizovala potřebám toho, aby výrobek pěkně vypadal. Tentokrát je vnější vzhled automobilu a jeho technická úroveň ve vzácném souladu.“ Týdeníky Time a Newsweek vyšly s fotografiemi Huba Hewitsona a orionu na svých obálkách. „Tím se mohl naposledy pochlubit Leelacocca s mustangem,“ zářilo oddělení automobilky pro styk s veřejností.

Není tedy divu, že se generální štáb automobilové společnosti po uvedení orionu na trh sešel na poradu o farstaru v povznesené náladě. Byla to v pořadí třetí a poslední schůze na nejvyšší úrovni, která se novým projektem zabývala. Dvě předcházející Farstar přežil. Teď buď dostane konečné schválení – a za dva roky bude představen veřejnosti – nebo bude smeten ze stolu, jak se to stalo už mnoha projektům před ním. Součástí prvních dvou porad byly důkladné studie, rozbory, diskuse a tvrdá výměna názorů, ale obě byly relativně neformální. Třetí a závěrečná schůze podrobí farstar stejné náročné analýze, ale co se formálnosti týče, bude to něco jako slavnostní večeře ve fraku v porovnání s běžným obědem.

Patnáct členů nejvyšší schvalovací komise se začalo scházet krátce po deváté hodině dopoledne. Porada bude zahájena přesně v deset hodin, ale podle staré tradice se vždy hodinu před začátkem konaly přátelské diskuse ve skupinkách dvou nebo tří lidí. Sešli se ve čtrnáctém patře budovy generálního ředitelství v nevelké luxusně zařízené zasedací síni kolem stolu z leštěného ořechu v podobě podkovy.

Na uzavřeném konci podkovy stálo pět černých kožených křesel s vysokými opěradly pro předsedu správní rady, generálního ředitele a tři jeho náměstky, z nichž nejdůležitější byl Hub Hewitson. V ostatních křeslech s nižšími opěradly budou sedět ostatní účastníci porady, u nichž není stanoven zasedací pořádek. Na otevřeném konci podkovy stál řečnický pult. Dnes za ním bude řečnit hlavně Adam Trenton. Za pultem viselo promítací plátno pro filmy a diapozitivy. Pro dva tajemníky porady byl připraven menší stolek vedle podkovy. Po stranách zasedací síně a v projekční kabině byli odborní poradci, vyzbrojení tlustými černými zápisníky, ve kterých – jak se vyjádřil jeden vtipálek – byly odpovědi na všechny otázky, které člověk vůbec může položit.

Navzdory radosti z orionu a zdánlivé bezstarostnosti, kterými by se neinformovaný návštěvník mohl dát oklamat, bral každý z přítomných poradu smrtelně vážně. Tady jde o milióny dolarů, o dobrou pověst a existenci firmy. Tato zasedací síň je vlastně jedno z největších hráčských kasin na světě. Tady jde skutečně o hazard, protože přes všechen předběžný výzkum a nejdůležitější dokumentaci se konečné rozhodnutí musí nevyhnutelně opírat spíš o instinkt a odhad situace.

Káva se v zasedací síni začala podávat okamžitě po příchodu prvních účastníků porady. Také tohle patřilo k tradici, stejně jako džbán chlazené pomerančové šťávy před křeslem předsedy správní rady, který přes den nepil horké nápoje. Když se kolem půl desáté přihnal Hub Hewitson, byla místnost už skoro plná. Nejdřív si nalil šálek kávy a pak kývl na Adama a Elroye Braithwaita, kteří o čemsi diskutovali. Hewitson vypadal velice spokojeně. Otevřel desky, které si přinesl a rozložil po stole několik kreseb.

„Právě jsem to dostal. Zrovna včas, co?“ Připojil se k nim náměstek generálního ředitele pro návrhářské středisko a všichni čtyři se sklonili nad kresbami. Nikdo se nemusel ptát, co na nich je. Na každém archu bylo razítko jiného člena automobilové Velké trojky a kresba a technický popis nového modelu. Konkurenčního modelu, s nímž bude za dva roky soutěžit farstar, jestli tady dnes odklepnou jeho výrobu. Stříbrná liška tiše hvízdl.

„To je nesmírně zajímavé,“ zadumal se náměstek generálního ředitele pro návrhářské středisko. „V některých směrech uvažují stejně jako my.“

Hub Hewitson pokrčil rameny. „Mají taky otevřené oči, čtou stejné noviny, studují směry vývoje, vědí, co se ve světě děje. A taky mají na výplatní listině pár šikovných chlapíků.“

První náměstek střelil pohledem po Adamovi: „Co tomu říkáte?“

„Říkám, že to naše auto je mnohem lepší. Vyhrajeme.“

„Jste strašně domýšlivý.“

„Jestli to tak vypadá, tak asi jsem.“

Tvář Huba Hewitsona se uvolnila v úsměvu: „Já jsem taky domýšlivý. Myslím, že máme na skladě další trhák. Musíme o tom přesvědčit všechny ostatní.“ Začal skládat kresby zase do desek.

Adam věděl, že později bude nový konkurenční vůz podroben pečlivé analýze a že na jejím základě dojde pravděpodobně u farstaru k několika změnám.

„Často mě napadlo,“ řekl Adam. „kolik asi za tyhle věcičky musíme zaplatit.“

Hub Hewitson se znova usmál: „Ani ne tak moc, jak si myslíte. Už jste někdy slyšel o dobře placeném špiónovi?“

„To ne.“

Adam se zadumal: špionáži se věnují všechny velké automobilky, i když to popírají. Jejich vlastní špionážní centrum sídlí v několika stísněných a přecpaných místnostech návrhářského střediska. Má nevinný název a sbíhají se v něm informace z mnoha zdrojů. Výborným pramenem informací jsou například výzkumní pracovníci konkurenčních společností. Jako všichni vědci i oni rádi publikují a jejich diskusní příspěvky na vědeckých setkáních často obsahují myšlenku nebo větu, která je sama o sobě bezvýznamná, ale ve spojení s jinými útržkovitými informacemi dává klíč k tomu, o čem konkurence přemýšlí a jakým směrem se ubírá.

Mezi pracovníky automobilové špionáže platí, že každý inženýr je boží prosťáček, neviňátko. Podstatně menší neviňátka se scházejí v detroitském Atletickém klubu. Tam často společně popíjejí pracovníci na vedoucích a středních stupních řízení ze všech automobilek. Někteří z nich se při pití uvolní, přestanou se kontrolovat a snaží se udělat na ostatní dojem svými znalostmi. Během let tam vytrénované uši špiónů zachytili nejednu zajímavou podrobnost a někdy i velice důležitou novinku.

Další informace prosakují prostřednictvím výrobců nářadí a strojů. Někdy tatáž společnost dodává dvěma i třem velkým automobilkám a člověk, který má otevřené oči, může zjistit ledacos zajímavého z toho, co si ten který podnik objednal. Zkušenému návrháři někdy stačí pohled na tvar určitého šroubu k odhadu, jak bude vypadat celá přední nebo zadní část konkurenčního auta. Pak jde a udělá si skicu.

Soukromé agentury, jejichž způsoby práce nikdo příliš zblízka nezkoumá, používají jiné taktiky. Patří k ní najímání nespokojených zaměstnanců konkurence, krádeže dokumentů i prohrabávání košů na odpadky. Čas od času se podaří umístit v některé automobilce člověka, který nemá moc citlivé svědomí a klidně prodává tajemství svého zaměstnavatele. To jsou však špinavé metody a vedoucí pracovníci se o ně raději příliš nezajímají.

Adam se v myšlenkách vrátil k farstaru a ke schůzi schvalovací komise. Na nástěnných hodinách v zasedací síni bylo za deset minut deset, když vešel předseda správní rady a spolu s ním generální ředitel. „Generál“ býval kdysi průbojný a energický vůdce, ale teď už ho Adam i ostatní považovali za představitele staré školy. Už brzo odejde do důchodu a jeho místo zřejmě zaujme Hub Hewitson.

„Jaké varianty bude mít farstar pro Kanadu?“ ozvalo se vedle Adama. Byl to generální ředitel kanadské odbočky automobilky, který byl na dnešní schůzi pozván jen ze zdvořilosti.

„K tomu dojdeme.“ odpověděl Adam, ale přesto mu to řekl. Jedna varianta dostane speciálně pro Kanadu jiné jméno, bude se jmenovat Independent – Nezávislý – a emblém na přední masce se doplní javorovým listem. Jinak bude naprosto totožná s modely farstaru určenými pro Spojené státy.

Ředitel kanadské odbočky souhlasně pokýval hlavou: „Hlavně když tu bude nějaký viditelný rozdíl, na který budeme moci poukázat.“

Adam mu rozuměl. Kanaďané sice jezdí v amerických vozech, vyrobených v továrnách kontrolovaných ze Spojených států a zaměstnávajících americké dělníky, ale pro jejich národní hrdost je životně nutná iluze, že mají vlastní, nezávislý automobilový průmysl. Velká trojka si z toho už léta dělá legraci tím, že dává šéfům svých kanadských odboček titul generálních ředitelů, ačkoli tito generálové jsou ve skutečnosti podřízeni detroitským náměstkům.

Automobilky uvedly na trh i několik málo „vysloveně kanadských“ modelů. V poslední době však výrobci automobilů pokládají Kanadu čím dál víc pouze za jednu z mnoha prodejních oblastí a od speciálních modelů, na nichž byla speciální beztak jenom fasáda, nenápadně upouštějí. „Kanadizovaný“ farstar independent bude asi poslední svého druhu.

Za minutu deset už všech patnáct účastníků porady sedělo na svých místech. Předseda správní rady usrkl pomerančové šťávy a pravil žertovně: „Pokud někdo nemá lepší návrh, snad bychom mohli začít.“ Podíval se na Huba Hewitsona: „Kdo bude mluvit první?“

„Elroy.“ Všechny pohledy se obrátily na náměstka generálního ředitele pro vývoj.

„Pane předsedo, pánové,“ začal Stříbrná liška rozhodným tónem, „předkládáme vám dnes návrh, abyste schválili zahájení konkrétní práce na farstaru. Všichni jste si prostudovali naše podklady, znáte podrobnosti, viděli jste hliněné modely. Za okamžik se budeme zabývat jednotlivými detaily, ale nejprve dovolte jednu připomínku: naše auto se rozhodně nebude jmenovat farstar. Toto krycí jméno jsme zvolili prostě proto, že ve srovnání s orionem se tento projekt zdál velice vzdálenou budoucností. Proto farstar – ‚vzdálená hvězda‘, Teď však už náš nový model není vůbec vzdálený. Máme jej před sebou teď, či za dva roky, což je z výrobního hlediska, jak víme, totéž.“ Elroy Braithwaite se odmlčel, prohrábl si rukou svou stříbrnou hřívu a pokračoval: „Domníváme se, že tento druh vozidla, jehož koncepci může někdo považovat za revoluční, je nevyhnutelným krokem vpřed. A totéž si mimochodem myslí naši přátelé na druhém konci města.“ Stříbrná liška ukázal na desky s nákresy konkurenčního modelu, které ležely na stole před Hubem Hewitsonem. „Máme za to, že bychom si tentokrát farstar nebo něco jemu podobného neměli nechat vnutit – jako nám v posledních letech bylo vnuceno mnohé – a že bychom se do něho měli dát sami, dobrovolně a hned. Osobně si myslím, že nastal čas, abychom zase jednou přešli do ofenzívy a nebáli se jistého experimentování. Farstar je v podstatě takový experiment. A teď přejdeme k podrobnostem.“

Braithwaite kývl na Adama, který stál připraven u řečnického pultu: „Dej se do toho.“

„Diapozitivy, které vidíte,“ řekl Adam, když promítací plátno za jeho zády ožilo, „ukazují stupeň poptávky a mezery v nabídce, které odhalil náš průzkum trhu. Za dva roky tuto mezeru zaplní náš farstar.“

Adam si své vystoupení pečlivě nazkoušel a uměl je slovo od slova zpaměti. Příští dvě hodiny bude vlastně číst scénář, který leží před ním na řečnickém pultu, i když ho samozřejmě – jak je na takovýchto poradách zvykem – budou ostatní přerušovat a klást mu dotěrné otázky. Teď krátce komentoval jednotlivé diapozitivy a přitom měl čas přemýšlet o tom, co před chvílí řekl Elroy Braithwaite.

Jeho poznámka, že by automobilka měla přejít do ofenzívy Adama překvapila. Jednak proto, že o tom vůbec nebylo třeba mluvit, a také proto, že Stříbrná liška byl známý jako opatrný člověk, který pečlivě zkoumá, odkud fouká vítr, než se pro něco vysloví. Ale snad se i on nakazil novým způsobem myšlení a netrpělivostí, které zavládly v automobilovém průmyslu, když staří kozáci odcházejí do důchodu nebo umírají a na jejich místa nastupuje nová generace. Braithwaitova slova o experimentování Adamovi připomněla, že podobně se vyjádřil před pěti týdny při jejich rozhovoru i sir Perceval Stuyvesant. Adam s ním od té doby několikrát telefonicky hovořil. Měl stále větší chuť přijmout místo generálního ředitele ve společnosti sira Percevala na západním pobřeží, ale Perce souhlasil s tím, že konečné rozhodnutí padne až po uvedení orionu na trh a po projednání farstaru. Po dnešku se už Adam bude muset definitivně rozhodnout, buď zaletět do San Franciska a dojednat podrobnosti, nebo návrh sira Percevala odmítnout.

Během oněch dvou dnů dovolené na Bahamách o tom Adam ještě jednou mluvil s Erikou. Její názor byl jednoznačný.

„Záleží jenom na tobě, miláčku.“ řekla mu. „Samozřejmě bych ráda žila v San Francisku, to je jasné. Ale budu tě mít radši šťastného v Detroitu než nešťastného někde jinde. V každém případě budeme spolu.“

Její postoj Adama potěšil, ale k definitivnímu rozhodnutí ještě nedospěl a do této chvíle váhal. Do Adamova vystoupení hrubě zasáhl hlas Huba Hewitsona.

„Přerušme to na chvíli a pohovořme si o něčem, na co beztak přijde řeč. Tenhle farstar je nejpotvornější auto, jaké jsem v životě viděl.“

To bylo pro Hewitsona typické. V zásadě projekt podporoval, ale velice rád si zahrál na ďáblova advokáta, aby vyvolal otevřenou diskusi. Kolem podkovovitého stolu se ozvalo souhlasné mumlání.

Adam takovou poznámku očekával a tak řekl klidně: „Toho jsme si ovšem od začátku vědomi.“ Dal se do vysvětlování filozofického zázemí koncepce vozu, jak je před několika měsíci při oné noční schůzce vyjádřil Brett DeLosanto: „Vzýváme Picassa, a přitom naše vozy jako by vyjížděly z obrazů Thomase Gainsborougha.“ To bylo té noci, kdy si Adam s Brettem zašli do demontážní dílny a pak se přesunuli na posezení s Elroyem Braithwaitem a několika lidmi z vývoje. Tenkrát si položili podobnou otázku a také si na ni odpověděli: Proč by se nemohlo odvážně a promyšleně vyrobit auto, které by bylo podle uznávaných měřítek vkusu ošklivé, ale které by současně stoprocentně vyhovovalo lidským potřebám, životnímu prostředí, dnešní době – Éře účelnosti – a právě tím by se stalo krásným?

Od té doby prošla koncepce farstaru řadou změn, ale tato zásada zůstala zachována. Adam musel pečlivě volit slova, protože toto shromáždění rozhodně nebylo tím nejlepším prostředím pro poetické metafory. Tady není Picasso proti praktickým námitkám žádný argument. O Roweně také mluvit nemůže, ačkoliv vlastně právě její myšlenka ho inspirovala. Rowena pro něho zůstala krásnou vzpomínkou, a i když o ní Erice samozřejmě nikdy nepoví, Adam byl přesvědčen, že kdyby jí o tom řekl, Erika by ho pochopila. Diskuse o vzhledu farstaru pro tuto chvíli skončila, ale později se k tomu ještě určitě mnohokrát vrátí.

„Kde jsme to přestali?“ zeptal se Hub Hewitson a listoval přitom ve své kopii Adamovy zprávy.

„Strana čtyřicet sedm,“ napověděl mu Braithwaite.

Předseda správní rady přikývl: „Tak půjdeme dál.“

O půl druhé hodiny později, po diskusi, která byla dlouhá a nikam nevedla, odsunul náhle výrobní náměstek generálního ředitele papíry, které měl před sebou, a předklonil se ve svém křesle: „Kdyby za mnou byl někdo přišel s návrhem takového auta, byl bych ho nejen vyhodil, ale taky bych mu byl poradil, aby si hledal jiné zaměstnání.“

V zasedací síni zavládlo ticho. Adam mlčky čekal za řečnickým pultem. Šéf výroby Nolan Freidheim byl prošedivělý veterán autoprůmyslu a z přítomných náměstků generálního ředitele byl nejstarší. Měl nepřívětivou poďobanou tvář, na níž se jen málokdy objevil úsměv, a měl pověst, že u něho je co na srdci, to na jazyku. Stejně jako generální ředitel byl i Freidheim na odchodu do penze. V této chvíli měl před sebou už jen necelý měsíc a jeho nástupce byl na poradě přítomen. Zatímco ostatní čekali, starý pán si nacpal dýmku a zapálil si ji. Každý z přítomných věděl, že toto je poslední schvalovací komise, které se účastní.

„To bych byl namouduši udělal,“ řekl Freidheim konečně. „A byli bychom tím ztratili dobrého pracovníka a pravděpodobně i dobré auto.“ Zabafal z dýmky a odložil ji. „Možná že právě proto nadešel můj čas k odchodu a možná proto jsem rád, že nadešel. Dnes se děje spousta věcí, kterým nerozumím. Mnoho z nich se mi nelíbí a nikdy se s nimi nesmířím. Ale poslední dobou jsem dospěl tak daleko, že mi to už tolik nevadí jako dřív. A ještě něco: ať se dnes rozhodneme jakkoli, zatímco vy, chlapci, se budete potit nad farstarem – nebo jak se to auto bude nakonec jmenovat – já budu na Floridě chytat ryby. Když budete mít chvilku času, vzpomeňte si na mě. Ale vy čas mít nebudete.“ Kolem stolu se ozval smích. „Nakonec vám řeknu ještě jednu věc,“ řekl Nolan Freidheim. „Od začátku jsem byl proti tomuhle autu. Do jisté míry ještě pořád proti němu jsem – hlavně proto, že jeho vzhled uráží mou představu o tom, jak má auto vypadat. Ale někde hluboko ve mně, tam, kde člověk obvykle dospívá ke správným závěrům, je pocit, že ten vůz je dobrý, že přišel právě včas a že se dostane na trh ve správnou chvíli.“ Šéf výroby povstal a nastavil prázdný šálek, aby mu dolili kávu. „Zkrátka hlasuju pro. Podle mého názoru bychom se měli do farstaru dát.“

„Děkuju ti, Nolane,“ ozval se předseda správní rady. „Já mám stejný pocit, ale tys to vyjádřil líp než my všichni ostatní.“

Generální ředitel se k nim připojil. Pro nové auto se vyslovili i ostatní, kteří až dosud váhali. Za několik minut přijali formální usnesení: farstar má zelenou! Adam pocítil podivnou prázdnotu. Dosáhl svého cíle. Příští rozhodnutí závisí jen na něm.

OD POSLEDNÍHO SRPNOVÉHO TÝDNE žil Rollie Knight v ustavičné hrůze. Začalo to ve sklepní chodbě továrny, když Leroy Colfax zabil výběrčího a když tam toho druhého a dílovedoucího Parklanda nechali ležet v bezvědomí. Strach a hrůza ho pronásledovaly i na spěšném útěku z továrny, Velký Rufe, Colfax, Tatíček Lester a Rollie přelezli vysoký drátěný plot, protože věděli, že kdyby odešli některou bránou, později by je jistě neminul výslech a možná zatčení. Rollie si o ostnatý drát ošklivě poranil ruku. Velký Rufe spadl a začal kulhat, ale všem se podařilo utéci. Pak se rozešli a každý sám se plížil nejtemnějším stínem na podnikové parkoviště, kde měl Velký Rufe auto. Tatíček se posadil k volantu, protože Velkému Rufovi otekl kotník a velmi ho bolel. Teprve na silnici Tatíček rozsvítil reflektory. Když se ohlédli, zdálo se jim, že v továrně je dosud klid, nic neukazovalo na to, že by nastal poplach.

„Páni,“ ozval se mrzutě Tatíček, „to sem rád, že sme z toho vybabrali.“

„Ještě sme se nevybabrali vůbec z ničeho,“ zavrčel Velký Rufe na zadním sedadle.

Rollie věděl, že to je pravda. Seděl vpředu vedle Tatíčka a snažil se zastavit krvácení na ruce jakýmsi zaolejovaným hadrem. I když Velký Rufe spadl, podařilo se mu dostat přes plot dva svázané pytlíky s mincemi. Leroy Colfax přenesl druhé dva. Na zadním sedadle teď rozřezali pytle noži a přesypali stříbrné čtvrtdolarové mince do několika papírových sáčků. Na dálnici pak vyhodili oknem rozřezané pytle ještě dřív, než vjeli do města. Ve vnitřním městě zaparkovali vůz ve slepé ulici a rozešli se.

Velký Rufe jim předtím připomněl: „Pamatujte si, že musíme dělat, jako by se nic nestalo. Nikdo nám nemůže dokázat, že sme tam dnes večer byli. Zejtra se musíme tvářit stejně jako dycky.“ Pronikavě se podíval na své tři společníky. „Kdyby zejtra někdo nepřišel, ty svině by mohly něco čout.“

„Radši bysme měli utýct,“ zašeptal Leroy Colfax.

„Tak uteč,“ vyštěkl Velký Rufe. „A já ti přísahám, že tě najdu a odkrouhnu, zrovna jako tys odkrouh toho bělouše a dostals nás do týhle bryndy…“

„Já neuteču,“ řekl Colfax rychle. „Jenom sem si myslel…“

„Nemysli! Stejně už si dokázal, že máš v palici naděláno!“

Colfax mlčel. Rollie neřekl nic, ale také by byl nejradši utekl. Jenže kam? Není kam utéct, kde se schovat, ať se obrátí, kam chce. Měl pocit, jako by mu s krví, která stále ještě tekla ze zraněné ruky, utíkal z těla život. Najednou ho napadlo: Řetěz událostí, které vedou až k dnešnímu večeru, začal už před rokem, když ho ten bílý policajt začal buzerovat a ten černý mu dal kartičku s adresou náborové kanceláře. Vůbec tam neměl chodit. Nebo snad přece jo? Kdyby nespadl do týhle kaše, spad by jistě do jiný, uvažoval Rollie smutně.

„Dobře poslouchejte,“ řekl Velký Rufe. „Sme v tom namočený všichni, tak musíme držet pohromadě. Když nikdo nic nevykecá, dostanem se z toho.“

Druzí dva tomu možná věřili, ale Rollie ne. Pak se rozešli. Každý si nesl papírový sáček s mincemi, které rozdělili Velký Rufe a Colfax na zadním sedadle. Sáček Velkého Rufa byl bachratější než ostatní. Rollie si na cestu domů opatrně vybíral ty nejtmavší ulice. Věděl, co by to znamenalo, kdyby ho nějaká policejní hlídka načapala se sáčkem plným čtvrtdolarových mincí. May Lou nebyla doma, asi šla do kina. Rollie si vymyl ránu na ruce a neuměle si ji obvázal ručníkem. Pak spočítal mince ze sáčku. Bylo to celkem třicet dolarů pětasedmdesát centů – méně než denní mzda, kterou dostával v továrně.

Kdyby měl Rollie Knight sklon k filozofování, asi by se zamyslel nad tím, jaká rizika jsou lidé ochotni podstoupit pro tak nepatrnou částku a jak malou naději na úspěch při tom mají. Některá rizika ze strachu odmítl podstoupit – riziko odmítnutí spolupráce s organizovaným zločinem v továrně, a dnes večer znovu riziko odmítnutí v jednom konkrétním případě. Ale to by snad byl podstoupil, kdyby mu byl Velký Rufe nestrčil do ruky pistoli. To byla skutečná rizika, vůbec ne vymyšlená. Velký Rufe mohl poručit, aby Rollie dostal nemilosrdný výprask, aby mu někdo polámal ruce a nohy, mohl to poručit stejně lehce, jako si poroučí u šenku pivo. A oba to věděli. Na dnešní večer by byl Rollie doplatil i tehdy, kdyby tu pistoli odhodil a utekl. Jenže cena, kterou by za to byl zaplatil, by byla rozhodně menší než to, co mu hrozí teď: doživotní vězení za vraždu.

Rizika, která Rollie přijal nebo odmítl, se v podstatě příliš nelišila od těch, která přijímá nebo odmítá každý člověk v demokratické společnosti. Někteří se však do této společnosti už narodí s krutě omezenými možnostmi volby, které vyvracejí to staré hloupé klišé, že „všichni lidé jsou si při narození rovni“. Rollie a desetitisíce jemu podobných, kteří se narodili do úzkého prostoru, ohraničeného bídou, nerovností, předsudky a nedostatkem příležitosti ke vzdělání, jsou od samého začátku odsouzeni k neúspěchu, k prohře. Mají jistý vliv jenom na úroveň, na které prohrají, a na stupeň své prohry.

Tragédie Rollieho Knighta měla tedy dvě stránky: narodil se na odvrácené straně země a společnost ho nevyzbrojila ničím, co by mu odtamtud umožnilo uniknout. O tom ovšem Rollie nepřemýšlel. S pocitem mrazivého zoufalství a strachu ze zítřka strčil sáček s třiceti dolary pětasedmdesáti centy pod postel a šel spát. Když se May Lou vrátila, ani se neprobudil. Ráno May Lou Rolliemu obvázala ruku. V očích měla plno otázek, ale Rollie jí nic neřekl. Pak šel do práce. V továrně se o včerejší vraždě a loupeži hodně mluvilo, událostí se zabýval rozhlas i televize a zprávu o ní přinesly i ranní noviny. Zájem lidí na montážní lince kolem Rollieho se soustředil na zbitého Franka Parklanda, který ležel v nemocnici, ale prý jen se slabým otřesem mozku.

„To je důkaz, že žádnej dílovedoucí toho nemá v kotrbě tolik, aby mu nějaká slupka mohla uškodit.“ prohlásil o přestávce nějaký vtipálek. Všichni se dali do smíchu.

Loupež je, jak se zdálo, nijak zvlášť nevzrušila, neprojevovali ani žádný soucit se zavražděným, kterého neznali. Říkalo se také, že někoho na ředitelství ranila z té loupežné vraždy a z přepracování mrtvice. Ale to s tou přepracovaností bude asi přehnaný, každej ví, že tyhle běloručky se v práci moc nepřetrhnou. Kromě spousty řečí se při pohledu z montážní linky nezdálo, že by se loupežnou vraždou někdo zabýval i nějak jinak.

Rollie ani neviděl, ani neslyšel, že by někoho z denní směny vůbec předvolali k výslechu. V diskusích o přepadení nikdo neuváděl žádná jména. Ačkoliv Velký Rufe kladl včera všem na srdce, aby přišli do práce, sám se v závodě neobjevil. Tatíček Lester dopoledne řekl Rolliemu, že Velký Rufe má tak oteklou nohu, že nemůže chodit. Vymyslel si historku o tom, že se včera opil a spadl doma ze schodů, a vzkázal do továrny, že je nemocný.

Tatíček byl celý roztřesený a nervózní, ale dopoledne se mu jeho sebedůvěra trochu vrátila. Zastavil se u Rollieho podruhé a měl zřejmě velkou chuť si popovídat. „Kristapána, nemotej se pořád kolem mě,“ zavrčel na něho Rollie přidušeně. „A zavři tu svou zatracenou hubu!“ Jestli někdo něco vykecá, bude to jistě Tatíček, říkal si Rollie v duchu.

Toho dne se nestalo nic pozoruhodného. Druhý den také ne. Celý týden byl klid. Rollieho strach neopouštěl, ale každým dnem se mu přece jen trochu ulevilo. Věděl ovšem, že nebezpečí nezmizelo, že pořád ještě může každou chvíli dojít k nejhoršímu. Policie sice občas zastaví pátrání, když jde o menší nevyřešený trestný čin, ale vražda je jiný kafe. Tu poldové jen tak z ruky nepustí, říkal si Rollie. Nakonec se ukázalo, že částečně měl pravdu a částečně se mýlil. Loupež byla načasovaná velmi šikovně. Právě proto soustředila policie pozornost na noční směnu, i když si vyšetřovatelé nebyli jisti, jestli pachatele mají vůbec hledat mezi zaměstnanci továrny. Mnoho trestných činů v automobilkách spáchali lidé zvenčí, kteří se do továrny dostali na padělaný nebo ukradený závodní průkaz.

Jediný konkrétní údaj, z něhož mohla policie vycházet, byla výpověď druhého výběrčího, který přepadení přežil. Tvrdil, že útočníci byli čtyři, všichni měli masky a byli ozbrojení a podle jeho názoru to byli všechno černoši. Jejich přibližnou výšku a váhu udával jen velice mlhavě. Lupiče, kterého jeho zavražděný kolega na chvilku odmaskoval, vůbec neviděl. Franka Parklanda pachatelé omráčili okamžitě, když vstoupil do komory. Ten neviděl nic. Zbraně se nenašly a otisky prstů také ne. Rozřezané pytlíky, které kdosi našel u dálnice, neposkytly policii žádné zvláštní vodítko. Pouze ukazovaly na to, že ten, kdo je odhodil, byl pravděpodobně na cestě do vnitřního města.

Čtyři vyšetřovatelé, kteří případ dostali na starost, začali systematicky probírat jednoho po druhém asi tři tisíce lidí, kteří byli na noční směně. Mnoho z nich mělo záznamy v trestním rejstříku. Všechny, kteří byli trestaní, vyslechli. Kromě ztráty času to však nepřineslo žádný výsledek. V průběhu vyšetřování byli dva vyšetřovatelé odvoláni k jinému případu, a i zbývající dva museli současně plnit mnoho jiných povinností. Možnost, že pachatelé mohli být z denní směny a že po jejím skončení zůstali v továrně, policie nepřehlédla. Ale byla to prostě jenom jedna z mnoha možností a policie neměla ani čas, ani dost lidí, aby je všechny mohla prověřovat.

Vyšetřovatelé doufali, že se objeví nějaký informátor a vnese do případu jasno. Takovým způsobem se podařilo vyřešit mnoho zločinů ve Velkém Detroitu i jinde. Jenže žádný udavač se nehlásil. Buď pachatele skutečně nikdo neznal, nebo lidé z nějakých podivných důvodů mlčeli jako hrob. Policie věděla, že koncesi na automaty v továrně má mafie, i to, že zavražděný muž byl s mafií v úzkém styku. Byl tu předpoklad, že tyto dvě skutečnosti mají s tím podivným mlčením něco společného, ale dokázat se to nedalo. Po třech a půl týdnech bylo třeba vyšetřovatelům přidělit nové případy. Policie sice oficiálně vyšetřování vraždy a loupeže v továrně neuzavřela, ale její aktivita klesla na minimum. Jiná mocná organizace však ve své aktivitě nepolevila. Mafie velmi nerada vidí, když jejím příslušníkům někdo hází klacky pod nohy. A když ti, kteří házejí klacky, jsou nadto členové konkurenční bandy, sáhne mafie obvykle k velice tvrdým odvetným opatřením. Pro výstrahu. Aby se to příště neopakovalo.

Okamžikem, kdy muž s indiánskými rysy zemřel rukou Leroye Colfaxe, byli Colfax a jeho tři komplicové odsouzeni k smrti. Jejich osud byl dvojnásobně zpečetěn proto, že byli prostými pěšáky ve válce mezi mafií a Černou mafií. Když se dostaly na veřejnost podrobnosti o vraždě a loupeži, detroitská mafie se dala tiše do práce. Měla k dispozici informační kanály, k nimž policie nemá přístup. Nejprve vyslala do vnitřního města vyzvědače. Ti neuspěli, a tak mafie nabídla případným udavačům odměnu tisíc dolarů. Za tolik peněz prodá obyvatel vnitřního města i svou matku.

Rollie Knight se dověděl přesně devět dní po událostech v továrně o tom, že o případ se zajímá mafie a vypsala zvláštní odměnu. Bylo to večer a on seděl ve špinavém baru na Třetí avenue a popíjel pivo. Alkohol a vědomí, že vyšetřování se dosud nehnulo z místa, poněkud zmírnily hrůzu, v níž prožil poslední dny. Avšak novinka, kterou mu sdělil jeho společník u stolu – jeden z organizátorů numer ve vnitřním městě, všeobecně známý pod přezdívkou Mezek – jeho strach zdesateronásobila. Pivo se mu v ústech proměnilo ve žluč a měl co dělat, aby nezačal zvracet.

„Koukni,“ řekl Mezek, „ty přece v tý továrně makáš, ne?“ Rollie se donutil přikývnout. „Najdi ty chlapy, já to prásknu a ten balík si rozdělíme na polovičku, co ty na to?“

„Já se po nich poohlídnu,“ slíbil Rollie.

Po chvíli se z baru vytratil. Poslední pivo nechal stát na stole. Rollie věděl, kde bydlí Velký Rufe. Když vstoupil do jeho pokoje, ocitl se před ústím pistole. Pak ho Velký Rufe poznal, pomalu sklonil zbraň a strčil si ji za opasek.

„Jestli sem ty kurvy vtrhnou, už odtud neodejdou,“ prohlásil. Velký Rufe dával najevo odhodlání, ale současně byl jaksi podivně lhostejný. Asi proto, že od začátku věděl, do čeho jde, a smířil se s tím, pomyslel si později Rollie. Pochopil, že když zůstane a začne s Velkým Rufem diskutovat, nic tím nezmění. Sebral se tedy a odešel. Od tohoto okamžiku byly Rollieho dny i noci plné nové všudypřítomné hrozby. Nic se proti ní nedalo dělat, zbývalo jen čekat. Do továrny chodil dál, protože si na pravidelnou práci už zvykl. Příliš pozdě – jak se zdálo.

Rollie se o tom nikdy nedověděl, ale byl to právě Velký Rufe, kdo je všechny zradil. Z hlouposti zaplatil několik dluhů z hazardních her samými čtvrtdolarovými mincemi. Tím na sebe upozornil, dověděl se o tom jeden z vyzvědačů mafie a ohlásil to. Šéfové mafie zjistili, že tato maličkost přesně zapadá do mozaiky jiných zpráv, které o Velkém Rufovi měli. Přepadli ho v noci, když spal. Neměl vůbec čas sáhnout po pistoli. Svázali ho, zacpali mu ústa roubíkem a odvezli do jednoho domu v Highland Parku. Tam ho mučili a on před smrtí všechno prozradil.

Příštího dne byla nalezena mrtvola Velkého Rufa na silnici v Hamtramcku, po níž v noci jezdilo mnoho těžkých nákladních aut. Zjistilo se, že byl několikrát přejet, a policie došla k názoru, že se stal obětí dopravní nehody. Ostatní tři však věděli své. Leroy Colfax se začal skrývat mezi svými přáteli z velice bojovné odnože hnutí za černošská práva. Dařilo se mu to skoro dva týdny. Pak se ukázalo, že stejně jako každý politik, i bojovník za černošská práva se dá koupit. Colfaxe prodal mafii jeden z jeho přátel, jemuž naprosto důvěřoval a říkal „bratře.“ Popravčí skupiny mafie odvlekl Colfaxe na opuštěné předměstí a tam ho zastřelil. Při pitvě nalezli v jeho těle šest kulek, ale nic jiného se nikdy nezjistilo.

Tatíček Lester utekl. Koupil si lístek na autobus do New Yorku a pokusil se zmizet v Harlemu. Na nějakou dobu se mu to podařilo, ale za pár měsíců se mu mafie dostala na stopu. Byl zabit ve rvačce, nožem. Dlouho předtím – hned jak se dověděl o vraždě Leroye Colfaxe – zahájil své čekání na smrt Rollie Knight. Byl čím dál blíž šílenství.

Leonard Wingate nepoznal ten slabý ženský hlas v telefonním sluchátku. A rozčililo ho, že ho někdo otravuje večer v jeho vlastním bytě. „Jaká May Lou?“

„Žena Rollieho. Rollieho Knighta.“

Knight. Wingateovi to došlo a zeptal se: „Kde jste vzala moje telefonní číslo? Nejsem přece v seznamu.“

„Napsal ste nám ho, na cedulku, pane. Že kdybysme měli nějaký potíže, tak můžem zavolat.“

Asi jim to číslo opravdu dal – pravděpodobně když se u nich natáčel ten film. „No dobře. Oč jde?“ Wingate byl právě na odchodu na jeden večírek v Bloomfield Hills. Velmi litoval, že neodešel o chvilku dřív. Neměl ten telefon vůbec brát.

„Asi víte, že Rollie nechodí do práce,“ ozvala se May Lou.

„Jak bych to mohl proboha vědět?“

„No, když se přece neukázal v továrně…,“ řekla nejistě.

„V té továrně pracuje deset tisíc lidí. Jako vedoucí osobního oddělení jsem za většinu z nich odpovědný, ale o jednotlivcích žádná hlášení nedostávám…“ Leonard Wingate se náhodou podíval do zrcadla a zarazil se. V duchu si řekl: No tak, ty nafoukanej, úspěšnej, důležitej parchante s tajným telefonem, už’s jí dal jaksepatří najevo, jaké jsi velké zvíře. Už’s jí vytmavil, že s ní nemáš nic společného, až na tu barvu kůže. A co dál? Tohle se mi nestává tak často, pomyslel si zahanbeně. Ale jak vidět, někdy ano. Další důkaz, kam až se člověk může dostat. Kolik černochů na vyšších místech zachází s jinými černochy jako s blátem pod svýma nohama!

„May Lou?“ řekl Leonard Wingate do mluvítka, „zastihla jste mě ve špatné náladě. Promiňte. Povězte mi to ještě jednou, prosím vás.“

Řekla mu, že volá kvůli Rolliemu. „On nejí, nespí, chodí od ničeho k ničemu. Vůbec nevyleze z bytu. Jen sedí a čeká.“

„Na co čeká?“

„To mi nechce říct. Vůbec o tom nechce mluvit. Vypadá hrozně. Jako… jako by…“ May Lou se odmlčela. Hledala vhodný výraz. „Jako by čekal na smrt.“

„Kdy byl naposled v práci?“

„Před dvěma tejdnama.“

„On vám řekl, abyste mi zavolala?“

„On neříká vůbec nic. Ale potřebuje pomoct. Já vím, že potřebuje pomoct.“

Wingate zaváhal. Tohle opravdu není jeho věc. Je pravda, že se zajímal o nábor problémových dělníků. Dosud se o něj zajímá. Do několika případů i osobně zasáhl. Knightův případ byl jeden z nich. Ale není možné lidi takhle vodit za ručičku donekonečna. A Knight už dva týdny nechodí do práce. Zřejmě z vlastního rozhodnutí. Jenže právě před malou chvilkou se Leonard Wingate zahlédl v zrcadle a ještě se z toho otřesu nezotavil. „Tak dobře,“ řekl. „Není mi jasné, jak bych mu mohl pomoct, ale za pár dní se u vás zastavím.“

„Nemoh byste hned teď, pane?“ řekla prosebně May Lou.

„To bohužel nemohu. Mám pozvání na večeři, a už teď tam přijdu pozdě.“ Poznal, že May Lou váhá, ale pak se přece ozvala: „Pamatujete se na mě, pane?“

„Už jsem říkal, že ano.“

„Už sem na vás někdy něco chtěla?“

„To ne.“ Pomyslel si, že May Lou toho asi nikdy od nikoho moc nechtěla, ani od života. A také toho moc nedostala.

„Tak teď vás prosím. Prosím! Přijďte k nám dneska večer. Kvůli Rolliemu.“

Wingate se nemohl rozhodnout. Svazky s minulostí, s jeho předky, ho táhly na jednu stranu a přítomnost, jeho kariéra, která ještě nekončí, na druhou. Minulost zvítězila. Ten báječný večírek zmeškám, pomyslel si Wingate lítostivě. Podezříval hostitelku, že demonstrativně dává najevo svůj liberální postoj tím, že zve ke stolu jednoho nebo dva černochy. Ale dobře se u ní jí, má dobré víno a umí půvabně flirtovat.

„Dobře, já přijdu,“ řekl do telefonu. „Myslím, že ještě vím, kde bydlíte, ale pro jistotu mi povězte adresu.“

Kdyby ho byla May Lou předem nevarovala, Leonard Wingate by asi Rollieho Knighta nepoznal. Byl vyhublý, měl zapadlé oči a strhaný obličej. Seděl u stolu čelem ke dveřím, a když Wingate vešel, polekaně sebou trhl. Pak se uklidnil. Vedoucí osobního oddělení měl dobrý nápad a přinesl s sebou láhev whisky. Bez ptaní zašel do kuchyňky, našel dvě sklenky a přinesl je ke stolu.

May Lou po jeho příchodu vyklouzla z místnosti a pošeptala mu s vděčným pohledem: „Já počkám venku.“

Wingate nalil whisky do sklenek a jednu přistrčil Rolliemu. „Vypijte to,“ řekl. „A nemusíte pospíchat. Ale pak na vás budu chtít, abyste mluvil.“

Rollie natáhl ruku po sklence. Nezvedl přitom oči. Wingate se napil. Alkohol mu spálil hrdlo a pak začal příjemně hřát. Položil sklenku na stůl.

„Abychom ušetřili čas, řeknu vám, že přesně vím, co si o mně myslíte. Znám ty nadávky stejně dobře jako vy. Bílej negr. Strejček Tom. Ale ať mě máte rád nebo ne, mám dojem, že jsem jediný přítel, který vás dnes večer navštíví.“ Wingate dopil svou sklenku, nalil si druhou a posunul láhev před Rollieho. „Tak tedy buď začnete mluvit, než tohle dopiju, nebo si řeknu, že je to ztráta času a půjdu pryč.“

Rollie vzhlédl: „Ste na mě pěkně namíchnutej. A to sem vám ještě nic neřek.“

„Tak něco řekněte. Ať vím, oč jde.“ Wingate se předklonil: „Můžete začít tím, proč jste přestal chodit do práce.“

Rollie dopil první sklenku whisky a nalil si druhou. Pak začal mluvit. Vypadalo to, jako by v něm Wingateův příchod, to, jak se choval a mluvil, zvedl stavidla. Hrnula se z něho proudem slova a Wingate ho jenom tu a tam usměrňoval krátkými otázkami. Začal tím, jak před rokem přišel do náborové kanceláře, vylíčil své zážitky v továrně, vyprávěl, jak se dostal do styku s organizovaným zločinem, jak to skončilo loupežnou vraždou a jeho rozsudkem smrti. Jak teď se strachem a s rezignací čeká na svou popravu.

Leonard Wingate ho poslouchal se směsí netrpělivosti, lítosti, zoufalství, bezmoci a vzteku. Pak už nedokázal sedět. Vyskočil a chodil po malé místnosti sem a tam. Když Rollie skončil, Wingate vybuchl: „Ty blázne zatracenej! Dostals příležitost! Takovou příležitost! A tys ji zahodil!“ Wingate v bezmocném vzteku svíral a rozvíral pěsti. „Nejradši bych tě zabil!“

Rollie se na něho podíval. Na krátkou chvíli blýskl v jeho očích drzý humor, který mu býval tak vlastní: „Jestli to chcete vážně udělat, tak si musíte stoupnout do fronty, člověče.“

Tato poznámka vrátila Wingatea do skutečnosti. Pochopil, že má před sebou nemožnou volbu. Jestli pomůže Rolliemu utéct, stane se spolupachatelem zločinu. Podle zákona se dopustí trestného činu už jenom tím, když neohlásí, co se dověděl. Jestli nepomůže a prostě se sebere a odejde, nechá tím Rollieho napospas vrahům. Natolik Wingate znal vnitřní město, že si o tom nemohl dělat žádné iluze.

Tento večer už podruhé proklínal, že zvedl to telefonní sluchátko, že neodolal prosbám May Lou a přišel sem. V této chvíli mohl sedět ve společnosti příjemných lidí u stolku s bílým ubrusem a s lesklými stříbrnými příbory. Jenže sedí tady. A musí něco vymyslet. Rollie mu řekl pravdu, o tom se nedá pochybovat. Vzpomněl si, že sám četl v novinách o nálezu mrtvého těla Leroye Colfaxe, provrtaného kulkami. Kdosi ho na to upozornil, protože Colfax byl donedávna zaměstnancem automobilky. Stalo se to před necelým týdnem. Teď, když jsou dva lupiči mrtví a třetí kamsi zmizel, se pozornost mafie jistě soustředí na Rollieho. Kdy si pro něho přijdou? Příští týden? Zítra? Dnes večer? Wingate se přistihl, že se nervózně dívá na dveře. Okamžitě se musí s někým poradit, podepřít si svůj vlastní názor úsudkem někoho jiného. Jde o zásadní rozhodnutí, které rozhodně nemůže udělat sám. Ale na koho se obrátit? Wingate si byl jistý, že kdyby zašel za svým představeným, za náměstkem generálního ředitele pro personální záležitosti, poradil by mu chladně, aby udělal to, co stanoví zákon: Byla spáchána vražda, vy znáte jméno jednoho z pachatelů, informujte tedy policii, a ta už zařídí všechno ostatní.

Wingate věděl, že to neudělá, bez ohledu na následky, které to pro něho může mít. Nebo aspoň to neudělá, dokud se s někým neporadí. Náhle ho napadlo s kým: s Brettem DeLosantem. Od prvního setkání loni v listopadu se stali Brett a Barbara Zaleská jeho dobrými přáteli. Čím lépe Bretta poznával, tím víc ho obdivoval. Věděl, že pod maskou jeho lehkomyslnosti se skrývá instinktivní moudrost, zdravý rozum a hluboký cit. Jeho mínění o této záležitosti pokládal za nanejvýš důležité. A Brett ostatně Rollieho Knighta zná, seznámil se s ním přece při filmování. Ano. Zatelefonuje Brettovi, a jestli to bude jen trochu možné, ještě dnes večer ho navštíví. May Lou se nepozorovaně vrátila do bytu. Wingate nevěděl, co všechno z rozhovoru zaslechla. Ale na tom konečně nezáleží. Ukázal na dveře: „Dají se zamknout?“

„Ano,“ přikývla May Lou.

„Já teď odejdu,“ řekl Wingate oběma, „ale ještě se vrátím. Zamkněte za mnou a nikomu neotvírejte. Až přijdu, ohlásím se jménem. Rozumíte?“

„Ano, pane.“ May Lou se mu podívala přímo do očí. Byla malá, hubená, nebylo na ní nic zvláštního, ale Wingate poznal, že je to silná žena.

Nedaleko Rollieho bytu objevil Wingate v prádelně s celonočním provozem telefonní automat. Vyhledal si v zápisníku Brettovo číslo a vytočil je. Pračky a sušičky dělaly takový rámus, že si musel zacpat jedno ucho, aby vůbec slyšel vyzváněcí tón. Nikdo nezvedl sluchátko, a tak Wingate po chvíli zavěsil. Pak si vzpomněl, že mu Brett před dvěma dny říkal, že koncem týdne jdou s Barbarou na návštěvu k Trentonovým, které znal Wingate podle vidění. Rozhodl se, že zkusí zavolat k nim. Zatelefonoval do centrály a požádal o číslo Adama Trentona. Ale ani tam se nikdo nehlásil. Teď toužil po rozmluvě s Brettem víc než předtím. Ještě na něco si vzpomněl: Barbařin otec ještě stále leží ve Fordově nemocnici a jeho stav je vážný.

Možná je Brett někde s Barbarou, ale ta určitě nechala v nemocnici zprávu, kde ji mohou v nutném případě zastihnout. Vytočil číslo nemocnice. Čekal několik minut, ale pak se přece jen ohlásila noční sestra: ano, má zprávu, kde je slečna Zaleská. Wingate věděl, že musí lhát, aby mu to prozradila: „Jsem její bratranec z Denveru a volám z letiště.“ Doufal, že hluk prádelny je v telefonu aspoň trochu podobný hluku letištní haly. „Přiletěl jsem navštívit strýčka, ale sestřenice trvá na tom, abych si nejdříve promluvil s ní. Říkala, abych zavolal nemocnici, že tam vždycky budete vědět, kde je.“

„My tu nejsme žádná informační služba,“ prohlásila noční sestra kousavě. Ale přesto mu řekla, že slečna Zaleská je dnes večer na koncertě Detroitského symfonického orchestru s manželi Trentonovými a panem DeLosantem. Barbara nechala v nemocnici dokonce i čísla sedadel. Wingate jí v duchu žehnal za tu důkladnost.

Nasedl do auta, které nechal stát před prádelnou, a jel na Jeffersonovu avenue k Městskému kulturnímu středisku. Plynový pedál sešlápl až k podlaze, i když povrch vozovky byl kluzký, neboť zatímco telefonoval, začalo pršet. Křižovatkou Jeffersonovy a Woodwardovy avenue se přehnal na oranžovou a zabočil na prostranství před Fordovou koncertní síní, žulovým a mramorovým sídlem Detroitského symfonického orchestru. Kolem koncertní síně se tyčily další stavby kulturního střediska – Cobo Hall. Památník padlým, sídlo krajské správy – všechny moderní, prostorné, jasně osvětlené. O areálu kulturního střediska se často hovořilo jako o začátku celkové přestavby střední části Detroitu. Naneštěstí zůstalo jenom u začátku. Konec ani pokračování jaksi nebyly v dohledu.

Od hlavního vchodu do koncertní síně se odlepil uniformovaný zřízenec. Než mohl promluvit, vychrlil na něho Wingate: „Musím najít jedny známé, kteří jsou na koncertu. Je to otázka života a smrti.“ Držel v ruce lístek s čísly sedadel: poznamenal si je při rozhovoru s noční sestrou.

Vrátný kapituloval. Koncert už začal, další auta nepřijedou, Wingate tedy může nechat svůj vůz před vchodem, ovšem s klíčkem v zapalování. „Jen na pár minut,“ zdůraznil ještě.

Wingate prošel dvojitými dveřmi. Když se za ním zavřely, obklopila ho hudba. Po špičkách se k němu přiblížila uvaděčka a zašeptala: „Do přestávky budete muset zůstat stát, pane. Ukažte mi vstupenku, prosím?“

„Žádnou nemám.“ Rychle jí vysvětlil situaci a ukázal lístek s čísly sedadel. Další uvaděč se přišel podívat, co se děje. Sedadla, označená na lístku, byla zřejmě vpředu, blízko střední uličky. „Kdybyste mě zavedli k té řadě,“ řekl prosebně Wingate, „já bych jenom dal panu DeLosantovi znamení, aby vyšel ven.“

„To nemůžeme dovolit, pane,“ prohlásil uvaděč rozhodně. „Rušili bychom ostatní.“

„Za jak dlouho bude přestávka?“

Ani uvaděč, ani uvaděčka, to nevěděli. Wingate si teprve teď uvědomil, co se hraje. Měl hudbu rád už od dětství. Teď poznal Prokofjevovu orchestrální suitu Romeo a julie. Věděl, že existuje několik verzí této suity, a tak poprosil o program. Pasáž, kterou poznal, byl úvod „Tybaltovy smrti“. Spadl mu kámen ze srdce, když zjistil, že hned potom je přestávka. I když byl netrpělivý, velkolepá hudba na něho zapůsobila. Rychlé úvodní téma přešlo do zrychlujícího se tympánového sóla.

BUŠÍCÍ kladivo smrti… Tybalt zabil Romeova přítele Merkutia. Teď umírá sám. Konino splnil přísahu, že pomstí přítele… Lesní rohy zakvílely nad zkázou člověka a lidskou pošetilostí. Celý orchestr se vzepjal do crescenda aniku… Wingateovi naskočila husí kůže, uvědomil si tu hroznou paralelu mezi hudbou a tím, proč je tady. Hudba dozněla.

Když zaburácel potlesk, Leonard Wingate se v doprovodu uvaděče rozběhl střední uličkou. Okamžitě objevil Bretta zamával na něho. Brett vypadal překvapeně, ale vstal a začal se prodírat k uličce. Barbara a manželé Trentonovi za ním. Ve foyeru měli bleskovou poradu. Wingate nezabíhal do podrobností. Řekl jen, že hledá Bretta kvůli Rolliemu Knightovi. A protože jsou ve středu města, bylo by nejlepší, kdyby spolu zajeli přímo k němu do bytu. Brett okamžitě souhlasil, ale nastaly těžkosti s Barbarou, která chtěla jet s nimi. Chvilku se dohadovali, Wingate byl proti a Brett s ním souhlasil. Nakonec se domluvili, že Adam odveze Eriku a Barbaru do Brettova bytu a tam na ně počkají. Nikomu se nechtělo vrátit do koncertní síně.

Wingate zavedl Bretta do svého vozu. Už nepršelo. Brett hodil svůj plášť na zadní sedadlo, kde ležel Wingateův převlečník. Rozjeli se a Leonard Wingate začal rychle vysvětlovat situaci, protože před sebou neměli dlouhou cestu. Když se dostal k loupežné vraždě, Brett tiše hvízdl. Také on četl obšírné zprávy v novinách o vraždě v továrně. Dokonce se ho to osobně týkalo, protože ten zločin zřejmě značně přispěl k tomu, že se Matt Zaleski zhroutil. Brett však nepocítil k Rolliemu Knightovi nepřátelství. Ten mladý černoch není rozhodně žádné neviňátko, ale člověk musí rozlišovat jednotlivé stupně viny, ať to zákony připouštějí nebo ne.

Wingate zřejmě věří – a Brett jeho názor sdílí – že se Rollie zamotal do té osudové sítě částečně proti své vůli a že jeho svoboda volby byla stále mizivější. Ocitl se v situaci vyčerpaného plavce, kterého strhuje silný vítr. Za to, co udělal, bude ovšem muset zaplatit. Nikdo mu nemůže a nesmí pomoci uniknout trestu.

„Jednu věc udělat nemůžeme,“ řekl Brett. „Nemůžeme mu pomáhat v útěku z Detroitu.“

„To si taky uvědomuju.“ Kdyby to bylo něco menšího, myslel si Wingate, snad by to mohli riskovat. Ale v případě vraždy to nejde. „Potřebuje to, co dosud nikdy neměl – nejlepšího obhájce, jaký se dá sehnat.“

„Na to nemá peníze.“

„Tak je seženu. Něco dám sám, něco jiní.“ Brett už začal přemýšlet, na koho se obrátí – musí to být lidé mimo obvyklé charitativní organizace, lidé, kterým leží na srdci sociální nespravedlnost a rasové předsudky.

„Bude se muset přihlásit na policii,“ řekl Wingate. „Jiné východisko není. Ale museli bychom mít dobrého advokáta, který by prosadil, aby mu byla ve vězení poskytnuta zvláštní ochrana.“ V duchu zapochyboval, jestli ta ochrana může být účinná, advokát neadvokát.

„A pořádný obhájce,“ dodal Brett, „by možná mohl dosáhnout i osvobození.“

„Možná.“

„Udělá Knight, co mu poradíme?“

„Udělá,“ přikývl Wingate.

„Tak mu hned ráno obstaráme advokáta. Půjde na policii s ním. A na dnešní noc je radši oba – to děvče taky – odvezeme ke mně.“

Vedoucí osobního oddělení vrhl na Bretta od volantu rychlý pohled. „To myslíte vážně?“

„Úplně vážně. Pokud ovšem nemáte nějaký lepší nápad.“

Leonard Wingate zavrtěl hlavou. Byl šťastný, že našel Bretta DeLosanta. Nepřišel sice ještě na nic, nač by Wingate už nepřišel sám, ale jeho přítomnost a jasná hlava ho povzbudily. Měl také vrozené vůdcovské schopnosti, to si Wingate okamžitě uvědomil. Kdoví, jestli se Brett celý život spokojí jenom tím, že bude navrhovat auta.

Přijeli na křižovatku Dvanácté avenue a Blaine. Před omšelým činžákem vystoupili z vozu a Wingate jej zamkl. Ovanul je známý silný zápach odpadků. Když vystupovali po prošlapaném dřevěném schodišti, Wingate si vzpomněl, že se musí před dveřmi Rollieho bytu ohlásit jménem. Ukázalo se, že je to zbytečné. Dveře, které za ním May Lou zamkla, byly otevřené dokořán, houpal se na nich utržený zámek. Kdosi je zřejmě vyrazil. Wingate a Brett vešli. Uvnitř byla jen May Lou. Skládala si věci do papírového kufříku.

„Kde je Rollie?“ zeptal se Wingate.

Nezvedla oči. „Šel pryč.“

„Kam?“

„Nevím. Přišli nějaký chlapi a odvedli ho.“

„Jak je to dlouho?“

„Hned jak ste odešel, pane.“ Odvrátila se. Po tvářích jí tekly slzy.

„Poslyšte,“ ozval se Brett, „dejte nám jejich popis a my to ohlásíme té policii.“

Leonard Wingate zavrtěl hlavou. Věděl, že je pozdě. Měl pocit, že je pozdě už od samého začátku. Věděl také, co teď s Brettem udělají. Odejdou. Dají od toho ruce pryč, jak je v Detroitu zvykem. Přejdou na druhou stranu ulice, jak to udělali ten kněz a Levita. Brett mlčel.

„Co teď budete dělat vy?“ zeptal se Wingate May Lou.

„Pudu někam jinam,“ odpověděla a zavřela svůj papírový kufřík.

Brett sáhl do kapsy. Wingate ho zarazil: „Dopřejte to mně.“ Vytáhl z kapsy všechny bankovky, které měl s sebou, a bez počítání je strčil May Lou do ruky. „Odpusťte,“ řekl. „Já vím, že tím ničemu nepomůžu, ale je mi to strašně líto.“

Vrátili se po schodech dolů. Když došli k vozu, našli zadní dvířka otevřená. Okénko bylo vyražené a ze zadního sedadla zmizely oba pláště. Leonard Wingate se opřel o střechu auta a zabořil hlavu do dlaní. Když ji zvedl, všiml si Brett, že má vlhké oči.

„Bože můj!“ řekl Wingate a úpěnlivě se podíval k černému nočnímu nebi. „Bože můj! Tohle bezcitné město!“

Rollieho Knighta nikdo nikdy nenašel. Prostě zmizel.

„JE TO TVŮJ ŽIVOT, NE MŮJ,“ řekl Adam Brettovi DeLosantovi. „Ale nebyl bych tvůj přítel, kdybych ti nepověděl, že jednáš ukvapeně a dopouštíš se velké chyby.“

Byla skoro půlnoc a Adam, Erika, Barbara, Brett a Leonard Wingate seděli v Brettově bytě u Vesnického klubu. Brett s Wingatem sem přijeli z vnitřního města před půlhodinou. Teď za sebou měli smutný rozhovor. Když vypověděli všechno o Rolliem Knightovi, ohlásil Brett, že má v úmyslu odejít z automobilového průmyslu. Hned zítra dá výpověď.

„Za pět let bys byl ředitelem návrhářského střediska,“ přesvědčoval ho Adam.

„Bývaly doby, kdy to byl můj sen,“ řekl Brett. „Chtěl jsem být takový jako Harley Earl, Bill Mitchell, Gene Bordinat nebo Elwood Engel. Rozumějte mi dobře – myslím si, že byli všichni báječní, a někteří z nich ještě jsou. Ale cítím, že to pro mě není. To je všechno.“

„Ale k tomu svému rozhodnutí máte i jiné důvody, viďte?“ ozval se Leonard Wingate.

„Mám. Myslím si, že naši páni šéfové dělají ohromné a dalekosáhlé plány pro sebe, ale pokud jde o lidskou společnost, nevidí si ani na špičku nosu.“

„To snad byla kdysi pravda, ale už není,“ namítl Adam. „Spousta věcí se změnila a pořád mění. Vidíme to přece kolem sebe každý den – v postoji zaměstnavatele k zaměstnancům, v zodpovědnějším přístupu k potřebám společnosti, ve vztazích k vládě, v tom, že stavíme na prvé místo spotřebitele. Dnes je naprosto jiná situace, než byla dokonce i před dvěma nebo třemi lety.“

„Rád bych tomu věřil,“ řekl Brett. „Už proto, že tomu zřejmě věříš ty. Ale nemohu, a nejsem sám. Zkrátka a dobře jdu od válu.“

„Co budete dělat?“ zeptala se Erika.

„Abych byl upřímný,“ usmál se Brett, „to bych taky rád věděl.“

„Vůbec by mě nepřekvapilo,“ prohlásil Adam, „kdyby ses dal na politiku. Jestli to uděláš, dej mi vědět. Nejenže pro tebe budu hlasovat, ale přispěju i na tvou volební kampaň.“

„Já taky,“ řekl Wingate. Podivná věc, napadlo ho, zrovna dnes večer si přece všiml Brettových vůdcovských schopností a přemýšlel, jak dlouho ještě bude jenom navrhovat auta.

Brett se zašklebil: „Budu si to pamatovat. Jednou vás to oba dva přijde draho.“

„Rozhodně bude malovat,“ ozvala se Barbara. „I kdybych ho měla přivázat ke stojanu řetězem. I kdybych to finančně musela táhnout sama.“

„Když už mluvíš o živobytí,“ řekl Brett, „myslel jsem na to, že bych si mohl otevřít malou návrhářskou dílnu.“

„V tom případě dlouho malá nezůstane,“ řekl Adam. „Ty budeš mít úspěch, ať chceš nebo ne. A budeš mít ještě víc práce než teď.“

Brett vzdychl. „Toho se právě bojím.“ Ale i kdyby se tahle předpověď splnila, pomyslel si, bude vlastním pánem. Bude moci říkat to, co si opravdu myslí, bez ohledu na druhé. To si přeje ze všeho nejvíc, a Barbara také. Brett se na ni podíval a řekl si, že ji miluje každým dnem víc a víc. Ať je čeká v budoucnosti cokoli, budou tomu čelit společně.

„Slyšela jsem,“ obrátila se Barbara na Adama, „že vy také možná odejdete z automobilky.“

„Kde jste to slyšela?“

„Každý o tom mluví.“

V Detroitu se opravdu nedá nic utajit, pomyslel si Adam. Zřejmě to prozradil Perce Stuyvesant nebo někdo z jeho okolí.

„Tak co? Opravdu odejdete?“ opakovala otázku Barbara.

„Měl jsem nějakou nabídku,“ řekl Adam. „Nějakou dobu jsem o tom vážně uvažoval. Ale rozhodl jsem se, že to nepřijmu.“

Před dvěma dny zatelefonoval Percevalovi Stuyvesantovi a vysvětlil mu, že by nemělo význam, aby přijel do San Franciska jednat o podrobnostech. Automobily mu příliš přirostly k srdci. Podle Adamova názoru má automobilový průmysl spoustu chyb, ale daleko víc kladných stránek. Na moderních autech není fantastické to, že jedou, ale to, že většinou se na ně člověk může spolehnout. Ne to, že jsou drahá, ale že přes všechny své technické a estetické kvality stojí tak málo. Ne že blokují silnice, ale že dávají svobodným lidem to, po čem v celých svých dějinách nejvíce touží – možnost volného pohybu. Ne, pro vedoucího pracovníka v průmyslu neexistuje obor, který by byl více vzrušující.

„Každý z nás se dívá na věci kolem sebe jinak,“ usmál se Adam na Barbaru. „Dalo by se říct, že já hlasuju pro Detroit.“

Krátce nato si dali dobrou noc.

Při krátké jízdě do Quarton Lake Adam poznamenal: „Dnes večer jsi byla nějak zamlklá.“

„Poslouchala jsem,“ řekla Erika. „A přemýšlela. A kromě toho jsem s povídáním čekala na to, až budeme sami.“

„Tak povídej.“

„Prostě… Jak to vypadá, tak jsem asi v jiném stavu. Pozor! Netoč tím volantem tak rychle!“

Adam zajel na čísi příjezdovou cestu, zastavil a řekl: „Jsem moc rád, žes mi to neřekla na Lodge Freeway při dopravní špičce.“

„Kde to jsme? Čí je tahle cesta?“

„To je mi úplně jedno.“ Přivinul ji k sobě a políbil. Erika se smála a současně jí tekly slzy. „V Nassau jsi byl takový divoký. Určitě se to stalo tam.“

„Jsem strašně rád,“ zašeptal. To je to nejlepší, co nás mohlo potkat, pomyslel si.

Později, už zase na cestě k domovu, řekla Erika: „Jsem zvědavá, jak se na to budou dívat Greg a Kirk. Máš dva dospělé syny a teď přijde najednou do rodiny nemluvně.“

„Budou je mít rádi, protože mají rádi tebe. Skoro jako já.“ Dotkl se její ruky. „Zítra jim zatelefonuju.“

„Pak že my dva spolu nic nesvedem,“ usmála se Erika.

Má pravdu, pomyslel si šťastně. Život je báječná věc. Dnes má Eriku a to malé, co se za pár měsíců narodí. Zítra, a ještě hodně dlouho, bude mít farstar.

Arthur Hailey

Kola

Z anglického originálu přeložil Karel Kyncl

Odpovědný redaktor Jaroslav Kálat

Vydalo nakladatelství Riopress Praha 1992

jako svou 44. publikaci

Obálku navrhl Josef Pinkava

vytiskl EDIT-PRESS Rudná

Fotosata fa. Horňák, Lipová ul., Český Těšín

Vytiskly Brněnské papírny s. p.,

závod český Těšín

Náklad 30000 kusů

ISBN 80-85611-16-3 1971

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai