Thomas Hardy

Daleko od hlučícího davu

POPIS SEDLÁKA OAKA — PŘÍHODA

Když se sedlák Oak usmál, koutky jeho úst se roztáhly, až se octly v zanedbatelné vzdálenosti od uší, oči se mu zúžily v štěrbiny a kolem nich se objevily rozbíhavé vrásky, jež se mu rozprostřely po tváři jako paprsky na primitivní kresbě vycházejícího slunce.

Jeho křestní jméno bylo Gabriel a ve všední dny byl mladým mužem se zdravým úsudkem, nenucenými pohyby, patřičným oblečením a celkově dobrou pověstí. O nedělích to byl muž mlhavých názorů, poněkud nakloněný věci odkládat a celý nesvůj ze svého nejlepšího obleku a deštníku:

celkem vzato člověk, který si byl vědom, že pokud jde o morální stránku, patří do onoho rozlehlého středního prostoru laodicejské nestrannosti, jenž se ve vsi rozprostírá mezi obcí věřících a místními opilci — to jest, šel do kostela, ale v době, kdy kongregace dospěla k nikejskému vyznání víry, tajně zíval, a uvažoval, co asi bude k obědu, ač měl v úmyslu naslouchat kázání. Nebo abychom uvedli, jak se jeho charakter jevil na stupnici veřejného mínění — když jeho přátelé a kritici byli vzteky bez sebe, považovali jej za člověka dosti špatného; když byli spokojeni, měli jej za člověka dosti dobrého; a když nebyli jedno ani druhé, viděli v něm člověka s morálním zabarvením černobíle kropenatým.

Protože Oak prožíval šestkrát tolik pracovních dnů jako nedělí, jeho staré šaty se staly takřka nedílnou součástí jeho vzhledu — když si jej jeho sousedé v duchu představovali, byl vždycky oblečen takto. Nosil nízký plstěný klobouk, dole rozšířený, jak si jej narážel na hlavu, aby mu ho prudký vítr neodnesl, a kabát měl jako doktor Johnson; jeho dolní končetiny byly uzavřeny do obyčejných kožených kamaší a bot nadmíru velkých, jež poskytovaly každé noze prostorné apartmá zbudované takovým způsobem, že kdo je nosil, mohl stát po celý den ve vodě a nevědět nic o vlhku

— neboť je vyrobil svědomitý člověk, který se snažil vynahradit případné nedostatky střihu štědrým rozměrem a důkladností.

Pan Oak s sebou nosil jako kapesní hodinky něco, co by se mohlo nazvat malými stříbrnými hodinami; jinými slovy, tvarem a účelem to byly hodinky, ale rozměrem malé hodiny. Tento přístroj, o několik let starší než Oakův dědeček, měl tu zvláštnost, že se bud předbíhal, nebo nešel vůbec. Kromě toho malá ručička tu a tam sklouzla po čepu, a tak třebaže hodinky ukazovaly minuty přesně, nikdo si nemohl být docela jist, ke které hodině náležejí. Sklon svých hodinek k zastavování napravoval Oak tím, že do nich bušil pěstí nebo jimi třepal, a špatným důsledkům ostatních dvou vad unikal tak, že neustále pozoroval slunce a hvězdy

a své hodinky s nimi porovnával a že tiskl tvář těsně ke sklu oken svých sousedů, až byl s to rozeznat hodinu, kterou ukazovaly zelené ciferníky časoměrů uvnitř. Můžeme podotknout, že do Oakovy kapsičky na hodinky se dalo těžko sáhnout, neboť byla umístěna trochu vysoko v pase kalhot (který se rovněž nacházel v odlehlé výšce pod vestou), a v důsledku toho se hodinky v případě nutnosti vytahovaly tak, že se tělem hodilo na jednu stranu, ústa a tvář se námahou sevřely do pouhého kusu narudlého masa a hodinky se vytáhly za řetěz jako okov ze studny.

Avšak někteří hloubaví lidé, kteří jistého prosincového rána — slunného a neobyčejně mírného — viděli Gabriela Oaka kráčet po jednom z jeho polí, mohli se na něho dívat z jiných hledisek než těchto. V jeho tváři mohli pozorovat, že mnohé z barev a křivek mládí si udržel až do mužného věku; v odlehlejších tajných koutech jeho bytosti zůstal dokonce skryt kus chlapce. Jeho výška a rozložitost by byly dostačovaly, aby už svou pouhou přítomností vzbuzoval úctu, jen kdyby je předváděl patřičně uvážlivě. Ale někteří lidé, venkovští právě tak jako městští, mají vystupování, jež závisí daleko víc na duchu než na svalstvu a šlachách: dovedou zmenšit své rozměry tím, jak je ukazují. A Gabriel Oak z tiché skromnosti, jež by slušela vestálce a jež jako by mu neustále vštěpovala, že nemá velký nárok na místo ve světě, kráčel neokázale a se slabě znatelným nachýlením, i když ne shrbeně. Nachýlení by snad bylo možno považovat za defekt u osoby, jejíž hodnota by závisela více na vzhledu než na schopnosti dobře vystupovat — tak tomu však u Oaka nebylo.

Oak právě dosáhl onoho údobí života, kdy se před slovo ,,muž“ přestává klást ,,mladý”, když se o člověku hovoří. Nacházel se v nejvelkolepějším období rozvoje mužnosti, neboť jeho intelekt a city byly zřetelně odděleny: překonal dobu, kdy vliv mládí je bez rozdílu směšuje v impulsívní ukvapenost, a dosud nedospěl do stadia, kdy se vlivem ženy a rodiny opět spojí v předpojatost. Krátce, bylo mu osmadvacet a byl starý mládenec.

Pole, na němž se tohoto rána nacházel, stoupalo k vršku zvanému Norcombský kopec. Výběžek tohoto kopce přetínala silnice mezi Emminsterem a Chalk-Newtonem. Když náhodou pohlédl přes živý plot, Oak spatřil sjíždět po svahu před sebou ozdobný pérovaný vůz, žlutě natřený a vesele pomalovaný, tažený dvěma koňmi; vedle kráčel kočí a nesl kolmo bič. Na voze byly naloženy domácí potřeby a květiny do okna a na samém vršku toho všeho seděla žena, mladá a přitažlivá. Gabriel nepozoroval tuto podívanou déle než půl minuty, když tu se povoz dole zastavil právě před jeho očima.

„Zadní prkno z vozu je pryč, slečno,” oznámil kočí.

„Tak to jsem je slyšela padat,” řeklo děvče měkkým, třebaže nijak zvlášť tichým hlasem. „Když jsme jeli do kopce, slyšela jsem jakýsi zvuk, který jsem si nedovedla vysvětlit.”

„Zaběhnu zpátky.”

„Běžte,” odpověděla.

Rozumní koně stáli naprosto klidně a kroky kočího postupně slábly v dálce.

Dívka na vršku nákladu seděla nehnuté, obklopena stoly a židlemi, jejichž nohy čněly vzhůru, podepřena dubovou lavicí s opěradlem a vpředu ozdobena květináči s čapími nůsky, myrtami a kaktusy a klecí s kanárkem — pravděpodobně z oken domu právě vyklizeného. Ve vrbovém košíku se vezla také kočka, jež vyhlížela přimhouřenýma očima zpod proutěného víka a láskyplně si prohlížela ptáčky kolem.

Krásná dívka nějakou dobu nečinně čekala a v tichu nebylo slyšet nic než kanárka, který poskakoval sem a tam po bidýlkách svého vězení. Pak pohlédla pozorně dolů. Nedívala se ani na ptáka, ani na kočku, nýbrž na podlouhlý, v papíru zabalený balíček mezi nimi. Ohlédla se, aby zjistila, zda se kočí nevrací. Dosud ho nebylo vidět; její oči se tedy přikradly zpátky k balíku, zatímco v myšlenkách se zřejmě zabývala jeho obsahem. Konečně vzala předmět na klín a rozbalila papírový obal; objevilo se malé otočné

zrcadlo a v něm se počala pozorně prohlížet. Pootevřela rty a usmála se.

Bylo krásné ráno a slunce rozjasnilo do šarlatova karmínovou jupku, již měla na sobě, a namalovalo jemný lesk na její světlou tvář a tmavé vlasy. Myrty, čapí nůsky a kaktusy, naskládané kolem ní, byly svěží a zelené a v takovéto bezlisté roční době zdobily všechno — koně, vůz, nábytek i dívku — zvláštním jarním půvabem. Co ji přimělo, aby si dopřála takového představení před vrabci, kosy a nezpozorovaným hospodářem, kteří byli jeho jedinými diváky — zda její úsměv začal jako úsměv umělý, jen aby si vyzkoušela, jak ovládá ono umění — to nikdo neví; konečný úsměv však byl bezesporu skutečný. Zarděla se nad sebou, a když viděla, jak se její obraz v zrcadle rdí, začervenala se ještě víc.

Odklon od obvyklého místa a běžných okolností takovéto činnosti — od hodiny oblékání v ložnici k době cestování venku — propůjčil bezstarostnému činu novost, kterou doopravdy neobsahoval. Byl to lahodný obrázek. Odvěká ženská slabost vstoupila do slunečního světla a to ji přiodělo svěžestí originality. Při pozorování tohoto výjevu Gabriel Oak nevyhnutelně dospěl k cynickému závěru, třebaže by rád byl velkomyslný. Mladá žena neměla žádný důvod, proč se dívat do zrcadla. Neupravila si klobouk, nepřihladila vlasy, nevyrovnala dolíček ve tváři ani neučinila jedinou věc, která by naznačovala, že nějaký takový úmysl byl jejím motivem, když se chopila zrcadla. Prostě pozorovala sama sebe jako ženu, krásný výtvor Přírody, a její myšlenky zřejmě nepozorovaně přešly ke vzdáleným, nicméně pravděpodobným dramatům, v nichž budou hrát svou roli muži — k vyhlídkám na pravděpodobné triumfy

— její úsměvy dávaly na srozuměnou, že v jejích představách se ztrácejí a dobývají srdce. Nicméně toto byla pouze domněnka, a celá série pohybů byla předváděna tak bezstarostně, že by bylo ukvapené předpokládat, že úmysl zde hrál jakoukoliv roli.

Ozvaly se kroky vracejícího se kočího. Dívka zabalila zrcadlo do papíru a balíček opět položila na místo.

Když se vůz rozjel, Gabriel opustil svou pozorovatelnu, sestoupil na silnici a sledoval povoz k mýtní kobylici kousek od úpatí kopce. Zde se předmět jeho pozorování zastavil kvůli placení mýta. Oakovi zbývalo ještě asi dvacet kroků ke kobylici, když zaslechl rozepři. Osoby s vozem a muž u mýtní závory se přeli o dvoupenci.

„Nahoře na fůře je neteř mý paní a povídá, že to, co jsem vám nabídnul, je ažaž, vy zatracenej lakomče, a že nezaplatí ani o krejcar víc.“ To byla slova kočího.

„Dobrá; pak tedy neteř vaší paní nemůže jet dál,” prohlásil mýtný a zavřel závoru.

Oak pohlédl z jednoho svárlivce na druhého a zadumal se. Dvoupence mu připadala jako něco navýsost nedůležitého. Třípence měla určitou hodnotu jako peníz — to už bylo patrné zkrácení denní mzdy, a tedy částka, o kterou se člověk mohl handrkovat; ale dvoupence — „Tumáte,” řekl, postoupil vpřed a podal mýtnému minci, „nechte tu mladou ženu projet.” Při těchto slovech k ní vzhlédl; žena slova zaslechla a shlédla dolů.

Gabrielovy rysy se držely celou svou podobou tak přesně na půl cesty mezi krásou svatého Jana a ošklivostí Jidáše Iškariotského, jak byli znázorněni na okně kostela, který Oak navštěvoval, že ani jediný rys nebylo lze vybrat a nazvat pozoruhodným, ať už v dobrém, či špatném slova smyslu. Tmavovlasá dívka v červené jupce soudila nejspíš stejně, neboť o něho nedbale zavadila pohledem a přikázala kočímu, aby pokračoval v jízdě. Možná že své díky Gabrielovi vyjádřila v nepatrné míře pohledem, nikoli však slovy; aleje pravděpodobnější, že žádný vděk necítila, neboť tím, že jí Oak zajistil průjezd, připravil ji o vítězství, a je známo, jak ženy přijímají takovouto úsluhu.

Mýtný si prohlížel odjíždějící povoz. „Je to hezká holka,” pravil Oakovi.

„Ale má své chyby,” podotkl Gabriel.

„Svatá pravda, hospodáři.”

„A největší z nich je — no to, co to vždycky bývá.”

„Handrkování o krejcar? — Jo, to máte pravdu.”

„Ale kdepak.”

,,Co teda?“

Gabriel, snad poněkud popuzen lhostejností půvabné cestující, se ohlédl tam, kde byl přes živý plot svědkem jejího představení, a řekl: „Marnivost.”

NOC — STÁD O — VNITŘNÍ USPOŘÁDÁNÍ — JINÉ VNITŘNÍ USPOŘÁDÁNÍ

Byla už skoro půlnoc před svatým Tomášem, nejkratším dnem v roce. Pustošivý vítr zabloudil ze severu přes kopec, odkud Oak za slunečního svitu před několika dny pozoroval žlutý vůz a jeho cestující.

Norcombský kopec — nedaleko od osamělé Tollerovy hůrky — byl jedním z míst, která kolemjdoucímu vnukávají pocit, že se nachází v přítomnosti útvaru blížícího se tolik nezničitelnosti jako málokterý útvar nacházející se na zemi. Byla to beztvará vypouklina z křídy a prsti — běžný druh oněch hladce narýsovaných zemských protuberancí, jež snad zůstanou nehnuté, až jednou nastane onen velký den zkázy, kdy mnohem vznešenější výšiny a závratné žulové útesy se zřítí.

Na severní straně byl kopec porostlý prastarou práchnivějící bučinou, jejíž horní obrys tvořil nad hřebenem linku, jež se naježeně klenula proti obloze jako hříva. Dnes v noci chránily tyto stromy jižní svah před nejostřejšími poryvy větru, jež bičovaly les a s mručením se jím nemotorně prodíraly nebo se s tlumeným kvílením hnaly přes jeho vrcholky. Suché listí v příkopu v tomto větru bublalo a vřelo a vzdušný jazyk občas vyhnal několik listů z úkrytu a rozvířil je po trávě. Pár chomáčů těch posledních listů z odumřelých spoust zůstalo až do tohoto údobí uprostřed

zimy na větvičkách, které je zrodily, a ty nyní spadávajíce chřestily o kmeny ostrými nárazy.

Mezi tímto zpola zalesněným, zpola holým kopcem a mlhavým, nehybným obzorem, jemuž vrcholek nejasně vévodil, se rozprostírala tajemná plocha neproniknutelného stínu — a zvuky vycházející odtud dávaly tušit, že to, co stín skrývá, nese jakousi vzdálenou podobu s rysy zdejší krajiny. Útlých stvolů trávy, které víceméně zahalovaly kopec, se vítr dotýkal v závanech rozličné síly a takřka i odlišné povahy — některý závan stébla silně hnětl, jiný je pronikavě, do hloubky prohrabával, další je kartáčoval jako měkké koště. Člověk se tu instinktivně zastavil, zaposlouchal a pozoroval, jak stromy vpravo a stromy vlevo lkají nebo zpívají jeden druhému pravidelnými antifonami chrámového kůru; jak živé ploty a jiné keře v závětří pak zachytí melodii a ztlumí ji v nejjemnější vzlyk; a jak spěchající prudký závan větru se pak náhle stočí k jihu a víc už ho neslyšet.

Obloha byla jasná — pozoruhodně jasná — a mihotavý třpyt všech hvězd připomínal záchvěvy jediného těla, řízené společným pulsem. Polárka byla přímo proti větru a Velký vůz se od večera otáčel kolem ní na vnější stranu k východu, až teď svíral s poledníkem pravý úhel. Rozdíl v barvě hvězd

— o němž se v Anglii víc čte, než se skutečně vidí — byl zde opravdu patrný. Velkolepý jas Siria pronikal do oka ocelovým třpytem, hvězda zvaná Capella byla žlutá, Aldebaran a Betelgeuse planuly ohnivě rudě.

Pro lidi, kteří za takovéto jasné půlnoci stojí sami na kopci, je pohyb světa k východu takřka hmatatelný. Tento pocit je snad způsoben panoramatickým plynutím hvězd kolem pozemských předmětů, jejž lze vnímat po několika minutách klidu; nebo je snad důsledkem toho, že kopec umožňuje lepší výhled na vesmír; nebo ho snad vyvolává vítr nebo samota; ale ať už je původ tohoto pocitu jakýkoliv, dojem, že obloha kolem nás ujíždí, je živý a trvalý. Poezie pohybu je rčení, jehož se často užívá, avšak aby bylo možno vychutnat epickou podobu tohoto požitku, je třeba,

aby člověk uprostřed noci stanul na kopci, aby se nejprve odpoutal pocitem vlastní odlišnosti od davu civilizovaného lidstva, jež je v této chvíli pohrouženo ve sny a chová se nevšímavě ke všem takovým věcem, a pak aby dlouho a tiše pozoroval svůj vznešený postup mezi hvězdami. Po takovém nočním pozorování je obtížné vrátit se zpět na zem a uvěřit, že nepatrná lidská schránka si dokáže uvědomit takovýto majestátní let.

Náhle se na tomto místě nahoře u oblohy ozvala neočekávaná řada zvuků. Vyznačovaly se jasností, jíž se žádný vítr nevyrovná, a sekvencí, jež se nenajde nikde v přírodě. Byly to tóny z flétny sedláka Oaka.

Melodie neplynula do prostoru nerušeně — zdálo se, že je jaksi ztlumená a vcelku příliš slabá, než aby se šířila do výšky či dálky. Nesla se od malého tmavého předmětu pod živým plotem ohrazujícím bučinu — od ovčákovy boudy, která nyní vyhlížela tak, že nezasvěcená osoba mohla být uvedena do rozpaků, kdyby měla uhádnout, co to je nebo k čemu to slouží.

Vcelku bouda vypadala — abychom uvedli přibližný vzor — jako malá Noemova archa na malém Araratu a v hlavních rysech odpovídala tradičnímu vzhledu archy, jak ji vyrábějí výrobci hraček a jak je v lidských představách zakotvena mezi těmi nejtrvalejšími, neboť nejranějšími dojmy. Bouda stála na malých kolečkách, která zvedala její podlahu na stopu od země. Takové ovčácké boudy se přitáhnou na pole, když se blíží doba bahnění, aby poskytly ovčákovi přístřešek během vynucené noční služby.

Bylo to teprve nedávno, co lidé začali Gabrielovi říkat sedlák Oak. Během předcházejících dvanácti měsíců podařilo se mu spojenými silami píle a trvalé dobré mysli najmout malou ovčí farmu, k níž patřil Norcombský kopec, a koupit si dvě stě ovcí. Předtím byl krátkou dobu šafářem, a ještě dříve pouhým ovčákem, neboť od dětství až do té doby, než starý Gabriel ulehl k věčnému odpočinku, pomáhal otci starat se o stáda velkých vlastníků.

Tento pokus pustit se bez cizí pomoci samostatně do hos

podaření jako pán, a ne jako čeledín, se zálohou na ovce dosud nezaplacenou, byl pro Gabriela Oaka kritickou křižovatkou a on si své postavení dobře uvědomoval. Prvním úkolem na jeho nové cestě bylo bahnění ovcí, a protože ovcemi se zabýval už od mládí, moudře se vyvaroval toho, aby je v tomto období svěřil do opatrování najatému pomocníkovi nebo nováčkovi.

Vítr se stále honil kolem rohů boudy, ale hra na flétnu ustala. Na boku boudy se objevil obdélníkový kus světla a v otevřených dveřích silueta postavy sedláka Oaka. V ruce nesl lucernu, a když za sebou zavřel dveře, šel kupředu a téměř dvacet minut pracoval v tomto koutě louky; světlo lucerny se někde ztrácelo, jinde zas objevovalo a osvětlovalo či stínilo ho podle toho, zda stál před ním, nebo za ním.

Oakovy pohyby, třebaže nepostrádaly tichou energii, byly pomalé a jejich rozvážnost harmonovala s jeho zaměstnáním. A protože soulad je základem krásy, nikdo nemohl popřít, že jeho vytrvalé pobíhání kolem stáda mělo prvky půvabu. Když si to okolnosti vyžadovaly, dovedl vykonat nebo vymyslet věc stejně hbitě jako městští lidé, kteří to spíše mají v krvi, avšak přesto jeho zvláštní síla, morální, fyzická i duševní, byla statická, zpravidla jen málo nebo vůbec ne poplatná okamžitým popudům.

Pečlivá prohlídka okolní půdy, byť i jen v bledém svitu hvězd, ukáže nyní, jak sedlák Oak v zimě přizpůsobil svému velkému záměru část toho, co by neúmyslně mohlo být nazváno divokým svahem. Roztroušeně na různých místech byly zatlučeny do země jednotlivé košatiny pokryté došky a mezi nimi i pod nimi se pohybovala a šustila bělavá těla hebkých bahnic. Hlas ovčích zvonků — v jeho nepřítomnosti tichých — se opět rozezněl tóny, jež zněly spíše měkce než jasně, poněvadž kolem zvonků stále více narůstala vlna. Zvonění trvalo, dokud se Oak od ovcí zase nevzdálil. Vrátil se do boudy a v rukou nesl právě narozené jehně. Skládalo se ze čtyř nohou dostatečně velkých i pro vzrostlou ovci a spojených zdánlivě bezvýznamnou kůžičkou, jež vážila

asi polovinu toho co nohy dohromady a v této chvíli vytvářela vlastně celé zvířecí tělíčko.

Oak položil ten ždibínek života na otep sena před malá kamínka, na nichž se vařilo v konvi mléko. Sfouknutím zhasl lucernu a pak stiskl knot; chýši nyní osvětlovala svíčka visící na stočeném drátě. Poněkud tvrdé lůžko, vytvořené z několika obilních pytlů pohozených ledabyle na zemi, zabíralo polovinu podlahy tohoto malého obydlí. Mladý muž se zde natáhl, uvolnil si vlněnou kravatu a zavřel oči. Asi v téže době, kdy by se člověk nezvyklý tělesné práci rozhodl, na který bok si lehne, sedlák Oak už spal.

Vnitřek boudy vypadal nyní útulně a příjemně a šarlatová hrstka ohně spolu se svíčkou, odrážející svou živou barvu na všem v dosahu, radostně zjasňovaly dokoncei nádobí a nářadí. V koutě stála ovčácká hůl a na poličce na jedné stěně byly seřazeny láhve a kanystry s prostými přípravky potřebnými k ovčímu ranhojičství a lékařství; z nich nejdůležitější byly vinný líh, terpentýn, kolomaz, hořká hlinka, zázvor a ricínový olej. Na trojhranné poličce v rohu ležel chléb, slanina, sýr a hrnek na pivo nebo jablečný mošt, jenž se naléval z velké láhve na podlaze. Vedle zásob ležela flétna, kterou osamělý hlídač nedávno rozezněl, aby si ukrátil dlouhou chvíli. Dům se větral dvěma kulatými otvory, podobnými okénkům lodní kabiny, s dřevěnými šoupátky.

Jehně, oživlé teplem, začalo bečet. Tento zvuk vstoupil do Gabrielových uší a mozku a on si ihned uvědomil jeho význam, jako se to stává u zvuků, které očekáváme. Oak přešel z hlubokého spánku do naprosté bdělosti se stejnou snadností, jaká provázela opačný pochod, pohlédl na hodinky, zjistil, že hodinová ručička opět sklouzla, narazil si klobouk, vzal jehně do náručí a odnesl je do temnoty. Když položil stvořeníčko k jeho matce, vstal a pozorně zkoumal oblohu, aby podle výšky hvězd zjistil, jak noc pokročila.

Sirius a Aldebaran, směřující k nepokojným Plejádám, dospěly už do poloviny jižní oblohy a mezi nimi visel Orion, jehož velkolepá konstelace nikdy nezářila skvěleji

než nyní, kdy se vznášela nad obrysem krajiny. Kastor a Pollux se svou tichou září byly téměř v meridiánu, pustý a chmurný čtverec Pegasa se plížil k severozápadu; v dálce se skrze bučinu třpytila Vega jako lampa zavěšená mezi bezlistými stromy, a Kasiopejino křeslo stálo jemně vyváženo na nejvyšších větvích.

„Jedna hodina,” usoudil Oak.

Protože si nezřídka uvědomoval, že život, který vede, má jistý půvab, i potom, co se podíval na oblohu jako na užitečný předmět, tiše stál dále a v oceňujícím rozpoložení ji posuzoval jako svrchovaně krásné umělecké dílo. Na okamžik se zdálo, že je dojat promlouvající samotou této scenérie, nebo spíše tím, že široko daleko nebylo vidět či slyšet jediného člověka. Lidské zvyky, spory, starosti i radosti jako by neexistovaly a na zastíněné polovině glóbu jako by nebyla žádná vnímající bytost kromě něho samého; mohl si představovat, že všichni se odebrali na slunečnou stranu.

Takto zahloubán, s očima upřenýma do dálky, Oak si postupně uvědomil, že to, co předtím považoval za hvězdu nízko nad okrajem bučiny, není ve skutečnosti vůbec hvězda. Bylo to umělé světlo, a téměř na dosah ruky.

Když někteří lidé zjistí, že jsou v noci naprosto sami na místě, kde je společnost žádoucí a vítaná, pocítí strach; mnohem otřesnější pro nervy však je, objevíme-li nějakou tajemnou společnost v době, kdy intuice, cítění, paměť, analogie, svědectví, pravděpodobnost a úsudek — všechny důkazy v seznamu logicky myslícího člověka — se sjednotily, aby přesvědčily vědomí, že jsme úplně osamoceni.

Sedlák Oak šel k bučině a prodral se nižšími větvemi k návětrné straně. Temná masa pod svahem mu připomněla, že tam stojí jakýsi přístřešek, zakousnutý do svahu kopce tak, že zadní část střechy je téměř na úrovni země. Přední stěnu tvořila prkna přibitá ke sloupkům a na ochranu před povětrností natřená dehtem. Škvírami ve střeše a v boční stěně pronikaly pruhy a skvrny světla a vytvářely dohromady zář, jež upoutala mužovu pozornost. Oak vyšel

dozadu za přístřešek, a tam když se sehnul ke střeše a přiložil oko k jedné díře, mohl zřetelně vidět dovnitř.

V přístřešku byly dvě ženy a dvě krávy. Vedle jedné krávy stála puténka s otrubovou kaší, z níž se ještě kouřilo. Jedna z žen už překročila střední věk. Její společnice byla zřejmě mladá a půvabná; Oak si však nemohl utvořit žádné určité mínění o jejím vzhledu, protože stála téměř pod ním, takže ji viděl jen z ptačí perspektivy, jako Miltonův Satan spatřil poprvé Ráj. Neměla čepec ani klobouk, ale halila se do velkého pláště, který měla ledabyle hozený přes hlavu.

„No tak půjdem už domů,“ pravila starší z obou žen, opřela si pěsti v bok a pohlédla kolem na vykonanou práci. „Doufám, že Daisy se teďka zase zbrchá. Jaktěživa jsem se tolik nevylekala, ale jestli se vzpamatuje, nic si z toho nebudu dělat, že jsem se musela vytrhovat ze spánku.“

Mladá žena, jejíž víčka byla zřejmě náchylná se semknout při sebemenší chvilce ticha, zívla, aniž nepřiměřeně rozevřela rty; Gabriel se tím nakazil a ze sympatie rovněž slabě zívl.

„Kéž bychom byly dost zámožné, abychom si mohly na tyhle věci zjednat mužského,” povzdychla mladá žena.

„Ale protože nejsme, musíme je udělat samy,” pravila druhá. „Jestli tu zůstaneš, musíš mi pomáhat.”

„No a můj klobouk je tentam,” pokračovala mladší žena. „Myslím, že mi uletěl přes plot. Kdo by si pomyslel, že ho odnese takový slabý vítr!”

Stojící kráva patřila k devonskému plemeni, byla celá porostlá hustou teplou srstí sytě červené barvy, od očí až k ocasu tak dokonale jednolitou, jako kdyby ji ponořili do barviva toho odstínu, a její dlouhý hřbet byl s matematickou přesností rovný. Druhá kráva byla šedobíle skvrnitá. Vedle ní teď Oak zpozoroval malé telátko asi den staré, které se hloupoučce dívalo na obě ženy, což dokazovalo, že není ještě dlouho zvyklé fenoménu vidění, a často se obracelo k lucerně, kterou si zřejmě pletlo s měsícem, neboť zděděný instinkt měl dosud málo příležitosti, aby byl opraven zkušeností. Mezi ovcemi a kravami na Norcombském kopci měla Lučina nedávno plné ruce práce.

„Myslím, že bychom měly poslat pro nějakou ovesnou mouku,” mínila starší žena, „už nemáme otruby.”

„Ano, tetičko; a já pro ni dojedu, jen co se rozední.”

„Jenže nemáme dámské sedlo.”

„Vždyť já dovedu jezdit i na jiném.”

Když Oak zaslechl tyto poznámky, byl ještě zvědavější spatřit rysy mladší ženy, ale protože mu v tom bránil jednak plášť, tvořící kapuci, jednak jeho vlastní poloha vysoko ve vzduchu, nahrazoval podrobnosti svou obrazotvorností. Dokonce i když se díváme přímo před sebe a bez překážek, v duchu přibarvujeme a modelujeme podle svého přání to, co oči vnímají. Kdyby byl měl Gabriel od začátku možnost zřetelně zhlédnout její tvář, ocenil by ji jako velmi pěknou nebo docela hezkou, poněvadž v té chvíli jeho duše přímo vyžadovala božskou bytost a byla připravena ji přijmout. Protože už po nějakou dobu toužil po vyhovující osobě, jež by vyplnila narůstající prázdnotu jeho nitra, a protože navíc jeho stanoviště poskytovalo nejširší pole obrazotvornosti, vykreslil si ji jako krasavici.

Jednou z oněch rozmarných náhod, při kterých Příroda, jakožto pilná matka, jako by si vyšetřila okamžik ve své neustálé lopotě, aby se obrátila a vykouzlila na tvářích svých dětí úsměv, jednou z oněch rozmarných náhod se stalo, že dívka nyní shodila plášť a přes červenou jupku se vyvalily pletence černých vlasů. Oak ji okamžitě poznal jako hrdinku ze žlutého vozu s myrtami a zrcadlem; a prozaicky, jako ženu, která mu dlužila dvoupenci.

Ženy uložily telátko opět vedle jeho matky, vzaly lucernu a vyšly ven. Světlo klesalo dolů po stráni, až z něho nezbylo nic víc než mlhovitá hvězdička. Gabriel Oak se vrátil ke svému stádu.

DÍVKA NA KONI — ROZHOVOR

Nastával rozbřesk omrzelého dne. I místo na zemi, kde se určitá událost odehrála, je jedním z prvků nového zájmu, a tak Oak se znovu vydal k bučině, a to z žádného jiného důvodu, než že se tam udála noční příhoda. Zatímco zde v zadumání prodléval, uslyšel na úpatí kopce kroky koně a brzy poté se objevil v dohledu kaštanový poník s dívkou na hřbetě, stoupající po stezce, jež vedla kolem přístřešku pro dobytek. Dívka byla ona mladá žena z předchozí noci. Gabriel si okamžitě vzpomněl na klobouk, o němž se zmínila, že ho ztratila ve větru; možná že ho přišla hledat. Spěšně se jal prohledávat příkop, a sotva uše) podél něho deset yardů, našel klobouk mezi listím. Zvedl jej a vrátil se do své boudy. Zde se schoval a škvírou vykukoval směrem k blížící se jezdkyni.

Dívka přijela a rozhlížela se kolem; pak pátrala na druhé straně živého plotu. Gabriel se užuž chystal vyjít a vrátit ztracený předmět, když tu jej neočekávané představení přimělo, aby od toho prozatím upustil. Stezka, poté co minula přístřešek pro dobytek, protínala bučinu. Nebyla to jezdecká stezka — pouze pěšinka, a ve výšce ne větší než sedm stop se nad ní vodorovně rozprostíraly větve a znemožňovaly, aby se pod nimi dalo projet vzpřímeně. Dívka, jež nebyla oděna v jezdeckém obleku, se chvilku rozhlížela, jako by se ujišťovala, že v dohledu není živá duše, pak se obratně zaklonila a položila se poníkovi na záda, hlavu nad ocas, nohy na plece a oči upřené k obloze. Svezla se do této polohy rychle jako ledňáček a nehlučně jako jestřáb. Gabrielovy oči ji sotva stačily sledovat. Vysoký, štíhlý poník byl zřejmě na takovéto kousky zvyklý a nevšímavě si vykračoval dál jinochodem. Takto dívka projela pod vodorovnými větvemi stromů.

Krasojezdkyně se zřejmě cítila docela dobře kdekoliv mezi koňovou hlavou a ocasem, a když již nebylo nutné zaujímat tuto nenormální pozici, protože stezka opustila les, zaujala jinou, ještě pohodlnější než ta předchozí. Neměla dámské sedlo a bylo velice zřejmé, že seděla-li bokem, nemohla se pevně

udržet na hladké kůži pod sebou. Vymrštila se tedy jako ohnutý stromek do obvyklé vzpřímené polohy, ujistila se, že v dohledu nikdo není, a posadila se způsobem, jaký si sedlo vyžaduje, jaký však od ženy sotva kdo očekává, a odklusala směrem k tewnellskému mlýnu.

Oak byl pobaven, snad i trochu udiven; a když pověsil klobouk ve své boudě, zašel opět mezi bahnice. Uplynula hodina, dívka se vracela — tentokrát již seděla spořádaně, s pytlem otrub před sebou. Když se přiblížila k přístřešku pro dobytek, vyšel jí vstříc chlapec nesoucí dojačku a přidržel jí uzdu ponyho, aby mohla sklouznout ze sedla. Chlapec koně odvedl a dojačku nechal mladé ženě.

Brzy se zevnitř z přístřešku ozývalo v pravidelném sledu střídavě tiché a hlasité stříkání — zvuky naznačující, že někdo dojí krávu. Gabriel vzal do ruky ztracený klobouk a čekal u pěšiny, po níž dívka půjde, až bude odcházet z kopce.

Přišla, v pravé ruce dojačku, opřenou z boku o koleno. Levou paži měla poodhalenou a nataženou jako protiváhu a Oak si jen přál, aby se tato událost přihodila v létě a mohl paži vidět odkrytu celou. Dívka měla teď veselý vzhled i chování, jako by považovala za samozřejmé, že o žádoucnosti její existence nemůže být pochyb; a tento poněkud smělý předpoklad nebyl pohoršlivý, neboť divák cítil, že je celkem pravdivý. Stejně jako mimořádný důraz v hlase génia — důraz, který by prostřednost zesměšnil — byl přídavkem k uznávané síle. S určitým překvapením spatřila, jak se Gabrielova tvář vynořuje jako měsíc za živým plotem.

Když sedlák Oak uváděl své mlhavé představy o dívčiných půvabech v soulad s portrétem, který mu nyní poskytovala, musel z nich sotva něco slevit, spíše je jen poopravil. Výchozím bodem byla její výška. Dívka vypadala vysoká, avšak dojačka byla malá a živý plot mimořádně nízký, takže vezmeme-li v úvahu, že při srovnání s nimi mohlo dojít k omylu, nepřesahovala pravděpodobně ideální ženskou výšku. Všechny důležité rysy byly střízlivé a pravidelné. Lidé, kteří procházejí hrabstvími s očima vnímavýma pro krásu, si snad povšimli, že u Angličanek se klasicky formovaná tvář zřídkakdy nachází ve spojení s postavou téhož typu; vysoce dokonalé rysy jsou

obvykle příliš velké proti ostatní postavě; půvabná a úměrná postava zvýši osmi hlav obvykle trpí nepravidelnými rysy tváře. Aniž chceme odívat dojičku v rusalčí zlatohlav, musíme říci, že zde kritika jako nepatřičná zmlkla a pohlížela na její souměrnost s pocitem nekonečného potěšení. Soudě podle obrysů hořejší části její postavy, měla dívka nepochybně krásnou šíji i ramena; ale od jejího dětství je nikdo nespatřil. Kdyby ji oblekli do dekoltovaných šatů, rozběhla by se a strčila hlavu do křoví. Přesto však nebyla nijak plaché děvče; pouze instinktivně zvedala čáru oddělující viděné od neviděného výše, než činí ženy ve městech.

Ze se dívka v myšlenkách zaobírala svým obličejem a postavou, jakmile zachytila Oakův pohled studující totéž, bylo přirozené a téměř jisté. Projevila sebevědomí, jež trochu více zdůrazněno bylo by bývalo marnivostí, trochu méně pak — důstojností. Paprsky mužského pohledu mají zřejmě dráždivý účinek na panenské tváře ve venkovských obvodech; dívka si přejela líce rukama, jako kdyby Gabriel podráždil jejich růžový povrch skutečným dotekem, a volnost jejích dřívějších pohybů se v té chvíli proměnila ve své zušlechtěné vydání. Nicméně byl to muž, kdo se zarděl, dívka vůbec ne.

,,Našel jsem klobouk,” začal Oak.

,,To je můj,” odpověděla dívka a její smysl pro správnou míru proměnil chuť od srdce se zasmát v pousmání, „uletěl mi dneska v noci.”

„Dnes v jednu hodinu ráno?”

„No — ano.” Byla překvapena. „Jak to víte?” zeptala se.

„Byl jsem tu.”

„Vy jste sedlák Oak, že?”

„Víceméně ano. Nedávno jsem se sem přistěhoval.”

„Máte velké hospodářství?” vyptávala se, rozhlížela se kolem a odhazovala si dozadu vlasy, jež ve stíněných úžlabinách svých spoust byly černé; ale protože teď bylo hodinu po východu slunce, paprsky se dotýkaly jejich výrazných vln a barvily je do zlatova.

„Ne, není velké. Tak asi stovka.” (Zdejší lidé, hovoří-li o hospodářstvích, vynechávají slovo „akry” analogicky podle jiných starých výrazů.)

„Dneska ráno jsem ten klobouk potřebovala,” pokračovala. „Musela jsem jet do tewnellského mlýna.”

„Ano, musela.”

„Jak to víte?”

„Viděl jsem vás.”

„Kde?” vyptávala se a každý sval jejího obličeje a postavy obavou znehybněl.

„Tady —jak jste jela bučinou a celou cestu dolů z kopce,” vysvětloval sedlák Oak, zatímco se díval na jakýsi vzdálený bod v udaném směru s výrazem nadmíru znaleckým, pokud jde o jistou věc, již měl na mysli, a pak pohlédl zpět, aby se setkal s očima spolurozprávějící.

Co v nich zpozoroval, ho přimělo, aby své oči odvrátil od jejích tak náhle, jako kdyby byl přistižen při krádeži. Vzpomínka na podivné kousky, jichž si dopřávala, když přijížděla mezi stromy, vyvolala u dívky podrážděné bušení srdce a rozpálenou tvář. Byla to vzácná příležitost vidět zrudnout ženu, která se obvykle nezardívala; na celé dojičce nebyl ani kousíček místa, který by nezbarvovala nejtemnější červeň. Tvář Oakovy známé se rychle měnila — od Panenského ruměnce přes všechny odstíny Růže stolisté až k Purpurové Toskánii — načež Oak, s. ohledem na její city, odvrátil hlavu.

Soucitný muž dosud pohlížel stranou a uvažoval, kdy se asi dívka uklidní natolik, aby ho to opravňovalo znovu se k ní obrátit. Tu zaslechl něco, co připomínalo třepotání uschlého listu ve vánku, a ohlédl se. Odešla.

Se vzezřením zpola tragickým, zpola komickým vrátil se Gabriel ke své práci.

Uplynulo pět jiter a pět večerů. Mladá žena pravidelně přicházela dojit zdravou krávu nebo starat se o nemocnou, ale nikdy nedovolila, aby jí pohled zabloudil směrem k Oakovi. Jeho nedostatek taktu ji hluboce urazil — ne tím, že viděl, co nemohl nevidět, ale poněvadž jí dal najevo, že to viděl. Neboť jako tam, kde není zákona, není provinění, není ani neslušností, nejsou-li oči, které by ji pozorovaly; a ona zřejmě cítila, že Gabrielovo pozorování z ní udělalo neslušnou ženu,

aniž za to mohla. Pro Oaka to byl zdroj velké lítosti; byl to také contretemps, jenž probudil k životu skrytý žár, který v tom směru už zakusil.

Nicméně známost by byla mohla skončit v pomalém zapomnění, nebýt příhody, jež se udála na konci téhož týdne. Jednou odpoledne začalo mrznout a s večerem mráz zesílil, což působilo, jako když se pokradmu utáhnou pouta. Byla to doba, kdy v chaloupkách dech spáčů přimrzá k pokrývkám; kdy lidé sedící kolem ohně v salóně tlustostěnného panského domu mají záda ledová, zatímco tváře jim žhnou. Té noci mnohý ptáček uléhal bez večeře mezi holými větvemi.

Jak se blížila hodina dojení, Oak jako obvykle pozoroval kravský chlév. Nakonec mu bylo zima, a když naházel mimořádné množství podestýlky kolem bahnících se ovcí, vešel do boudy a důkladně přiložil do kamínek. Pode dveřmi táhlo, a aby tomu zabránil, Oak tam položil pytel a natočil chýši poněkud více k jihu. Pak se vítr prodíral dovnitř jedním z ven-tilačních otvorů, jež byly na dvou protilehlých stranách boudy.

Gabriel vždycky věděl, že hoří-li oheň a dveře jsou zavřeny, jeden tento otvor musí být ponechán otevřený — volba padla vždy na otvor ve straně odvrácené od větru. Zavřel šoupátko na návětrné straně a obrátil se, aby otevřel to druhé; po zralé úvaze se rozhodl, že se nejprve posadí a obě okénka nechá na pár minut zavřená, dokud teplota v boudě poněkud ne-stoupne. Posadil se.

Začala ho neobyčejně bolet hlava, a protože usoudil, že je unavený, neboť v předcházejících nocích odpočíval jen přerušovaně, rozhodl se, že vstane, otevře šoupátko a pak si teprve dovolí usnout. Nicméně usnul, aniž vykonal nutné přípravy.

Ják dlouho byl v bezvědomí, to se Gabriel nikdy nedověděl.

V prvních okamžicích, když se probral, se mu zdálo, že se dějí zvláštní věci. Jeho pes vyl, hlava ho strašné bolela — někdo ho přetahoval, nějaké ruce mu uvolňovaly nákrčník.

Když otevřel oči, zjistil, že večer se podivně nečekaně ponořil v šero. Vedle něho seděla mladá dívka s pozoruhodně příjemnými rty a bílými zuby. A víc než to — překvapivě víc — jeho hlava jí spočívala na klíně, tvář a krk měl nepříjemně mokré a její prsty mu rozepínaly límec.

,,Co se děje?“ zeptal se Oak nepřítomně.

Zdálo se, že ji to potěšilo, ale byla to potěcha příliš nevýznamná, než aby vzbudila radost.

„Teď už nic,“ odpověděla, „protože nejste mrtvý. Je to div, že jste se v té vaší boudě nezadusil.“

„Ach, bouda,” zamumlal Gabriel. „Dal jsem za tu boudu deset liber. Ale prodám ji a budu sedat pod košatinami pokrytými došky, jako to dělávali lidé zastara, a schoulím se k spánku do přehršle slámy! Tuhle mi vyvedla skoro stejný kousek!” Na zdůraznění bouchl Gabriel pěstí do podlahy.

„Nebyla to zrovna vina té boudy,” poznamenala dívka tónem, který dokazoval, že je výjimkou mezi ženami — že dokončí myšlenku dříve, než začne větu, která ji má sdělit. „Myslím, že jste měl přemýšlet a nebýt tak bláhový, abyste nechal všechna šoupátka zavřená.”

„Ano, asi jsem měl,” připustil Oak roztržitě. Pokoušel se zachytit a ocenit vzrušení z toho, že je takto s ní, s hlavou na jejích šatech, dříve než příhoda uplyne mezi spousty minulých věcí. Přál si, aby věděla o jeho dojmech; ale spíše by pomýšlel na to, nosit vůni v síti, než aby se pokusil vyjádřit své nehmotné pocity hrubým předivem řeči. A tak zůstal zticha.

Přiměla ho, aby se posadil, a pak si Oak začal otírat tvář a třást se jako Samson. „Jak vám můžu poděkovat?” řekl nakonec vděčně, když se mu částečně vrátila do tváře jeho přirozeně rezavá červeň.

„Ale to nic,” řekla usměvavě dívka a dovolila svému úsměvu, aby platil i příští Gabrielově poznámce, ať už bude jakákoliv.

„Jak jste mě našla?”

„Slyšela jsem vašeho psa, jak vyje a škrábe na dveře boudy, když jsem přišla dojit (bylo to velké štěstí, s Daisiným dojením je pro letošek už skoro konec, a až uplyne tenhle nebo příští týden, už sem nepřijdu). Pes mě uviděl, vrhl se ke mně a popadl mě za sukni. Přišla jsem sem a nejdřív ze všeho jsem si prohlédla boudu, abych viděla, jestli nejsou šoupátka zavřená. Můj strýček má podobnou boudu a já jsem slyšela, jak říká svému ovčákovi, aby nikdy nešel spát, když nemá šoupátko

otevřené. Otevřela jsem dveře a vy jste tam ležel jako mrtvý! Vychrstla jsem na vás mléko, protože tam nebyla voda, ale zapomněla jsem, že je teplé, a proto nanic.”

,,To bych rád věděl, jestli bych byl umřel?” řekl Gabriel tichým hlasem, který byl spíše určen dorazit zpět k němu než k ní.

„Ale kdepak!” odpověděla dívka. Zřejmě dávala přednost méně tragické možnosti; zachránit člověka před smrtí znamenalo hovor, který by měl být v souladu s vážností takového činu — a tomu se chtěla vyhnout.

„Věřím, že jste mi zachránila život, slečno… Neznám vaše jméno. Znám jméno vaší tety, ale ne vaše.”

„Raději bych vám je neřekla — raději ne. Není důvodu, proč bych měla, protože pravděpodobně nebudete mít se mnou nikdy mnoho společného.”

„Přesto bych je rád znal.”

„Můžete se zeptat tety — ta vám je poví.”

„Já se jmenuju Gabriel Oak.“

„A já ne. Zdá se, že máte své jméno v oblibě, když je pronášíte tak rozhodně, Gabrieli Oaku.”

„No to víte, je to jediné jméno, které kdy budu mít, a musím z něho vyzískat, co se dá.”

„Vždycky si myslím, že moje jméno zní divně a nepříjemně.”

„Jistě byste brzy mohla získat jméno nové.”

„Milost! — co vy si všechno o jiných lidech nemyslíte, Gabrieli Oaku!”

„Tedy, slečno — promiňte mi má slova — myslel jsem, že se vám budou líbit. Vím, nemůžu se vám vyrovnat, pokud jde o to, abych vyjádřil jazykem, co mám na mysli. Nikdy jsem nebyl moc chytrý. Ale děkuju vám. Prosím, podejte mi ruku.”

Váhala, poněkud uvedena do rozpaků Oakovým staromódním, vážným ukončením rozmluvy dosud lehce vedené. „Dobře,” řekla a podala mu ruku, svírajíc rty do zdráhavé lhostejnosti. Podržel ji jen okamžik a v obavě, aby nebyl příliš dotěrný, upadl do opačného extrému a dotkl se jejích prstů lehce jako bázlivý člověk.

„Je mi líto,“ řekl okamžik poté.

„Čeho?”

„Ze jsem pustil vaši ruku tak brzo.”

„Přejete-li si, můžete ji mít znovu; tady je.“ Opět mu ruku podala.

Oak ji tentokrát podržel déle — po pravdě pozoruhodně dlouho. „Jak je měkká — a to je teď zima — není rozpukaná nebo drsná nebo kdovíjaká ještě!“ řekl.

„No — už je to dost dlouho,” pravila dívka, třebaže ruku neodtáhla. „Ale nejspíš si myslíte, že byste ji rád políbil. Jestli chcete, můžete.”

„Na nic takového jsem nepomyslel,” přiznal Gabriel prostě, „ale udělám —”

„Nic neuděláte!” vyškubla mu ruku.

Gabriel cítil, že se podruhé provinil nedostatkem taktu.

„Teď si hledejte, jak se jmenuju,” řekla dívka škádlivě a zmizela.

GABRIELOVO ROZHODNUTÍ — NÁVŠTĚVA — OMYL

Jediná nadřazenost žen, která je snesitelná pro soupeřící pohlaví, je zpravidla nadřazenost bezděká; avšak vědomá nadřazenost může někdy potěšit podrobeného muže tím, že slibuje možnost kořisti.

Tato spanilá a půvabná dívka brzy podstatně zasáhla do citového života mladého sedláka Oaka.

Protože láska je mimořádně vyděračský lichvář (nadně čistých vášní leží vědomí bezmezného zisku ve smyslu duchovním, dosahovaného výměnou srdcí, právě tak jako vědomí bezmezného zisku ve smyslu tělesném či hmotném se nachází na dně vášní ze sfér nižších), Oakovy pocity každého rána, když uvažoval o svých vyhlídkách, byly tak citlivé jako burza. Jeho pes čekal na své žrádlo způsobem tolik podobným způsobu, jakým Oak čekal na dívčinu přítomnost, že sedlák byl

tou podobností úplně omráčen, pociťoval ji jako pokořující a pohledu na psa se vyhýbal. Nicméně nadále napjatě čekal za živým plotem na její pravidelné příchody, a tím se jeho city k ní prohlubovaly, aniž u ní došly nějaké odezvy. Oak si dosud nepřichystal nic, co by chtěl říci, a protože nebyl s to skládat milostné fráze, které končí tam, kde začínají, vášnivé projevy

— plné hlaholu a vášně, nic však neznamenající —, a proto neříkal ani slovo.

Vyptáváním zjistil, že dívka se jmenuje Bathsheba Everdeneová a že kráva asi do sedmi dnů přestane dojit. Hrozil se osmého dne.

Konečně osmý den nadešel. Kráva přestala pro ten rok dávat mléko a Bathsheba Everdeneová na kopec více nepřišla. Gabriel dospěl do takového stavu, jaký by si ještě přednedávnem nedokázal ani představit. Místo pískání na flétnu si pro svou soukromou potěchu říkával ,,Bathsheba“; začaly se mu líbit černé vlasy, ačkoliv už od chlapeckých let přísahal na hnědé, stáhl se do sebe tak, až prostor, který zaplňoval v očích veřejnosti, byl opovrženíhodně malý. Láska je potenciální síla ve skutečné slabosti. Sňatek proměňuje poblouznění v oporu, jejíž síla by měla být, a naštěstí také často je, v přímém poměru ke stupni hlouposti, kterou nahradila. Oakovi se počalo nyní v tomto směru vyjasňovat a řekl si: „Vezmu si ji za ženu, nebo namouduši nebudu stát zanic.”

A po celou tu dobu se trápil hledáním vhodné záminky, kvůli níž by mohl navštívit chalupu Bathshebiny tety.

Příležitost mu poskytla smrt bahnice, matky žijícího jehňátka. Jednoho dne, který měl letní tvář a tělo zimní — jednoho krásného lednového rána, kdy bylo vidět právě tolik modré oblohy, aby si bodře naladění lidé přáli ještě víc, a kdy se příležitostně objevil paprsek stříbrného slunečního svitu, Oak vložil jehně do úctyhodného nedělního košíku a důstojně si vykračoval přes pole k domu paní Hurstové, Bathshebiny tetičky — George, jeho pes, kráčel za ním a tvářil

se, jako by se nadmíru zajímal o tento vážný obrat, jaký tato pastorální záležitost zřejmé brala.

Gabriel sledoval s podivným zahloubáním modrý kouř z hořícího dřeva vinoucí se z komína. Za večera jej ve své fantazii sledoval dolů komínem k místu jeho vzniku — viděl krb a vedle něho Bathshebu — seděla u krbu ve svých vycházkových šatech; neboť šaty, v nichž chodívala na kopec, byly ve vzpomínce zahrnuty do jeho náklonnosti rovným dílem s její bytostí; v tomto raném údobí jeho lásky zdály se být nutnou ingrediencí sladké směsice zvané Bathsheba Everdeneová.

Zvolil si pěkně vyvážený oblek — něco mezi pečlivě úhledným a ledabyle ozdobným něco mezi úborem pro krásný

jarmareční den a pro deštivou neděli. Křídovým práškem si důkladně nablýskal stříbrný řetízek k hodinkám, do bot navlékl nová kožená šněrovadla, dal do pořádku mosazné dírky, zašel si do samého středu bučiny pro novou hůl a cestou zpátky ji energicky ohlazoval; vzal si čistý kapesník ze dna truhlice na prádlo, oblékl světlou vestu potištěnou snítkami půvabné květiny, jež sdružovala krásu růže a lilie, aniž měla jejich nedostatky; a vypotřeboval všechen olej na vlasy, co měl, na své obvykle suché a neposlušné pískové kučery, až nabyly temnějšího, nádherně nevídaného odstínu, asi tak mezi barvou guana a románského cementu, a připlácl si je k hlavě tak, že držely jako muškátový květ kolem muškátového oříšku nebo mokré chaluhy kolem balvanu po odlivu.

Ticho v chalupě nebylo rušeno ničím kromě štěbetání hejna vrabců na okapech; člověk se mohl domnívat, že skandály a klepy jsou právě tak základním námětem těchto malých kotérií na střechách jako těch pod nimi. Zdálo se, jako by omen bylo nepříznivé. Počátek Oakovy ouvertury byl poněkud mrzutý, neboť právě když přišel k zahradní brance, spatřil uvnitř kočku a ta se při pohledu na jeho psa George začala různě hrbit a nepřátelsky sebou škubat. Pes si toho nevšímal, poněvadž dospěl do věku, kdy veškeré nadbytečné štěkání cynicky zavrhl jako plýtvání dechem — po pravdě nikdy neštěkal ani na ovce, s výjimkou toho, když je sháněl, a tehdy to činil s absolutně neutrálním vzezřením, asi jako když se v kostele

předčítají hrozby boží, což — ač protivné — musí se jednou začas podstoupit, aby se ovečky pro své vlastní dobro vystrašily.

Zpoza vavřínového houští, do něhož kočka vběhla, se ozval hlas:

„Chudinko! To ošklivé psisko tě chtělo zabít, vid, chuděrko malá!“

„Promiňte,” odporoval Oak hlasu, „ale George šel za mnou klidně jako beránek.”

Ještě ani nedomluvil, a už ho přepadlo zlé tušení, čí že uši přijaly jeho odpověď. Nikdo se neobjevil a Oak slyšel, jak se ona osoba vzdaluje mezi keře.

Gabriel uvažoval, a to tak hluboce, až mu z té námahy naskočily drobné vrásky na čele. Tam, kde výsledek rozhovoru může znamenat velkou změnu právě tak k lepšímu jako k horšímu, jakákoliv počáteční odchylka od toho, co člověk očekává, způsobuje svíravý pocit nezdaru. Oak vystoupil ke dveřím poněkud zakřiknut: to, jak si své setkání v duchu zkoušel, nemělo nic společného se skutečností.

Bathshebina teta byla doma. „Řekla byste slečně Everdeneové, že někdo by s ní rád mluvil?” pravil pan Oak. (To, že sám sebe nazval pouze „Někdo”, aniž udal jméno, není třeba považovat za příklad špatného vychování venkovského světa: vyvěrá to z vytříbené skromnosti, o níž městští lidé se svými vizitkami a ohlašováním nemají ani ponětí.)

Bathsheba byla venku. Hlas patřil nesporně jí.

„Nepůjdete dál, pane Oaku?”

„Ó, děkuji vám,” odpověděl Oak a šel za její tetou ke krbu. „Přinesl jsem slečně Everdeneové jehňátko. Myslel jsem si, že by je možná ráda vychovávala; děvčata to s oblibou dělávají.”

„Možná že ano,” pravila paní Hurstová zamyšleně, „ovšem ona je tu pouze na návštěvě. Jestli minutku počkáte, Bathsheba tu bude hned.”

„Ano, počkám,” řekl Gabriel a posadil se. „Vlastně jsem nepřišel kvůli tomu jehněti, paní Hurstová. Krátce, chtěl jsem se jí zeptat, jestli by se nechtěla vdávat.”

„Ale, opravdu?”

„Ano. Protože kdyby chtěla, velice rád bych si ji vzal. Nevíte, jestli se kolem ní netočí nějaký jiný mládenec?”

„Počkejte,” povídala paní Hurstová, zatímco zcela zbytečně prohrabávala oheň… „Ano —jemináčku, to je pořád nějakých mládenců! Víte, statkáři Oaku, ona je taková hezká a kromě toho má výborné vzdělání — kdysi měla být vychovatelkou, víte, jenže byla moc divoká. Ne že by sem ti její mládenci chodili, to ne, ale panebože, takové už jsou ženy, ta jich musí mít okolo sebe tucet.”

„To je smůla,” pravil sedlák Oak a lítostivě pozoroval puklinu v kamenné podlaze. „Jsem jenom docela obyčejný člověk a moje jediná naděje spočívala v tom, že přijdu první… No, nemá cenu, abych tu déle čekal, to je vše, proč jsem přišel: takže já zase půjdu domů, paní Hurstová.”

Když Gabriel ušel asi dvě stě yardů po hůrce, zaslechl za sebou „hej hej” vyražené fistulovým hlasem, vyšším, než jakého se obvykle používá, když se takto volá přes pole. Ohlédl se a spatřil dívku, jak za ním běží a mává bílým kapesníkem.

Oak se zastavil — běžící dívka se přiblížila. Byla to Bathsheba Everdeneová. Gabriel zrudl, Bathsheba už rudá byla, jak se zdálo nikoliv z rozrušení, ale od běhu.

„Sedláku Oaku — já —” vyrazila a pro nedostatek vzduchu se odmlčela, s nakloněnou tváří se před ním zastavila a přitiskla si ruku k boku.

„Právě jsem vás byl navštívit,” začal Gabriel v očekávání dalších slov.

„Ano — vím to,” řekla a oddychovala jako čermáček, tvář námahou zrudlou a zvlhlou jako pivoňkový plátek, dříve než z něho slunce osuší rosu. „Nevěděla jsem, že jste mě přišel požádat o ruku, to bych byla okamžitě přišla ze zahrady. Běžela jsem za vámi, abych vám řekla — že tetička udělala chybu, když vás poslala pryč, abyste se mi nedvořil.”

Gabriel se vypjal. „To je mi líto, že jste kvůli mně tak rychle utíkala, drahá,” pravil v příjemném očekávání nadcházejících projevů přízně. „Počkejte chvilku, až popadnete dech.”

„ — Byl to naprostý omyl — když vám tetička řekla, že už mám ctitele,” pokračovala Bathsheba. „Nemám vůbec žád

ného milého — a nikdy jsem žádného neměla, a myslela jsem si, jak už ženy myslívají, že je to taková škoda, poslat vás pryč s myšlenkou, že jich mám několik.“

,,Jsem opravdu a upřímné rád, že to slyším!” řekl sedlák Oak, usmívaje se jedním ze svých dlouhých zvláštních úsměvů a zardívaje se radostí. Napřáhl se po její ruce, která poté, co ulevila boku tím, že se naň přitiskla, spočívala půvabně na hrudi, aby zklidnila hlasitě bušící srdce. Sotvaže ji uchopil, dívka ji dala za sebe, takže ruka mu proklouzla mezi prsty jako úhoř.

„Mám hospodářství sice malé, ale pěkné,” pokračoval Gabriel o půl stupně méně jistě, než když ji bral za ruku.

„Ano, to máte.”

„Jeden člověk mi do začátku půjčil peníze, ale to nic, to brzy splatím, a i když jsem jen obyčejný člověk, trochu jsem se zmohl od té doby, co jsem byl kluk.” Gabriel pronesl slovo „trochu” takovým tónem, aby jí dal najevo, že je to jen zdvořilá podoba slova „pořádně”. Pokračoval: „Vím naprosto jistě, že až se vezmeme, dokážu pracovat dvakrát tolik co teď.”

Postoupil a opět vztáhl paži. Bathsheba ho dohonila na místě, kde hned vedle stál nízký zakrslý cesmínový keř, teď obsypaný červenými plody. Když viděla, že Oak se k ní blíží způsobem, jenž nasvědčuje tomu, že ji chce chytit, ne-li dokonce sevřít v objetí, vklouzla za keř.

„Ale sedláku Oaku,” pravila přes vršek křoví, pohlížejíc na něho očima doširoka rozevřenýma, „nikdy jsem neřekla, že si vás vezmu.”

„No — tohle je mi ale divná řeč!” zvolal Oak zaraženě. „Takhle za člověkem běžet, a potom mu říct, že ho nechcete!”

„Chtěla jsem vám říct jenom to,” vychrlila prudce, ač si byla zpola vědoma absurdity svého postavení, „že jsem nebyla ještě ničí milá, a ne že jsem měla tucet nápadníků, jak povídala teta; je mi protivné, aby si někdo myslel, že jsem tímto způsobem majetkem jakéhokoliv muže, ačkoliv je možné, že jednoho krásného dne někomu patřit budu. Tedy, kdybych vás byla chtěla, tak jsem za vámi takhle neběžela; to by bylo velice ukvapené! Ale běžet opravit nepravdivé sdělení, které vám řekli, na tom nebylo nic zlého.”

„Kdepak — vůbec nic zlého!” Existuje však taková věc jako impulsívní vyjádření příliš velkomyslného soudu, a Oak po důkladnějším zvážení všech okolností dodal: „Totiž — nejsem si úplně jistý, že na tom nebylo nic zlého.”

„Ovšem, neměla jsem čas uvažovat, jestli si vás chci vzít nebo ne, dřív než jsem se za vámi rozběhla, protože byste byl už za kopcem.”

„Nuže,” pookřál znovu Gabriel, „uvažujte minutu dvě. Chvilku počkám, slečno Everdeneová. Vezmete, si mě?. Udělejte to, Bathshebo. Miluju vás daleko víc, než je obvyklé!”

„Pokusím se uvažovat,” poznamenala poněkud bázlivěji, „jestli ovšem dovedu uvažovat venku; myšlenky se mi tak rozutíkávají.”

„Ale můžete mi říct, co se domníváte.”

„Dopřejte mi tedy čas.” Bathsheba hleděla zadumaně do dálky, jiným směrem, než kde stál Gabriel.

„Mohu vás učinit šťastnou,” oslovil Oak přes keř temeno její hlavy. „Za rok za dva budete mít klavír — manželky sedláků si teď pořizují klavír — a já se budu zdokonalovat ve hře na flétnu, abych mohl vždycky večer s vámi hrávat.”

„Ano, to by se mi líbilo.”

„A pořídíme si jeden z těch gigů za deset liber a budeme s ním jezdit na trh — a budeme mít krásné květiny a ptáky — tedy, kohouty a slepice, protože ti jsou užiteční,” pokračoval Gabriel s pocitem, že udržuje rovnováhu mezi poezií a praktičností.

,,To by se mi velice líbilo.”

,,A pařeniště na okurky, jako v lepších rodinách.”

„Ano.”

„A až bude po svatbě, dáme to.do novin do rubriky sňatků.”

„Bože, to by se mi náramně líbilo!”

„A budeme mít dětičky v postýlkách — každé bude mít svou! A kdykoliv doma u krbu zvednete oči, spatříte mě — a kdykoliv já zvednu oči, spatřím vás.”

„Počkejte, počkejte, jenom nebuďte neslušný!”

Zatvářila se žalostně a chvíli byla zticha. Gabriel znovu a znovu pozoroval červené plody mezi nimi tak upřeně, že v jeho pozdějším životě cesmína jako by byla šifrou značící

nabídku k sňatku. Bathsheba se k němu odhodlaně obrátila:

„Ne, nemá to cenu,“ prohlásila. „Nechci se za vás provdat.”

„Pokuste se.“

„Usilovně jsem se pokoušela celou tu dobu, co jsem uvažovala; protože manželství by v jistém smyslu bylo velice pěkné. Lidé by o mně mluvili a mysleli by si, že jsem vyhrála svou bitvu, a já bych se cítila vítězoslavně a tak. Ale manžel…”

„Co manžel?”

„No, vždycky by tam byl, jak říkáte; kdykoliv bych pozvedla oči, byl by tam.“

„Samozřejmě že by byl — totiž že bych byl.“

„Tedy, chci říct, že bych neměla nic proti tomu, být nevěstou na svatbě, kdybych mohla být nevěstou, aniž bych tím získala manžela. Ale protože žena se nemůže takhle předvádět sama, nebudu se vdávat — aspoň ne ještě teď.”

„Tohle je mi ale strašně nejapná historie!”

Po této kritice svého prohlášení Bathsheba zdůraznila svou důstojnost tím, že se od Oaka poodvrátila.

„Namouduši nevím, jakou větší hloupost může děvče říct,” pravil Oak. „Ale má nejdražší,“ pokračoval omluvným hlasem, „nebuďte taková!” Oak hluboce, upřímně povzdechl — nicméně tak, že to zapůsobilo jako porušení atmosféry, neboť to znělo jako povzdech borového lesa. „Proč si mě nechcete vzít?” domáhal se, zatímco se kradl okolo cesmíny, aby se dostal na dívčinu stranu.

„Nemohu,” pravila Bathsheba ustupujíc.

„Ale proč?“ naléhal. Konečně tiše stanul celý zoufalý, že ji nikdy nedostihne, a hleděl na ni přes keř.

„Protože vás nemiluji.”

„Ano, ale —“

Potlačila zívnutí natolik, že nebylo urážlivé, ba stěží bylo vůbec nezpůsobné. „Nemiluji vás,” opakovala.

„Ale já miluju vás — a pokud mne se týká, spokojím se, budete-li mě mít aspoň ráda.”

„Ach pane Oaku — to je velice krásné: Začal byste mnou opovrhovat.”

„Nikdy,” pravil pan Oak tak vážně, až se zdálo, že pouhou silou svých slov prochází rovnou křovím a do její náruče.

„Po celý život nebudu dělat nic jiného, než že vás budu milovat a toužit po vás a budu vás neustále potřebovat, dokud neumřu.” V jeho hlase zazníval teď opravdový patos a velké snědé ruce se mu znatelné chvěly.

„Připadá mi strašně špatné nevzít si vás, když ke mně chováte tak hluboký cit!” řekla poněkud stísněně a rozhlížela se beznadějně kolem, hledajíc, jak uniknout z tohoto morálního dilematu. „Kéž bych se za vámi nebyla rozběhla!” Nicméně měla zřejmě nějakou zkratku vedoucí zpátky k veselosti a nasadila rozpustilý výraz. „Nedělalo by to dobrotu, pane Oaku. Potřebuji někoho, kdo by mě zkrotil; jsem příliš svéhlavá; a vy byste to nikdy nedovedl, to vím.”

Oak vrhl pohled dolů po poli způsobem, jenž naznačoval, že pokoušet se přít je zbytečné.

„Pane Oaku,” řekla se zářivou jasností a zdravým rozumem, „jste zámožnější než já. Mám všehovšudy sotva krejcar — bydlím u tetičky, abych vůbec mohla existovat. Mám lepší vzdělání než vy — a ani trochu vás nemiluji: to je moje stránka příběhu. Nyní vaše: jste hospodář, který právě začíná, a jestli se vůbec oženíte (na což byste v současné době rozhodně neměl pomýšlet), podle obecné moudrosti byste se měl oženit se zámožnou ženou, která by vám pomohla rozšířit vaše hospodářství.”

Gabriel na ni pohlédl poněkud překvapeně a s velkým obdivem.

„To je přesně to, co jsem si myslel,” pronesl naivně.

Sedlák Oak měl jedenapůl křesťanských ctností navíc, než aby u Bathsheby uspěl: svou pokoru a o polovinu více přímosti. Bathshebu to rozhodně uvedlo do rozpaků.

„No a proč jste tedy chodil a znepokojoval mě?” vyhrkla téměř — i když ne docela — rozhněvána a na obou tvářích jí naskočily rostoucí červené skvrny.

„Nemohu udělat to, co považuji za — za —”

„Správné?”

„Ne, moudré.”

,,Teď jste se přiznal, pane Oaku,” vykřikla s ještě větší hrdostí a pohrdavě potřásla hlavou. „Myslíte, že po tomhle bych si vás mohla vzít? Zanic na světě.”

Vášnivě jí vpadl do řeči: „Ale vy mi nerozumíte! Protože jsem dost otevřený, abych přiznal, co by si každý muž na mém místě byl myslel, vy rudnete a jste na mě nevrlá. Ty řeči o tom, že pro mne nejste dost dobrá, jsou nesmysl. Mluvíte jako dáma — celá vesnice si toho všimla, a váš strýc ve Weatherbury je, jak jsem slyšel, velký statkář — daleko větší, než já kdy budu. Smím vás večer navštívit nebo šla byste se mnou vždycky v neděli na procházku? Nechci, abyste se rozhodla hned, když si to sama nepřejete.”

„Ne — ne — nemohu. Nenaléhejte už na mě — ne. Nemiluji vás — takže by to bylo směšné,” zasmála se.

Žádný muž nevidí rád, když jeho city jsou hříčkou kolotoče rozmarnosti. „Dobrá,” pravil Oak pevně, s vzezřením člověka, který hodlá navěky zasvětit své dny i noci knize Kazatel. „Pak se vás už víckrát nebudu ptát.”

BATHSHEBIN ODJEZD — PASTÝŘSKÁ TRAGÉDIE

Novinka, jež jednoho dne dostihla Gabriela, totiž že Bathsheba Everdeneová opustila sousedství, účinkovala na něho tak, že by to mohlo překvapit každého, kdo nikdy nevěřil, že čím důraznější bývá odříkání, tím nedokonalejší bývá jeho povaha.

Neušlo snad už pozornosti, že na rozdíl od cesty, jak se zamilovat, není žádná pravidelná cesta, jak se ze zamilovanosti vyléčit. Někteří lidé považují sňatek za urychlení této cesty, ale jsou známy případy, kdy to selhalo. Odloučení — což byl prostředek, který náhoda nabídla Gabrielu Oakovi Bathshebiným zmizením —, třebaže účinné u lidí určité povahy, je u jiných lidí schopno zmizelý předmět idealizovat — obzvláště u těch, jejichž náklonnost plyne hluboce a vytrvale. Oak náležel k této klidné vrstvě lidstva a cítil, že jeho tajemné splynutí s Bathshebou hoří krásnějším plamenem nyní, když byla pryč — nic víc.

Počínající přátelství s její tetou bylo zmařeno nezdarem jeho námluv a všechno, co se Oak dověděl o Bathshebiných pohybech, dověděl se nepřímo. Ukázalo se, že odjela do místa zvaného Weatherbury, více než dvacet mil vzdáleného, ale v jaké roli, zda jako host, nebo natrvalo, nebyl s to zjistit.

Gabriel měl dva psy. George, ten starší, vystavoval na odiv ebenovou špičku čenichu, vroubenou úzkým okrajem růžového masa, a srst nazdařbůh poznamenanou skvrnami blížícími se barvou k bílé a břidlicově šedé; ale šeď, po letech působení slunce a deštů, byla spálena a vyplavena z kudrn, takže zůstaly červenohnědé, jako kdyby modrá složka šedi vybledla, jako vybledlo indigo z téže barvy na Turnérových obrazech. Podstatou a původem to byla srst, ale dlouhý styk s ovcemi jako by ji postupně měnil ve vlnu špatné jakosti.

Tento pes původně patřil ovčákovi nevalných mravů a strašné povahy, a v důsledku toho George rozeznával přesnou stupnici zatracení vyjadřovaného nadávkami a kletbami všeho druhu lépe než nejzkaženější stařík v okolí. Dlouhá zkušenost naučila zvíře tak přesně rozlišovat mezi výkřiky jako ,,Pojď sem!“ a „Zatraceně, pocem!“, že věděl na chlup přesně, jakou rychlostí musí odskočit od ocásků bahnic na každé zavolání, má-li uniknout výprasku ovčáckou holí. Třebaže starý, byl stále chytrý a spolehlivý.

Mladý pes, Georgeův syn, byl nejspíše po matce, protože Georgeovi se nijak zvlášť nepodobal. Zaučoval se do hlídání ovcí, aby mohl dál pečovat o stádo, až druhý pes pojde, ale dosud se nedostal dál než k základům — stále mu činilo nepřekonatelnou potíž rozlišovat mezi tím, dělat věc dost dobře a dělat ji příliš dobře, Tak horlivý, a přece tak vrtácký byl tento mladý psík (neměl žádné zvláštní jméno a slyšel ochotně a naprosto pohotově na jakékoliv vlídné zavolání), že byl-li poslán, aby pomohl sehnat stádo, dělal to tak důkladně, že by je byl s největším potěšením hnal přes celé hrabství, kdyby ho neodvolali nebo kdyby mu příklad starého George nepřipomněl, kdy přestat.

Tolik o psech. Na opačné straně Norcombského kopce byl křídový lom, z něhož se křída těžila po generace a rozvážela se na přilehlé statky. Nad ním se sbíhaly dva živé ploty

v podobě V, aniž se úplně setkaly. Úzký otvor, který tu zůstal přímo nad okrajem lomu, byl chráněn hrubým zábradlím.

Jednou večer, když se sedlák Oak vrátil do svého domku, neboť věřil, že na hůrce už nebude potřeba jeho péče, zavolal jako obvykle na oba psy, aby je zavřel v přístavku do příštího rána. Ozval se jenom jeden — starý George; druhý nebyl k nalezení ani v domě, ani v uličce mezi živými ploty, ani na zahradě. Gabriel si pak vzpomněl, že nechal oba psy na kopci požírat uhynulé jehně (druh masa, které jim obvykle nedával, ledaže se nedostávalo jiné potravy). Usoudil tedy, že mladý pes dosud nedožral, a vešel dovnitř, aby si dopřál přepychu ulehnout do postele, což si v poslední době dopřával pouze o nedělích.

Byla tichá, vlhká noc. Těsně před svítáním přispěla k jeho probuzení nezvyklá ozvěna známé hudby. Pro ovčáka je zvuk ovčího zvonku, právě tak jako pro jiné lidi tikání hodin, chronickým zvukem, kterého si všimne, jen když ustane nebo když se nějakým nezvyklým způsobem změní jeho dobře známé líné cinkání, oznamující navyklému uchu, jakkoli vzdá-lenému, že se stádem je všechno v pořádku. Ve vznešeném tichu probouzejícího se rána Gabriel slyšel tento zvuk znít nezvykle divoce a rychle. Toto výjimečné zvonění může vzniknout dvěma způsoby: když se ovce nesoucí zvonek rychle pase

— například vhrne-li se stádo na novou pastvinu —, a tu je rychlé zvonění přerušované, nebo když se ovce rozběhne, a tehdy srdce zvonku bije pravidelně. Zkušené Oakovo ucho poznalo, že zvuk, který ted’ slyší, je způsoben tím, že stádo běží velkou rychlostí.

Vyskočil z postele, oblékl se a za mlhavého úsvitu divoce pádil uličkou mezi živými ploty a stoupal do kopce. Skoré bahnice byly drženy odděleně od těch, u nichž mělo dojít k vrhu jehňat později; těch druhých bylo v Gabrielově stádu na dvě stě. Těchto dvě stě ovcí jako by naprosto zmizelo z kopce. Padesát ovcí se svými jehňátky bylo uzavřeno v ohradě na druhém konci, tak jak je zanechal, ale zbytek, tvořící hlavní část stáda, se ztratil. Gabriel zavolal ze všech sil ovčácký pokřik:

„Ohé, ohé, ohé!“

Neozvalo se ani jediné zabečení! Šel k živému plotu; v plotě spatřil prolomenou díru a v otvoru stopy ovcí. Poněkud ho překvapilo zjištění, že v tuto roční dobu prolomily plot, ale okamžitě si to vysvětlil tím, že ovce mají v zimě velkou zálibu v břečťanu, a v bučině ho rostla spousta; sledoval tedy stopy skrz plot. V bučině ovce nebyly. Opět zahalekal: údolí a nejvzdálenější kopce se rozezvučely, jako když námořníci volali ztraceného Hyláse na pobřeží Mýsie, ale po ovcích ani vidu, ani slechu. Prošel mezi stromy a podél hřebene kopce. Na nejvyšším vrcholku, tam, kde konce dvou sbíhajících se plotů, o nichž jsme hovořili, se setkávaly s okrajem křídového lomu, spatřil proti obloze stát mladšího psa — temného a nehybného jako Napoleona na Svaté Heleně.

Strašlivé přesvědčení projelo Oakem. S pocitem tělesné slabosti kráčel dál: na jednom místě bylo zábradlí prolomeno a tam spatřil stopy svých bahnic. Pes přiběhl, lízal mu ruku a dával najevo, že očekává nějakou velkou odměnu za prokázané služby. Oak pohlédl dolů ze srázu. Bahnice ležely mrtvé a umírající na jeho úpatí — hromada dvou set zmrzačených zdechlin, představujících ve svém nynějším stavu nejméně dvě stě dalších.

Oak byl hluboce dobrý člověk: po pravdě jeho dobrota často roztrhala na kusy jakékoliv jeho lstivé záměry, jež hraničily se strategií, a unášela ho jako gravitace. Vždycky pociťoval jako stín na svém životě, že jeho stádo skončí jako skopové — že jednoho krásného dne se každý ovčák stane ohavným zrádcem svých bezbranných oveček. Prvním jeho pocitem nyní byl pocit lítosti nad předčasným naplněním osudu těchto mírných bahnic a jejich nenarozených jehňat.

Trvalo jen vteřinu, než si uvědomil ještě jednu stránku věci. Ovce nebyly pojištěny. Všechny úspory skromného, šetrného života se jedinou ranou rozprášily; naděje, že bude samostatným hospodářem, se zhroutily — možná navždycky. Gabriel v době mezi osmnácti a osmadvaceti lety svého života vynakládal tak neúprosně všechnu svou sílu, trpělivost a píli, aby dosáhl nynějšího stupně úspěchu, že se mu zdálo, jako by mu jich už více nezbývalo. Opřel se o zábradlí a skryl si tvář v dlaních.

Avšak omráčení netrvají věčně, a i sedlák Oak se ze svého vzpamatoval. Bylo právě tak pozoruhodné, jako pro něho příznačné, že jediná věta, kterou ze sebe vypravil, vyjadřovala vděčnost.

„Díky bohu, že nejsem ženatý: co. by si ona počala v bídě, která mě teď čeká!“

Oak pozvedl hlavu a v úvahách, co dělat, unaveně, lhostejně pohlížel na krajinu. U vnějšího okraje lomu bylo oválné jezírko a nad ním visela pohublá kostra okrově žlutého měsíce, který měl před sebou už jen pár dnů — a vlevo šla v jeho stopě Jitřenka. Jezírko se třpytilo jako oko mrtvého člověka, a jak se svět probouzel, vanul větřík, který rozechvíval a prodlužoval odraz měsíce, aniž ho však rozbil, a podobu hvězdy měnil ve světélkující pruh návodě. Všechno toto Oak viděl a zapamatoval si.

Pokud se dalo zjistit, ubohý mladý pes žil zřejmě pořád pod dojmem, že drží-li si ho proto, aby honil ovce, čím víc je honí, tím lépe. Když se nasytil na mrtvém jehněti, což mu asi dodalo další energii a bujarost, sehnal všechny bahnice do rohu, hnal ustrašená stvoření skrz živý plot, přes horní pole a stálým dorážením jim dal dostatečný popud, aby prolomily část zpráchnivělého zábradlí, a tak je zahnal přes okraj lomu.

Georgeův syn vykonal svou práci tak důkladně, že byl pokládán za příliš dobrého dělníka pro tento svět a byl, po pravdě řečeno, odveden a o dvanácté hodině téhož dne tragicky zastřelen — další doklad nepříznivého osudu, jenž tak často potkává psy a jiné filozofy, kteří sledují řadu úvah až k jejich logickému konečnému závěru a usilují o dokonale důsledné chování ve světě, stvořeném tak hojně z kompromisů.

Gabrielova farma byla financována obchodníkem — na základě Oakova slibného vzhledu a charakteru —, jenž dostával od hospodáře úroky až do té doby, než bude dluh splacen. Oak zjistil, že cena dobytka, zařízení a nářadí, jež patřily skutečně jemu, bude asi právě tak stačit na zaplacení dluhů, a pak bude svobodným člověkem, který kromě šatů, co má na sobě, nebude mít nic víc.

TRH — CESTA — POŽÁR

Uplynuly dva měsíce. Přenesli jsme se do jednoho únorového dne, kdy se v hlavním městě hrabství Casterbridgi konalo výroční najímání zemědělských dělníků čili najímací trh.

Na jednom konci ulice stálo dvě stě až tři sta veselých a zdravých zemědělských dělníků čekajících na příležitost — vesměs lidí toho druhu, pro něž práce neznamená nic horšího než zápas s gravitací a pro něž potěšením je práce zanechat. Mezi nimi kárníci a kočí se vyznačovali tím, že měli kolem klobouků obtočený kus bičového řemínku; doškáři nosili trochu spletené slámy; ovčáci drželi v rukou své ovčácké hole, a tak najímajícím bylo na první pohled zřejmé, jaké kdo hledá místo.

V davu stál atletický mladý muž, který svým vzhledem vynikal nad ostatní — po pravdě jeho převaha byla natolik zjevná, že přiměla několik rudolících venkovanů kolem, aby se na něho obraceli jako na hospodáře a končili své dotazy slovem ,,pane“. Jeho odpověd vždycky zněla:

,,Já sám hledám místo — jako šafář. Nevíte o někom, kdo by potřeboval šafáře?”

Gabriel byl nyní bledší. Oči měl přemítavější a jeho výraz byl smutnější. Prošel očistou bídy a ta mu víc dala, než vzala. Klesl ze svého skromného důstojenství pastýřského krále do samých bahnitých jam Siddimu; zůstal mu však důstojný klid mysli, jaký dříve nikdy nepoznal, a lhostejnost k osudu, která — třebaže častokrát z člověka dělá zločince — je základem jeho vznešenosti, nestane-li se tak. A tak pokoření bylo povýšením a ztráta ziskem.

Téhož rána opouštěl město regiment jezdectva a seržant se svou skupinou před odjezdem verboval na čtyřech ulicích nováčky. Když se den chýlil ke konci a Gabriela nikdo nenajal, skoro si přál, aby se k nim byl připojil a odešel sloužit vlasti. Unaven stáním na tržišti a nedbaje příliš na to, jaký druh práce bude vykonávat, rozhodl se nabízet své služby v jiném oboru než jako šafář.

Zdálo se, že všichni sedláci hledají ovčáky. Chov ovcí byl Gabrielovou specialitou. Pustil se dolů temnou ulicí, zahnul do uličky ještě temnější a vstoupil do kovárny.

,,Jak dlouho by vám trvalo udělat ovčáckou hůl?”

„Dvacet minut.”

„Co by stála?”

„Dva šilinky.”

Posadil se na lavici a kovář vykoval železnou část hole a hůlku mu dal nádavkem.

Pak zašel Gabriel do obchodu s konfekcí, jehož majitel měl na venkově velké styky. Protože hůl pohltila většinu jeho peněz, pokusil se vyměnit, a také vyměnil svůj plášť za pastýřskou halenu.

Jakmile tuto transakci provedl, znovu spěchal do středu města a postavil se na okraj chodníku jako ovčák, ovčáckou hůl v ruce.

Ted, když se Oak proměnil v ovčáka, vypadalo to, jako by největší poptávka byla po šafářích. Přesto si ho dva tři sedláci povšimli a přistoupili k němu. Následoval rozhovor, více či méně podle přiloženého vzoru:

„Odkud pocházíte?”

„Z Norcombu.”

„To je daleko.”

„Patnáct mil.”

„Na čím statku jste pracoval naposledy?”

„Na svém.”

Tato odpověď vždycky účinkovala jako pověst o choleře. Dotazující se sedlák se pokaždé odšoural a pochybovačně kroutil hlavou. Gabriel, stejně jako jeho pes, byl příliš dobrý, než aby vzbuzoval důvěru, a tak se nikdy nedostal za tento bod.

Je bezpečnější chopit se jakékoliv příležitosti, jež se naskytne, a improvizovat postup, aby se jí člověk přizpůsobil, než nechat dozrát dobrý plán a čekat na příležitost k jeho uskutečnění. Gabriel litoval, že vyvěsil svůj prapor jako ovčák, místo aby se ucházel o cokoliv z celého cyklu zemědělských prací, po čem byla na trhu poptávka. Stmívalo se. Pár veselých chlapíků hvízdalo a zpívalo u obilní burzy. Gabrie

lova ruka, po nějakou dobu spočívající nečinně v kapse haleny, se dotkla flétny, již tam měl. Zde se naskýtala příležitost, aby v praxi upotřebil své draze vykoupené vědomosti.

Vytáhl flétnu a s vervou člověka, který jako by v životě nepoznal okamžik zármutku, začal hrát „Jede Jockey do trhu“. Oak dovedl hrát s arkadskou sladkostí a zvuk dobře známých melodií potěšil jeho srdce právě tak jako srdce lidí procházejících se kolem. Hrál dál s odvahou a živostí a během půlhodiny si po pencích vydělal sumu, jež pro chudáka představovala malé jmění.

Když se vyptával, dozvěděl se, že druhého dne je ještě jeden trh v Shottsfordu.

„Jak daleko je do Shottsfordu?“

„Deset mil na druhou stranu od Weatherbury.”

Weatherbury! Právě tam Bathsheba před dvěma měsíci odešla. Tato zpráva působila, jako když se přijde z noci do pravého poledne.

„Jak daleko je do Weatherbury?”

„Pět nebo šest mil.”

Bathsheba už pravděpodobně dávno Weatherbury opustila, přesto však se k němu pojilo dost půvabu, aby se Oak dal zlákat a zvolil si shottsfordský trh za příští místo svých poptávek jen proto, že Shottsford ležel poblíž Weatherbury. A co víc, Weatherburští rozhodně nebyli lidé nezajímaví, pokud jde o vnitřní hodnotu. Bylo-li pravda, Co se povídalo, tvořili tak smělou, veselou, prospívající a rozpustilou společnost jako nikdo jiný v celém hrabství. Oak se rozhodl, že oné noci cestou do Shottsfordu přespí ve Weatherbury, a okamžitě se vydal po silnici, kterou mu doporučili jako přímou cestu do dotyčné vesnice.

Silnice vedla přes náplavní louky, kudy křížem krážem protékaly potůčky, jejichž rozčeřené hladiny se uprostřed splétaly a po stranách skládaly do záhybů; nebo kde byl tok rychlejší, potok byl poset skvrnami bílé pěny, jež po něm plynula v nerušeném klidu. Na vyvýšených místech narážely na zem mrtvé a suché pozůstatky listů, ženoucí se střemhlav vpřed na ramenech větru; ptáčci v živých plotech si uhlazovali peří a pohodlně se uhnízdovali na noc, a když Oak šel kolem,

zůstávali na svých místech, avšak jakmile se zastavil, aby se na ně podíval, odlétali. Minul Yalburský hvozd, kde lovní ptáci vylétali na hřad, a slyšel křaplavé „ku uk, kuk“ bažantích kohoutů a sípavé hvízdání slepic.

V době, kdy ušel tři nebo čtyři míle, každý tvar v krajině se zahalil jednolitou černou barvou. Oak sešel z Yalburského kopce a jen taktak že před sebou rozeznal vůz zatažený pod převislé větve mohutného stromu stojícího u silnice.

Přišel blíž a zjistil, že k vozu nejsou zapřažení koně a že místo je zřejmě úplně opuštěné. Podle postavení vozu se zdálo, že tam byl zanechán přes noc, a kromě půl otýpky sena, která se kupila na dně, byl docela prázdný. Gabriel se posadil na oj vozu a uvažoval o svém postavení. Soudil, že urazil velmi slušnou část cesty; a protože byl na nohou už od svítání, cítil pokušení lehnout si na seno do vozu, místo aby se trmácel do Weatherbury a tam musel platit za nocleh.

Pojedl tedy poslední krajíce chleba se šunkou, napil se z láhve jablečného moštu, který si prozíravě vzal s sebou, a vlezl do opuštěného vozu. Zde si rozprostřel polovinu sena pod sebe jako lůžko, a jak jen to nejlíp potmě dokázal, druhou půlku přetáhl přes sebe jako peřinu, úplně se přikryl a cítil se fyzicky tak dobře jako málokdy. Pro člověka jako Oak, daleko introspektivnějšího než jeho sousedé, bylo nemožné zcela zapudit vnitřní melancholii, zatímco si v duchu probíral současnou nepříznivou stránku své historie. A tak přemýšleje o svých neštěstích milostných a pastýřských, usnul, neboť ovčáci právě tak jako námořníci se těší výsadě, že jsou s to přivolat si bůžka spánku, místo aby na něho museli čekat.

Když se po spánku, o jehož délce neměl ani potuchy, poněkud neočekávaně probudil, zjistil, že vůz je v pohybu. Oak byl unášen po silnici rychlostí dosti pozoruhodnou na povoz bez per a za okolností fyzicky nepohodlných, neboť hlava mu na podlaze vozu poskakovala sem a tam jako palička po bubnu. Pak rozeznal rozmlouvající hlasy, přicházející z přední části vozu. Starost o to, co si počít (kdyby byl úspěšným člověkem, zažil by úlek, avšak neštěstí je krásným opiátem pro osobní strach), ho přinutila, aby opatrně vykoukl ze sena, a první, co spatřil, byly hvězdy nad hlavou. Velký vůz se dostával

do pravého úhlu s Polárkou a z toho Gabriel usoudil, že musí být kolem deváté —jinými slovy, že spal dvě hodiny. Tento malý astronomický výpočet byl proveden bez jakéhokoliv skutečného úsilí a zatímco se Oak pokradmu obracel, aby pokud možno zjistil, v čí ruce upadl.

Vpředu bylo nejasně vidět dvě postavy, sedící s nohama ven z vozu, a jedna z nich kočírovala; Gabriel brzy zjistil, že to je povozník. Oba muži se zřejmě vraceli z casterbridgeského trhu jako on.

Rozhovor byl v proudu a pokračoval takto:

,,Ať je to jak chce, co se vzhledu tejče, je to opravdovská krasavice. Ale to je jenom vnějšek ženy, a uvnitř je tahle roztomilá jalovička pyšná jako samotnej luciper.”

,,Ba — zdá se, že taková skutečně je, Billy Smallbury — zdá se, že je.“ Tento hlas byl od přírody velmi třaslavý a okolnosti jej učinily ještě třaslavějším, protože kodrcání vozu nezůstalo bez důsledků pro hrtan mluvčího. Hlas pocházel od muže, jenž držel opratě.

,,Je to náramně marnivá ženská — tak se to všude povídá.”

,,Ach jo. Jestli je to tak, nemůžu se jí podívat do obličeje. Bože, nemůžu: já ne — he-he-he! Takovej nesmělej člověk jako já!“

,,Ano, je hrozně marnivá. Prý se každej večír, než jde spát, kouká do zrcadla, aby si patřičně nasadila noční čepec.”

,,A to není vdaná. Můj ty světe!”

,,A prý umí hrát na pijáno. Umí hrát tak dovedně, že dokáže, aby žalmovej nápěv zněl stejně dobře jako nejveselejší rozpustilá písnička, jakou si jen člověk může přát.”

„Neříkejte! Potkalo nás štěstí a já se cejtim jako znovuzrozenej. A jak platí?”

„To nevím, pane Poorgrass.”

Když Gabriel slyšel tyto a podobné poznámky, bleskla mu hlavou ztřeštěná myšlenka, že muži snad hovoří o Bathshebě. Ovšem setrvávat při této domněnce nebylo nikterak opodstatněné, protože vůz, třebaže mířil k Weatherbury, mohl jet dál a žena, o níž se hovořilo, byla zřejmě paní nějakého statku. Teď byli nejspíše už blízko Weatherbury a Gabriel, aby rozmlouvající zbytečně nepoplašil, nepozorován sklouzl z vozu.

Zamířil k otvoru v živém plotě, zjistil, že je to branka, vyšplhal se na ni, usedl a rozvažoval, zda si má hledat laciný nocleh ve vsi, nebo obstarat si nocleh ještě lacinější tak, že ulehne do nějakého stohu sena či slámy. Skřípavé drnčení vozu mu doznívalo v uších. Užuž chtěl jít dál, když tu zpozoroval po své levici nezvyklé světlo asi půl míle vzdálené. Oak je pozoroval — a záře sílila. Něco hořelo.

Gabriel znovu vyšplhal na branku, seskočil na druhé straně, kde jak zjistil, byla ornice, a rozběhl se přes pole rovnou k ohni. Když se dostal blíž, oslnivé světlo — zvětšující se jednak tím, jak se k němu přibližoval, jednak tím, jak se oheň vzmáhal — mu ukázalo velmi zřetelně ozářené obrysy stohů vedle ohně. Požár vypukl v ohradě plné stohů. Oakova unavená tvář se začala nyní zbarvovat sytě oranžovým ruměncem a celá přední strana jeho ovčácké haleny a kamaší byla pokryta tančícím stínovým vzorem trnových větviček — neboť světlo k němu pronikalo bezlistým živým plotem, jenž stál mezi ním a požárem — a kovový zoban jeho ovčácké hole stříbrojasně zářil v téže záplavě paprsků. Doběhl k hraničnímu plotu a zastavil se, aby popadl dech. Vypadalo to, jako by zde nebydlela živá duše.

Oheň šlehal z dlouhého stohu slámy, jenž byl již tak zachvácen, že zachránit ho bylo naprosto vyloučeno. Stoh hoří jinak než dům. Protože vítr vhání oheň dovnitř, část zasažená plameny se úplně ztratí jako rozpouštějící se cukr a obrys zmizí z očí. Ovšem dobře postavený stoh sena nebo pšenice odolává nějakou dobu spálení, začne-li hořet zvnějšku.

Stoh před Gabrielovýma očima byl stoh slámy, volně postavený, a plameny do něho pronikaly rychlostí blesku. Na návětrné straně žhnul a síla jeho záře stoupala a klesala jako u žhavého konce doutníku. Pak se horní otep se svištivým hlukem skutálela dolů; plameny se prodloužily a s tichým hukotem, ale bez praskotu se stočily. V pozadí proudily vodorovné chuchvalce kouře jako ubíhající mračna a za nimi hořely skryté hranice dříví, ozařující poloprůhlednou plachtu kouře jednotvárnou třpytivou žlutí. Jednotlivá stébla slámy v popředí byla stravována plíživým pohybem červeného žáru, jako kdyby to byly chumáče rudých červů, a nahoře zářily neskutečně

žhoucí tváře s vyplazenými jazyky a jiskřivýma očima a jiné skřítkovské postavy, z nichž tu a tam vyletovaly roje jisker jako ptáčata z hnízda.

Oak zjistil, že případ je daleko vážnější, než si původně představoval, a náhle přestal být pouhým divákem. Svitek kouře se odvalil a v znepokojivé blízkosti odumírajícího stohu mu odkryl stoh pšenice a za ním řadu dalších stohů, představujících hlavní obilní produkci statku; takže místo stohu slámy stojícího — jak si představoval — poměrně osaměle, bylo mezi tímto stohem a ostatními stohy v ohradě patřičné spojení.

Gabriel přeskočil živý plot a spatřil, že není sám. První muž, na něhož narazil, pobíhal kolem ve velkém spěchu, jako by jeho myšlenky o několik yardů předběhly tělo, jež se jim nikdy nepodařilo vléci dosti rychle.

„Ach bože — oheň — oheň, oheň ! Dobrý pán, ale špatný sluha je oheň, oheň ! — Chtěl jsem říct špatný sluha, ale dobrý pán. Marku Clarku — pojď sem! A ty, Billy Smallbury — a ty, Maryanno Moneyová — a ty, Jene Coggane a tamhle Matthewe!“ Další postavy se teďobjevily za tímto pokřikujícím mužem uprostřed kouře a Gabriel zjistil, že není ani zdaleka sám, že je ve velké společnosti — stíny všech tančily vesele nahoru a dolů, přičemž se řídily podle křepčení plamenů, a vůbec ne podle pohybu svých pánů. Shromáždění — patřící k oné společenské třídě, jež vtěluje své myšlenky do podoby citů a své city do podoby vzrušení — se pustilo v pozoruhodném zmatku do práce.

„Zabraňte průvanu pod pšeničným stohem!” zakřičel Gabriel na ty, kteří mu byli nejblíž.

Obilí stálo na kamenných podstavcích a žlutě zbarvené jazyky z hořící slámy mezi ně hravě pronikaly a olizovaly je. Jak se oheň jednou dostane pod tento stoh, bude všechno ztraceno.

„Doneste plachtu — rychle!” přikazoval Gabriel.

Přinesli stohovou plachtu a pověsili ji jako záclonu přes uličku mezi stohy. Plameny okamžitě přestaly pronikat zdola pod podstavec obilního stohu a narovnaly se.

„Postavte se sem s vědrem vody a udržujte plátno mokré,” nakazoval opět Gabriel.

Plameny, hnané nyní vzhůru, počaly napadat rohy velké střechy přikrývající obilní stoh.

„Žebřík!” zvolal Gabriel.

„Žebřík stál u stohu slámy a shořel na troud,” ozvala se přízračná postava uprostřed kouře.

Oak se chopil usekaných konců snopů, jako by se chtěl účastnit „trhání rákosí”, a vrážeje nohy do stohu a příležitostně tam zabodávaje svou ovčáckou hůl, vyšplhal se po svislé stěně.

Okamžitě se rozkročmo posadil na nejvyšší vrchol střechy a jal se holí utloukat žhavé úlomky, které na ni dopadaly, a křičel na ostatní, aby mu podali větev a žebřík a nějakou vodu.

Billy Smallbury — jeden z mužů, kteří byli na voze — touto dobou objevil žebř a Mark Clark se po něm vyšplhal a posadil se vedle Oaka na doškovou střechu. Kouř v tomto rohu byl dusivý, a když Clarkovi, mrštnému chlapíkovi, podali vědro vody, omyl Oakovi tvář a vydatně jej pokropil, zatímco Gabriel, nyní s dlouhou bukovouhaluzí vjednéruce.nádavkem ke své holi v ruce druhé, dál zametal stoh a odhazoval všechny žhavé částice.

Dole na zemi skupiny vesničanů dosud dělaly vše, co bylo v jejich silách — což nebylo mnoho —, aby potlačily požár. Všichni byli zbarveni do oranžova a sledovaly je stíny různých tvarů. Za rohem největšího stohu, mimo dosah přímých paprsků ohně, stál poník nesoucí na hřbetě mladou ženu. Vedle ní stála jiná žena. Obě se zřejmě držely opodál ohně, aby kůň nezačal jankovatět.

„Je to nějaký ovčák,” pravila stojící žena. „Ano — ovčák. Podívejte, jak se mu blýská hůl, když s ní tluče do stohu. A pastýřskou halenu má na dvou místech propálenou, namouduši! A taky je to pěkný mladý ovčák, milospaní.”

„Čí je to ovčák?” zeptala se jezdkyně jasným hlasem.

„Nevím, milospaní.”

„Nikdo z lidí to neví?”

„Vůbec nikdo — ptala jsem se jich. Prý je tu docela cizí.”

Mladá žena na poníkovi vyjela ze stínu a starostlivě se rozhlédla.

„Myslíte, že stodola je v bezpečí?” zeptala se.

„Myslíte, že stodola je v bezpečí, Jene Coggane?” obrátila se druhá žena s otázkou na muže stojícího nejblíž.

„Teďkon už je v bezpečí — aspoň si to myslím. Kdyby byl tenhle stoh vzal za svý, stodola by j istě shořela taky. To tamhleten ovčák se nejvíc přičinil — seděl na vršku stohu a rozháněl se svejma dlouhejma pažiskama jako větrnej mlejn.”

„Pracuje opravdu neúnavně,” řekla mladá žena na koni, vzhlížejíc hustým vlněným závojem ke Gabrielovi. „Přála bych si, aby byl naším ovčákem. Neví nikdo z vás, jak se jmenuje?”

„Jakživ jsem neslyšel, jak se ten člověk jmenuje, ani jsem ho neviděl.”

Požár byl už téměř zdolán; a protože už nebylo déle zapotřebí, aby Gabriel zaujímal svou vyvýšenou pozici, chystal se sestoupit.

„Maryanno,” přikázala dívka na koňském hřbetě, „jděte k němu, až sleze dolů, a vyřiďte, že mu chci poděkovat za velkou službu, kterou mi prokázal.”

Maryann důstojně odešla ke stohu a potkala Oaka dole u žebříku. Vyřídila mu vzkaz.

„Kde je váš pan statkář?” zeptal se Gabriel, kterého teď zřejmě napadla myšlenka na získání zaměstnání a celého ho rozpálila.

„To není pán; je to paní, ovčáku.”

„Statkářka?”

„Ba, statkářka, a k tomu bohatá!” řekl někdo stojící poblíž. „Nedávno sem přišla zdaleka. Převzala statek po strýci, co náhle zemřel. Ten míval ve zvyku odměřovat peníze na půlpinty. O ní se povídá, že je ve spojení s každou bankou v Casterbridgi, a hodit si sovereignem pro ni znamená právě tak málo, jako když my dva si hodíme půlpencí — ani o chlup víc, ovčáku.”

„To je ona, tamhle vzadu na tom poníkovi,” ukazovala Maryann, „ta, co má tvář celou zahalenou v tý černý látce s dírama.”

Oak, rysy od žáru a kouře začouzené, ušpiněné a nerozeznatelné, ovčáckou halenu propálenou a promáčenou, jasanovou

násadu své ovčácké hole o šest palců uhořelou, kráčel s pokorou, do níž ho uvrhlo smutné neštěstí, k útlé postavě v sedle. Uctivě a ne bez dvornosti pozvedl klobouk, přistoupil k jejím nohám visícím ze sedla a zeptal se váhavým hlasem: „Nepotřebujete náhodou ovčáka, milospaní?”

Žena nadzvedla vlněný závoj ovázaný kolem obličeje a vypadala jako ztělesněný údiv. Gabriel a jeho bezcitná milovaná, Bathsheba Everdeneová, stáli tváří v tvář.

Bathsheba nepromluvila a Gabriel mechanicky opakoval rozpačitým a smutným hlasem:

„Nepotřebujete ovčáka, milospaní?”

POZNÁNÍ — PLACHÁ DÍVKA

Bathsheba ucouvla do stínu. Sotva věděla, zda má být spíše pobavena neobyčejností setkání, či být znepokojena jeho trapností. Mohla se tu projevit trocha lítosti a také trocha jásotu: to první nad jeho postavením, to druhé nad jejím. Uvedena do rozpaků však nebyla a na Gabrielovo vyznání lásky v Norcombu si vzpomněla, jen aby si pomyslela, že už na ně skoro zapomněla.

„Ano,” zašeptala, když nasadila důstojný výraz a se slabým uzarděním se k Oakovi opět obrátila, „potřebuji ovčáka. Ale —”

„To je ten pravej člověk, milospaní,” vmísil se jeden z vesničanů tiše.

Přesvědčení rodí přesvědčení. „Ba, to teda je,” přisvědčil druhý rozhodně.

„To je skutečně ten správnej člověk,” přidal se třetí srdečně.

„Člověk na pravým místě,” přisadil si čtvrtý v pořadí horlivě.

„Řekli byste mu tedy, aby si promluvil se šafářem?” pravila Bathsheba.

Všechno bylo nyní zase skutečné. Bylo by zapotřebí letního večera a samoty, aby setkání nabylo patřičné romantiky.

Gabriel odkázal do patřičných mezí bušení srdce v hrudi,

když objevil, že Astarte divné pověsti je pouze dobře známou a obdivovanou Venuší v jiné podobě, a když mu ukázali šafáře, poodešel s ním, aby prohovořili potřebné předběžné podmínky najmutí.

Oheň před nimi dohořel. „Přátelé,” řekla Bathsheba, „po téhle mimořádné práci musíte dostat malé občerstvení. Zašli byste dovnitř?”

„O moc volnějc bysme něco zakousli a popili, slečno, kdybyste to ráčila poslat do Warrenovy sladovny,” odpověděl mluvčí vesničanů.

Poté Bathsheba odjela do tmy a muži se trousili po dvou po třech k vesnici — jen Oak a šafář zůstali u stohu sami.

„A ted,” řekl konečně šafář, „je myslím všechno o vašem přijetí dojednáno a já jdu domů. Přeju vám dobrou noc, ovčáku.”

„Můžete mi poskytnout nocleh?” zeptal se Gabriel.

„To tedy opravdu nemůžu,” odmítl šafář, obcházeje Oaka, jako křesťan obchází talíř na milodary, když nehodlá ničím přispět. „Půjdete-li po cestě, až dojdete k Warrenově sladovně, kam všichni odešli něco pojíst, řekl bych, že někdo z nich vám o něčem poví. Přeju vám dobrou noc, ovčáku.”

Šafář, který projevil takovou úzkostlivou obavu z toho, že by měl milovat bližního svého jako sebe samého, se pustil do kopce a Oak se vydal k vesnici, stále ještě ohromen setkáním s Bathshebou, šťasten, že jí bude nablízku, a zmaten rychlostí, s níž se nezkušená dívka z Norcombu vyvinula v tuto nadřazenou a chladnou ženu. Ale některým ženám stačí, aby se vynořila naléhavá situace, a hned se s ní dovedou vyrovnat.

Donucen vzdát se do jisté míry snění, aby našel cestu, došel ke hřbitovu a kráčel kolem něho podél zdi, kde rostlo několik starých stromů. Táhl se zde široký pruh měkké trávy a ta utlumila Gabrielovy kroky dokonce i v tomto ročním údobí, kdy vše bylo suché a tvrdé. Když došel ke kmeni, který zřejmě byl nejstarší ze starých, uvědomil si, že za stromem stojí nějaká postava. Gabriel se nezastavil a hned potom náhodou kopl do volného kamene. Tento hluk stačil vyrušit nehybného neznámého, takže sebou trhl a zaujal nenucenou pózu.

Byla to štíhlá dívka, poněkud lehce oblečená.

„Přeju vám dobrý večer,” pozdravil Gabriel srdečně.

„Dobrý večer,” odpověděla dívka Gabrielovi.

Měla nečekaně přitažlivý hlas; byl tichý a sladký a zaznívala z něho romantika; byl to hlas, s jakým se často setkáváme v popisech, ale zřídkakdy ve skutečnosti.

„Byl bych vám vděčný, kdybyste mi řekla, jestli jdu správně do Warrenovy sladovny,” pokračoval Gabriel, předně aby získal informaci, a pak, aby se mu dostalo více této hudby.

„Jdete úplně správně. Je to hned pod kopcem. A nevíte —“ Dívka zaváhala a pak pokračovala: „Nevíte, jak dlouho mají otevřeno v hostinci U jelení hlavy?” Zřejmě ji získala Gabrielova srdečnost, právě tak jako Gabriela získal její hlas.

„Neznám hostinec U jelení hlavy a vůbec nic o něm nevím. Chcete tam dneska večer jít?”

„Ano —” Žena se opět odmlčela. Nebylo třeba pokračovat v hovoru a skutečnost, že něco dodala, zřejmě vycházela z bezděčné snahy poznámkou projevit svou nenucenost — což vídáme u bezelstných lidí, když jednají pokradmu. „Vy nejste Watherburčan?” zeptala se bázlivě.

„Nejsem —jsem nový ovčák — právě jsem dorazil.”

„Jenom ovčák — a vypadáte skoro na sedláka podle toho, jak se chováte.”

„Jenom ovčák,” opakoval Gabriel s chmurnou kadencí konečnosti. Jeho myšlenky se stočily k minulosti, jeho oči k nohám dívky; a poprvé si všiml, že tam leží jakýsi uzlík. Snad postřehla, kam je jeho tvář obrácena, protože řekla přemlouvavě:

„Neřeknete ve vsi, že jste mě tu viděl, že ne — aspoň ne den dva?”

„Jestli si to nepřejete, neřeknu,” slíbil Oak.

„Opravdu vám děkuju,” odpověděla dívka. „Jsem dost chudá a nepřeju si, aby lidé o mně něco věděli.” Pak zmlkla a zachvěla se.

„Za takovéto chladné noci byste měla mít plášť,” poznamenal Gabriel. „Radil bych vám, abyste se dostala pod střechu.”

„Ach ne! Nevadilo by vám, kdybyste šel dál a opustil mě? Moc vám děkuju za to, co jste mi řekl.”

„Půjdu dál,” řekl a váhavě dodal: „Vzhledem k tomu, že

nejste příliš zámožná, možná byste od mne přijala tuto maličkost. Je to jenom šilink, ale to je všechno, co mám nazbyt.”

Napřáhla ruku; Gabriel rovněž. Jak šátrali v šeru jeden po dlani druhého, dříve než mohly být peníze předány, udála se nepatrná příhoda, jež prozradila mnohé. Gabrielovy prsty se dotkly zápěstí mladé ženy. Bilo tragicky prudkým pulsem. Gabriel často cítíval týž rychlý, tvrdý puls ve stehenní tepně jehňat, když se uhnala. Naznačoval příliš velký úbytek životní síly, jež — soudě podle dívčiny postavy a vzrůstu — byla už tak příliš malá.

,,Coje vám?“

„Nic.”

„Ale něco přece?”

„Ne, ne, ne! Uchovejte v tajnosti, že jste mě viděl!”

„Dobře, uchovám. Ještě jednou dobrou noc.”

„Dobrou noc.”

Mladá dívka zůstala nehnuté u stromu a Gabriel sestupoval do vesnice Weatherbury neboli Dolní Dlouhé Kaluže, jak se jí někdy přezdívalo. Představoval si, že když se dotkl toho štíhlé-ho a křehkého stvoření, bylo mu, jako by na něj padl stín přehlubokého smutku. Avšak moudrost spočívá v tom, že držíme na uzdě pouhé dojmy, a Gabriel se usilovně snažil myslet na tento dojem co nejméně.

SLADOVNA — TLACHÁNÍ— NOVINKY

Warrenova sladovna byla obklopena starou zdí porostlou břečťanem, a třebaže v této hodině nebylo z jejího vnějšku mnoho vidět, přece její obrys na obloze dostatečně zřetelně napovídal charakter a účel budovy. Nad stěnami se zdvíhala převislá došková střecha sbíhající se ke středu, kde se tyčila malá dřevěná baňatá vížka na všech čtyřech stranách opatřená sklopnými příčkami, a z těchto otvorů bylo nejasně vidět jakou

si mlhu unikající do nočního vzduchu. V průčelí nebylo žádné okno; avšak čtvercový otvor ve dveřích byl zasklen jednoduchou tabulí skla, jíž se nyní příjemné rudé paprsky šířily na břečťanem zarostlou zed vpředu. Zevnitř se ozývaly hlasy.

Oakova ruka s prsty rozpjatými po vzoru kouzelníka Elymase šátrala po povrchu dveří, dokud nenašel kožený řemínek a nezatáhl za něj. Řemínek nadzvedl dřevěnou závoru a dveře se otevřely.

Místnost uvnitř byla osvětlena pouze načervenalým plamenem z otvoru pece, jenž ozařoval podlahu horizontálním sáláním zapadajícího slunce a vrhal vzhůru stíny všech nepravidelností na tvářích těch, kdo byli shromážděni kolem. Dlaždicovitá podlaha byla od vchodu k peci vychozena do cestičky a všude jinde do hrbolata. Podél jedné zdi se táhla křivá lavice z neohoblovaného dubu a ve vzdáleném koutě stála malá postel, jejímž majitelem a častým uživatelem byl sládek.

Tento letitý muž seděl nyní před ohněm a šedobílé vlasy a vousy mu překrývaly sukovitou postavu jako šedivý mech a lišejník bezlistou jabloň. Měl na sobě nohavice a šněrovací boty zvané džbánky; oči neustále upíral do ohně.

Ovzduší naplněné sladkou vůní čerstvého sladu pozdravilo Gabrielův nos. Rozhovor (jenž se zřejmě točil kolem vzniku požáru) okamžitě ustal a jeden každý Oaka vlastníma očima posuzoval tak vydatně, až se jim čela zvrásnila, a hleděli naněho s přivřenými víčky, jako by byl světlem příliš silným pro jejich zrak. Když tato činnost skončila, několik přítomných přemítavě zvolalo:

,,Á, to je ten novej ovčák, že?”

„Zdálo se nám, že slyšíme, jak nějaká ruka šmátrá po dveřích a hledá šňůrku, ale nevěděli jsme jistě, jestli to není jenom vítr, co žene suchej list,” řekl jiný. „Pojďte dál, ovčáku; samozřejmě jste nám vítán, i když nevíme, jak se jmenujete.”

„Jmenuju se Gabriel Oak, sousedé.”

Stařičký sládek sedící uprostřed se po těchto slovech obrátil

— bylo to, jako když se obrací rezavý jeřáb.

„No tohle přeci nemůže bejt vnuk Gabriela Oaka z Norcombu — to snad není možnv!” řekl jako formuli vyjadřující

překvapení, u níž se nepředpokládá, že ji někdo bude brát doslova.

„Můj otec i děd se jmenovali Gabriel,” pravil ovčák klidně.

„Hned se mi ta tvář zdála povědomá, když jsem viděl toho chlapíka na stohu — hned se mi zdála povědomá! A kampak máte tejkon namíříno?”

„Mám v úmyslu tady zůstat,” řekl pan Oak.

„Znával jsem vašeho děda celý leta!” pokračoval sládek a slova plynula sama od sebe, jako kdyby jim popud dříve udělený zcela dostačoval.

„Ale — opravdu?”

„A znával jsem vaši babičku.”

„Tu taky!”

„A taky jsem znal vašeho tátu, když byl ještě děcko. Teda támhle můj syn Jacob a váš táta bejvali jako dva bratři — to teda bejvali — že, Jacobe?”

„No ba, jistěže,” přisvědčil jeho syn, mladík asi pětašedesátiletý, s hlavou napůl plešatou a vlevo vpředu v horní čelisti s jediným zubem, jenž měl o sobě velmi dobré mínění, neboť stál tak nápadně jako milník na náspu. „Ale nejvíc se s ním stejkal Joe. Teda ale můj syn William musel znát právě tohodle chlapíka dřív než my — neznals ho, Billy, předtím než jsi odešel z Norcombu?”

„Ne, to byl Andrew,” vysvětloval Jacobův syn Billy, hošík asi kolem čtyřicítky, jenž projevoval tu zvláštnost, že vlastnil bodrou, přívětivou duši v zachmuřeném těle, a jehož kníry nabývaly místy činčilového odstínu.

„Pamatuju se na Andrewa,” řekl Oak, „byl to už dospělý mužský, když jsem byl ještě kluk.”

„Ba, ba, tuhle jsem tam já a moje nejstarší dcerka Liddy byli vnukovi na křtinách,” pokračoval Billy. „Mluvili jsme právě o vaší rodině, a bylo to zrovna o posledních Hromnicích, kdy se těm nejpořádnějším chudákům promíjejí ouroky, víte, ovčáku, a pamatuju si ten den, protože ti všichni museli přicourat do sakristie — jo, byla to právě rodina tohohle chlapíka.”

„Pojdte, ovčáku, a napijte se. U nás to vedem tak, že člověk odevře hubu a lokne si — udělá hlt, ale ne moc hamounskej,”

pobízel sládek a odvrátil od ohně oči, rumělkové červené a krhavé mnohaletým hleděním do plamenů. „Popadni boží odpuštění, Jacobe. Podívej se, jestli je to teplý, Jacobe.”

Jacob se naklonil nad boží odpuštění, což byl vysoký dvouuchý džbán stojící v popelu, popraskaný a zčernalý žárem: zvenčí byl povlečen jakousi nesourodou látkou, obzvláště v otvorech uch, jejichž nejvnitřnější křivky snad několik let neviděly denní světlo kvůli tomuto příškvařku, tvořenému z popela náhodně burčákem zvlhčeného a dotvrda spečeného; žádný rozumný piják však kvůli tomu nepovažoval ten džbán za nic horšího, protože uvnitř a kolem okraje byl nepopiratelně čistý. Můžeme podotknout, že takovýto druh džbánků se ve Weatherbury a okolí nazývá boží odpuštění z nejasných důvodů; snad je to proto, že jeho rozměr přivádí každého oddaného pijáka k pocitu zahanbení, zhlédne-li jeho dno poté, co vyzunkl jeho obsah.

Když Jacob dostal příkaz, aby se podíval, zda je tekutina dostatečně teplá, klidně do ní ponořil ukazovák jakožto teploměr; prohlásil, že má téměř patřičnou teplotu, zvedl džbán a velmi zdvořile se pokusil okrajem své haleny oprášit trochu popela ze dna, neboť ovčák Oak byl cizinec.

„Podej ovčákovi čistej hrnek!” přikázal sládek velitelsky.

„Ale kdepak — nic takového,” bránil se Gabriel s ohledem na city jiných. „Nikdy nedělám povyk kvůli čisté špíně, když vím, co je to zač.” Vzal si džbán, upil něco přes palec z hlubin jeho obsahu a patřičně jej podal dalšímu muži. „Ani by mě nenapadlo, abych sousedům přidělával starosti s mytím, když na světě je už i tak tolik práce, co se musí udělat,” pokračoval Oak šťavnatějším hlasem, když se vzpamatoval z toho, jak se mu zatajil dech — což se člověku občas stává, když si lokne z velkého džbánu.

„Opravdu rozumnej muskej,” podotkl Jacob.

„Svatá pravda; to se nedá popřít! “poznamenal statný, veselý mladý muž jménem Mark Clark, bodrý a příjemný džentlmen, s nímž setkat se kdekoliv na cestách znamená seznámit se, seznámit se s ním znamená popíjet s ním, a popíjet s ním znamená bohužel zaplatit za něho.

„A tady je kousek chleba a šunky, co poslala milospaní,

ovčáku. Burčák se daleko líp pije, když je vespod nějakej podklad. Ale nekousejte moc důkladně, ovčáku, protože když jsem tu šunku sem nes, upadla mi venku na cestě a je možný, že se na ni přilíplo trochu písku. Aleje to čistá špína; a jak říkáte, všichni víme, co to je, a vy nejste žádnej hnidopich, ovčáku, to přeci vidíme.”

„Svatá pravda — vůbec ne,” pravil přátelsky Oak.

„Neskusujte zuby až úplně k sobě, a ani ten písek neucejtíte. Jo, to je úžasný, na co člověk nepřijde, když je vynalézavej.”

„To je moje řeč, sousede.”

„Ba, ba, je právej vnuk svýho dědečka! — jeho dědeček bejval právě takovej správnej nepuntičkářskej chlap!” mínil sládek.

„Pij, Henry Frayi — pij!” pobízel velkodušně Jan Coggan, když nádoba jevila známky, že se mu přibližuje při svém postupném kolování — pokud šlo o lihoviny, vyznával saintsimonistické názory o stejných podílech.

Henry se v této chvíli přestal dívat do prázdna pohledem plným nesplněné neurčité touhy, a proto neodmítl. Byl to muž věku více než středního, s obočím vysoko posazeným na čele, který hlásal, že světské zákony jsou špatné, a který se dlouze díval trpícím pohledem skrze své posluchače na shora zmíněný svět, jak se jevil jeho představivosti. Vždycky se podepisoval Henery — a horlivě na tomto pravopise trval —, a když se nějaký učitel odvážil poznamenat, že druhé ,,e” je nadbytečné a staromódní, obdržel odpověd, že H-e-n-e-r-y je jméno, jehož se mu dostalo při křtu, a jméno, jemuž zůstane věren — a z tónu jeho odpovědi vyplývalo, že ortografické rozdíly jsou věci, jež do velké míry souvisí s osobním charakterem.

Pan Jan Coggan, jenž podal džbán Henerymu, byl ruměný muž s objemným obličejem a skrytým, tichým třpytem v očích, muž, jehož jméno se za posledních dvacet let objevovalo v matrice Weatherbury a okolních vesnic při nespočetných sňatcích jako jméno družby a prvního svědka; také velmi často zastával místo hlavního kmotra při křtech.

„No tak, Marku Clarku — no tak. V sudě je toho ještě spousta,” pobízel Jan.

„Baže se napiju; to je můj jedinej dochtor,” odpověděl pan Clark, jenž — o dvacet let mladší než Jan Coggan — kroužil na stejné oběžné dráze. Při každé příležitosti tajil svou veselost, aby ji pak vybil v oblíbené společnosti.

„Ale Josephe Poorgrassi, vy jste ještě neměl ani kapku!” oslovil pan Coggan plachého muže v pozadí a podal mu džbán.

„On je takovej skromnej člověk!” podotkl Jacob Smallbury. „Jak jsem slyšel, nemáš ani tolik kuráže, aby ses kouknul naší mladý paní do tváře, Josephe?”

Všichni se podívali na Josepha s útrpnou výčitkou.

„To nemám —sotva jsem se na ni vůbec podíval,” upejpavé se usmál Joseph, a jak mluvil, celý se schoulil do sebe, zřejmě z pokorného pocitu, že se dostal nepatřičně do popředí. „A když jsem ji spatřil, tak jsem se v jednom kuse červenal!”

„Chudáku!” politoval ho pan Clark.

„Tohle je zvláštní nátura pro muskýho,” poznamenal Jan Coggan.

„Je,” pokračoval Joseph Poorgrass —jeho plachost, tak bolestivá jako vada, jej naplňovala mírným pocitem libého uspokojení nyní, když byla považována za zajímavý předmět studia. „Každou minutu, co ke mně hovořila, jsem se jenom červenal a červenal a červenal.”

„To ti věřím, Josephe Poorgrassi, my všichni přece víme, že seš náramně ostejchavej.”

„Tohle je nepříjemnej dar pro muskýho, chudáku,” řekl sládek. „A trpíš tím už dlouho, to víme.”

„Ba, už od tý doby, co jsem bejval kluk. Ano—co se maminka kvůlivá tomu natrápila! Ale k ničemu to nevedlo.”

„Vyrazil jste si někdy do světa, abyste se pokusil s tím skoncovat, Josephe Poorgrassi?”

„Ale jistěže, zkoušel jsem kdeco. Vzali mě na zelenohorskej jarmark a na úžasně rozpustilý představení, kde ženský stojačky jezdily na koních dokola a měly na sobě sotva něco víc než košilku, ale ani za mák mě to nevyléčilo. A potom mě dali za poslíčka do Zenskýho kuželníku vzadu za hospodou v Casterbridgi. Bylo to strašně hříšný zaměstnání a velice podivný místo pro poctivýho člověka. Musel jsem stát a hledět těm necudám do obličeje od rána do noci, ale nebylo to k ničemu —

nakonec to se mnou bylo stejně špatný jako předtím. Tohle červenání se táhne v naší rodině po celý generace. No, ještě štěstí, že jsem nedopad hůř.“

„Pravda,” přitakal Jacob Smallbury a naladil své myšlenky k hlubšímu pohledu na věc. „Že by to s tebou mohlo bejt ještě horší, to stojí za úvahu; ale i tak, jak jsi, to pro tebe znamená velký trampoty, Josephe. To víte, ovčáku, i když takový červenání ženský náramně sluší, sper to das, u chlapa jako on, chuděra, je to trapný, nemám pravdu?”

„Tak, tak,” přisvědčil Gabriel, probíraje se ze svých úvah. „Ano, u chlapa je to velice trapné.”

„Jo, a Joseph je taky náramně bojácnej,” poznamenal Jan Coggan. „Jednou pracoval dlouho do noci v Yalburským údolí a kapku něčeho si vypil, a když se vracel domů yalburským lesem, zabloudil, vidte, pane Poorgrassi?”

„Ne, ne, ne! tuhle historku ne!” důtklivě se bránil skromný muž a nutil se do smíchu, aby zakryl svůj nepokoj.

„A tak se nadobro ztratil,” pokračoval pan Coggan a jeho lhostejná tvář dávala najevo, že pravdivý příběh, právě tak jako čas a příliv, musí jít svou cestou bez ohledu na kohokoliv. „Ajak tak chodil uprostřed nocicelej ustrašenej a cestu ne a ne najít, vykřikl: .Zabloudil jsem! Zabloudil jsem!’ Nějaká sova na stromě náhodou zrovna zakoukala: ,Kdóóóó? Kdóóóó? Kdóóóó?’, víte, ovčáku, jako to sovy dělávají,” (Gabriel přikývl), „a Joseph, celej rozklepanej, odpověděl: Joseph Poorgrass z Weatherbury, pane!’”

„Ne, ne, no tak — to už je příliš!” protestoval ustrašený muž a náhle se proměnil v člověka bezostyšně odvážného. „Neřek jsem ,pane‘. Můžu přísahat, že jsem neřek Joseph Poorgrass z Weatherbury, pane’. Ne, ne; co je pravda, je pravda, a já jsem nikdá ptákovi neřek pane, protože jsem moc dobře věděl, že žádnej opravdickej pán by tam v tu noční hodinu nehulákal. Joseph Poorgrass z Weatherbury — to je to jediný, co jsem řekl, a nebyl bych řek ani to, nebýt tý medoviny na oslavu svátku hajnýho… No, zaplaťpámbu, že to skončilo, jak to skončilo.”

Společnost přešla mlčky otázku, která verze je pravdivá, a Jan hloubavě pokračoval:

„A je to obrovskej strašpytel, nemám pravdu, Josephe? Jindá jste se ztratil u branky vedoucí na bahnicí hůrku, že,

Josephe?”

„Ztratil,” odpověděl Poorgrass, dávaje najevo, že jsou-li některé okolnosti tak vážné, aby si je i skromnost zapamatovala, tak tohle je jedna z nich.

„Ano; to bylo taky uprostřed noci. Branka nešla odevřít, ať se snažil jak chtěl, a protože věděl, že v tom má prsty čert, pad na kolena.”

„Ba,” přisvědčil Joseph, jemuž z tepla ohně, z burčáku a z představy, že dovede vyprávět o shora zmíněném zážitku, narůstala sebedůvěra. „V tý chvíli ve mně srdce přestalo tlouct, ale pad jsem na kolena a upřímně jsem se pomodlil Otčenáš, a pak celý Věřím v Boha a potom Desatero. Ale kdepak, branka se neodevřela; a tak jsem odříkal Draze milované bratry, to jsou celkem čtyři, myslím si, a víc modliteb už neumím, a když tohle nepomůže, nic nepomůže, a já jsem ztracenej člověk. No a když jsem došel až k Opakujte po mně, zved jsem se z pokleku a zjistil, že branka jde otevřít — ano, sousedé, branka se odevřela zrovna tak jako vždycky.”

Všichni si dopřáli rozjímání o závěru z toho zjevně plynoucího, a zatímco rozjímali, každý upíral zrak do jámy na popel, která žhnula jako tropická poušť pod vertikálním sluncem, a jejich oči, částečně světlem, částečně hloubkou probíraného předmětu, se protahovaly a přivíraly.

Gabriel přerušil mlčení. „Jak se žije v tomhle místě a jak se pracuje pod vaší paní?” Gabrielova hrud se mírně tetelila, když takto podstrčil pozornosti shromáždění, co bylo nejhlouběji v jeho srdci.

„Víme o ní málo — vlastně nic. Objevila se nedávno. Její strýc náhle onemocněl, povolali k němu doktora široko daleko známého svou dovedností, ale nemoh ho zachránit. Podle mě si statek nechá.”

„Tak to asi zhruba bude,” navázal Jan Coggan. „Ba, je to velice dobrá rodina. Radši bych sloužil u nich než u někoho tuhle nebo támhle. Její strýc byl velice spravedlivej, poctívej člověk. Znal jste ho, ovčáku? — byl to starej mládenec.”

„Neznal.”

„Chodíval jsem do jeho domu za svou první ženou, Charlottou, sloužila u něho jako dojička. No, statkář Everdene byl náramně dobrosrdečnej chlap, a protože já byl slušnej mladík, směl jsem za ní chodívat na návštěvy a vídat se s ní a vypít tolik piva, co hrdlo ráčilo, ale ani kapku jsem nesměl odnýst, teda mimo to, co bylo ve mně, myslím, to se ví.“

,,Ba, ba, Jene Coggane, víme, co myslíš.”

„Noa víte, bylo to výtečný pivo, a já si přál co nejvíc uctít statkářovu laskavost a nebejt tak nevychovanej, abych ho vypil jenom náprstek, to by bylo uráželo velkodušnost toho člověka —“

„Pravda, pane Coggane, to by uráželo,” dotvrzoval Mark Clark.

,,— a tak jsem jídával spoustu nasolenejch ryb, dřív než jsem tam šel, a pak když jsem tam došel, byl jsem vyprahlej jako lipovej košík — tak důkladně vyprahlej, že to pivo jen klouzalo dolů — ach, jak sladce klouzalo dolů! To byly časy! Šťastný časy! Nebeský časy! To bejvalo popitíčko v tom domě! Vzpomínáš si, Jacobe? Někdy jsi chodíval se mnou.”

„Vzpomínám — vzpomínám,” přisvědčil Jacob. „Taky to, co jsme pili U jelení hlavy na svatodušní pondělek, bylo dobrý pití.”

„Jo, to bylo. Ale kromě nápoje lepší sorty, kterej tě nepřivede o chlup blíž k rohatýmu, než jsi byl, dřív než jsi začal, nic se nevyrovnalo pivu v kuchyni statkáře Everdenea. Tam se nesmělo vůbec klejt, kdepak, ani trošku si ulevit, dokonce ani v tý nejrozjařenější chvíli, kdy všichni byli úplně namazaný, přestože dobrý hříšný slovo v takovýhle době náramně uleví veselý duši!”

„Pravda,” přisvědčil sládek. „Nátura si vyžaduje svý klení v pravidelnejch odstupech, jinak je člověk nesvůj. Hříšný slova jsou pro život nutný.”

„Ale Charlotte,” pokračoval Coggan, „Charlotte nepřipustila ani jediný takovýhle slovíčko, ani náznak, že by se bralo nadarmo… Jo, jo, chudinka Charlotte, to bych rád věděl, jestli měla to štěstí a dostala se do nebe, když umřela! Ale ona nikdá moc štěstí nemívala, takže se možná nakonec dostala tam dolů, duše nebohá.”

,,A znal jste někdo otce a matku slečny Everdeneové?“ vyptával se ovčák, jenž shledával poněkud obtížným udržet rozhovor v žádoucím směru.

,,Já je trochu znal,” ozval se Jacob Smallbury, „ale byli to městský lidi a nežili tady. Jsou už leta na pravdě boží. Táto, co to bylo za lidi, ty slečniny rodiče?”

„No,” řekl sládek, „on nebyl žádnej krasavec, zato ona byla rozkošná ženská! Byl do ní celej blázen, jako by to byla jeho milenka.”

„Prý ji stokrát a tisíckrát líbával,” poznamenal Coggan.

„Taky na ni byl náramně pyšnej, když se vzali, jak jsem slyšel,” dodal sládek.

„Ba,” přisvědčoval Coggan. „Obdivoval ji tolik, že třikrát za noc rozžíhal svíčku, aby se na ni kouknul.”

„Láska bez hranic; v celým vesmíru bych se jí nebyl nadál,” zamumlal Joseph Poorgrass, který obvykle ve svých mravních úvahách hovoříval ve velkém.

„No to se podívejme,” řekl Gabriel.

„Tedy, tohle je svatá pravda. Znal jsem oba dobře, toho muže i tu ženu. Levi Everdene — no bodejť, tak se ten chlap jmenoval. Povídám v tom kvaltu ,chlap”, ale on patřil k vyšším kruhům — ve skutečnosti to byl pánskej krejčí a liber měl jako šlupek. A dvakrát nebo třikrát velice slavně zkrachoval.”

„Nepovídejte, já myslel, že to byl docela obyčejnej člověk!” divil se Joseph.

„Ale kdepak! Ten chlap zkrachoval kvůli spoustě peněz; kvůlivá stovkám ve zlatě a stříbře.”

Protože sládkovi poněkud došel dech, pan Coggan nepřítomně prozkoumal uhlík, jenž spadl do popela, a poté se ujal vyprávění a oči mu jenjen jezdily.

„Teda, sotva tomu budete věřit, ale ten člověk — otec naší slečny Everdeneové — se po nějaký době stal nejvrtkavějším manželem, jakej kdy žil. Abyste rozuměli, on nechtěl bejt vrtkavej, jenže si nemoh pomoct. Ten ubožák byl svý ženě dostatečně věrnej ve svých přáních, ale jeho srdce bylo vždycky přelítavý, ať dělal co dělal. Jednou mi o tom povídal, celej zarmoucenej. ,Coggane,‘ povídal, ,nikdá bych si nemoh přát

krásnější ženu, než mám, ale když cejtim, že ji mám přiklepnutou jako svou pravoplatnou manželku, nemůžu si pomoct, mý zkažený srdce se zatoulává, ať dělám co dělám! ‘ Ale myslím, že to nakonec překonal tím, že ji přiměl, aby si sundala snubní prstýnek, a když spolu po zavření krámu sedávali, oslovoval ji jejím dívčím jménem. Tak si namluvil, že je jenom jeho milá a že za něho vůbec není provdaná. A jakmile si moh představovat, že dělá něco špatnýho a přestupuje sedmý přikázání, měl ji tak rád jako vždycky a žili v dokonalým obrazu vzájemný lásky.”

,,No, to teda byl pěkně bezbožnej lík,“ mručel Joseph Poorgrass, „ale měli bysme cejtit hlubokou radost, že šťastná Prozřetelnost nedopustila, aby to dopadlo ještě hůř. Víte, moh se dát na špatnou cestu a upřít svůj zrak ouplně na nezákonnost — do očí bijící nezákonnost, abych tak řek.”

„Víte,” mínil Billy Smallbury, „jeho vůle chtěla rozhodně dělat dobro, jenže jeho srdce s tím nesouhlasilo.”

„Polepšil se natolik, že na starý kolena se stal docela zbožným člověkem, že, Jene?” pokračoval Joseph Poorgrass. „Dal se znovu obiřmovat mnohem vážnějším způsobem a začal říkat ,Amen‘ skoro stejně hlasitě jako kostelník a s oblibou si opisoval outěšný verše z náhrobních kamenů. Taky držíval talíř na peníze, když se zpívalo ,Ať vaše světlo tolik zářil, a chodil za kmotra ubohým maličkým náhodňátkům; a na svým stole míval misionářskou pokladničku, aby nachytal lidi nepřipravený, když přišli na návštěvu; ba, ba, a když se mendíci v kostele smáli, pohlavkoval je, že se sotva na nohou udrželi, a dělal jiný zbožný činy, co dělávají lidi, který mají sklon ke svatosti.”

„Ba, ba, tou dobou myslel na samý vznešený věci,” dodal Billy Smallbury. „Jednoho dne ho potkal farář Thirdly a povídá: ,Dobré ráno, pane Everdene, to máme ale krásný den!1 ,Amen,‘ odpověděl Everdene ouplně roztržitě, protože když viděl faráře, myslel jenom na náboženství. Jo, byl to právej křesťan.”

„Jejich dcera nebyla tenkrát vůbec hezký děcko,” poznamenal Henery Fray. „Nikdá by mě ani ve snu nenapadlo, že vyroste v takovou krasavici, jako vyrostla.”

„Můžeme jen doufat, že má povahu právě tak hezkou jako tvář.“

,,No ba; jenomže s hospodářstvím a s náma se bude zabejvat především šafář. Ech!” Henery se zahleděl do jámy na popel a jeho úsměv promlouval za svazky ironických znalostí.

„Divnej křesťan, jako sám rohatej v mnišský kutně, jak praví pořekadlo,” prohodil Mark Clark.

,,To teda je,“ přisvědčil Henery, jenž usoudil, že v určitém bodě musí ironie přestat. „Mezi náma muskejma, věřím, že ten chlap je s to lhát o nedělích právě tak jako ve všední den — to teda věřím.”

„Namouvěru, co nepovídáte!” užasl Gabriel.

„Svatá pravda,” potvrdil muž zahořklého rozmaru, rozhlížeje se kolem po společnosti s rozporuplným úsměškem, jenž vyplývá z bystřejšího posuzování životních útrap, než jakého jsou schopni obyčejní smrtelníci. „Ach, jsou lidi takoví a lidi makoví, ale ten člověk — pánbůh s náma a zlej pryč!”

Gabriel považoval za vhodné změnit předmět hovoru. „Vy ale musíte být pěkně starý, sládku, když máte syny takhle věkovité a letité,” poznamenal.

„Táta je tak starej, že si ani nepamatuje, kolik mu je, vidte, táto?” vložil se do hovoru Jacob. „A v poslední době se taky strašně nahrbil,” pokračoval Jacob, pohlížeje na otcovu postavu, jež byla poněkud shrbenější než jeho vlastní. „Opravdu, člověk by řek, že táta je natřikrát složenej.”

„Shrbený lidi maj tuhej kořínek,” zavrčel sládek pochmurně, ne zrovna v nejlepší náladě.

„Ovčák by rád slyšel, kdybyste mu pověděl o svým životě, táto — že, ovčáku?”

„Ba, velice rád,” přisvědčil Gabriel se srdečností člověka, který už celé měsíce toužil si to vyposlechnout. „Kolikpak vám tak může být, sládku?”

Sládek si s přehnaným důrazem pročistil hrdlo, upřel pohled do nejvzdálenějšího kouta jámy na popel a pomalou řečí, ospravedlnitelnou, když se předmět obecně považuje za tak důležitý, že se kvůli němu musí strpět každá manýra, jal se vyprávět:

„Teda, nepamatuju se, v kterým roce jsem se narodil,

ale snad dovedu spočítat místa, kde jsem žil, atak se k tomu dobrat. Až do jedenácti roků jsem bydlel tamhle v Horní Velký Louži,” (pokývl hlavou k severu). „Sedm let jsem bydlel v Kingsbere,” (pokývl hlavou k východu) „a tam jsem se vyučil sladovnictví. Odtamtud jsem šel do Norcombu a tam jsem sládkoval dvaadvacet let a dvaadvacet let jsem tam chodil do řepy a sklízel obilí. Jo, já znával to starý hnízdo Norcombe dávno předtím, než se komu o vás zdálo, pane Oak.“ (Oak úsměvem dotvrdil, že tomuto faktu upřímně věří.) „Pak jsem sladovničil čtyři roky v Durnoveru a čtyři roky tam chodil do řepy; a čtrnáctkrát jedenáct měsíců jsem byl v Millpond St. Jude,“ (pokývl k severoseverozápadu). „Starej Twills mě nechtěl najat na víc než jedenáct měsíců najednou, abych nemoh připadnout na obec, kdybych se náhodou zmrzačil. Pak jsem byl tři roky v Mellstocku a tuhle budu o příštích Hromnicích jedenatřicet let. Kolipak to dělá?”

„Sto sedmnáct,” zachichotal se jiný starý pán, který doposud nepozorován seděl v koutě a věnoval se v duchu aritmetice a trošku rozhovoru.

„Tak tolik mi teda je,” prohlásil sládek důrazně.

„Ale kdepak, táto,” odporoval Jacob. „Do řepy jste chodil v létě a slad vařil v zimě ve stejným roce, takže si nesmíte započítávat každou půlku zvlášť, táto.”

„Sper to das! Přeci jsem v létě žil, nebo ne? V tom to vězí. Počítám, že příště řeknete, že můj věk nestojí za řeč?”

„To jistě neřekneme,” chlácholil ho Gabriel.

„Vy jste náramně starej člověk, sládku,” dosvědčoval Jan Coggan, také chlácholivě. „Všichni to víme, a jistě máte důkladně zdravej kořen, když jste s to žít takhle dlouho, je to tak, sousedé?”

„Jistěže, jistěže; je to tak, sládku, zdravej kořen,” odpovědělo shromáždění jako jeden muž

Sládek, nyní usmířen, byl dokonce natolik velkomyslný, aby svou zásluhu, že žil tolik let, z vlastní vůle poněkud snížil poznámkou, že džbán, z něhož pijí, je ještě o tři roky starší než on.

Zatímco si všichni džbánek prohlíželi, Gabrielu Oakovi vykoukl z kapsy jeho haleny konec flétny, a Henery Fray zvo

lal: „Namouvěru, ovčáku, neviděl jsem vás tuhle, jak foukáte na flétnu v Casterbridgi?”

,,Viděl,” připustil Gabriel se slabým uzarděním. „Byl jsem v těžkých nesnázích, sousedé, a nouze mě k tomu dohnala. Nebýval jsem vždycky takový chuďas, jako jsem ted.‘‘

„To nevadí, božínku!” řekl Mark Clark. „Neměl byste si to tolik brát, ovčáku — váš čas ještě přijde. Ale byli bysme vám vděční, kdybyste nám zahrál, jestli nejste moc unavenej.”

„Od vánoc jsem neslyšel ani buben, ani trumpetu,” pravil Jan Coggan, „No tak, spusťte nějakou, mladej pane Oak.”

„Taky že spustím,” rozhodl se Gabriel, vytáhl flétnu a složil ji dohromady. „Je to ubohý nástroj, sousedé; ale co umím, to uslyšíte —jen si poslužte!”

Oak pak spustil „Jede Jockey do trhu”, zahrál tu jiskřivou melodii třikrát za sebou a ve třetím kole zdůrazňoval noty tím nejumělejším a nejživějším způsobem a do taktu potrhával tělem a podupával nohou.

„Dovede foukat na flétnu náramně dobře — to zas jo,” prohlásil mladý ženáč, který — poněvadž neměl žádnou individualitu, jež by stála za zmínku — byl znám jakožto „muž Susany Taliové”. Pokračoval: „Ani zanic bych nedoved takhle dobře zahrát na flétnu.”.

„Je to chytrej člověk, a mít takovýho ovčáka, to je pro nás opravdovská pocta,” zamumlal Joseph Poorgrass s jemnou kadencí. „Měli bysme vzdávat díky Bohu, že nehraje odrhovačky místo těchhle veselejch písniček; neboť Pánbůh by byl moh tutoho ovčáka stvořit jako člověka prostopášnýho, mrzkýho — člověka plnýho neřestí, abych tak řek — stejně snadno jako takovýho, jakej je. Ano, už kvůlivá našim dcerám a ženám bysme měli vzdávat opravdový díky.”

„Tak, tak — vzdávat opravdový díky,” vpadl Mark Clark rozhodně, aniž pociťoval, že jeho názor je nějak ovlivněn skutečností, že z Josephova proslovu slyšel pouze půldruhého slova.

„Ano,” dodal Joseph, jenž se počínal cítit jako biblická postava, „neboť zlo se v těchto časech natolik rozrůstá, že se můžete právě tak zklamat v tom nejhladčeji oholeným chla

píkovi v tý nejbělejší košili jako v nejotrhanějším tulákovi u mejta, jestli to můžu tak vyjádřit.”

„Jo, teď si vybavuju vaši tvář, ovčáku,” řekl Henery Fray, kriticky pohlížeje zamženýma očima na Gabriela, jenž se pustil do druhé písničky. „Ano, když vás teď tak vidím foukat na tu flétnu, vidím, že jste zrovna ten samej chlapík, kterýho jsem viděl hrát v Casterbridgi — měl jste sešpulený rty a oči jste vyvaloval jako oběšenec — právě tak jako tedka.”

„Je to škoda, že člověk, když hraje na flétnu, vypadá jako hastroš,” připojil se pan Mark Clark s další kritikou ovčákova vzezření, zatímco Gabriel s děsivou grimasou, již si nástroj vyžadoval, vyhrával refrén „Paní Durdenové”:

„A byla to Molly a Bety a Dolly a Kate a ta ucouraná Dorotty

„Doufám, že vám nevadí, že ten mladík nevychovaně spílá vašim rysům?” zašeptal Joseph Poorgrass.

„Vůbec ne,” odpověděl pan Oak.

„Protože vy jste ve skutečnosti velice hezkej muskej, ovčáku,” pokračoval Joseph Poorgrass s okouzlující zdvořilostí.

„Ba, ba, to teda jste, ovčáku,” přitakala společnost.

„Mockrát vám děkuju,” odpověděl Oak skromně, jak to vyžadovalo dobré chování, nicméně pomyslel si, že nikdy nedopustí, aby jej Bathsheba viděla hrát na flétnu; a tímto odhodláním projevil opatrnost rovnou obezřetnosti, jež se připisuje její prozíravé vynálezkyni, samé božské Minervě.

„Jo, to když jsme se já a ta moje brali v norcombským kostele,” vmísil se do řeči stařičký sládek, nikterak nepotěšen, že přestal být předmětem hovoru, „tak nám říkali, že jsme nejkrásnější párek v celým okolí — každej to povídal.”

„Ať mě čert veme, jestli jste se nynčko nezměnil, sládku,” ozval se jakýsi hlas s rázností, zcela přirozenou pro oznámení této pozoruhodně očividné pravdy. Hlas pocházel od staříka v pozadí, jehož urážlivost a poťouchlé chování mohlo být jen stěží napraveno příležitostným uchechtnutím, jímž přispíval k všeobecnému smíchu.

„Ale ne, ne,” odporoval Gabriel.

„Už dále nehrajte, ovčáku,” prosil muž Susany Taliové, mladý ženáč, který promluvil již jednou předtím. „Už musím jít, a když se hraje, připadám si jako na drátkách. Kdybych si vzpomněl, až odejdu, že muzika ještě vyhrává a já u toho nejsem, tak by mě to docela roztesknilo.”

„Proč teda tak pospícháš, Labane?” vyzvídal Coggan. „Zůstávals přece vždycky tak dlouho jako ty nejvytrvalejší.”

„Víte, sousedé, přednedávnem jsem se oženil s jistou ženou, a ta je tedka mým oudělem, a tak chápete —“ Mladý muž se nemohoucně zarazil.

„Jak se říká, noví páni, nový zákony, počítám,” poznamenal Coggan.

„Tak nějak to myslím bude, haha!” odpověděl muž Susany Taliové tónem, jenž měl naznačit, že rozumí žertu a vůbec nic si z něho nedělá. Mladý muž pak popřál všem dobrou noc a odešel.

Henery Fray byl první, kdo ho následoval. Pak se zvedl Gabriel a odešel spolu s Janem Cogganem, jenž mu nabídl ubytování. O pár minut později, když všichni zbývající byli na nohou a užuž se chystali k odchodu, Fray se zase přihrnul zpátky. S prstem zlověstně hrozícím vrhl pohled překypující novinkami právě tam, kam mu náhodou oči padly. Byla to zrovna tvář Josepha Poorgrasse.

„Co — co se děje, Henery?” vyděsil se Joseph Poorgrass.

„Copak se semlelo, Henery?” vyptávali se Jacob a Mark Clark.

„Šafář Pennyways — šafář Pennyways — já to povídal, jo, jo, já to povídal!”

„Copak, čapli ho, jak něco ukrad?”

„Jo, přesně tak. Stalo se to prý takhle. Slečna Everdeneová se vrátila domů a potom se ještě šla podívat, jestli je všecko v pořádku, jak to obvykle dělává, a když se vracela, koho nenatrefí jako šafáře Pennywayse, jak se plíží po schodech sýpky s půlbušlem ječmene. Skočila po něm jako kočka — takovou divošku svět neviděl — doufám, že mluvím za zavřenejma dveřma?”

„Jistěže, jistěže, Henery.”

„Tak teda po něm skočila a krátce a dobře, když mu slíbila, že ho nebude stíhat, přiznal se, že odnes celkem pět pytlů. Teda, na fleku ho vyhodila, a já se ptám, kdo bude tedka šafářovat?”

Otázka byla tak hluboká, že Henery si musel na místě přihnout z velkého džbánu tak, až zevnitř jasně spatřil dno. Ještě džbán ani nepostavil znovu na stůl, když tu se vřítil manžel Susany Taliové ve spěchu ještě větším.

„Slyšeli jste novinku, co se povídá po celý vsi?“

„O šafáři Pennywaysovi?“

„Ale kromě toho?“

„Ne — ani slůvko!” odpověděli a hleděli Labanu Tallovi na ústa, jako by chtěli jít jeho slovům naproti až do hrdla.

„Jaká to noc plná hrůz!“ zamručel Joseph Poorgrass a křečovitě zamával pažemi. „V levým uchu mi vyzvánělo tak vydatně, že by to bylo stačilo na ohlášení vraždy, a viděl jsem osamělou straku.”

„Fanny Robinová — nejmladší služka slečny Everdeneové

— není k nalezení. Poslední dvě hodiny chtějí pořád zamknout dveře, ale ona pořád nikde. Nevědí, co si počít, bojí se jít spát, aby jí nezamkli. Nedělali by si tolik starostí, nebýt toho, že posledních pár dnů na ní pozorovali velikou sklíčenost, a Maryann si myslí, že chuděru potkal začátek koronerova vyšetřování.”

„Och — uhořela — jistě uhořela,” vydralo se z okoralých rtů Josephu Poorgrassovi.

„Ne — utopila se!” odporoval Tall.

„Nebo použila tatínkovy břitvy!” navrhl Billy Smallbury s živým smyslem pro podrobnosti.

„No a slečna Everdeneová si chce s jedním nebo se dvěma z nás promluvit, dřív než půjdem spát. Ten malér se šafářem a teď s tou holkou — slečna je z toho celá pryč.”

Všichni spěchali uličkou mezi živými ploty ke statku — až na stařičkého sládka: toho žádná novinka, požár, déšť nebo hrom nemohly vytáhnout z jeho kutlochu. Zde, sotva dozněly kročeje ostatních, se opět usadil a jako obvykle zíral svýma zarudlýma, kalnýma očima do výhně.

V okně ložnice nad hlavami mužů bylo nejasně vidět vypí^

nající se Bathshebinu hlavu a ramena zahalená v mystickou běl.

,,Je mezi vámi někdo z mé čeledi?” zeptala se Bathsheba úzkostlivě.

„Ano, milospaní, je nás tu několik,” odpověděl manžel Susany Taliové.

„Přeju si, abyste se dva nebo tři poptali v okolních vesnicích, jestli neviděli někoho, kdo vypadal jako Fanny Robinová. Udělejte to nenápadně; dosud není důvod k poplachu. Jistě odešla, zatímco jsme byli všichni u ohně.”

„Prosím za prominutí, milospaní, ale měla ve vsi nějakýho nápadníka?” zeptal se Jacob Smallbury.

„To nevím,” odpověděla Bathsheba.

„Nikdy jsem nic takovýho neslyšel, milospaní,” ozvali se dva tři muži.

„Taky je to sotva pravděpodobné,” pokračovala Bathsheba, „protože její milý, kdyby byl slušný mládenec, mohl přijít do domu. Nejzáhadnější na jejím zmizení — po pravdě řečeno to jediné, co mě opravdu znepokojuje — je, že Maryann ji viděla odcházet z domu oblečenou pouze v domácí pracovní šaty — ani čepec neměla.”

„A vy se domníváte, milospaní, račte prominout, že mladá ženská by sotva šla za svým mládencem a nepřevlíkla se,” řekl Jacob a zaměřil v duchu pohled na minulé zkušenosti. „To je pravda — to by nešla, milospaní.”

„Třebaže jsem neviděla moc dobře, myslím, že nesla nějakej raneček,” ozval se ženský hlas u druhého okna, zřejmě patřící Maryanně. „Ale tady neměla žádnýho mládence. Její mládenec žije v Casterbridgi a myslím, že je to voják.”

„Víte, jak se jmenuje?” zeptala se Bathsheba.

„Kdepak, paní, ta s tím nadělala náramný tajnosti.”

„Možná že bych se to dozvěděl, kdybych zašel do casterbridgeských kasáren,” nadhodil William Smallbury.

„Dobře; jestli se zítra nevrátí, zajděte tam a pokuste se zjistit, který muž to je, a vyhledejte ho. Cítím za to děvče větší odpovědnost, než bych cítila, kdyby měla nějaké přátele či příbuzné. Opravdu doufám, že jí žádný takový člověk neublížil… A pak tu máme ještě tu hanebnou záležitost s tím šafářem — ale o něm teď nemůžu hovořit.”

(mirv1) Bathsheba měla tolik důvodů k starostem, že se zdálo, jako by jí nestálo za to, prodlévat speciálně u kteréhokoliv z nich. „Udělejte tedy, jak jsem vám řekla,“ pravila nakonec a zavřela okenní křídlo.

,,Ba, ba, paní, uděláme,” odpověděli muži a odešli.

Oné noci se Gabriel u Cogganů pod záštitou zavřených víček oddával přeludům a byl celý neklidný jako řeka rychle proudící pod ledem. Noc bývala vždycky dobou, kdy vídával Bathshebu nejživěji, a i nyní v pomalých hodinách stínu něžně pozoroval její obraz. Potěšení z představ jen zřídka vynahrazuje utrpení nespavosti, je však možné, že dnes je Oakovi skutečně vynahrazovalo, neboť radost z toho, že Bathshebu aspoň spatřil, vymazala pro tu chvíli vědomí, že je velký rozdíl mezi „vidět” a „mít”.

Oak se obíral také plánem, že si z Norcombu přinese tu trochu svého náčiní a knih. Nejlepší průvodce mladého muže, Bezpečný rádce koňského veterináře, Veterinář, Ztracený ráj, Poutníkova cesta, Robinson Crusoe, Ashův Slovník a Walkingameova Aritmetika tvořily jeho knihovnu; a třebaže to byla nevelká řada, Oak pilným pročítáním získal ze své knihovny více důkladných poznatků než mnohý člověk s lepší příležitostí z dvou set yardů nacpaných polic.

USEDLOST — NÁVŠTĚVNÍK — POLODŮVĚRNÁ SDĚLENÍ

Za denního světla se příbytek Oakovy znovunalezené paní, Bathsheby Everdeneové, jevil — pokud jde o architekturu — jako starobylá budova z pivního údobí klasické renesance a jeho rozměry na první pohled hlásaly, jako se to mnohdy stává, že kdysi býval panským sídlem na malém statku, jenž ho obklopoval. Statek nyní přestal být samostatným majetkem a byl přivtělen k velkému panství, zahrnujícímu několik takových skromných svobodných statků dědičných, a jeho majitel zde již nesídlil.

Žlábkované pilastry vytesané z masívního kamene zdobily průčelí, komíny nad střechou byly tabulové nebo sloupkovité a kryté štíty s křížovými kytkami a podobné prvky si stále zachovávaly stopy gotického původu. Měkký hnědý mech jako vybledlý aksamit vytvářel polštářky na kamenných taškách a v okapech nízkých okolních budov rašily chumáče netřesku střešního nebo lomikamene. Pískem vysypaný chodník vedoucí ode dveří k cestě vepředu byl po stranách zarostlý dalším mechem — tentokrát stříbřitě zelenkavým —, takže ořechovou hněd písku bylo vidět jen v šířce jedné či dvou stop uprostřed. Tato okolnost a všeobecně ospalý vzhled celé této části budovy spolu s živým kontrastním vzhledem protilehlé fasády vnukaly představu, že při úpravě domu pro hospodářské účely se to, co bylo u této budovy podstatné a vitální, obrátilo uvnitř vlastní struktury tak, aby hledělo jiným směrem. Často vídáme, že řemesla způsobují takovéto proměny, podivné deformovanosti a strašlivá ochromení u budov původně určených pro pouhé potěšení — ať už u budov jednotlivých, či seskupených v ulice a města.

Toho rána se ozývaly v hořejších místnostech živé hlasy. Hlavní schodiště, vedoucí k pokojům, bylo z tvrdého dubu, sloupky zábradlí, masívní jako sloupky u postele, byly vykrouženy a modelovány podle půvabné módy svého století, horní tyč silná jako mostní zábradlí, a schody samy se neustále točily jako člověk, který se snaží ohlédnout přes rameno. Kdo vystoupil nahoru, zjistil, že podlahy zde mají velmi nerovný povrch, tu stoupají v hřebeny, tu opět klesají v údolí, a protože je zrovna tehdy nepokrýval koberec, bylo vidět, že povrch prken je rozhlodán nespočetnými otvory červotočů. Každé okno odpovídalo zařinčením na otvírání a zavírání každých dveří, po každém rušnějším pohybu se všechno roztřáslo, a ať šel člověk po domě kamkoliv, jako duch jej provázelo vrzání.

Ve světnici, odkud hovor vycházel, bylo vidět Bathshebu a její služku a společnici Liddy Smallburyovou, jak sedí na podlaze a třídí změť papírů, knih, lahviček a různého haraburdí na ní rozloženého — pozůstatky z komor zesnulého obyvatele domu. Liddy, sládkova pravnučka, byla asi stejného věku jako Bathsheba a její tvář byla znamenitou ukázkou

veselého anglického venkovského děvčete. Krásu, jež snad ejím rysům chyběla, bohatě vyvažovala dokonalá barevnost; v tomto zimním období to byla jemná červeň, pokrývající baculatou tvář, s jakou se setkáváme u Terburga a Gerarda Douwa; a podobně jako výtvory těchto velkých koloristů, i její tvář se držela daleko za hranicemi mezi spanilostí a ideálem. Liddy měla přizpůsobivou povahu, byla méně smělá než Bathsheba a příležitostně dávala najevo horlivost, jež sestávala zpola z upřímného pocitu a zpola ze zdvořilosti, ještě zesílené povinností.

Zvuk rýžáku, pronikající pootevřenými dveřmi, vedl k posluhovačce Maryanně Moneyové, osobě, jež měla místo obličeje kulatý měsíček, zvrásněný spíše než věkem dlouhými zmatenými pohledy na vzdálené předměty. Pouhé pomyšlení na ni navozovalo dobrou náladu; a hovor o ní vzbuzoval představu sušené křížaly.

„Přestaňte na chvilku s tím drhnutím,” požádala ji Bathsheba skrz dveře. „Něco jsem zaslechla.”

Maryann odložila kartáč.

Bylo zřetelně slyšet dusot koně blížícího se k průčelí budovy. Kroky zvolnily, u branky se stočily dovnitř, a což bylo navýsost neobvyklé, pustily se po mechové cestičce ke dveřím. Konec rukojeti bičíku nebo hůlky zaklepal na dveře.

„To je ale nezdvořilost!” zašeptala Liddy. „Takhle si přijet po chodníku! Proč se nezastavil u vrat? Panebože, je to nějaký nóbl pán! Vidím mu vršek klobouku.”

„Bud zticha!” řekla Bathsheba.

Další Liddin zájem byl vyjádřen pouze pohledem místo

slovy.

„Proč nejde paní Cogganová otevřít?” pokračovala Bathsheba.

Ra-ta-ta-ta rozléhalo se rozhodněji od dubových dveří.

„Maryanno, jděte vy!” přikázala Bathsheba, rozechvěna náporem mnoha romantických možností.

„Ale milospaní — podívejte, jak vypadám!”

Stačil jediný pohled na Maryannu, a na tuto námitku nebylo odpovědi.

„Liddy — musíš jít ty!” rozkázala Bathsheba.

Liddy jen pozvedla paže, celé zaprášené od haraburdí, které třídily, a úpěnlivě pohlédla na svou paní.

„Tak —už jde paní Cogganová!” pravila Bathsheba a ulevila si dlouhým povzdechem, který jí minutu či déle ležel v hrudi.

Dveře se otevřely a hluboký hlas pravil:

„Je slečna Everdeneová doma?“

„Podívám se, pane,” odpověděla paní Cogganová, a v minutě se objevila ve světnici.

„Jémine, tohle je mi ale převrácenej svět!” pokračovala paní Cogganová (zdravě vyhlížející dáma, která užívala zvláštního hlasu pro různá sdělení podle toho, jaký cit do nich vkládala; dáma, která dovedla nadhozením obrátit lívanec nebo kroužit mopem s matematickou přesností a která v této chvíli ukazovala ruce zdrsnělé zbytky kvásku a poprášené moukou). „Pokaždý když mám plný ruce práce s pudinkem, slečinko, pokaždý se něco semele — bud mě musí začít svrbět nos, a když si ho nepodrbu, tak snad bude po mně, nebo zas někdo klepe na dveře. Je tu pan Boldwood a přeje si vás navštívit, slečno Everdeneová.”

Pro ženu jsou šaty součástí jejího vzhledu a jakýkoliv nepořádek na jednom rovná se znetvoření či ráně na druhém, a tak Bathsheba okamžitě prohlásila:

„Takhle ho nemůžu přijmout. Co si počnu?”

Na weatherburských statcích nebylo zvykem říkat „nejsem doma”, a tak Liddy navrhla: „Řekněte, že jste příšerně zaprášená a nemůžete jít dolů.”

„Ano — to zní moc hezky,” pravila paní Cogganová kriticky.

„Řekněte mu, že ho nemůžu přijmout — to bude stačit.”

Paní Cogganová sešla dolů a vyřídila odpověd, jak ji paní požádala, ovšem na vlastní odpovědnost dodala: „Slečna oprašuje láhve, pane, a je na ni hroznej pohled — tak proto nemůže.”

„No dobrá,” řekl hluboký hlas lhostejně. „Chtěl jsem se jen zeptat, jestli jste se doslechli něco o Fanny Robinové?”

„Nic, pane — ale možná budem něco vědět dneska večír. William Smallbury šel do Casterbridge, kde prý bydlí její

mládenec, a ostatní mužští se po ní všude vyptávají.”

Pak znovu zazněl koňský dupot, vzdálil se a dveře se zavřely.

„Kdo je to pan Boldwood?” zeptala se Bathsheba.

„Statkář na Malém weaterburském statku.”

„Ženatý?”

„Ne, slečno.”

„Jak je starý?”

„Řekla bych tak čtyřicet — je velice hezký — vypadá ale trochu přísně — a je bohatý.”

„Tohle uklízení je ale mrzuté! Vždycky jsem v nějaké kaši, ať už takové nebo makové,” postěžovala si Bathsheba. „Pročpak se vyptával na Fanny?”

„Protože Fanny jako dítě neměla žádné přátele, a tak se jí ujal a posílal ji do školy a našel jí službu tady u vašeho strýčka. Takhle je to velice laskavý člověk, ale jinak — bože!”

„Copak?”

„Jaktěživ jsem neviděla tak beznadějného mužského, pokud jde o ženy! Dvořily se mu jedna přes druhou — všechny dívky široko daleko, urozené i prosté, se o něho pokoušely. Jane Perkinsová na něm pracovala dva měsíce jako otrok, a ty dvě slečny Taylorovy s ním ztratily celý rok a dcera farmáře Ivese kvůli němu probrečela noci a nakoupila za dvacet liber nových šatů; ale božínku — ty peníze mohla právě tak dobře vyhodit rovnou z okna.”

V té chvíli vyběhl nahoru malý chlapec a nahlédl k nim do pokoje. Byl to jeden z Cogganů, kteří spolu se Smallburyovými byli tak běžní mezi rodinami v této oblasti, jako jsou Avony a Derwenty mezi našimi řekami. Pokaždé měl viklavý zub nebo pořezaný prst, který mohl obzvláštním přátelům ukazovat, což také činil s výrazem vyjadřujícím, že je tím povznesen nad obyčejný dav lidstva nepostiženého útrapami

— a od lidí se očekávalo, že k této exhibici řeknou „Chudinko malá!” s příměsí blahopřání i politování.

„Já mám penny!” deklamoval mladý pan Coggan.

„Opravdu — a kdo ti ho dal, Teddy?” zeptala se Liddy.

„Pan Boldwood! Dal mi ho za to, že jsem mu otevřel branku.”

,,Co povídal?”

„Povídal: ,Kam jdeš, člobrdo?’ a já povídal: ,K slečně Everdeneové, prosím,‘ a on povídal: Je to usedlá dáma, že ano, člobrdo?’ a já povídal: ,Ano.‘ “

„Ty darebo! Proč jsi to řekl?”

„Protože mi dal ten penny!”

„Jak je to všechno zmatené!” povzdechla Bathsheba mrzutě, sotva dítě odešlo. „Jděte pryč, Maryanno, nebo zase drhněte nebo něco dělejte! Měla byste už být vdaná, a ne mě tady sužovat!”

„Ba, paní, to bych měla. Ale chudáka nechci, a boháči zas nechtěj mě, a tak tu stojím jako hruška v širým poli.”

„Chtěl si vás někdy někdo vzít, slečno?” odvážila se Liddy zeptat, když opět osaměly. „Řekla bych, že jich byla spousta.”

Bathsheba se odmlčela, jako by se zdráhala odpovědět, ale vzdor pocitu rozmrzelosti, že se o ní mluví jako o staré osobě, pokušení říci ano —jak plným právem mohla — bylo pro cti-žádostivé panenství neodolatelné.

„Kdysi mě jeden muž chtěl,” odpověděla navýsost zkušeným tónem a před očima jí vyvstal obraz Gabriela Oaka jako hospodáře.

„To muselo být krásné!” povzdechla Liddy a její napjatý výraz vyjadřoval pochopení. „A vy jste ho nechtěla?”

„Nebyl pro mě dost dobrý.”

„To muselo být příjemné, moci odmítnout, kde většina z nás ráda řekne: ,Děkuji!’ Jako bych to slyšela: ,Ne, pane — nemůžete se mi rovnat,’ nebo .Polibte mi patu, pane; má tvář čeká na významnější ústa.’ A byla jste do něho zamilovaná, slečno?”

„Kdepak! Ale měla jsem ho docela ráda.”

,,A máte ho ráda ještě ted?“

„Samozřejmě že ne — kdopak to sem zase jde?”

Liddy vyhlédla oknem do zadního dvora, jenž teď nabýval pod nejčasnějšími závoji noci tlumenějších a našedlých odstínů. Nerovná řada mužů se blížila k zadnímu vchodu. Celý řetěz unaveně jdoucích postav postupoval jakoby ovládán jedinou myšlenkou, jako ti pozoruhodní tvorové známí pod jménem řetězoví vírníci, kteří, ač v jiných ohledech výrazně

odlišní, mají jedinou vůli společnou celému rodu. Někteří muži byli jako obvykle v sněhobílých halenách z hrubého lněného plátna a jiní ve světlehnědých halenách z nebělené tkaniny, vyšitých na zápěstích, na prsou, zádech a rukávech voštinovým vzorem. Dvě tři ženy v dřevácích uzavíraly průvod.

„Jdou na nás Filištínští,” pravila Liddy, nos celý bílý, jak jej tiskla na sklo.

„No dobrá. Maryanno, zajděte dolů a pozdržte je v kuchyni, dokud se neustrojím, a pak je uvedte ke mně do velké síně.”

PANÍ A ČELEĎ

O půl hodiny později Bathsheba, dokonale ustrojená a doprovázená Liddy, vešla na horní konec staré síně a spatřila, že její čeled se směstnala na dlouhou lávku a lavici s opěradlem na druhém konci. Bathsheba se posadila ke stolu, pero v ruce a režný pytlík s penězi vedle sebe, a otevřela mzdovou knihu. Z pytlíku vysypala hromadu mincí. Liddy si zvolila místo po jejím boku a pustila se do šití; občas ustala v práci a rozhlédla se nebo s výrazem privilegované osoby uchopila jeden z desetišilinků ležících před ní a prohlížela si jej čistě jako umělecký výtvor, přísně dbajíc, aby se na její tváři ani v nejmenším neprojevilo přání vlastnit jej jako peníz.

„Tedy dříve než. začnu,” pravila Bathsheba, „chtěla bych se zmínit o dvou věcech. Za prvé, šafář byl pro krádež propuštěn a já jsem se rozhodla, že si už nebudu držet šafáře, ale že si budu všechno spravovat vlastní hlavou a vlastníma rukama.”

Celed dala najevo své překvapení slyšitelným vzdechem.

„A za druhé — doslechli jste se něco o Fanny?”

„Nic, milospaní.”

„Udělali jste něco?”

„Potkal jsem statkáře Boldwooda,” ozval se Jacob Smallbury, „a spolu s ním a s dvěma jeho čeledíny jsme prohledali novomlejnskej rybník, ale nic jsme nenašli.”

,,A novej ovčák byl U jelení hlavy poblíž Yalbury, protože si myslel, že šla tam, ale žádnej ji tam neviděl,” dodal Laban Tall.

„Nebyl William Smallbury v Casterbridgi?”

,,Ano, milospaní, ale ještě se nevrátil domů. Slíbil, že bude zpátky kolem šestý.”

„Teďchybí do šesti ještě čtvrt hodiny,” řekla Bathsheba pohlížejíc na hodinky. „Počítám, že tu bude co nevidět. Nuže, nyní tedy —“ nahlédla do knihy — „Josephe Poorgrassi, jste tu?”

„Ano, pane, chci říct, milospaní,” ozval se oslovený. „Já se osobně jmenuju Poorgrass.”

„A čímpak jste?”

„Ve svých vlastních očích ničím. V očích jinejch lidí — no, to nechci sám říkat, nicméně veřejné mínění se projeví.”

„Myslím, co děláte na statku?”

„Jak je rok dlouhej, povozničím, a když se seje, střílím vrány a vrabce, a pomáhám při zabijačce, prosím.”

„Kolik dostáváte?”

„Prosím, devět šilinků a devět pencí, a dobrou půlpenci, kde bejvala dřív špatná, pane, chci říct, milospaní.”

„Správně. Zde máte deset šilinků navíc jako malý dárek od nového hospodáře.”

Bathsheba se slabě zarděla při pocitu, že je na veřejnosti štědrá, a Henery Fray, který se přišoural k její židli, povytáhl obočí a pozvedl prsty na znamení, že ho to poněkud udivilo.

„Kolik dluhuji vám — vy tam v rohu — jakpak se jmenujete?” pokračovala Bathsheba.

„Matthew Moon, milospaní,” odpověděla podivná halda šatů, v nichž se nic podstatnějšího neskrývalo a jež nepostupovala špičkami nohou žádným určitým směrem kupředu, ale potácela se sem a tam podle toho, kam se náhodou špičky vrtly.

„Matthew Mark jste povídal? — mluvte hlasitěji —já vás neukousnu,” vyptávala se mladá statkářka laskavě.

„Matthew Moon, milospaní,” opravil ji Henery Fray, jenž se vtlačil za její židli.

„Matthew Moon,” mumlala si Bathsheba, upírajíc jasné oči

do knihy. „Máte k dobru částku deseti šilinků a dvouapůl pence, že?”

„Ano, milospaní,” odpověděl Matthew, jako když vítr zašelestí mezi suchým listím.

„Tuje máte, a k tomu deset šilinků. Teď další — Andrewe Randle, vy jste nový zaměstnanec, jak jsem slyšela. Proč jste opustil své poslední místo?”

„P-p-p-pros-s-s-sím, m-m-m-milos-s-s-spaní, p-p-pros-ss-sím, prosím, m-milospaní, p-prosím —“

„On koktá, milospaní,” vysvětloval Henery Fray tlumeným hlasem, „a vyhodili ho, protože jednou jedinkrát, kdy promluvil zřetelně, řek statkáři, že jeho duše patří jen jemu, a podobný nepravosti. Nadávat, milospaní, to dovede právě tak dobře jako vy nebo já, ale normálně mluvit nedovede,i kdyby si tím měl život zachránit.”

„Andrewe Randle, tady máte své peníze — s děkováním skončete zítra nebo pozítří. Mírnost Millerovic — ach, a zde je další, Střídmost — předpokládám, že obě jsou to ženy?

„Ano, milospaní, tady jsme,” ozvalo se pronikavým unisonem.

„Co vy děláte?”

„ Pracujem u mlátičky a vážem povřísla a děláme kšá na kohouty a slepice, když vám jdou na zasetý pole, a sázíme roubíčkem skorý moučnice a Thomasovy krasavy.”

„Ano — rozumím. Jsou to dobré pracovnice?” zeptala se tiše Heneryho Fraye.

„Ach milospaní — ani se neptejte! Povolný ženský — takovej pár svět neviděl!” zamumlal Henery.

„Sedněte si.”

„Kdo, milospaní?”

„Sedněte si.”

Joseph Poorgrass, sedící vzadu, sebou trhl a rty mu okoraly strachem z nějakých strašných důsledků, když viděl, jak Bathsheba úsečně hovoří a jak se Henery plíží do kouta.

„Teďdalší. Labane Talie, zůstanete pracovat pro mne?”

„Pro vás nebo pro každýho, kdo mi dobře zaplatí, milospaní,” odpověděl mladý ženáč.

„Pravda — člověk musí z něčeho žít!” ozvala se zezadu žena, která právě vstoupila v klapajících dřevácích.

„Co je to za ženu?” zeptala se Bathsheba.

„Já jsem jeho zákonitá manželka!” pokračoval hlas stále pronikavějším způsobem i tónem. Tato dáma o sobě prohlašovala, že je jí pětadvacet, vypadala na třicet, byla pokládána za pětatřicátnici a měla na krku čtyřicítku. Byla to žena, která na veřejnosti neukazovala —jako to některé novopečené manželky někdy dělávají — manželskou něžnost; možná proto, že neměla co ukazovat.

„Ale, opravdu?” řekla Bathsheba. „Tak co, Labane, zůstanete?”

„Jistěže zůstane, milospaní!” prohlásil opět pronikavý jazyk Labanovy zákonité manželky.

„No, snad umí mluvit sám za sebe.”

„Ale božínku, kdepak on, milospaní! Je to prosťáček. Docela hodnej, ale učiněný ťululum,” odpověděla manželka.

„He-he-he!” zasmál se manžel s děsivou snahou po uznání, neboť byl při těchto hrozných výtkách ve stejně nezdolně dobré náladě jako kandidát do parlamentu na řečnické tribuně.

Zbývající jména byla vyvolána stejným způsobem.

„Teď jsem s vámi myslím vypořádaná,” řekla Bathsheba. zavřela knihu a setřásla si dozadu zatoulaný pramen vlasů. „Vrátil se už William Smallbury?”

„Ne, milospaní.”

„Novej ovčák bude potřebovat nějakýho pomocníka,” připomněl Henery Fray, který se ze strany přiblížil k její židli, aby znovu zaujal oficiální postavení.

„No ovšem — to bude. Koho může dostat?”

„Mladej Kain Ball je velice hodnej chlapec,” navrhl Henery, „a ovčáku Oakovi snad nebude vadit, že je mladej?” dodal, obraceje se s omluvným úsměvem k ovčákovi, jenž se zrovna objevil na scéně a nyní se s rukama založenýma opíral o dveřní zárubeň.

„Ne, to mi nevadí,” řekl Gabriel.

„Jak přišel Kain k takovému jménu?” zeptala se Bathsheba.

„No, víte, milospaní, jeho matka nebyla zběhlá v Písmu,

a tak si to při jeho křtu kapánek popletla. Myslela si, že Ábel zabil Kaina, a tak synovi dala Kain, i když celou tu dobu měla na mysli Ábela. Farář to opravil, ale už bylo pozdě, protože ve vsi to jméno klukovi už nikdo nikdy neodpáral. Je to pro něho velký neštěstí.”

,,Je to opravdu neštěstí.”

„Ano. Nicméně my mu to zmírňujem, jak jen můžem, a říkáme mu Kainek. Ach, chuděra vdova!, mohla si kvůlivá tomu oči vyplakat. Její otec a matka byli učinění pohani, a nikdy ji neposílali do kostela nebo do školy, a to jen dokazuje, že hříchy rodičů padají na hlavy dětí, milospaní.”

Na tomto místě pan Fray naladil své rysy do mírné zasmušilosti, vhodné v případě, kdy osoby postižené daným neštěstím nepatří do naší vlastní rodiny.

„Tedy dobrá, Kainek Ball bude pomocným ovčákem. A vy znáte dobře své povinnosti? — myslím vy, Gabrieli Oaku?”

„Docela dobře, děkuju, slečno Everdeneová,” odpověděl ovčák Oak od zárubně. „Nebudu-li něco vědět, zeptám se.”

Gabriel byl poněkud zaražen jejím pozoruhodně chladným chováním. Nikomu, kdo by o tom dříve nevěděl, by jistě ani ve snu nenapadlo, že Oak a ta krásná žena, před níž stál, si byli kdy něco víc než cizinci. Ale snad bylo její chování nevyhnutelným důsledkem společenského vzestupu, jenž ji povznesl z chaloupky do velkého domu s polnostmi. Takový případ není ve vyšších kruzích ojedinělý. Když se v dílech pozdějších básníků Jupiter s rodinou přestěhovali ze svého stísněného obydlí na vrcholu Olympu na široširá nebesa nad ním, jejich slova ukazují, že úměrně vzrostla i jejich arogance a rezervovanost.

Na chodbě se ozvaly kroky, jež svou povahou svědčily spíšeo váze a velikosti než o rychlosti.

(Všichni:) „To se vrací Billy Smallbury z Casterbridge.”

„Tak co je nového?” zeptala se Bathsheba, když William došel do středu síně, vytáhl z klobouku kapesník a otíral si čelo od středu k jeho vzdálenějším hranicím.

„Byl bych se vrátil dřív, slečno,” řekl, „nebejt tý nepohody.” Pak každou nohou těžce dupl, a když všichni pohlédli dolů, zpozorovali, že má boty obaleny sněhem.

„Konečně začalo sněžit, co?“ poznamenal Henery.

,,No a co je s Fanny?“ vyptávala se Bathsheba.

„Teda, milospaní, krátce a dobře, utekla s vojákama,” oznámil William.

„Ne; to by takové rozvážné děvče jako Fanny neudělalo.”

„Povím vám to hezky dopodrobna. Když jsem přišel do casterbridgeskejch kasáren, řekli mi: Jedenáctá jízdní garda odjela a přijely nový oddíly.’ Jedenáctníci odjeli minulej tejden do Melchesteru a dál. Jak už to bejvá, vládní příkaz k odjezdu přišel jako zloděj v noci, a jedenáctníci odrajtovali skorem ještě dřív, než se to dozvěděli. Projížděli nedaleko odtud.”

Gabriel se zájmem naslouchal. „Viděl jsem je, jak jedou,” podotkl.

„Ano,” pokračoval William, „nesli se na koních ulicema a prý slavnostně vyhrávali ,Děvče jsem tu zanechal’. Každý, kdo se díval, se až do morku kostí otřásal boucháním velkýho bubnu a mezi hospodskejma povalečema a bezejmennejma ženskejma po celým městě nezůstalo jedno oko suchý.”

„Ale netáhli do nějaké války?”

„Ne, milospaní; ovšem odešli vystřídat ty, který tam možná potáhnou, a to je moc podobný. A tak jsem si řek, Fannin mládenec patřil k tomu regimentu, a ona se pustila za ním. No, milospaní, tak je to černý na bílým.”

„Zjistil jste, jak se ten mládenec jmenuje?”

„Ne, to nikdo nevěděl. Myslím, že měl vyšší šarži než obyčejný ucho.”

Gabriel stál zadumán a mlčel, neboť měl pochybnosti.

„No, rozhodně není pravděpodobné, že bychom se dnes večer dověděli něco víc,” řekla Bathsheba. „Ale jeden z vás by měl zaběhnout k statkáři Boldwoodovi a říct mu aspoň to málo.”

Pak vstala; dříve však, než odešla, pronesla k čeledi pár slov s roztomilou důstojností, jíž její smuteční oblek dodával vážnosti, která byla stěží obsažena ve slovech samých.

„Pamatujte si tedy, že máte paní místo pána. Dosud nevím, mám-li sílu a schopnost hospodařit; ale budu se snažit ze všech sil, a budete-li mi vy sloužit dobře, budu sloužit dobře i já

vám. Ať žádní nepoctivci mezi vámi (jsou-li tu jací, ale já doufám, že nejsou) nepředpokládají, že nerozumím rozdílu mezi špatným a dobrým konáním jen proto, že jsem žena.“

(Všichni:) „Ne, milospaní!”

(Liddy:) „To jste řekla výborně.”

„Vstanu, dříve než se probudíte, budu na poli, dříve než vstanete, a budu po snídani, dříve než dojdete na pole. Krátce, všechny vás překvapím.”

(Všichni:) „Ano, milospaní!”

„A tak tedy dobrou noc.”

(Všichni:) „Dobrou noc, milospaní.”

Pak tato malá zákonodárkyně odstoupila od stolu a vyvinila se ze síně, přičemž její černé hedvábné šaty zachytily pár stébel slámy a se škrábavým zvukem je vlekly s sebou po podlaze. Liddy, jejíž city byly přiměřeně povzneseny vědomím vznešenosti, vyplula za Bathshebou s trochu menší důstojností, ne úplně prostou travestie, a dveře zapadly.

PŘED KASÁRNAMI — SNÍH — SETKANÍ

Pokud jde o pustotu, nic nemůže překonat pohled, jejž skýtalo o něco později téže sněžné noci okolí jistého města a vojenské posádky mnoho mil severně od Weatherbury —může-li se zvát pohledem něco, v čem hlavní součást tvoří tma.

Byla to noc, kdy i nejveselejšího člověka může navštívit lítost, aniž působí příliš nepřiměřeně; kdy se citlivým osobám láska mění v úzkost, naděje klesá v pochybnost a víra v naději; kdy vzpomínky nerozviřují pocity lítosti nad promarněnými příležitostmi k uspokojení ctižádosti a kdy předtucha nepodněcuje k činům.

Náš příběh se odehrával na stezce lemované po levé straně řekou, za níž se tyčila vysoká zed. Napravo byl lán země, zčásti

louka, zčásti slatina, dosahující nejvzdálenějším výběžkem k široké zvlněné vysočině.

Na takových místech jsou změny ročních období méně nápadné než uprostřed zalesněné scenérie. Bedlivému pozorovateli jsou však právě tak patrné; rozdíl tkví v tom, že prostředky, jimiž se projevují, jsou méně otřelé a běžné než třeba každému známé rašení poupat nebo opadávání listí. Mnohé nebývají tak kradmé a postupné, jak jsme možná nakloněni si představovat, když bereme v úvahu obvyklou fádnost slatiny nebo úhoru. Zima, přicházející do okolní krajiny, postupovala ve zřetelných fázích; během doby bylo možno pozorovat, jak hadi zalézají, kapradí mění svou tvářnost, tůně se naplňují, mlhy stoupají, mráz spaluje všechno do hnědá, houby se hroutí a vše zarovnává sníh.

Na vzpomenuté slatině došlo k této vrcholné fázi oné noci a letos poprvé se její nepravidelnosti staly pouhými tvary bez rysů, nebudily žádné představy, nevyjadřovaly nic a neměly víc charakteristických znaků, než že byly hranicí něčeho jiného

— nejnižší vrstvou sněžné oblohy. Z chaotických mraků, přeplněných vločkami, louka i slatina získaly v okamžení dostatečný háv, jen aby se vzápětí zdály tím obnaženější. Obrovská mračná klenba nad nimi byla podivně nízká a vyhlížela jako střecha mohutné temné jeskyně, postupně se propadající ke dnu; neboť člověka mimoděk napadalo, že sníh lemující nebesa a sníh pokrývající zem se brzy spojí v jedinou masu, v níž nezůstane žádná mezivrstva vzduchu.

Obraťme svou pozornost k význačným rysům na levé straně. U řeky to byla plochost, u zdi za ní svislost a u obou společně temnota. Tyto rysy tvořily jediný celek. Mohlo-li být něco temnějšího než obloha, pak to byla zed, a mohlo-li být něco zádumčivějšího než zed, byla to řeka pod ní. Z nezřetelného vršku fasády se tu a tam zvedaly zubaté či špičaté komíny a’na její tváři, třebaže jen v hořejší části, se slabě rýsovaly obdélníkové tvary oken. Dole, směrem k vodní hladině, nebyl na celé ploše jediný otvor či výstupek.

Nepopsatelný sled tlumených úderů, ohromujících svou pravidelností, se s obtížemi prodíral chumelivým ovzduším. To nedaleké hodiny odbíjely desátou. Zvon byl pod širým ne

bem, a pokryt několikapalcovou vrstvou tlumivého sněhu, ztratil pro tuto chvíli hlas.

Asi v tutéž hodinu se sněžení zmírnilo: deset vloček padalo tam, kde předtím spadlo dvacet, potom jediná zaujala místo deseti. Zanedlouho poté se kolem řeky pohybovala nějaká silueta.

Její obrys na bezbarvém pozadí naznačil bedlivému pozorovateli, že je malá. Víc se nedalo spolehlivě zjistit, zdálo se však, že je to lidská postava.

Silueta se ubírala pomalu vpřed, postupovala však bez velkého úsilí, protože sníh, třebaže padal prudce, nebyl dosud víc než dva palce hluboký. Zároveň bylo slyšet nahlas pronášená slova:

„Jedna. Dvě. Tři. Čtyři. Pět.”

Mezi jednotlivými slovy drobná silueta pokročila asi tak půl tuctu yardů. Nyní bylo zřejmé, že počítá okna nahoře na zdi. Slovo „pět” označovalo páté okno od konce zdi.

Zde se skvrna zastavila a zmenšila se. Postava se shýbla. Pak letěla přes řeku k pátému oknu sněhová koule a rozpleskla se o zed několik yardů od svého cíle. Hod byl spojením mužského nápadu a ženského výkonu. Žádný muž, který kdy ve svém dětství spatřil ptáka, králíka nebo veverku, by nemohl házet s takovou naprostou neschopností, jaká se projevila zde.

Následoval další pokus a ještě jeden, až postupně byla celá zed uhrovitá přilepenými kousky sněhu. Konečně jedna hrudka zasáhla páté okno.

Za dne by bylo možno vidět, že řeka patří k oněm hlubokým, mírným tokům, které uprostřed i po stranách plynou stejně hladce a u nichž se každá nepravidelnost rychlosti ihned vyrovnává malým vírem. V odpověd na signál nebylo slyšet nic než zurčení a klokotání jednoho z těchto neviditelných kol

— spolu s několika tichými zvuky, jež by smutný člověk nazval steny a člověk šťastný smíchem a jež byly způsobeny nárazy vod o nepatrné předměty v jiných částech proudu.

Sněhová koule opět zasáhla svůj cíl.

Potom bylo slyšet zvuk, zřejmě způsobený otvíráním okna, a pak se odtud ozval hlas:

„Kdo je tam?”

Byl to mužský hlas a nejevil překvapení. Poněvadž vysoká zeď byla zeď kasáren a poněvadž na manželství se v armádě pohlíželo s nelibostí, dostaveníčka a hovory přes řeku se pravděpodobně uskutečňovaly už i dříve.

,,Je to seržant Troy?“ zvolala rozmazaná skvrna ve sněhu rozechvěle.

Tato osoba se tolik podobala pouhému stínu na zemi a druhý mluvčí byl tolik součástí budovy, že by člověk byl řekl, že to zeď rozmlouvá se sněhem.

,,Ano,“ ozvalo se podezřívavě ze stínu. „Kterápak vy jste?“

„Ale Franku — copak mě nepoznáváš?” řekla skvrna. „Jsem tvoje žena. Fanny Robinová.”

„Fanny!” vyrazila zed velmi užasle.

„Ano,“ potvrdila dívka, zpola potlačujíc vzrušený vzdech.

V ženině tónu bylo něco, co nepřipomínalo tón manželky, a v chování muže bylo něco, co se zřídka objevuje v chování manžela. Rozhovor pokračoval:

„Jak ses sem dostala?”

„Zeptala jsem se, které okno je tvoje. Odpusť mi to.”

„Nečekal jsem tě dneska večer. Po pravdě jsem vůbec nečekal, že přijdeš. Je to div, žes mě tu zastihla. Zítra mám službu.”

„Povídals, že mám přijít.”

„Teda — povídal jsem, že můžeš přijít.”

„Ano, chtěla jsem říct, žes povídal, že můžu přijít. Jsi rád, že mě vidíš, Franku?”

„Ale ano — samozřejmě.”

„Můžeš — můžeš přijít za mnou?”

„Ale kdepak, milá Fan! Je po večerce, kasárenská brána je zavřená a já nemám propustku. Až do zítřejšího rána jsme tady všichni zavření jako v hrabském vězení.”

„Tak to tě neuvidím až do té doby!” Slova byla pronesena rozechvěle, zklamaným tónem.

„Jak ses dostala z Weatherbury sem?”

„Kus cesty jsem šla pěšky — zbytek cesty jsem se svezla s formany.”

„Překvapilas mě.”

„Ano — sebe taky. A Franku, kdy to bude?”

„Co?”

„Cos mi slíbil.”

„Nevzpomínám si přesně co.”

„Ale vzpomínáš! Nemluv takhle. To mě sráží až k zemi. Nutí mě to, abych řekla, co bys měl první říct ty.”

„Nevadí —jen to pověz.”

„Ach — opravdu musím? — Tedy, kdy se vezmeme, Franku?”

„A ták. Víš — musíš mít pořádné šaty.”

„Mám peníze. Budeme mít ohlášky, nebo zvláštní povolení k sňatku?”

„Řekl bych, že ohlášky.”

„Jenomže my bydlíme ve dvou farnostech.”

„Opravdu? A co z toho?”

„Já bydlím ve farnosti Panny Marie, a tohle místo k ní nepatří. Takže ohlášky budou muset být v obou farnostech.”

„Takový je zákon?”

„Ano. Ach Franku — bojím se, že mě považuješ za drzou. Nedělej to, drahý Franku —jen to ne — vždyť já tě mám tak ráda. A ty jsi mockrát povídal, že si mě vezmeš—a—a—já— já — já —“

„Neplač, no tak. To je pošetilé. Když jsem to řekl, tak si tě samozřejmě vezmu.”

„A mám zažádat o ohlášky v naší farnosti a ty zažádáš ve své?”

„Ano.”

„Zítra?”

„Zítra ne. Zařídíme to během několika dnů.”

„Máš povolení od důstojníků?”

„Ne —ještě nemám.”

„Ale jak to? Ještě než jsi opustil Casterbridge, jsi povídal, že je už téměř máš.”

„Abych řekl pravdu, zapomněl jsem o ně požádat. Tenhle tvůj příchod je tak náhlý a neočekávaný.”

„Ano — to je —jistě. Neměla bych tě takhle znepokojovat. Teď už půjdu pryč. Přijdeš zítra za mnou k paní Twillsové do Severní ulice? Nerada chodím ke kasárnám. Potulují se tam špatné ženštiny a myslí si, že jsem jedna z nich.”

„Ovšem. Přijdu za tebou, má milá. Dobrou noc.”

„Dobrou noc, Franku — dobrou noc!”

A opět bylo slyšet zvuk zavíraného okna. Skvrnka se dala do pohybu. Když zašla za roh, uvnitř zdi se rozlehly potlačované výkřiky.

,,Cha — chá — seržante — cha — chá!“ Následovala hádka, avšak byla nezřetelná a ztrácela se mezi tichými výbuchy smíchu, jež se stěží lišily od zurčení malinkých vírů venku.

SEDLÁCI — PRAVIDLO — VÝJIMKA

První veřejný důkaz o svém rozhodnutí spravovat statek sama, a nikoliv už prostřednictvím zplnomocněnce, podala Bathsheba tím, že se o příštím tržním dnu objevila na obilním trhu v Casterbridgi.

Nízká, leč rozlehlá síň, podepřená trámovím a sloupovím a nedávno poctěná názvem Obilní burza, byla přeplněna rozohněnými muži, kteří spolu po dvou po třech rozprávěli, přičemž ten, který právě hovořil, pohlížel úkosem do tváře svého posluchače a své argumenty posilňoval tím, že za hovoru přimhuřoval jedno oko. Většinou měli v rukou kmínky mladého jasanu, jichž používali částečně jako vycházkové hole, částečně aby jimi šťouchali do prasat, ovcí, sousedů obrácených zády a obecně do všech pokojných věcí, o nichž se během svého putování domnívali, že takového jednání zasluhují. Při rozhovorech používali svého strůmku nejrozmanitějším způsobem

— ohýbali si jej kolem zad, stáčeli jej do oblouku mezi rukama, opírali se o něj vší váhou, až se prohnul téměř do půlkruhu, nebo jej třeba chvatně zastrčili do podpaždí, zatímco vytahovali pytlík se vzorkem, hrst obilí vsypali na dlaň a po ohodnocení odhodili na podlahu — což byl závěr událostí výborně známý půltuctu bystrých, ve městě vyrostlých slepic, které se jako obvykle nepozorovaně vplížily do budovy a s nataženými krky a kosým pohledem čekaly na naplnění svých tužeb.

Mezi těmito rozložitými statkáři proplouvala ženská postava, jediná svého pohlaví, jež se v této místnosti vysky

tovala. Byla hezky, ba vybraně oblečená. Pohybovala se mezi nimi jako lehký kočár mezi kárami, bylo ji mezi nimi slyšet jako romanci mezi kázáními, vanula mezi nimi jako svěží větřík mezi rozpálenými pecemi. Zaujmout místo zde vyžadovalo jisté odhodlání — daleko větší, než si původně představovala— , neboť když sem poprvé vstoupila, hřmotné hovory ustaly, téměř každý obličej se obrátil směrem k ní a ty, které tam už obráceny byly, zůstaly na ni strnule zírat.

Bathsheba znala pouze dva tři sedláky osobně, a k těm zamířila. Ale měla-li být tou praktickou ženou, za jakou chtěla, aby ji považovali, musela obchodovat, ať byla lidem představena, nebo ne, a tak posléze nabyla dost sebedůvěry, aby muže, jež znala jen z doslechu, směle oslovovala a odpovídala jim.

I ona s sebou přivezla pytlíky se vzorky obilí a postupně si osvojila způsob, jak profesionálně vsypávat zrní do ruky, a vystavovala je na své úzké dlani na ukázku správně po casterbridgesku.

Když poněkud vyzývavě pozvedávala tvář s pootevřenými ústy, aby probrala nějakou otázku s vysokým mužem, v přesném oblouku horní neporušené řady jejích zubů a v ostře zdůrazněných koutcích rudých úst se jevilo něco, co naznačovalo, že v této pružné ratolesti člověčenstva se tají dost možností pro znepokojivé výboje sexu a dost odvahy je uskutečnit. Avšak v jejích očích se zračila něha — neustálá něha — kdyby to nebyly oči tmavé, vypadaly by jako zamlžené; poněvadž však tmavé byly, něha pouze tlumila jejich přílišnou pronikavost ve výraz upřímný a jasný.

Ač je to divné u ženy v plném rozkvětu a síle, vždycky dovolovala těm, s nimiž hovořila, aby dokončili, co chtěli říci, dříve než sama odpověděla. Při prodeji a nákupu trvala pevně na svých cenách, jak bylo přirozené u obchodníka, a o cenách ostatních vytrvale smlouvala, jak bylo nevyhnutelné u ženy. V její pevnosti však byla jakási pružnost, jež ji chránila před tvrdošíjností, právě tak jako byla jakási naiveté v jejím smlouvání, jež ji chránila před skrblictvím.

Ti sedláci, s nimiž neměla žádné jednání (a těch byla převážná většina), se neustále vyptávali jeden druhého: „Kdo to je?“ Odpověd obvykle zněla:

„Neteř statkáře Everdenea; převzala weatherburský Horní

statek; vyhodila šafáře a přísahá, že povede všechno sama.

Druhý muž zavrtěl hlavou.

„Ano, je to škoda, že je tak svéhlavá,” přitakal první. „Ale měli bychom tady být na ni pyšní — rozjasňuje celou tuhle starou šalandu. Ovšem je to tak pohledné děvče, že ji brzy někdo uloví.”

Bylo by negalantní domnívat se, že téměř stejně magneticky jako krása její tváře a pohybů působila i skutečnost, že byla nováčkem v tomto povolání. Nicméně zájem byl všeobecný a její sobotní début na zdejším fóru, ať byl jeho výsledek pro Bathshebu jako nakupující a prodávající statkářku jakýkoliv, byl nepochybně triumfem pro ni jako pro dívku. Po pravdě rozruch, který vyvolala, byl tak nesporný, že při dvou třech příležitostech byla v pokušení se jen procházet jako královna mezi těmito bohy úhorů, jako sestřička malého Jova, a vůbec se nestarat o konečné ceny.

Početné důkazy o její přitažlivosti byly jen ještě zdůrazněny pozoruhodnou výjimkou. Zeny zřejmě mají pro takové věci oči i na svých stuhách. Bathsheba, aniž po tomto muži otočila zrak v rozmezí pravého úhlu, byla si vědoma černé ovce uprostřed stáda.

Zprvu upadla do rozpaků. Kdyby byla na kterékoliv straně úctyhodná menšina, bylo by to docela přirozené. Kdyby si jí nikdo nevšímal, brala by to lhostejně — takové věci se už staly. Kdyby si jí všímal každý, včetně tohoto muže, brala by to jako samozřejmost —i to už lidé udělali. Ale výjimka tak nepatrná byla záhadou.

Brzy věděla o zevnějšku muže, jenž jí upíral uznání, toto: Byl to uhlazený člověk, s plnými a výrazně načrtnutými římskými rysy, jež ve slunci zářily bohatostí bronzových odstínů. Postavu měl vzpřímenou a chování neokázalé. Jeden rys byl pro něho obzvláště výrazný — důstojnost.

Zřejmě před nějakou dobou překročil onen práh středního věku, kdy se mužův vzhled po dobu asi tak dvanácti let přestane přirozeně měnit — podobně jako se nemění zevnějšek ženy, jenže umělými prostředky. Pětatřicet a padesát let

jsou hranice této změny — mohlo mu být padesát právě tak jako pětatřicet, nebo cokoliv mezi tím.

Dá se říci, že ženatí čtyřicátníci bývají obvykle dosti ochotní velkodušně hodit očkem po jakékoliv jakžtakž hezké dívce, již náhodou zpozorují. Pravděpodobně vědomí, že za všech okolností jsou svým způsobem imunní vůči nejhoršímu možnému ultimátu, vůči povinnosti platit, způsobuje, že — podobně jako lidé hrající whist nikoliv o peníze — nepatřičně hazar-dují. Bathsheba byla přesvědčena, že tento nevzrušený člověk nebyl ženatý.

Po skončení trhu spěchala k Liddy, která na ni čekala u žlutého gigu, v němž přijely do města. Daly zapřáhnout koně a gig vyrazil. Bathshebiny balíčky s cukrem, čajem a látkami byly uloženy vzadu a jakýmsi nepopsatelným způsobem vyjadřovaly svou barvou, tvarem a celkovými obrysy, že jsou majetkem mladé statkářky a nepatří už hokynáři či soukeníkovi.

„Tak už to mám za sebou, Liddy. Příště mi to už nebude vadit, protože všichni už budou zvyklí, že mě tam vidí; ale dneska ráno to bylo tak zlé, jako kdybych se vdávala — každý si mě prohlížel.”

„Já to věděla,” podotkla Liddy. „Mužští jsou taková strašná sorta lidí, když vidí ženskou.”

„Ale byl tam jeden muž, který měl víc rozumu, než aby mrhal svůj čas na mne.” Zpráva byla podána touto formou, takže Liddy nemohla ani v nejmenším předpokládat, že její paní je nějak dotčena. „Vypadal velice pěkně a držel se hezky zpříma,” pokračovala Bathsheba, „byl to tak asi čtyřicátník, řekla bych. Nevíš, kdo by to mohl být?”

Liddy nikdo nenapadal.

„Nemůžeš ani hádat, kdo by to asi tak mohl být?” zeptala se Bathsheba poněkud zklamaně.

„Nemám ponětí; ostatně na tom vůbec nezáleží, protože si vás všímal míň než všichni ostatní. Jo, kdyby si vás byl všímal víc, pak by na tom náramně záleželo.”

Bathsheba právě v tuto chvíli trpěla opačným pocitem, a tak ujížděly dál mlčky. Nízký vůz, který jel ještě rychleji, tažen koněm bezúhonného plemene, je dohonil a předejel.

„Podívej, tamhle je!“ řekla Bathsheba.

Liddy se podívala. ,,Ten! To je statkář Boldwood — samozřejmě je to on — ten muž, co jste ho tuhle nemohla přijmout, když k vám přišel.”

„Tak statkář Boldwood,” zamumlala Bathsheba a pohlédla na něho, jak je předjížděl. Statkář se ani jednou neohlédl, nýbrž s očima upřenýma na nejvzdálenější bod u cesty projel tak nevšímavě a roztržitě, jako by Bathsheba a její půvaby byly vzduch.

„Je to zajímavý člověk — nezdá se ti?” poznamenala Bathsheba.

„Ó ano, velice. Každý to přiznává,” připustila Liddy.

„Zajímalo by mě, proč je tak uzavřený a lhostejný a jakoby na hony vzdálený od všeho, co vidí kolem sebe.”

„Povídá se — ale není to jisté —, že ho zamlada potkalo trpké zklamání. Prý ho nějaká žena zrádně opustila.”

„To lidé vždycky říkávají — ale víme velmi dobře, že ženy skoro nikdy muže zrádně neopouštějí; naopak muži opouštějí nás. Soudím, že má tu zdrženlivost prostě v povaze.”

„Prostě to má v povaze — soudím, slečno, že je to tak, a ne jinak.”

„Nicméně je romantičtější představovat si, že ho chudáka potkal krutý osud! Možná že to přece jen tak bylo.”

„Spolehněte se, že bylo. Ó ano, slečno, bylo. Cítím, že to tak muselo být.”

„Ovšem my máme sklon jít v úsudcích o lidech ode zdi ke zdi. Nakonec bych se nedivila, kdyby to bylo od každého kousek — právě tak napůl — trochu krutý osud a trochu zdrženlivost.”

„Ale božínku ne, slečno — nedovedu si představit, že by to bylo napůl!”

„Je to velice pravděpodobné.”

„Tedy — no ano — je to tak. Jsem přesvědčena, že je to velmi pravděpodobné. Věřte tomu, co povídám, slečno, právě tak to s ním je.”

SORTES SANCTORUM — VALENTINSKÝ DÁREK

Bylo nedělní odpoledne, třináctého února. Když bylo na statku po obědě, Bathsheba z nedostatku lepší společnosti pozvala Liddy na besedu. V zimě byla zpuchřelá budova smutná, dokud se nerozsvítily svíce a nezavřely okenice; ovzduší místa jako by bylo právě tak staré jako stěny; každý kout za nábytkem měl svou vlastní teplotu, protože v této části domu se tak brzy ve dne oheň nerozdělával; a Bathshebino nové piano, jež v jiných análech bylo pianem starým, vyhlíželo, jako by se na zborcené podlaze obzvláště naklánělo a ztrácelo rovnováhu, dokud noc nepřehodila stín přes jeho méně znamenité části a tento nepříjemný nedostatek neskryla. Liddy neustále ševelila jako malý, třebaže mělký potůček; její přítomnost nepřetěžovala myšlení, ale přesto je dostatečně procvičovala.

Na stole ležela stará kvartová bible vázaná v kůži. Liddy při pohledu na ni řekla:

,,Už jste se někdy pomocí bible a klíče dozvěděla, koho si vezmete, slečno?”

„Nebuď tak pošetilá, Liddy. Jako kdyby něco takového šlo!”

„No ale stejně, něco na tom jistě je.”

„Nesmysl, dítě.”

„A člověku z toho strašně buší srdce. Někdo na to věří, někdo ne. Já ano.”

„Dobrá, tak to zkusme,” řekla Bathsheba a vyskočila ze židle s oním naprostým pohrdáním důsledností, jaké si člověk může dovolit k podřízenému, a okamžitě se vžila do věštění. „Jdi a přines klíč od hlavních dveří.”

Liddy klíč opatřila. „Kdyby tak nebyla neděle,” povzdechla, když se vrátila. „Snad je to hřích.”

„Co je dobré ve všední dny, je dobré i v neděli,” odpověděla její paní tónem, jenž byl sám o sobě důkazem.

Otevřely bibli — listy, věkem zahnědlé, byly u často čte

ných veršů úplně prodřeny ukazováčky málo zběhlých čtenářů z minulosti, které se pohybovaly pod řádky, aby pomáhaly očím. Bathsheba si našla speciální verš v knize Ruth a její zrak se střetl s velebnými slovy. Mírně ji vzrušila a zarazila. Abstraktní Moudrost pohlédla v tvář konkrétní Hlouposti. Konkrétní Hloupost se zarděla, setrvala však na svém úmyslu a položila klíč na bibli. Rezavá skvrna právě na tomto verši, vzniklá dřívějším přitisknutím železa na papír, dosvědčovala, že to není poprvé, co se starého svazku použilo k tomuto účelu.

„Teďse nehýbej a bud zticha,” přikázala Bathsheba.

Verš byl znovu přečten, bible otočena; Bathsheba se provinile zarděla.

„Na koho jste hádala?” zeptala se Liddy zvědavě.

„To ti nepovím.”

„Všimla jste si dneska ráno v kostele, jak se choval pan Boldwood, slečno?” pokračovala Liddy, naznačujíc svou poznámkou cestu, jíž se ubíraly její myšlenky.

„Ne, opravdu nevšimla,” odtušila Bathsheba s průhlednou lhostejností.

„Jeho lavice je přímo proti vaší, slečno.”

„To vím.”

„A vy jste si nevšimla, jak se choval?”

„Samozřejmě že ne, vždyť ti to povídám.”

Liddy stáhla tvář a odhodlaně sevřela rty.

Bylo to neočekávané a přiměřeně znepokojivé. „Co dělal?” zeptala se chtě nechtě Bathsheba.

„Ani jednou za celou bohoslužbu neotočil hlavu, aby se na vás podíval.”

„Proč by to dělal?” vyptávala se její paní dál a vyhlížela podrážděně. „Neprosila jsem se ho o to.”

„Jistěže ne. Ale všichni ostatní si vás všímali, a bylo divné, že on ne. No, jemu je to podobné. Bohatý a urozený, na čem mu záleží?”

Bathsheba upadla v mlčení, jež mělo spíše vyjádřit, že její názory na tuto věc jsou pro Liddino chápání příliš nesrozumitelné, než že nemá co říci.

„Jémine — málem jsem zapomněla na valentinský dárek, který jsem včera koupila,” zvolala posléze.

„Valentinský dárek! Pro kohopak, slečno?” vyzvídala Liddy. „Pro statkáře Boldwooda?”

Bylo to jediné jméno mezi všemi možnými nevhodnými, které právě v této chvíli připadalo Bathshebě případnější než to pravé.

„To zrovna ne. Jenom pro malého Teddyho Coggana. Něco jsem mu slíbila a tohle bude pro něho pěkné překvapení. Liddy, můžeš mi přinést můj psací stolek a já rovnou napíšu adresu.”

Bathsheba vyňala ze stolku nádherně kolorovaný reliéfní obrázek malého osmerkového formátu, který koupila o posledním trhu u předního papírníka v Casterbridgi. Uprostřed byl malý prázdný ovál, kam odesílatel mohl vepsat něžná slůvka, vhodnější pro danou situaci, než mohou být předtištěné všeobecnosti.

„Tady je místo pro vzkaz,” řekla Bathsheba. „Co tam mám napsat?”

„Řekla bych, že něco takového,” odpověděla Liddy hbitě:

„Růže je červená, hvozdík je bílý, fialka modravá, a ty jsi milý.”

„Ano, to je ono. To se právě hodí k takovému cvalíkovi jako on,” souhlasila Bathsheba. Vepsala slova drobným, třebaže čitelným písmem; vsunula list do obálky a ponořila pero, aby napsala adresu.

„Byla by legrace poslat to tomu hloupému starému Boldwoodovi. Ten by se, pane, divil!” řekla nezkrotná Liddy, nadzvedla obočí a neubránila se úděsné radosti hraničící se strachem, když pomyslela na morální a společenskou velikost zmíněného muže.

Bathsheba zaváhala a podrobně tuto myšlenku prozkoumala. Boldwood začínal být znepokojivou představou — jakýmsi Danielem v jejím království, jenž trval na tom, že bude klekat obrácen k východu, když zdravý rozum pravil, že může právě tak dobře následovat příkladu ostatních a věnovat jí oficiální

obdivný pohled, který nic nestojí. Jeho nekonformita jí ani zdaleka nedělala vážnou starost. Nicméně bylo trochu skličující, že nejdůstojnější a nejváženější muž v celé obci jí nevěnuje ani pohled a že děvče jako Liddy o tom hovoří. Liddin nápad byl tedy zprvu spíše znepokojivý než pikantní.

,,Ne, to neudělám. Neviděl by v tom nic vtipného.”

„Vyděsil by se k smrti,” řekla umíněná Liddy.

„Po pravdě řečeno, nijak zvlášť mi nezáleží na tom, abych valentina poslala Teddymu,” poznamenala její paní. „Někdy bývá pořádný nezbeda.”

„Ano — to bývá.”

„Hoďme si mincí, jako to dělávají muži,” navrhla Bathsheba nedbale. „Tak tedy hlava — Boldwood, lev — Teddy. Ne, v neděli nebudeme házet penězi, to by bylo opravdu pokoušení ďábla.”

„Hoďte tímhle zpěvníkem; v tom nemůže být žádný hřích, slečno.”

„Dobrá: otevřený — Boldwood, zavřený —Teddy. Ne, je pravděpodobnější, že dopadne otevřený. Otevřený — Teddy, zavřený — Boldwood.”

Kniha se zatřepotala vzduchem a dopadla zavřená.

Bathsheba mírně zívajíc vzala pero a s ledabylým klidem adresovala list Boldwoodovi.

„Teď zapal svíčku, Liddy. Kterého pečetítka použijeme? Tady je hlava jednorožce — to nic není. Co je tohle — dvě holubičky — ne. Mělo by to být něco mimořádného, viď, Liddy? Tady je jedno pečetítko s mottem — vzpomínám si, že je to nějaké legrační motto, ale nemůžu je přečíst. Zkusíme tohle, a když se nebude hodit, vezmeme jiné.”

Velká červená pečeť se patřičně zaskvěla na obálce. Bathsheba pohlédla pozorně na horký vosk, aby rozluštila slova.

„Nádherné!” zvolala a laškovně odhodila dopis. „To by vyvedlo z míry faráře a kostelníka k tomu!”

Liddy pohlédla na slova pečeti a četla:

OŽEN SE SE MNOU !

Téhož večera byl dopis odeslán a v noci v Casterbridgi patřičně vytříděn, aby se ráno opět vrátil do Weatherbury.

Tak velice lehkomyslně a neuváženě došlo k tomuto činu. O lásce na divadle měla Bathsheba slušné znalosti; avšako lásce skutečné nevěděla nic.

ÚČINEK DOPISU — VÝCHOD SLUNCE

Když se večer o svatém Valentinu zešeřilo, usedl Boldwood jako obvykle k večeři u plápolajícího ohně z letitých klád. Na krbové římse před ním stály hodiny, na nichž trůnil orel s roztaženými křídly, a na orlích křídlech spočíval dopis, který poslala Bathsheba. Sem se neustále upíral pohled starého mládence, až se mu velká červená pečeť jevila jako krvavá skvrna na oční sítnici; a zatímco jedl a pil, stále jako by si četl slova na ní, třebaže byla příliš daleko, než aby je viděl:

OŽEŇ SE SE MNOU!

Troufalý písemný příkaz byl jako ty křišťálové látky, které

— samy bezbarvé — přijímají barvu předmětů kolem sebe. Zde, v tichu Boldwoodova salónku, kde vše, co nebylo důstojné, působilo nepatřičně a kde po celý týden panovalo ovzduší puritánské neděle, dopis a jeho pečeť změnily svůj ráz z původní nerozvážnosti v hlubokou vážnost, již vstřebaly nyní ze svého okolí.

Od chvíle, kdy ráno obdržel list, Boldwood cítil, že souměrnost jeho bytí se pomalu vychyluje směrem k ideální vášni. Toto rozrušení znamenalo pro něho totéž, co první plovoucí býlí pro Kolumba — opovrženíhodnou maličkost naznačující nekonečně obrovské možnosti.

Dopis musel mít původ a motiv. Ze motiv souvisel s existencí dopisu jen velmi nepatrně, to Boldwood samozřejmě nevěděl a ani ve snu ho nenapadlo, že by takové vysvětlení bylo možné. Mysl, jež byla ošálena, si jen těžko uvědomuje, že vydá-li se mystifikátor určitým směrem z vnitřního popudu, či podnícen vnějšími okolnostmi, výsledek vypadá stejně. Osobě ohromené výsledkem je zřídka zjevné, že je obrovský

rozdíl mezi tím, zahájit nějaký sled událostí, a jistým způsobem usměrnit události, které jsou již v pohybu.

Když šel Boldwood spát, zastrčil Valentina do rohu zrcadla. Uvědomoval si jeho přítomnost, dokonce i když byl k němu obrácen zády. Bylo to poprvé v Boldwoodově životě, co se mu něco takového přihodilo. Stejné okouzlení, jež ho přimělo považovat poslání dopisu za čin, který má uváženou pohnutku, zabránilo, aby jej považoval za impertinenci. Znovu pohlédl na adresu. Tajemné vlivy noci ozdobily psaní přítomností neznámé pisatelky. Něčí ruka — ruka nějaké ženy — putovala jemně po papíře vytvářejíc jeho jméno; její skryté oči pozorovaly každou křivku, jak jméno psala; její mozek si jej při tom představoval. Proč si jej představovala? Jak pero pokračovalo, její ústa — byly to rty rudé či bledé, plné či rýhované? — se zvlnila do určitého výrazu — koutky se pohnuly svým přirozeným chvěním: jaký byl jejich výraz?

Představa píšící ženy jako doplňku psaných slov neměla žádnou individualitu. Byla to mlhavá postava, a to plným právem, uvážíme-li, že její originál byl v té chvíli pohroužen v hluboký spánek a nemyslel na žádnou lásku či korespondenci na světě. Kdykoliv si Boldwood zdříml, postava nabývala podoby a úměrně přestávala být vidinou: když se probudil, dopis ospravedlňoval sen.

Té noci svítil měsíc a bylo to světlo velmi neobvyklé. Boldwoodovo okno propouštělo pouze odraz jeho paprsků, jejichž bledý třpyt, odrážený od sněhu, stoupal a nepřirozeně osvětloval strop, vrhal stíny na podivná místa a pronikali tam, kde obvykle bývaly stíny.

Skutečnost, že dostal dopis, zaměstnávala Boldwooda daleko víc než sám obsah listu. Náhle ho napadlo, zda by se v obálce nedalo objevit ještě něco víc. Vyskočil z postele do nepozemského světla, vzal dopis, vyňal tenký list, zatřepal obálkou — prohledal ji. Nic víc tam nebylo. Boldwood pohlédl, jako stokrát předešlého dne, na naléhavou červenou > pečeť. „Ožeň se se mnou,“ pronesl hlasitě.

Vážný a zdrženlivý statkář opět zavřel dopis a zastrčil jej za rám zrcadla. Potom zachytil obraz svých odražených rysů

— byly ustarané a jakoby neskutečné. Viděl, jak pevně svírá

ústa a jak široce rozevřené a prázdné má oči. Cítil se rozmrzelý a nespokojený sám se sebou kvůli této nervové podrážděnosti a vrátil se do postele.

Pak se začalo rozednívat. Jasná obloha nedosáhla ještě intenzity zataženého nebe v poledne, když Boldwood vstal a oblékl se. Sestoupil ze schodů a vyšel k brance vedoucí k východnímu poli, opřel se o ni a rozhlížel se kolem.

Pozoroval jeden z těch obvyklých pomalých východů slunce, typických pro tuto roční dobu. Obloha, čistě fialová v zenitu, byla na severu olověná a kalná na východě, kde nad zasněženou hůrkou nebo ovčí pastvinou weatherburského Horního statku jediná polovina slunce dosud viditelná jako by odpočívala na hřebeni a hořela bez paprsků jako červený a bezplamenný oheň zářící nad bílou kamennou dlažbou u krbu. Celkový výsledek se podobal západu slunce, jako se dětství podobá stáří.

Pole i obloha byly tak rovnoměrně zbarveny, že při kvapném pohledu se jen obtížně dalo určit, kde se nachází obzor. Působila tu také ona již dříve zmíněná nadpřirozená inverze světla a stínu, která provází pohled do dálky, kdy oslňující jas obvyklý na obloze zalévá zemi a stíny země pokrývají oblohu. Nad západem visel ubývající měsíc, nyní mdlý a zelenožlutý jako zašlá mosaz.

Boldwood netečně pozoroval, jak mráz utvrdil a zesklovatil povrch sněhu, až zářil v rudém východním světle mramorovým leskem; jak se zmrzlá ostřice na svahu, uzavřená v rampouchy, tu a tam ježí na hladké bílé přikrývce ve zkroucených a stočených tvarech starého benátského skla; a jak stopy několika ptáků, kteří poskakovali po sněhu, když ležel podoben hebkému rounu, nyní zmrzly, aby byly nakrátko neproměnné. Vyrušil ho zpola ztlumený zvuk lehkých kol. Boldwood se otočil k cestě. Blížil se poštovní vůz — vetchý dvoukolový vozík, sotva dost těžký, aby odolal prudkému závanu větru. Vozka mu podal dopis. Boldwood jej uchopil a otevřel, očekávaje další nepodepsaný list — neboť lidské představy o pravděpodobnosti jsou do značné míry pouhým přesvědčením, že to, co se jednou přihodilo, přihodí se zás.

„Nemyslím, že je to pro vás, pane,“ řekl muž, když viděl,

co Boldwood dělá. „Není tu sice jméno, ale myslím, že je to pro vašeho ovčáka.”

Tu se Boldwood podíval na adresu:

Novému ovčákovi

Weatherburský statek u Casterbridge

„Ach — to je omyl — to nepatří mně. Není to ani pro mého ovčáka. Je to pro ovčáka slečny Everdeneové. Měl byste mu to zavézt —jmenuje se Gabriel Oak — a říct mu, že jsem to otevřel omylem.”

V té chvíli se na hřebenu proti oslňující obloze objevila postava jako černý ohořelý knot uprostřed plamene svíčky. Pak se pohnula a začala živě pobíhat z místa na místo a přenášet čtvercové mřížkovité předměty, jimiž pronikaly sluneční paprsky. Čtyřnohá postavička běhala za ní. Vysoká postava byl Gabriel Oak, malá George; přenášené předměty byly košatiny.

„Počkejte,” rozhodl se Boldwood. „Je to ten člověk tamhle na kopci. Zanesu mu ten dopis sám.”

Pro Boldwooda to teď už nebyl pouze dopis pro jiného muže. Byla to příležitost. S tváří obtěžkanou rozhodnutím vykročil na zasněžené pole.

Gabriel v té chvíli sestupoval po pravém úbočí kopce. 2ár se nyní rozpínal tímto směrem a dotkl se vzdálené střechy Warrenovy sladovny — kamž měl ovčák zřejmě namířeno. Boldwood šel opodál za ním.

RANNÍ SETKÁNÍ — ZNOVU DOPIS

šarlatové a oranžové světlo zvenčí neproniklo do sladovny. Její vnitřek byl jako obvykle osvětlován soupeřícím plamenem podobného zabarvení vyzařujícím z ohniště.

Sládek, poté co si oblečený na pár hodin zdříml, seděl nyní u trojnohého stolu a snídal chléb s uzeným. Jedl beztalířovým způsobem, což se provádí tak, že člověk položí na stůl

krajíc chleba, na chléb naplocho plátek masa, na maso vrstvu hořčice, to všechno trochu osolí a pak velkým zavírákem krájí svisle dolů, až dojde na dřevo, potom odseknutý kousek nabodne na nůž, zvedne a odešle cestou pro jídlo patřičnou.

Nedostatek zubů zřejmě nijak citelně nezmenšoval sládkovu schopnost šrotovat. Žil bez chrupu tolik let, že považoval tvrdé dásně spíše za přednost, než bezzubost za defekt. Po pravdě, vypadalo to, že se blíží ke hrobu, jako se hyperbolická křivka přibližuje přímce — čím blíže se dostával, tím pomaleji pokračoval, až bylo pochybné, zda jej vůbec kdy dosáhne.

V jámě na popel se pekla hromádka brambor a vřel hliněný kotlík s chlebem na uhel spáleným, takzvaná ,,káva“ — čímž si mohl posloužit každý, kdo sem zavítal, neboť u Warrenů byl jakýsi klub, používaný jako alternativa hospody.

„Jářku, povídám, máme pěknej den a v noci přijde samec,” zazněla znenadání sladovnou poznámka ode dveří, které se okamžik předtím otevřely. Postava Henery ho Fraye kráčela k ohni a v půli cesty si dupáním sestřásla sníh z bot. Sládek ani v nejmenším nepovažoval tuto větu za nenadálé zahájení rozhovoru, protože v tomto sousedství se úvodní formality často vypouštěly jak ve slovech, tak v činech. Sládek si mohl dovolit tutéž volnost, a nespěchal tedy s odpovědí. Klofnutím nože sebral úlomek sýra, jako když řezník sbírá špejle.

Henery se objevil v hnědém kasamírovém zimníku zapnutém přes halenu. Zdaleka bylo vidět, že její bílé okraje vyčuhují asi na stopu pod šosy kabátu. Když jste si na tento styl odívání zvykli, vyhlíželo to dosti přirozeně, dokonce i ozdobně — a rozhodně to bylo pohodlné.

Matthew Moon, Joseph Poorgrass a jiní kárníci i vozkové od těžkých vozů dorazili v patách za ním; v rukou se jim houpaly veliké lucerny, svědčící o tom, že právě přišli z maštalí, kde byli od čtyř hodin ráno v plné práci.

„A jakpak si vede bez šafáře?” zeptal se sládek.

Henery zavrtěl hlavou a hořce se usmál, přičemž všechno svalstvo na čele stáhl v hromadu vrásek uprostřed.

„Ta toho bude litovat — to teda určitě bude!“ prohlásil. „Benjy Pennyways nebyl čestnej chlap ani poctivej šafář —

byl to takovej zrádce jako sám Jidáš Iškariotskej. Ale že by mohla statek řídit sama!” Dovolil své hlavě, aby se v tichosti třikrát či čtyřikrát zakývala ze strany na stranu, „Jaktěživo ne — nikdy!”

Všichni to přijali jako závěr nějakého pochmurného projevu, který přednesl pouze v duchu, zatímco pokyvoval hlavou; Henery si mezitím ponechal pár známek zoufalství ve tváři, aby tak dal najevo, že je bude opět potřebovat, jen co se znovu pustí do řeči.

„Všechno přijde nazmar, a my taky,” řekl Mark Clark.

„Je to paličatá holka a nic jinýho — a neposlechne, ať se jí radí co radí. Pejcha a marnivost už zničily nejednoho příštipkářova hafana. Bože, bože, když na to pomyslím, v jednom kuse se soužím!”

„Pravda, Henery, to se teda soužíš, já tě slyšel,” řekl Joseph Poorgrass takovým hlasem, jako by podával nezvratný svědecký důkaz, a pokřiveně, utrápeně se usmál.

„Žádnýmu smrtelníkovi by neškodilo mít pod čepicí, co má ona pod čepcem,” prohlásil Billy Smallbury, jenž právě vešel, nesa svůj jediný zub před sebou. „Dovede pořádně mluvit a jistě má trochu toho fištróna. Rozumíš?”

„Rozumím; ale nemít šafáře — vždyť já jsem si to místo zasloužil,” naříkal Henery, upíraje prázdný pohled na halenu Billa Smallburyho, kde se jeho očím zřejmě jevily vidiny vznešeného osudu, a dávaje tak najevo, že je zneuznaným géniem. „No, nejspíš to tak mělo bejt. Tvůj ouděl je tvůj ouděl a bible je pro kočku; protože když činíš dobro, nejsi odměněnej podle svejch skutků, ale nějakým špinavým způsobem těo tvou odměnu ošiděj.”

„Kdepak, kdepak; nesouhlasím s váma,” odporoval Mark Clark. ,,V tomhle ohleduje Bůh dokonalej džentlmen.”

„Jak se říká, dobrý skutky dojdou odměny,” dosvědčoval Joseph Poorgrass.

Následovala krátká odmlka a jako jakýsi entracte Henery se otočil a sfoukl lucerny, protože s narůstajícím denním světlem jich už nebylo třeba dokonce ani ve sladovně, jež měla jen jedinou tabulku skla.

„To bych rád věděl, nač taková ženská na statku může

chtít spinet, cimbál, pijáno nebo jak se to jmenuje?” nadhodil sládek. „Liddy říká, že si pořídila nový.”

,,Že si pořídila pijáno?”

„Jo. Věci po jejím starým strejčkovi jí zřejmě nebyly dost nóbl. Koupila si do posledního kousku všecko nový. Těžký křesla pro tlouštíky, outlý a křehký pro hubeňoury; a velký hodinky, co jsou málem jako pendlovky a co se stavěj na krbovou římsu.”

„Obrazy, většinou v nádhernejch rámech.”

„A pro opilce dlouhý, žíněma vycpávaný kanapata s vycpávanejma polštářema na každým konci,” dodal pan Clark. „A taky zrcadla pro krasavice a lživý knihy pro bezbožníky.”

Zvenčí se nyní ozval dupot pevných, hřmotných kroků; dveře se na šest palců pootevřely a někdo na druhé straně zavolal:

„Sousedé, máte tam místo propárprávěnarozenýchjehňat?”

„Ale jistěže, ovčáku,” řekla konkláve.

Dveře se rozlétly, až bouchly do zdi a otřásly se tím nárazem odshora až dolů. Ve vchodu se objevil pan Oak, obličej zahalený párou, senová povřísla ovázaná kolem kotníků na ochranu před sněhem a kožený řemen kolem pasu přes halenu. Vcelku vyhlížel jako kompendium veškerého zdraví a síly na světě. Čtyři jehňata mu visela v rozmanitých podivných pozicích přes ramena a pes George, kterého se Gabrielovi podařilo získat z Norcombu, mu vážně kráčel v patách.

„No, ovčáku Oaku, a jakpak jde bahnění letos, můžu-li se zeptat?” začal hovor Joseph Poorgrass.

„Perná práce,” odpověděl Oak. „Posledních čtrnáct dnů jsem dvakrát denně promáčený bud od sněhu, nebo od deště. Kainek a já jsme dneska oka nezamhouřili.”

„Prý je taky dost dvojčat?”

„Hrozně moc. Ba, letos je to velice divné bahnění. Nebudeme hotoví ani do Zvěstování Panny Marie.”

„A loni bylo po všem do první neděle po devítníku,” poznamenal Joseph.

„Dej sem ty ostatní, Kaine,” řekl Gabriel, „a pak běž zpátky k bahnicím. Přijdu za tebou brzo.”

Kainek Ball — mladík s bodrou tváří a malým kulatým otvo

rem místo úst — popošel, složil dvě ovečky a odešel, jak mu bylo přikázáno. Oak sundal jehňata z jejich nepřirozeně vyvýšené pozice, zabalil je do sena a rozmístil kolem ohně.

„Nemáme tu bahnicí boudu, jako jsem míval v Norcombu,” vysvětloval, „a když člověk přinese ty chudinky slabounké do domu, je s nima spousta trampot. Nebýt tady té vaší sladovny, nevím, co bych si v tomhle nečase počal. A jak se vám dneska vede, sládku?”

„Teda, není to nejhorší, ovčáku, ale nemládnem, nemládnem.“

„No, to chápu!”

„Posadte se, ovčáku Oaku,” pokračoval letitý sladovnický. „A jakpak se dařilo milýmu Norcombu, když jste si byl pro svýho psa? Rád bych to starý známý místo uviděl; ale namouvěru, teďka už bych tam nepoznal živou duši.”

„Asi opravdu ne. Velice se to tam změnilo.”

„Je to pravda, že strhli dřevěnou moštárnu Dickyho Halla?”

„No ano — už před lety, a Dickyho chalupu hned nad ní.”

„Tak vida, no ne!”

„Ba; a Tompkinsonova stará jabloň, co dávala dva sudy burčáku, se vyvrátila z kořenů a ostatní stromy ji nemůžou nahradit.”

„Vyvrátila z kořenů? — neříkejte! No ne! žijeme to v neklidný době — v neklidný době!”

„A vzpomínáte si na tu starou studnu, co stávala uprostřed návsi? Místo ní je důkladná železná pumpa s velkým kamenným korytem a se vším všudy.”

„Panebože — jak se tváře národů mění! Čeho se dneska člověk nedožije! Ano — a tady je to to samý. Zrovinka se tu povídalo, jak si milospaní divně vede.”

„Co jste o ní povídali?” zeptal se Oak a celý rozpálený se ostře obrátil k ostatním.

„Tihle muži středních let si ji zrovna vzali na paškál kvůlivá její pejše a marnivosti,” vysvětloval Mark Clark, „ale já říkám, popřejte jí dost vůle. Budiž požehnána její krásná tvář — copak bych ji sám nechtěl žehnat na její třešňový rty?” Zde dvorný Mark Clark vydal vlastními ústy důvěrný a dobře známý zvuk.

,,Marku,“ řekl Gabriel přísně, „pamatujte si tohle: k slečně Everdeneové si nedovolíte žádné takové namlouvavé řečičky a žádné dotěrnosti. Nepřipustím to. Rozumíte?”

„Ale s radostí, stejně nemám žádnou šanci,” odpověděl pan Clark srdečně.

„Vy jste asi mluvil proti ní?” obrátil se Oak s velmi přísným, chmurným pohledem na Josepha Poorgrasse.

„Kdepak, kdepak — já ani slovo — je skutečně navýsost potěšitelný, že není horší, to je můj názor,” koktal Joseph, rozklepaný a hrůzou zardělý. „Matthew akorát povídal —“

„Matthewe Moone, co jste povídal?” dorážel Oak.

„Já? Ale vždyť přeci víte, že já bych neublížil ani červovi — kdepak, ani obyčejný žížale!” bránil se Matthew Moon, celý nesvůj.

„Tedy, někdo něco povídal. Podívejte se, sousedé.” Gabriel, třebaže nejtišší a nejmírnější člověk pod sluncem, v této chvíli vystoupil pln bojového elánu. „Tohle je má pěst.” Přitom položil pěst, rozměrem poněkud menší než běžný bochník chleba, do matematického středu sládkova stolku a jednou dvakrát do něj bouchl, jako by se chtěl ujistit, dříve než bude pokračovat, že oči sousedů si představu této pěsti důkladně vštípily. „Tedy — ať jsem Holanďan, jestli první chlap v obci, kterého uslyším povídat něco špatného o naší paní,” (zde pěst pozvedl a nechal ji dopadnout, jak to snad udělal Thor, když zkoušel své kladivo) „neočichá a neochutná tohleto!”

Přítomní se vší vážností vyjádřili svými výrazy, že jejich mysli ani na okamžik neputují do Holandska kvůli tomuto prohlášení, že však želí sporu, jenž dal povstat onomu slovnímu obratu; a Mark Clark zakřičel: „Slyšte, slyšte; zrovna tak bych to řekl já!”

Pes George po ovčákově hrozbě vzhlédl, a třebaže rozuměl anglicky jen nedokonale, začal vrčet.

„No tak, neberte si to takhle, ovčáku, a posaďte se!” uklidňoval ho Henery s naléhavou mírumilovností, již nic v křesťanském světě nemohlo předčít.

„Povídá se, že jste mimořádně dobrej a chytrej člověk, ovčáku,” ozval se pozoruhodně bázlivě Joseph Poorgrass zpoza sládkovy postele, kam se pro bezpečnost byl uchýlil. „Jistě

je to náramný, bejt chytrej,” dodal s posuňky obvykle spojovanými spíše se stavy mysli než těla, „taky bysme si přáli bejt, že, sousedé?”

„Ba, to bysme si jistě přáli,” přisvědčil Matthew Moon a malounko, bázlivě se na Oaka zasmál, aby ukázal, že rovněž on je mu velmi přátelsky nakloněn.

„Kdo vám povídal, že jsem chytrý?” zeptal se Oak.

„Vrabci na střeše si to cvrlikají ouplně běžně,” prohlásil Matthew. „Prý dovedete podle hvězd říct, kolik je hodin, stejně jako my to dokážem podle slunka a měsíce, ovčáku.”

„Ano, něco takového dokážu,” připustil Gabriel Oak jako člověk, který má o dané věci jen prostřední mínění.

„A prý umíte udělat sluneční hodiny a malovat lidem na vozy jejich jména tak hezky, skoro jako by to bylo vyrytý do mědi, s krásnýma kudrlinkama a s velkými ocásky. To je náramná věc, že jste takovej chytrej člověk, ovčáku. Joseph Poorgrass malovával vozy statkáři Jamesovi Everdeneovi, dříve než jste přišel, a nikdá si nedoved zapamatovat, na kterou stranu obrátit J a E — že ne, Josephe?” Joseph zavrtěl hlavou na důkaz, že je to absolutní pravda. „A tak jsi je psával špatně, takhle, že, Josephe?” Matthew nakreslil násadou biče na zaprášenou podlahu

JAM E S

„A statkář Everdene vždycky špačkoval a nadával ti hlupáků, že, Josephe, když viděl svý jméno takhle naruby?” pokračoval Matthew Moon procítěně.

„Baže — to nadával,” připustil Joseph pokorně. „Ale víš, nebyla to tolik moje vina, protože ty J a E jsou takový protivný čarodějský spratkové, a člověk si nepamatuje, jestli koukají dozadu nebo dopředu; a kromě toho já jsem vždycky bej val náramně zapomnětlivej.”

„To je ale pro tebe velká rána, když jsi takovej smolaři v jinejch ohledech.”

„No, to je, ale šťastná Prozřetelnost přikázala, aby to nebylo ještě horší, a já jsem jí za to vděčnej. Pokud se tejče vás, ovčá

ku, paní by vás rozhodně měla udělat šafářem — vy jste pro šafářování jako stvořenej.”

„Připouštím, že jsem to očekával,” řekl Oak upřímně. „Dokonce jsem si na to místo dělal naději. Ovšem, slečna Everdeneová má právo být svou vlastní šafářkou, jestliže si přeje — a mne držet dole jako pouhého obyčejného ovčáka.” Oak se zvolna nadechl a smutně pohlédl do žhoucí jámy na popel, zřejmě pohroužen v myšlenkách ne právě nejnadějnějšího zabarvení.

Laskavé teplo ohně začalo nyní povzbuzovat téměř neživá jehňata, aby bečela a živě pohybovala svými údy na seně a poprvé si uvědomila skutečnost, že přišla na svět. Jejich povykování se rozrostlo ve sborový bekot. Oak přitáhl konev s mlékem stojící před ohněm, z kapsy haleny vyňal malou čajovou konvičku, naplnil ji mlékem a ty z bezmocných tvorečků, kteří neměli být vráceni ke svým mámám, učil, jak pít z hubičky — kterýžto kousek si osvojili s překvapující obratností.

„A prý vám dokonce ani nedovoluje, abyste si nechával kožky pošlejch jehňat?” znovu se ujal řeči Joseph Poorgrass, zatímco jeho oči s nezbytnou melancholií sledovaly Oakovu operaci.

„Nenechávám si je,” řekl Gabriel.

„S vámi se velice špatně nakládá, ovčáku,” hazardoval opět Joseph, doufaje, že přece jen získá Oaka jako druha v naříkání. „Myslím, že je proti vám zaujatá — to si tedy opravdu myslím.”

„Ale kdepak — vůbec ne,” odpověděl Gabriel spěšně a přitom mu unikl povzdech, jehož příčinou sotva byla ztráta jehněčích kožek.

Dříve než mohl někdo připojit další poznámku, dveře zatemnil stín a do sladovny vstoupil Boldwood. Každému věnoval zpola přátelské, zpola blahosklonné pokývnutí.

„A, Oaku, hned jsem si myslel, že jste tady,” řekl. „Před deseti minutami jsem potkal poštovní vůz a pošťák mi dal do ruky dopis. Otevřel jsem jej, aniž jsem si přečetl adresu. Domnívám se, že patří vám. Prosím, omluvte toto nedopatření.”

„Ale jistě — to vůbec nevadí, pane Boldwoode — ani v nejmenším,“ řekl Gabriel ochotně. S nikým na světě si nedopisoval a nemohlo mu přijít žádné psaní, jehož obsah by si celá vesnice nemohla klidně přečíst.

Oak poodstoupil a četl následující řádky napsané neznámou rukou:

Milý příteli,

nevím, jak se jmenujete, ale přesto doufám, že Vás dostihne těchto pár řádek, jež píši, abych Vám poděkovala za to, jak laskavě jste se ke mně choval oné noci, kdy jsem tak bezhlavě opouštěla Weatherbury. Také vracím peníze, které Vám dluhuji, a jistě mi prominete, že si je nenechávám jako dar. Všechno dopadlo dobře a s radostí Vám oznamuji, že se provdám za mladého muže, jenž se mi nějakou dobu dvořil — za seržanta Troye z n. jízdní gardy, nyní posádkou ve zdejším městě. Vím, že by měl námitky, kdybych přijala cokoliv jinak než jako půjčku, neboť je to člověk velmi úctyhodný a vysoce čestný — vpravdě šlechtic krví.

Byla bych Vám velmi zavázána, milý příteli, kdybyste prozatím udržel obsah tohoto listu v tajnosti. Třebaže to člověku téměř cizímu říkám s uzarděním, máme v úmyslu překvapit Weatherbury tím, že tam co nevidět přijedeme jako manželé. Seržant ve Weatherbury vyrostl. Děkuji Vám ještě jednou za Vaši laskavost a přeji Vám všechno nejlepší.

Vaše

Fanny Robinová

„Četl jste ten dopis, pane Boldwoode?” zeptal se Gabriel. „Jestli ne, měl byste si ho přečíst. Vím, že se zajímáte o Fanny Robinovou.”

Boldwood si dopis přečetl a zatvářil se zarmouceně. „Fanny — chudák Fanny! — by si měla uvědomit, že ještě nedosáhla cíle, jímž si je tak jista — a možná ho nikdy nedosáhne. Vidím, že neudává žádnou adresu.”

„Co je to za člověka, ten seržant Troy?” vyptával se Gabriel.

„Hm — obávám se, že to není muž, na něhož by se dalo příliš spoléhat v případě, jako je tento,” zamumlal statkář, ,,i když je to chlapík chytrý a velice pohotový. Také se k němu váže jedna víceméně romantická historie. Jeho matka byla francouzská vychovatelka a mezi ní a nebožtíkem lordem Severnem zřejmě existovala tajná láska. Provdala se za chudého lékaře a brzy poté se narodilo dítě; a pokud docházely peníze, bylo vše v pořádku. Naneštěstí pro jejího chlapce jeho nejlepší přátelé zemřeli; a on pak získal místo jako druhý kancelista v jedné advokátní kanceláři v Casterbridgi. Zůstal tam po nějakou dobu a byl by se mohl dopracovat důstojného postavení, nebýt toho, že se z nějakého divokého vrtochu dal naverbovat. Moc pochybuju, zda nás Fannynka kdy překvapí tak, jak se zmiňuje — velice o tom pochybuju. Pošetilé děvče

— pošetilé děvče!”

Dveře se opět prudce rozletěly a dovnitř vrazil celý zadýchaný Kainek Ball, ústa rudá a otevřená jako ústí šestákové trumpetky — hlučně kašlal a náramně při tom roztahoval tváře.

„No tak, Kaine Balle,” napomenul ho Oak přísně, „proč tak lítáš, až nemůžeš ani popadnout dech? Pořád ti to říkám.”

„Ále —já —jedno mý nadejchnutí — se pustilo — špatnou cestou, prosím, pane Oak, a tak jsem se rozkašlal — uh — uh!“

„No dobře — a proč jsi přišel?”

„Přiběh jsem vám říct,” oznamoval mladší ovčák, opíraje se vyčerpaným mladistvým tělem o veřeje, „že se musíte hnedka vrátit. Dvě další bahnice mají dvojčata — tak je to, ovčáku Oaku.”

„Jo tak,” vyskočil Oak a pro tu chvíli pustil z hlavy všechny myšlenky na ubohou Fanny. „Jsi hodný chlapec, žes mi to přiběhl říct, Kainku, a jednoho krásného dne tě počastuju velkým švestkovým pudinkem. Ale dříve než půjdem, Kainku, přines hrnec s dehtem a označkujem tahle jehňata, ať jsme s nima hotovi.”

Oak vytáhl z bezedných kapes značkovací železo, ponořil je do hrnce a otiskl na zadek ovčích mládat iniciály té, o níž tak rád sníval — B. E. Ty pak hlásaly celému okolí, že od této chvíle jehňata náležejí statkářce Bathshebě Everdeneové, a nikomu jinému.

,,A ted, Kainku, vem si svá jehňata na ramena a jdem. Sbohem, pane Boldwoode.”

Ovčák zvedl šestnáct velkých nohou a čtyři malá tělíčka, která předtím přinesl, a zmizel s nimi směrem k nedaleké bahnicí louce —jehňata teď vyhlížela hebce a slibně, což příjemně kontrastovalo s jejich žalostným stavem před půl hodinou, kdy byla na prahu smrti.

Boldwood šel za ovčákem kousek nahoru po louce, zaváhal a vrátil se. Pak návrat přerušil, sebral všechnu odvahu a znovu se za ním vydal. Když se blížil koutu, kde byl zbudován ovči-nec, statkář vytáhl náprsní tašku, rozevřel ji a otevřenou ji nechal ležet na dlani. Objevil se dopis —Bathshebin dopis.

„Chtěl jsem se vás zeptat, Oaku,“ pravil Boldwood s nepřirozenou bezstarostností, „zda nevíte, čí je tenhle rukopis?”

Oak pohlédl do náprsní tašky a celý zrudlý okamžitě odpověděl: „Slečny Everdeneové.”

Oak se zarděl prostě proto, že si uvědomoval, že vyslovuje její jméno. Nová myšlenka však v něm nyní vzbudila podivně skličující pochybnosti. Dopis musel být samozřejmě nepodepsaný, jinak by nebylo třeba se ptát.

Boldwood si jeho zmatek vyložil chybně; citlivé osoby si vždycky ihned říkají: „Zavinil jsem to já?”, místo aby věcně uvažovaly.

„S tou mou otázkou je všechno naprosto v pořádku,” vysvětloval — a ve vážné opravdovosti, s níž se pustil do disputace o Valentinu, bylo něco nepřiměřeného. „Víte, vždycky se očekává, že se člověk bude tajně vyptávat; v tom je ta — legrace.”

Kdyby místo slova „legrace” stálo slovo „muka”, nebylo by je možno pronést s rozpačitějším a neklidnějším obličejem, než byl v té chvíli obličej Boldwoodův.

Rozloučiv se záhy s Gabrielem, osamělý a zdrženlivý muž se vrátil do svého domu ke snídani — a přitom pociťoval hryzení studu a lítosti, že těmito horečnatými dotazy do takové míry odhalil své smýšlení cizímu člověku. Opět položil valentin na krbovou římsu a posadil se, aby ve světle Gabrielovy informace přemýšlel o okolnostech dopis provázejících.

VŠECH SVATÝCH A DUŠIČEK

Jednoho všedního dopoledne na konci mše bez kázání se ve staré chrámové lodi kostela Všech svatých ve vzdáleném posádkovém městě, o němž jsme se zmínili již dříve, vztyčilo z pokleku malé shromáždění věřících sestávající povětšině z žen a dívek. Užuž se chtělo rozprchnout, když tu rázné kroky vstupující do krytého vchodu a kráčející prostřední uličkou upoutaly jeho pozornost. Krok se rozléhal zvukem v kostele neobvyklým; bylo to řinčení ostruh. Mladý kavalerista v červené uniformě, se třemi prýmky seržanta na rukávě, si vykračoval chrámovou lodí s rozpaky, jež prudká ráznost jeho kroku a ve tváři vepsané rozhodnutí nedat na sobě nic znát jen ještě více zdůrazňovaly. Mírný ruměnec mu vstoupil do tváří, jak ,,běžel uličkou”, mezi těmito ženami; když však prošel obloukem presbyteria, nezastavil se, dokud nedošel až k zábradlí u oltáře. Zde chvíli stál sám.

Mši sloužící kurát, který dosud nesvlékl komži, si všiml nově příchozího a šel za ním k zábradlí. Zašeptal něco vojákovi, potom pokynul kostelníkovi a ten zas zašeptal něco starší ženě, zřejmě své manželce, a také oni přistoupili ke stupňům presbyteria.

,,To je veselka!” šeptaly některé ženy rozjařené. „Počkejme!”

Většina žen znovu usedla.

Vzadu se ozvalo skřípění stroje a některé mladice se ohlédly. Z vnitřní strany západní zdi věže vystupoval malý baldachýn, kde stál panáček odbíjející čtvrtě a pod ním zvonek; automat byl poháněn týmž hodinovým strojem, který zvonil velkým zvonem na věži. Mezi věží a kostelem byla hustá mříž, jejíž dveře zůstávaly při bohoslužbách uzavřeny a skrývaly tento groteskní hodinový stroj před zraky věřících. Avšak nyní byly dveře otevřeny a mnozí mohli vidět, jak panáček vychází, udeří do zvonu a opět ustupuje do kouta, a slyšet to bylo po celém kostele.

Panáček odbil půl dvanácté.

„Kde je ta žena?“ šeptali někteří diváci.

Mladý seržant stál nepohnutě, mimořádně strnulý jako okolní staré sloupy. Tváří byl obrácen k jihovýchodu a byl právě tak zamlklý jako nehnutý.

Jak minuty ubíhaly a nikdo jiný se neobjevoval, ticho se stávalo hmatatelným a ani živá duše se nepohnula. Panáček opět s rachotem vyšel ze svého výklenku, odbil tři čtvrtě a znovu se hlučně vrátil. Přišlo to téměř bolestně náhle a mnozí shromáždění sebou viditelně trhli.

„To bych ráda věděla, kde ta ženská je!“ zašeptal opět jakýsi hlas.

Nyní se počalo ozývat slabé šoupání nohou a ono umělé pokašlávání, jež prozrazuje nervové napětí. Nakonec zazněl chichot. Voják se však ani nehnul. S čepicí v ruce a vzpřímený jako sloup stál obrácen k jihovýchodu.

Hodiny tikaly dál. Zeny odvrhly svou nervozitu, a chichotání a pochechtávání se množilo. Poté nastalo smrtelné ticho. Kdekdo čekal, jak to skončí. Někteří lidé si možná povšimli, jak odbíjení čtvrtí zdánlivě mimořádně zrychlilo let času. Stěží se dalo uvěřit, že panáček si nespletl minuty, když se znovu ozvalo chřestění, loutka se vynořila a jako dříve trhavě odbila čtyři čtvrtě. Člověk si byl téměř jist, že na tváři tohoto ošklivého stvoření se jevil zlomyslný úšklebek a v jeho křečovitých záškubech škodolibé potěšení. Pak následovala dutá a vzdálená rezonance dvanácti těžkých úderů nahoře na věži. Na ženy to zapůsobilo, a tentokrát se neozvalo žádné chichotání.

Duchovní vklouzl do sakristie a kostelník zmizel. Seržant se dosud neobrátil; každá žena v kostele čekala, aby spatřila jeho tvář, a on jako by to věděl. Posléze se otočil, se sevřenými rty se všem statečně postavil a rozhodně kráčel chrámovou lodí. Dva sehnutí a bezzubí staří žebráci se podívali jeden na druhého a dosti nevinně se potají zasmáli; avšak na onom místě měl ten zvuk podivně příšerný účinek.

Před kostelem se prostíralo vydlážděné náměstí, kolem něhož několik vystupujících starodávných dřevěných budov vrhalo malebný stín. Mladý muž vyšel z kostela a kráčel náměstím, když tu uprostřed potkal drobnou ženu. Výraz

napjaté úzkosti na její tváři se při pohledu na něho proměnil téměř v hrůzu.

„Nuže?” pravil seržant s potlačovaným hněvem a upřeně na ni pohlédl.

„Ach Franku — já jsem se spletla! — Myslela jsem, že ten kostel se špičatou věží je kostel Všech svatých, a byla jsem u jeho vrat přesně v půl dvanácté, jak jsi povídal. Čekala jsem tam až do tři čtvrtě na dvanáct, a pak jsem zjistila, že je to kostel Dušiček. Ale moc mě to neznepokojilo, protože jsem si myslela, že ji můžeme mít právě tak dobře zítra.”

,,Ty blázne, takhle si ze mě dělat šašky! Ale už ani slovo!”

„Budeme ji mít zítra, Franku?” zeptala se zaraženě.

„Zítra!” vyrazil seržant a dal průchod drsnému smíchu. „Tuhle zkušenost si hezky dlouho nezopakuju, to těujišťuju!”

„Ale koneckonců,” bránila se dívka rozechvělým hlasem, „nebyla to nijak strašná chyba! No tak, milý Franku, kdy ji budeme mít?”

„Ach, kdy? Sám bůh ví!” řekl s lehkou ironií, obrátil se od ní a rychle kráčel pryč.

NA TRŽIŠTI

V sobotu byl Boldwood jako obvykle v casterbridgeské tržnici, když rušitelka jeho snů vstoupila a on ji spatřil. Adam se probudil ze svého dlouhého spánku, a hle! byla zde Eva. Statkář sebral odvahu a poprvé se na ni doopravdy podíval.

Věcné příčiny a citové důsledky nelze sestavit v pravidelnou rovnici. Kapitál použitý při vytváření jakéhokoliv hnutí duševního rázu mívá někdy právě tak obrovský důsledek, jako je příčina sama absurdně nepatrná. Jsou-li ženy ve vrtošivé náladě, jejich obvyklá intuice je tomu zřejmě buď z bezstarostnosti, nebo z vrozené nedokonalosti nedovede naučit. Tak se stalo, že Bathshebě bylo osudem souzeno zažít onoho dne překvapení.

Boldwood na ni pohlédl — nikoliv vychytrale, kriticky nebo

chápavě, ale zmateně, jako se žnec dívá na mimojedoucí vlak — jako na něco cizího jeho podstatě, co chápe jen mlhavě. Pro Boldwooda byly ženy vzdálenými přírodními úkazy spíše než nutným doplněním života — kometami tak neurčitého vzhledu, pohybu a trvání, že nepokládal za svou povinnost uvažovat, zda jejich oběžné dráhy jsou stejně geometrické, neměnné a stejně podřízené zákonitostem jako jeho dráha vlastní, nebo zda jsou tak absolutně nevypočitatelné, jak se na povrchu jeví.

Spatřil Bathshebiny černé vlasy, bezvadné obliny tváře a profilu a kulatou bradu a hrdlo. Pak spatřil ze strany její víčka, oči a řasy a tvar jejího ucha. Poté si všiml její postavy, sukně, ba i samých podrážek jejích střevíců.

Boldwood ji považoval za krásnou, ale rád by věděl, je-li jeho úsudek správný. Zdálo se mu nemožné, aby tato ztělesněná romantika, kdyby opravdu byla tak líbezná, jak si představoval, mohla dlouho existovat, aniž vzbudila mezi muži radostný rozruch a vyprovokovala více dotazů než Bathsheba, třebaže ta jich vzbudila nemálo. Podle jeho nejlepšího mínění ani příroda, ani umění nemohly vylepšit tuto dokonalou bytost mezi množstvím nedokonalých. Srdce se mu počalo ozývat. Boldwood, to třeba mít na paměti, třebaže čtyřicátník, si nikdy dříve neprohlížel ženu úplně soustředěným a intenzívním pohledem; ženy pronikaly ke všem jeho smyslům jen zpovzdáli a nepřímo.

Byla opravdu krásná? Ani teď se nemohl přesvědčit, je-li jeho názor pravdivý. Pokradmu se otázal svého souseda: „Je slečna Everdeneová považována za hezkou?”

„Ovšemže; když sem poprvé přišla, vzbudila dost velký rozruch, jestli si vzpomínáte. Opravdu velice hezké děvče.”

Muž není nikdy lehkověrnější, než když naslouchá příznivému mínění o kráse ženy, do níž je zpola či úplně zamilován; a v této věci slovo pouhého dítěte má stejnou váhu jako slovo člena Královské akademie. Boldwood byl nyní spokojen.

A tato okouzlující žena mu vskutku řekla: „Ožeň se se mnou!” Proč asi udělala něco tak podivného? Boldwoodova slepota, jež neviděla rozdíl mezi tím, považovat za pravdu to, co okolnosti napovídají, a dotvářet, co nenapovídají, se

úplně vyrovnala Bathshebině neschopnosti postřehnout, jak velké důsledky mohou vyrůst z malých počátků.

Bathsheba v tu chvíli chladně jednala se šviháckým mladým sedlákem a účtovala s ním tak lhostejně, jako by jeho tvář nebyla ničím víc než stránkou hlavní účetní knihy. Bylo zřejmé, že takové stvoření jako on nemá pro ženu Bathshebina vkusu žádnou přitažlivost. Boldwood se však rozpálil až do konečků prstů počínající žárlivostí; poprvé přestoupil práh „pekla zraněného milence”. Jeho prvním popudem bylo jít a vrhnout se mezi ně. Šlo to udělat, ale pouze jediným způsobem—totiž že by ji požádal, aby mu ukázala vzorek svého obilí. Tuto myšlenku Boldwood zavrhl. Nemohl takovou žádost přenést přes rty; žádat ji, aby kupovala a prodávala, znamenalo znehodnocovat líbeznost — a to bylo v rozporu s představou, již si o ní vytvořil.

Po celou tu dobu si Bathsheba uvědomovala, že konečně onu důstojnou pevnost dobyla. Jeho oči ji všude sledovaly, to věděla. Cítila svůj triumf; a kdyby ho byla dosáhla přirozeně, byl by pro ni sladší právě pro ten odklad, jenž ji tak dráždil. Dosáhla jej však špatně namířeným vtipem, a tak si jej necenila víc než umělé květiny nebo voskového ovoce.

Bathsheba byla ženou, jež dovedla dobře uvažovat o věcech, do nichž nebylo zapleteno její srdce, a proto upřímně litovala, že nápad, děkující za svou existenci právě tak Liddy jako jí, byl kdy uveden ve skutek a porušil klid muže, jehož si příliš vážila, než aby ho úmyslně trápila.

Onoho dne téměř dospěla k rozhodnutí, že ho při první příležitosti, kdy se s ním setká, poprosí o prominutí. Nejhorší na tomto kroku však bylo, že kdyby se domníval, že ho zesměšňuje, omluva by tuto urážku jen zvýšila, neboť by jí nevěřil; a kdyby si myslel, že si přála, aby se jí dvořil, dalo by se to vykládat jako dodatečný důkaz o její opovážlivosti.

BOLDWOOD UVAŽUJE — LÍTOST

Boldwood, nájemce takzvaného Malého weatherburského statku, byl tím nejbližším stupínkem k aristokracii, jímž se tato vzdálenější část farnosti mohla chlubit. Když elegantní cizinci, jimž bylo jejich město bohem, byli náhodou donuceni meškati den v tomto koutě a uslyšeli zvuk lehkých kol, modlili se, aby se setkali s dobrou společností až k hodnosti samotářského lorda, nebo přinejmenším zemana — leč to si pouze pan Boldwood vyjel. Zaslechli zvuk kol ještě jednou, a jejich očekávání znovu ožilo — byl to však pouze pan Boldwood, vracející se opět domů.

Boldwoodův dům se rozkládal kus od silnice, a stáje, jež jsou pro statek tím, čím je pro pokoj krb, stály vzadu a jejich nižší části se ztrácely mezi keři vavřínu. Za modrými vraty, v dolní polovině otevřenými, bylo v této době vidět zadky a ocasy půl tuctu ohnivých a spokojených koní stojících ve stájích; patřily střídavě grošákům a hnědkám, a takto pozorovány, podobaly se tvarem maurskému oblouku, s ocasem místo střední svislé příčky. Nad nimi, skryty před okem hledícím dovnitř z venkovního světla, se ozývaly huby týchž zvířat, množstvím ovsa a sena pilně udržující výše zmíněnou ohnivost a plnost. Na konci stáje v prostoru bez přepážek se potulovala neklidná a nezřetelná postava hříběte. Neustálé zvuky drcení, pocházející od všech jedlíků, vystřídalo tu a tam zachřestění provazu či dupnutí kopyta.

Sem a tam podél zadků zvířat přecházel sám statkář Boldwood. Toto místo bylo pro něho úřadovnou almužníkovou i klášterem zároveň: zde, když se postaral o nakrmení svých čtyřnohých svěřenců, celibátník o večerech chodíval a přemítal, dokud měsíční paprsky nezačaly proudit dovnitř zapavučinovanými okny nebo dokud úplná temnota nezahalila scénu.

Jeho hranatá vzpřímenost se jevila nyní výrazněji než v davu a hluku tržnice. Při této rozjímavé chůzi došlapoval na podlahu zároveň patou a prsty, a krásná, mírně zardělá

tvář byla skloněna právě dostatečně, aby skrývala klidná ústa a pěkně okrouhlou, třebaže poněkud výraznou a širokou bradu. Jenom několik jasných nitkovitých vodorovných čar přerušovalo jinak hladký povrch jeho vysokého čela.

Boldwoodův život byl dost obyčejný, on však obyčejný člověk nebyl. Onen klid, který nahodilé pozorovatele zaujal více než co jiného v jeho povaze a zvycích a který vypadal přesně tak jako klid prázdnoty, byl nejspíš dokonalým vyvážením obrovských protikladných sil — jemně vyrovnaných kladů a záporů. Jakmile se jeho rovnováha porušila, Boldwood se okamžitě dostal do extrémů. Jestliže se ho kdy vůbec zmocnil nějaký cit, pak ho opanoval; pocit, který by ho neovládal, byl naprosto skrytý. Boldwood byl vždycky bud zasažen smrtelně, nebo jej zásah minul.

V jeho povaze se nevyskytovaly lehké nebo bezstarostné rysy, ať už v dobrém, či ve zlém. Byl stroze vážný v obecných obrysech své činnosti, jemný v detailech a vždy opravdový. Neviděl žádné nesmyslné stránky životních pošetilostí, a tak, třebaže se nejevil jako docela družný v očích veselých lidí, posměváčků a těch, jimž život ukazuje všechno jako šprým, nebyl nesnesitelný lidem vážným a těm, kdož poznali zármutek. Byl mužem, který četl všechna životní dramata vážně, a jestliže se nezavděčil, šlo-li o komedie, nedalo se mu vyčítat žádné lehkovážné chování, jestliže dramata náhodou končila tragicky.

Bathshebu ani ve snu nenapadlo, že by temná a mlčenlivá postava, na niž tak bezstarostně hodila semínko, byla pařeništěm tropické síly. Kdyby byla znala Boldwoodovo smýšlení, byla by pociťovala děsivou vinu a nikdy by se nezbavila skrvny na svém srdci. A co víc, kdyby byla věděla, jakou má nad tímto mužem moc ať v dobrém, či ve zlém, zachvěla by se nad svou odpovědností. Naštěstí pro její duševní klid přítomný a naneštěstí pro klid budoucí jí rozum dosud neřekl, jaký Boldwood je. Nikdo to pořádně nevěděl, neboť třebaže ze starých známek ukazujících, kam až voda dosahovala, bylo možno usuzovat, jaké divokosti je schopen, nikdo ho nikdy neviděl za mocných přílivů, jež tyto známky zanechaly.

Statkář Boldwood přišel ke stájovým vratům a zahleděl

se přes rovná pole. Za první ohradou byl živý plot a na jeho druhé straně louka patřící k Bathshebinu statku.

Bylo nyní časně zjara — doba, kdy se ovce vyhánějí na pastvu a spásají první trávu, dříve než se louky nechají stát na seno. Vítr, který po několik týdnů vál východním směrem, se stočil a vanul z jihu, a náhle tu bylo jaro v plném rozpuku — téměř bez předjaří. Bylo to ono údobí vesny, kdy předpokládáme, že se probouzejí dryády. Svět rostlin se počíná hýbat a rašit a míza stoupá, až v nejúplnějším tichu zahrad a pustých hájků, kde po poutech a otroctví mrazu se všechno zdá bezmocné a tiché, pojednou kdeco spěchá, napíná se a spojuje ve společném náporu a svorném postupu, ve srovnání s nímž lopotění jeřábů a kladek v hlučném městě je jen trpasličím úsilím.

Boldwood, pohlížeje na vzdálené louky, spatřil tam tři postavy. Byla to slečna Everdeneová, ovčák Oak a Kainek Ball.

Když Bathshebina postava zasvítila do statkářových očí, rozzářila jej, jako měsíc rozzáří velkou věž. Lidské tělo je jako skořápka nebo psací tabulka duše, podle toho, je-li člověk zdrženlivý nebo upřímný, překypující city nebo do sebe uzavřený. V Boldwoodově vzezření nastala změna oproti jeho předcházejícímu chladu; a jeho tvář dosvědčovala, že statkář nyní poprvé žije mimo své obranné valy a že si bojácně uvědomuje, jak je nechráněný. Je to obvyklá zkušenost silných povah, když milují.

Nakonec dospěl k závěru. Půjde tam a směle se jí zeptá.

Osamocenost jeho srdce, způsobená zdrženlivostí těch mnohých let, kdy nemohl nijak projevit ex stu jící c ty, vykonala své. Nejednou bylo řečeno, že příčiny lásky jsou především subjektivní, a Boldwood byl živým svědectvím o pravdivosti tohoto tvrzení. Neměl matku, která by absorbovala jeho oddanost, ani sestru, jíž by věnoval svou něžnost, ani bezstarostné, nicotné pletky pro ukojení smyslů. Překypoval sloučeninou, jež byla opravdovou mileneckou láskou.

Přiblížil se k brance vedoucí na louku. Za ní zvučela země zurčením potoka a nebe zpěvem skřivanů; do obojího pak se mísilo tiché bečení stáda. Paní a ovčák byli zaměstnáni „osvo

jováním” jehněte, což se dělá pokaždé, když nějaká bahnice ztratí svého vlastního potomka a náhradou se jí dává jedno z dvojčat jiné bahnice. Gabriel stáhl mrtvé jehně a obvyklým způsobem přivazoval jeho kůži na jehně živé. Bathsheba rozevřela malou ohrádku ze čtyř košatin a tam pak matku a podstrčené jehně zahnali, aby tam zůstaly, dokud stará ovce nepojme k mláděti náklonnost.

Když dokončila práci, Bathsheba vzhlédla a spatřila statkáře, stojícího u branky pod převislými větvemi vrby v plném květu. Gabriel, pro něhož Bathshebina tvář byla jako nejistá nádhera dubnového dne, si vždycky pozorně všímal jejích nejnepatrnějších změn, a okamžitě ted’ postřehl, že nějaký vnější vliv na ní vyvolal rozpačitý ruměnec. Rovněž se obrátil, a spatřil Boldwooda.

Gabriel si okamžitě spojil tyto známky s dopisem, jejž mu Boldwood ukázal, a pojal podezření, že Bathsheba tímto způsobem započala nějaké koketování a od té doby v něm po-kračuje, třebaže nevěděl jak.

Statkář Boldwood rozeznal pantomimu ohlašující, že vědí o jeho přítomnosti, a tento postřeh působil jako příliš mnoho světla soustředěného na jeho nový cit. Dosud stál na cestě, a tak doufal, že půjde-li dál, ani jeden z nich nepozná, že původně zamýšlel vstoupit na louku. Minul je s bezvýhradným a drtivým pocitem nevědomosti, ostýchavosti a pochyb. V jejím chování možná byly náznaky, že si ho přeje vidět — možná taky že nebyly — nerozuměl ženám. Kabala erotické filozofie jako by sestávala z nejšalebnějších významů záludně vyjad-řovaných. Každý pohyb, slovo a přízvuk obsahovaly tajemství zcela odlišné od jejich zřejmého významu, a on až dosud anio jednom nikdy nepřemýšlel.

Pokud jde o Bathshebu, nedala se ošálit a ani na chvíli si nemyslela, že statkář Boldwood kráčel kolem za nějakou pracovní záležitostí nebo jen tak na procházku. Uvážila, co je pravděpodobné, a usoudila, že ona sama je odpovědná za to, že se tam Boldwood objevil. Velmi ji trápilo, když viděla, jak velký plamen nejspíš vzešel z malého řeckého ohníčku. Bathsheba nestrojila léčky, aby se dostala pod čepec, ani si vědomě nezahrávala s náklonností mužů. Přísného soudce

mravů, jenž by viděl skutečnou koketu poté, co by byl pozoroval ji, by překvapilo, jak se Bathsheba může od ní tolik odlišovat, a přesto být tak podobná tomu, co se za koketu pokládá.

Bathsheba se rozhodla, že už nikdy ani pohledem, ani posuňkem neporuší klidný tok života tohoto muže. Avšak člověk jen zřídkakdy učiní rozhodnutí vyhnout se zlu, dokud zlo nepokročí natolik, že už není možno se mu vyhnout.

KOUPÁNÍ OVCÍ — NABÍDKA

Konečně ji Boldwood navštívil. Nebyla doma. „Ovšemže není,“ zamumlal. Uvažoval o Bathshebě jako o ženě a zapomněl, že také vede hospodářství — a protože spravuje statek, a to velký statek, právě tak jako on, pravděpodobně v této roční době pobývá venku. Taková a podobná přehlédnutí, jimiž se Boldwood provinil, byla přirozená vzhledem k jeho náladě, a ještě přirozenější vzhledem k okolnostem. Působily zde prvky, jež velmi napomáhají idealizování v lásce. Příležitostně vídával Bathshebu zpovzdáli a postrádal jakýkoliv spo-lečenský styk s ní — třebaže důvěrně znal její vzhled, nikdy s ní nepromluvil. Nebral zřetel na všední, drobné lidské záležitosti; malichernosti, jež tak hojně vstupují do všeho pozemského života a konání, mu zůstaly skryty, protože milenec a jeho milovaná se nenavštěvovali. Boldwoodovi sotvakdy přišlo na mysl, že na Bathshebě spočívají trampoty domácnosti nebo že ona, jako všichni ostatní, prožívá okamžiky všednosti, kdy se člověk jeví tím příznivěji, čím nezřetelněji je ho vidět. Takto se v jeho obrazotvornosti odehrávala jakási mírná apoteóza, zatímco Bathsheba — stvoření stejně zmatené jako on — dosud žila a dýchala pod touž oblohou.

Byl konec května, když se Boldwood rozhodl, že se už více nedá odrazovat malichernostmi ani mučit nejistotou. Touto dobou si už přivykl myšlence, že je zamilován; vášeň ho nyní méně udivovala, třebaže ho více trýznila, a cítil, že je na výši

situace. Když se po Bathshebě ptal u ní doma, řekli mu, že je u koupání ovcí, a tak odešel, aby ji tam vyhledal.

Ovčí kupadlo byla dokonale kulatá cihlová nádržka v lukách, plná nejčistší vody. Ptákům za letu se skelný povrch odrážející jasnou oblohu jistě jevil z okruhu několika mil jako zářící Kyklopovo oko na zelené tváři. Trávník kolem nádržky skýtal v této roční době pohled, na který se — v menším měřítku — dlouho nezapomíná. Skoro bylo vidět, jak tráva čile vstřebává vláhu z vydatně mokré prsti. Okolí této ploché náplavní louky přecházelo v ohraničené pastviny, kde právě nyní každá květina, co nebyla blatouchem, byla sedmikráskou. Kolem protékala řeka — nehlučně jako stín — a vlnící se rákosí a ostřice tvořily na jejím mokrém břehu pružnou palisádu. Na severní straně luhu se tyčily stromy, jejichž listí bylo mladé, jemné a šťavnaté, neboť ještě neztuhlo a neztmavlo žárem letního slunce a suchem, a jejich barva přecházela ze žluté do zelené — a ze zelené do žluté. Z úkrytů v této skupině stromů se rozléhalo tichým vzduchem hlasité volání tří kukaček.

Boldwood sestupoval zamyšleně po svahu, upíraje oči na své vysoké boty, jež žlutý pyl z blatouchů pokryl umělecky odstíněným bronzováním. Nádržkou protékalo rameno hlavního toku tak, že vtok a výtok byly na protilehlých stranách. U kupadla byli shromážděni ovčák Oak, Jan Coggan, Moon, Poorgrass, Kain Ball a někteří další, všichni zmáčení až ke kořínkům vlasů, a vedle stála Bathsheba v novém jezdeckém obleku — nejelegantnějším, jaký kdy měla—, otěže svého koně přehozené přes paži. Po pažitu se válely láhve jablečného vína. Coggan a Matthew Moon, stojící u dolního stavidla až po pás ve vodě, strkali ovce do nádržky; když pak plavaly kolem, Gabriel, jenž stál na břehu, je potápěl nástrojem podobným berle a vyrobeným pro tento účel — a také proto, aby se jím pomáhalo vyčerpaným zvířatům, když vlna nasákla vodou a ovce se začaly potápět. Ovce pluly proti proudu a u horního stavidla je zase vytahovali, takže všechna nečistota odtékala dolem. Kainek Ball a Joseph, provádějící tuto druhou operaci, byli možno-li ještě mokřejší než ostatní; podobali se delfínům pod fontánou, neboť z každého výstupku a záhybu oděvu jim stékal malý potůček.

Boldwood se přiblížil a popřál Bathshebě dobrého rána tak zdrženlivě, že Bathsheba nemohla než se domnívat, že přišel ke koupání ovcí jen kvůli koupání samému, a ne proto, že by ji tam doufal nalézt; a co víc, jeho obočí jí připadalo přísné a oči pohrdavé. Bathsheba se okamžitě pokusila odejít a loudala se podél řeky, až se vzdálila, co by kamenem dohodil. Zaslechla kroky šustící v trávě a uvědomila si, že láska ji obklopuje jako parfém. Místo aby se obrátila nebo počkala, Bathsheba kráčela dál mezi vysokou ostřicí. Boldwood však byl zřejmě rozhodnut a houževnatě ji sledoval, až se dostali zcela za ohyb řeky. Zde, sami neviděni, slyšeli šplíchání a pokřik mužů shora od kupadla.

„Slečno Everdeneová,” pravil statkář.

Bathsheba se zachvěla, obrátila se a řekla: „Dobré ráno.”

Jeho tón byl naprosto vzdálen všeho, co očekávala jako zahájení. Zněla v něm zdůrazněná pokora i klid; důraz na hloubce úmyslů, třebaže zároveň byla stěží vyjádřena jejich podstata. Mlčení má někdy pozoruhodnou schopnost projevit se jako duše citu, toulající se bez své tělesné schránky, a pak působí daleko větším dojmem než řeč. Podobně je často výmluvnější říci málo než napovídat toho spoustu. Boldwood těmito dvěma slovy vyjádřil vše.

Jako naše vědomí skutečnosti sílí poznáním, že to, co jsme považovali za rachot kol, je ohlas hromu, tak narůstalo Bathshebino poznání jejím intuitivním přesvědčením.

„Cítím — skoro příliš mnoho — než abych dovedl myslet,” řekl Boldwood s vážnou prostotou. „Přišel jsem, abych s vámi beze všech úvodů promluvil. Od chvíle, co jsem vás pořádně spatřil, slečno Everdeneová, můj život nenáleží mně — přišel jsem, abych vám nabídl sňatek.”

Bathsheba se snažila zachovat naprosto neutrální vzezření a učinila pouze jediný pohyb, totiž že sevřela rty dříve pootevřené.

„Je mi nyní jedenačtyřicet let,” pokračoval Boldwood. „Byl jsem možná považován za zapřisáhlého starého mládence, a zapřisáhlým starým mládencem jsem taky byl. Zamlada

jsem si nikdy nepředstavoval sebe jako manžela, a ani když jsem byl starší, jsem o ničem takovém neuvažoval. Nicméně všichni se měníme, a moje změna v tomto ohledu nastala, když jsem vás spatřil. V poslední době pociťuji stále víc, že můj současný způsob života je po všech stránkách špatný. A nejvíce ze všeho si přeju mít vás za ženu.”

„Myslím, pane Boldwoode — ačkoliv si vás velmi vážím, že nepociťuji — nic — co by mě opravňovalo — abych přijala vaši nabídku,” zakoktávala se Bathsheba.

Tato odplata obřadností za obřadnost jako by zvedla stavidla citů, jež Boldwood dosud držel spuštěná.

„Bez vás je mi život břemenem,” zvolal tlumeným hlasem, „dovolte — dovolte mi, abych znovu a znovu opakoval, že vás miluji!”

Bathsheba neodpověděla, zato na klisnu, již držela na uzdě, to zřejmě udělalo takový dojem, že místo aby spásala trávu, vzhlédla.

„Myslím a doufám, že o mne dbáte natolik, abyste vyslechla, co vám musím říci!”

Při těchto slovech pocítila Bathsheba okamžité nutkání zeptat se, proč se tak domnívá, ale pak si vzpomněla, že z Boldwoodovy strany to není domýšlivý předpoklad, nýbrž přirozený závěr vážných úvah založených na klamných premisách její vlastní nabídky.

„Přál bych si, abych vám uměl říkat dvorné lichotky,” pokračoval statkář v lehčím tónu, „a abych dovedl dát svým kostrbatým pocitům uhlazenou podobu: nemám však ani schopnosti, ani trpělivost učit se takovým věcem. Chci, abyste se stala mou ženou — chci to tak divoce a nezkrotně, že žádný jiný cit ve mně nemá místo; nebyl bych však promluvil, kdyby mi nebyla dána naděje.”

„Zase ten valentin! Ach, ten valentin!” povzdechla si v duchu Bathsheba, leč nahlas neřekla ani slůvko.

„Můžete-li mě milovat, řekněte mi to, slečno Everdeneová. Nemůžete-li — neříkejte ne!”

„Pane Boldwoode, je to pro mne bolestné—musím vám však říci, že jsem tak překvapena, že nevím, jak bych vám patřičně a s úctou odpověděla — teprve nyní jsem s to vyjádřit, co

cítím — tedy, co si myslím; že totiž ačkoliv si vás vážím, nemohu si vás bohužel vzít. Jste příliš důstojný, než abych se k vám hodila, pane.“

„Ale slečno Everdeneová!”

„Já — já jsem ne… vím, že mi ani ve snu nemělo napadnout poslat vám ten Valentin — odpusťte mi to, pane — byla to nevázanost, které by se žádná žena s trochou sebeúcty neměla dopustit. Když mi mou lehkomyslnost prominete, slibuj u vám, že nikdy —“

„Ne, ne, ne. Neříkejte lehkomyslnost! Dovolte, abych si myslel, že to bylo něco víc — že to byl jakýsi věštecký instinkt — začínající pocit, že byste mě mohla mít ráda. Mučíte mě, říkáte-li, že jste to udělala z lehkomyslnosti — nikdy jsem o tom neuvažoval v tomto světle a je to pro mne nesnesitelné. Ach, kéž bych věděl, jak vás získat! Ale to nelze — mohu se pouze ptát, zda jsem vás už nezískal. Jestliže jsem vás nezískal a není pravda, že jste přišla ke mně stejně bezděčně jako já k vám, nemám, co bych více řekl.”

„Nezamilovala jsem se do vás, pane Boldwoode — to vám rozhodně mohu říci.” Dovolila, aby se jí při těchto slovech poprvé vkradl slabounký úsměv na její vážnou tvář, a bílá řada horních zubů i zmíněné již dychtivě vykrojené rty vnukaly představu bezcitnosti, čemuž však její příjemné oči okamžitě odporovaly.

„Ale jenom přemýšlejte — laskavě a blahosklonně přemýšlejte —, zda byste mě nesnesla jako manžela! Obávám se, že jsem pro vás příliš starý, ale věřte mi, budu o vás pečovat více než mnohý muž vašeho věku. Budu vás chránit a opatrovat ze všech svých sil— opravdu budu! Nebudete mít žádné starosti — nebudete se trápit kvůli domácnosti a budete žít v naprostém pohodlí, slečno Everdeneová. Na dojení a zpracovávání mléka bude dohlížet někdo z čeledi — mohu si to klidně dovolit. Nikdy nebudete muset o senoseči ani vyhlédnout ze dveří nebo o žních myslet na počasí. Já dosti lnu ke svému lehkému kočárku, protože je to týž, v němž jezdíval můj nebohý otec a matka, ovšem jestli se vám nelíbí, prodám ho a budete mít svůj vlastní vozík tažený poníky. Nedovedu vyjádřit, jak v mých očích převyšujete všechny ostatní před

stavy a předměty na zemi — nikdo neví — jen Bůh sám —, jak mnoho pro mne znamenáte!”

Bathshebino srdce bylo mladé a dmulo se soucitem k hiubokomyslnému muži, jenž mluvil tak prostě.

„Neříkejte to, ne! Nemohu snést, že vy cítíte tak mnoho, zatímco já nic. A obávám se, že si nás všimnou, pane Boldwoode. Dovolíte, abychom tuto záležitost nyní nechali odpočinout? Nemohu v klidu přemýšlet. Nevěděla jsem, že mi chcete říci tohle. Bože, jak jsem špatná, způsobit vám takové utrpení!” Bathsheba byla vyděšena i rozrušena jeho vášnivostL

„Řekněte tedy, že definitivně neodmítáte. Neodmítáte docela?”

„Nemohu nic dělat. Nemohu odpovědět.”

„Smím o tom s vámi znovu promluvit?”

„Ano.”

„Smím na vás myslet?”

„Ano, to snad smíte.”

„A doufat, že vás získám?”

„Ne, nedoufejte! Pojďme.”

„Zítra vás zase navštívím.”

„Ne — prosím ne. Dopřejte mi čas.”

„Dobře — dopřeju vám času, kolik budete chtít,” řekl vážně a vděčně. „Jsem nyní šťastnější.”

„Ne — prosím vás! Nebuďte šťastnější, jestliže vaše štěstí vyplývá pouze z mého souhlasu. Buďte neutrální, pane Boldwoode! Musím si to rozmyslet.”

„Počkám,” řekl.

Nato Bathsheba odešla. Boldwood sklopil pohled k zemi a dlouho stál jako člověk, který neví, kde je. Skutečnost se pak k němu vrátila, jako se vrací bolest rány, kterou člověk utržil ve vzrušení, a proto ji necítil, a také on posléze odešel.

ROZPAKY — BROUŠENÍ NŮŽEK — HÁDKA

„Je to od něho velice nezištné a laskavé, že mi nabízí vše, po čem bych zatoužila,” uvažovala Bathsheba.

Avšak statkář Boldwood, ať už od přírody laskavý, či právě naopak, neprojevoval zde laskavost. Nejvzácnější nabídky z nejčistší lásky představují pouze naplnění vlastních choutek, a vůbec ne velkomyslnost a šlechetnost.

Bathsheba nebyla do Boldwooda ani trochu zamilovaná, a byla tudíž posléze schopna pohlížet klidně na jeho nabídku. Byla to nabídka, kterou by mnoho žen jejího postavení a ne-málo žen vyššího stavu v celém okolí dychtivě přijalo a pyšně rozhlásilo. Z každého hlediska, od rozumového až k citovému, bylo žádoucno, aby se ona, osamělá dívka, provdala a vzala si tohoto vážného, zámožného a úctyhodného muže. Bydlel nablízku, zaujímal přiměřené postavení, a dobrých vlastností měl dokonce nadbytek. Kdyby byla vůbec toužila po stavu manželském jako takovém — což tedy netoužila —, nemohla by Boldwooda rozumně odmítnout, neboť byla žena, která často hledala u svého rozumu záchranu před svými vrtochy. Proti Boldwoodovi jako osobě umožňující sňatek nemohlo být námitek, oceňovala ho a líbil se jí, ale nechtěla ho. Obyčejní muži si patrně berou ženy, protože je nemohou mít beze sňatku, a obyčejné ženy přijímají manžely, protože manželství není možné bez toho, že by patřily mužům; třebaže cíle jsou naprosto odlišné, metoda je na obou stranách stejná. Avšak zde předpokládaná pohnutka na ženině straně chyběla. Kromě toho postavení neomezené paní statku a domu bylo pro Bathshebu nové a novota dosud nepočala zevšedňovat.

Naplnil ji však jakýsi nepokoj, který jí do jisté míry sloužil ke cti, neboť by jej byl pocítil málokdo. Vedle zmíněných důvodů, jimiž potírala své námitky, měla silný pocit, že vzhledem k tomu, že právě ona začala tuto hru, bylo by spravedlivé, aby nesla důsledky. Nicméně její neochota zůstávala.

Jedním dechem si říkala, že by bylo nešlechetné neprovdat se za Boldwooda, i že to nemůže udělat, ani kdyby si tím měla zachránit život. Bathsheba, třebaže se napovrch zdála rozvážná, měla vznětlivou povahu. Byla Alžběta mozkem a Marie Stuartovna temperamentem, a proto často s krajní rozvahou prováděla nejukvapenější kousky. Mnohé její myšlenky byly dokonalé sylogismy; naneštěstí vždycky zůstaly pouhými myšlenkami. Jenom nemnohé byly iracionální domněnky; naneštěstí právě ony nejčastěji přerostly ve skutky.

Druhého dne po této nabídce k sňatku Bathsheba našla Gabriela na konci zahrady, jak si brousí nůžky na stříhání ovcí. Ve všech okolních chalupách se odehrávaly víceméně stejné scény; ze všech koutů vesnice stoupal k obloze skřípot broušení jako z nějaké zbrojnice před válečným tažením. Mír a válka se v hodinách příprav vzájemně líbají — srpy, kosy, nůžky a vyvětvovací háky řadí se svou společnou potřebou hrotů a ostří na roveň mečům, bodákům a kopím.

Kainek Ball otáčel klikou Gabrielova brusu a hlava se mu s každou otáčkou kola melancholicky pohupovala nahoru a dolů. Oakův postoj se poněkud podobal tomu, jak je zpodobňován Eros brousící šípy: postava mírně skloněná, váha těla napřená na nůžky a hlava nachýlená stranou; kriticky sevřené rty a přivřená víčka korunovaly držení těla.

Jejich paní přišla a minutu dvě na ně mlčky pohlížela, pak pravila:

,,Kaine, jdi na dolní louku a chytni hnědou klisnu. Budu točit klikou místo tebe. Chci si s vámi pohovořit, Gabrieli.“

Kain odešel a Bathsheba uchopila rukojeť. Gabriel vzhlédl, silně překvapen, potlačil však jakýkoliv výraz údivu a znovu sklopil zrak. Bathsheba otočila klikou a Gabriel přiložil nůžky.

Zvláštní pohyb spojený s otáčením kola má podivuhodnou schopnost omámit mysl. Je to jakási zmenšená odrůda Ixionova trestu a přispívá smutnou kapitolou k historii žalářů. Mozek se zkalí, hlava ztěžkne a těžiště těla jako by se postupně usazovalo v olověné hroudě někde mezi obočím a temenem hlavy. Bathsheba pocítila tyto nepříjemné příznaky po dvou či třech tuctech otáček.

,,Co kdybyste otáčel brusem vy, Gabrieli, a mě nechal

držet nůžky?” navrhla. „Točí se mi hlava a nemůžu mluvit.”

Gabriel otáčel. Bathsheba pak začala poněkud neobratně brousit, dovolujíc myšlenkám, aby příležitostně odbíhaly od příběhu a věnovaly se nůžkám, jež při broušení vyžadují určité jemnosti.

„Chtěla jsem se vás zeptat, jestli mužští nedělali nějaké poznámky, když jsem šla včera s panem Boldwoodem za ostřici?”

„Ano, dělali,” odpověděl Gabriel. „Nedržíte nůžky správně, slečno — věděl jsem, že to nebudete umět—, držte je takhle.”

Nechal kliku klikou, skryl její ruce ve svých dlaních (vzal je, jako někdy bereme ruku dítěte, když je učíme psát) a spolu s ní uchopil nůžky. „Nakloňte ostří takhle,” řekl.

Ruce a nůžky se patřičně naklonily a instruktor je nápadně dlouhou dobu takto držel, zatímco hovořil.

„To stačí!” zvolala Bathsheba. „Pusťte mi ruce. Nechci, abyste je držel. Točte klikou!”

Gabriel jí tiše uvolnil ruce, vrátil se ke své klice a broušení pokračovalo.

„Bylo jim to divné?” vyptávala se Bathsheba dál.

„Divné není to pravé slovo, slečno.”

„Co říkali?”

,,Že než se rok s rokem sejde, jména statkáře Boldwooda a vaše pravděpodobně spadnou z kazatelny.”

„Myslela jsem si to podle toho, jak se tvářili! Tedy na tom není ani zbla pravdy. Jaktěživa jsem neslyšela hloupější poznámku a chci, abyste jim to vyvrátil; proto jsem přišla.”

Gabriel hleděl nevěřícně a smutně, ale zároveň — mezi okamžiky nevíry —jako by se mu ulevilo.

„Jistě slyšeli náš rozhovor,” pokračovala.

„No tedy, Bathshebo!” řekl Oak, zastavil brus a s údivem jí pohlížel do tváře.

„Slečno Everdeneová, chtěl jste říci,” opravila ho důstojně.

„Chtěl jsem říct tohle, že jestli pan Boldwood skutečně mluvil o svatbě, nebudu kvůli vám povídat pohádku a tvrdit, že nemluvil. Už jsem se kvůli vám nasnažil příliš mnoho, a ke své škodě.”

Bathsheba ho pozorovala očima kulatýma rozpaky. Nevěděla, zda ho má litovat pro jeho zhrzenou lásku, nebo se na něho zlobit, protože se z ní zotavil — jeho tón byl nejasný.

„Řekla jsem, že si přeju, abyste se zmínil, že není pravda, že se za něho provdám, nic víc,“ zamumlala s poněkud poklesávající sebedůvěrou.

„To jim říct můžu, přejete-li si, slečno Everdeneová. A rovněž bych vám mohl říct svůj názor na to, co jste udělala.”

„To věřím. Ale já o váš názor nestojím.”

„Nejspíš ne,” řekl Gabriel hořce, zatímco stále otáčel brusem a upíral zrak na list ležící na zemi; a jak se skláněl a narovnával s klikou, jeho slova stoupala a klesala v pravidelném vzdouvání a klesání a klika je usměrňovala podle polohy jeho těla bud kolmo k zemi, nebo vodorovně po zahradě.

Pro Bathshebu ukvapený čin byl činem nepředloženým; avšak získat čas znamená zajistit si moudrost. Nutno ovšem dodat, že čas se jen velmi zřídka podaří získat. V této době existovalo v celé vsi pouze jediné mínění o ní a o jejím jednání, které si cenila výš než mínění vlastní, a to bylo mínění Gabriela Oaka. A jeho charakter byl tak upřímný a čestný, že ať šloo jakýkoliv předmět, dokonce i o její lásku k jinému muži nebo o manželství s ním, byl ochoten kdykoliv pronést své zcela nezaujaté mínění. Poněvadž byl naprosto přesvědčen, že je nemožno, aby se jí sám dvořil, vznešené odhodlání ho přinutilo nekazit námluvy jinému. Toto je nejstoičtější ctnost milence, právě tak jako její nedostatek jest milencův nejprominutelnější hřích. Věděla, že odpoví po pravdě, a proto mu položila onu otázku, třebaže musela vědět, že tento předmět bude pro něho bolestný. Takové už je sobectví některých půvabných žen. Jakousi omluvou, že takto mučila čestného člověka, bylo jí snad to, že neměla na dosah ruky nikoho jiného s rozumným úsudkem.

„Nuže, jaký je váš názor na mé chování?” zeptala se tiše.

„2e není důstojno žádné přemýšlivé, jemné a půvabné ženy.”

V okamžiku se Bathshebina tvář zbarvila hněvivým nachem danbyovského západu slunce. Zdržela se však a nevyslovila

tento pocit a mlčení jejího jazyka jen ještě zvýšilo výmluvnost její tváře.

Pak se Gabriel dopustil chyby.

„Snad se vám nelíbí opovážlivost, s níž vás kárám — že to opovážlivost je, to vím —; ale myslel jsem si, že vám to prospěje.”

Okamžitě kousavě odpověděla:

„Naopak, mé mínění o vás je tak nízké, že ve vašem tupení vidím chválu bystrých lidí.”

„Jsem rád, že vám to nevadí, protože jsem svůj názor řekl upřímně a naprosto vážně.”

„Chápu. Ale naneštěstí když se snažíte nežertovat, jste zábavný — právě tak jako řeknete někdy rozumné slovo, když se chcete vystříhat vážnosti.”

Byl to tvrdý úder, ale Bathsheba byla nepochybně rozzlobená, a právě proto zůstal Gabriel klidnější než kdykoliv jindy. Neodpověděl. Bathsheba pak vyhrkla:

„Smím se doufám zeptat, v čem především spočívá ta má špatnost? Snad v tom, že si nechci vzít vás?”

„Vůbec ne,” odpověděl Gabriel tiše. „Na to jsem už dávno přestal myslet.”

„Nebo si to snad přát,” nadhodila; a bylo zřejmé, že očekává, že Gabriel tuto domněnku bez váhání popře.

Ať cítil Gabriel cokoliv, chladně opakoval její slova:

„Nebo si to i přát.”

S ženou je možno jednat s hořkostí, a chutná jí sladce, nebo s hrubostí, a ta ji neuráží. Bathsheba by se byla podrobila rozhořčenému napomenutí za svou lehkomyslnost, kdyby byl Gabriel zároveň tvrdil, že ji miluje; prudkost neopětované vášně je snesitelná, dokonce i když bodá a proklíná — v pokoření je triumf a ve sváru něha. To právě očekávala a toho se jí nedostalo. Být kárána, protože karatel ji vidí v chladném ranním světle deziluze, bylo rozhořčující. A Gabriel ještě neskončil. Vzrušenějším hlasem pokračoval:

„Podle mého názoru (když už si o něj říkáte), jste se velice provinila tím, že jste si jen tak pro ukrácení chvíle tropila žerty z člověka, jako je pan Boldwood. Lákat muže, o kterého nestojíte, není nic chvályhodného. A i kdybyste mu byla vážně

nakloněna, slečno Everdeneová, mohla jste mu to dát najevo nějakým opravdu laskavým způsobem, a ne posílat mu valentinský dopis.”

Bathsheba odložila nůžky.

„Nemůžu připustit, aby — aby kterýkoliv čeledín kritizoval mé soukromé chování!” zvolala. ,,A taky to ani na minutu nepřipustím. Takže na konci týdne račte opustit statek!”

Snad to byla zvláštnost — rozhodně tomu však tak bylo: když byla Bathsheba ovládána pocitem špatným, nízkým, chvěl se jí dolní ret, když pocitem ušlechtilejším, ret horní či k nebi bližší. Teď se jí chvěl ret spodní.

„Dobrá, to taky udělám,” odpověděl Gabriel chladně. Poutalo ho k ní krásné vlákno, které mu bylo líto přetržením zničit, spíše než řetěz, který by nedovedl zlomit. „Dokonce by mi ještě líp vyhovovalo odejít okamžitě,” dodal.

„Tak si tedy jděte okamžitě, proboha!” řekla, blýskajíc po něm pohledem, třebaže se mu nikdy nepodívala přímo do očí. „Ať už vás víckrát nevidím.”

„Dobře, slečno Everdeneová — budiž.”

A vzal si nůžky a odešel od ní klidně a důstojně, jako Mojžíš, když opouštěl faraóna.

TRAMPOTY NA SALAŠI — VZKAZ

Neuplynulo ještě ani čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy Gabriel Oak přestal pást weatherburské stádo, když se v neděli odpoledne sběhli k domu paní Horního statku starší pánové Joseph Poorgrass, Matthew Moon, Fray a půltuctu dalších.

„Copak se stalo?” zeptala se Bathsheba, jež je potkala u dveří, právě když odcházela do kostela, a okamžitě uvolnila pevné sevření rudých rtů, jímž doprovázela namáhavé navlékání těsné rukavičky.

„Šedesát!” vyrazil Joseph Poorgrass.

„Sedumdesát!” opravil ho Moon.

„Padesát devět!” upřesnil manžel Susany Taliové.

„— ovcí prolomilo plot,” sdělil Fray.

,,— a dostalo se do mladý jateliny.”

mladý jateliny.”

,,— jateliny,” povídali jeden přes druhého Tall, Moon a Poorgrass.

,,A začínají se nadýmat,” oznámil Henery Fray.

„Přesně tak,” dotvrdil Joseph.

„A všecky pojdou jako vešky, jestli je někdo nevyžene a nevykurýruje!” uzavřel Tall.

Josephova tvář se starostí stáhla do vrásek a záhybů, Frayovo čelo bylo rozryto jak svisle, tak napříč, po vzoru padací mříže, a vyjadřovalo tím dvojnásobné zoufalství. Laban Tall měl sevřené rty a strnulou tvář. Matthewovi sklesly čelisti a oči se stáčely na tu stranu, kam je náhodou táhl nejsilnější sval.

„Teda,” vypravoval Joseph, „já seděl doma a hledal Efeské a povídám si: ,V tomhletom zatrackaným Zákoně jsou sami Korintští a Thesalonští,’ když vtom kdo nepřijde, jako tuhle Henery; Josephe1, povídá, ,ovce se zduly —‘ “

Pro Bathshebu nadešla chvíle, kdy myšlenka se mění v řeč a řeč ve výkřiky. Navíc se ještě sotva vzpamatovala z rozčilení, způsobeného Oakovými poznámkami.

„Tak dost — tak dost! — Vy hlupáci!” zvolala, hodila slunečník i modlitební knihu do chodby a vyběhla ze dveří naznačeným směrem. „Chodit ke mně, místo aby šli a rovnou je vyhnali! Ti hloupí pitomci!”

Její oči byly teď úžasně temné a jiskrné. Bathshebina krása náležela spíše k démonické než andělské škole, a Bathsheba tedy nevypadala nikdy tak dobře, jako když se rozzlobila — obzvláště když účinek byl zvýšen mimořádně elegantními sametovými šaty, pečlivě oblečenými před zrcadlem.

Všichni staříci se hnali ve zmateném chumlu za ní k jetelišti; asi v půli cesty Joseph klesl uprostřed davu jako člověk chřadnoucí ve světě, jenž je stále nesnesitelnější. Muži, jakmile jednou obdrželi podnět, který jim její přítomnost vždycky poskytovala, rozběhli se ochotně mezi ovce. Většina postižených zvířat ležela a nebylo možno je přimět k pohybu. Tato zvířata muži zdvíhali a ostatní odháněli na sousední pole. Zde

po několika minutách upadlo ještě pár dalších ovcí a ležely bezmocně a zsinale jako ostatní.

Se smutným, pukajícím srdcem hleděla Bathsheba na nejlepší kusy ze svého nejlepšího stáda, jak se tam válejí —

vzduty větrem a zatuchlou mlhou, již vdechovaly.

Mnohé měly u huby pěnu, jejich dech byl rychlý a krátký, a těla všech zduřela.

,,Bože, co si počnu, co si jenom počnu!” zanaříkala Bathsheba bezmocně. „Ovce jsou taková neblahá zvířata! — pořád s nimi něco je! Ještě jsem nepoznala stádo, které by se během roku nedostalo do takové nebo onaké šlamastyky.”

„Je jen jeden způsob, jak je zachránit,” poznamenal Tall.

„Jaký? Honem mi ho řekněte!”

„Musí se jim propíchnout bok takovou věcí, co je k tomu oučelu udělaná.”

„Dokážete to udělat? Dokážu to já?”

„Ne, milospaní, my to nedokážem, a vy taky ne. Musí se to udělat na patřičným místě. Jestli uhnete jenom o palec napravo nebo nalevo, probodnete ovci a je s ní ámen. Obvykle to nedokáže dokonce ani ovčák.”

„Pak tedy musí pojít,” pravila rezignovaně.

„Jenom jeden člověk tady v sousedství to umí,” ozval se Joseph, který k nim právě teď dorazil. „Doved by je všecky vykurýrovat, kdyby tady byl.”

„Kdo je to? Pošleme pro něho.”

„Ovčák Oak,” řekl Matthew. „Jó, to je od přírody chytrej člověk.”

„No, to on teda je!” souhlasil Joseph Poorgrass.

„To se ví — to je ten právej člověk,” přidal se Laban Tall.

„Jak se opovažujete mluvit o tom člověku v mé přítomnosti!” rozhorlila se Bathsheba. „Řekla jsem vám, abyste seo něm nikdy ani nezmiňovali, a zmiňovat se nebudete, jestli chcete pracovat pro mne. Ach!” dodala a rozjasnila se, „statkář Boldwood to umí!”

„Ba ne, milospaní,” řekl Matthew. „Tuhle se dvě jeho jateční ovce zaběhly do viky a vypadaly zrovna jako tyhle. Pan Boldwood sem poslal kalupem jednoho čeledína na koni

pro Gabriela a Gable šel a zachránil je. Statkář Boldwood má tu věc, co se to s ní dělá. Je to dutá trubice, která má uvnitř ostrej bodec, že, Josephe?“

„Jo — dutá trubice,” přizvukoval Joseph. „To je ono.“

„Jo, jistěže — to je ten nástroj,” přitakával Henery Fray rozjímavě, s orientální lhostejností k ubíhání času.

„No tak!“ vybuchla Bathsheba, „přestaňte už s tím svým ,jo, jo‘ a ,jistěže’i Okamžitě sežeňte někoho, kdo by ty ovce vyléčil!”

Nato se všichni zaraženě odšourali, aby podle příkazu někoho sehnali, třebaže neměli zdání, kdo by to měl být.

V minutě zmizeli za brankou a Bathsheba osaměla s dokonávajícím stádem.

„Nikdy pro něho nepošlu — nikdy!” prohlásila pevně.

Jedna bahnice strašně stáhla svaly, natáhla se a vymrštila se vysoko do vzduchu. Byl to překvapující skok. Bahnice ztěžka dopadla a zůstala nehnutě ležet.

Bathsheba k ní přistoupila. Ovce byla mrtvá.

„Proboha — co si počnu — co jen si počnu!” zvolala Bathsheba, lomíc rukama. „Nepošlu pro něho. Ne, nepošlu!”

Seberáznější vyjádření nějakého rozhodnutí neodpovídá vždycky ráznosti rozhodnutí samého. Často má pouze podpořit slábnoucí přesvědčení; pokud je toto přesvědčení silné, nepotřebuje žádné prohlášení, jež by jeho sílu dokazovalo. To Bathshebino „Ne, nepošlu” znamenalo ve skutečnosti „Asi budu muset”.

Vyšla brankou za svými pomocníky a na jednoho z nich zamávala rukou. Na její pokyn přišel Laban.

„Kde bydlí Oak?”

„Na druhé straně údolí v Hnízdě.”

„Vsedněte na hnědku, zajedte za ním a vyřiďte mu, že se musí okamžitě vrátit — že jsem to řekla.”

Tall se vydrápal na pastvinu a ve dvou minutách seděl na klisně Poli, bez sedla a jenom s ohlávkou místo otěží. Jak ujížděl z kopce, byl čím dál tím menší.

Bathsheba ho sledovala. Sledovali ho i všichni ostatní. Tall klusal po jezdecké stezce přes Šestnáct akrů, Ovčáry, Prostřední pole, Rovinky, Capellův kus, zmenšil se téměř

v tečku, přejel most a stoupal z údolí přes Jarní luh a Bílé jámy na druhou stranu. Chalupa, do níž se Gabriel uchýlil, dříve než nadobro odejde z této končiny, se jevila na protějším kopci jako bílá skvrna na pozadí modrých jedlí. Bathsheba přecházela sem a tam. Muži vešli na pole a snažili se masírováním zmenšit muka němých tváří. Nic to nepomáhalo.

Bathsheba neustále přecházela. Bylo vidět, jak kůň sestupuje z kopce, a zdlouhavá série se opakovala v opačném pořadí: Bílé jámy, Jarní luh, Capellův kus, Rovinky, Prostřední pole, Ovčáry, Šestnáct akrů. Bathsheba doufala, že Tall měl dost duchapřítomnosti, aby dal klisnu Gabrielovi a sám se vrátil pěšky. Jezdec se přiblížil. Byl to Tall.

,,Bože, taková hloupost!” vzdychla Bathsheba.

Po Gabrielovi nebylo nikde ani vidu.

„Možná je už pryč!“ vyděsila se.

Tall vjel do ohrady a seskočil, tvář stejně tragickou jako tvář Mortonova po bitvě u Shrewsbury.

,,Tak co? “zeptala se Bathsheba, neboť se jí nechtělo věřit, že by se její ústní lettre-de-cachet mohlo setkat s neúspěchem.

„Povídá, že prosebníci nesmějí rozkazovat,“ odpověděl Laban.

„Cože!“ rozevřela mladá selka údivem oči a nadechla se, aby vybuchla. Joseph Poorgrass ustoupil o pár kroků za košatinu.

„Prý nepřijde, ledaže byste ho požádala zdvořile a patřičným způsobem, jak se sluší a patří na každou ženu, která prosío laskavost.”

„Ale, ale, tak tohle mi odpovídá! Odkud se v něm vzala taková vznešenost? Zač mě pokládá, že se mnou takhle jedná? Mám se já doprošovat muže, který se doprošoval u mne?“

Další ovce ze stáda vyskočila do vzduchu a spadla mrtvá.

Muži se tvářili vážně, jako by nechtěli dát najevo svůj názor.

Bathsheba se odvrátila, oči plné slz. Nesnáze, do nichž ji dohnala pýcha a hašteřivost, nebylo možno dále tajit: vybuchla v hořký pláč; všichni to viděli a ona se ho nepokoušela skrýt.

„Kvůlivá tomu bych neplakal, slečinko,” řekl soucitně

William Smallbury. „Proč ho nepožádat trochu jemnějc? Určitě by pak přišel. V tomhle ohledu je Gable poctivej chlap.”

Bathsheba přemohla žal a osušila si oči. „Takhle ukrutně se ke mně chovat — takhle ukrutně — takhle ukrutně!” mumlala. „A dohání mě k tomu, co bych jinak neudělala; ano, dohání! — Talie, pojďte dovnitř.”

Po tomto zhroucení, pro hlavu hospodářství ne příliš důstojném, odešla do domu, následována Taliem. Zde usedla a mezi drobnými křečovitými ozdravujícími vzlyky, jež následují po usedavém pláči jako silné zvlnění moře po bouři, chvatně načrtla dopis. Třebaže napsán ve spěchu, byl přesto zdvořilý. Držela jej před sebou a chystala se jej složit, pak připsala na konec ještě tato slova:

„Neopouštějte mě, Gabrieli!”

Když list znovu skládala, byla trochu zardělejší a svírala rty, jako by tím až do té doby, kdy bude příliš pozdě, chtěla pozdržet činnost svědomí, zkoumajícího, zda je taková strategie omluvitelná. Dopis byl odeslán jako předtím vzkaz a Bathsheba čekala doma na výsledek.

Mezi poslovým odchodem a opětným dusotem koňských kopyt venku uplynula čtvrthodina plná úzkosti. Bathsheba se tentokrát nemohla dívat, ale jako by se chtěla skrýt před nadějí i strachem, se zavřenýma očima se skláněla nad starým psacím stolem, na němž napsala dopis.

Nicméně případ vyhlížel slibně. Gabriel se nehněval: byl prostě neutrální, přestože její první rozkaz byl tak pyšný. Taková pánovitost by krásu trochu menší byla zatratila; a na druhé straně, taková krása by trochu menší pánovitost byla napravila.

Sotva zaslechla dusot koně, Bathsheba vyšla ven a pozvedla zrak. Jezdec projel mezi ní a oblohou a ohlížeje se mířil k pastvině s ovcemi. Gabriel na ni pohlédl. Byla to chvíle, kdy ženiny oči a jazyk říkají naprosto opačné věci. Bathshebin pohled byl naplněn vděčností, a přitom řekla:

„Bože Gabrieli, jak jste se mohl ke mně zachovat tak nelaskavě!”

Takové jemně formulované pokárání za jeho dřívější otálení

bylo jediným vyřčeným projevem, jemuž mohl odpustit, že není chválou za jeho nynější ochotu.

Gabriel zamumlal zmatenou odpověď a pospíchal dál. Z jeho pohledu Bathsheba poznala, která věta v jejím dopise ho přivedla. Šla za ním na pole.

Gabriel byl již mezi nafouknutými ležícími těly. Shodil kabát, vyhrnul si rukávy a vytáhl z kapsy spásný nástroj. Byla to trubička či trokar, uvnitř s kopíčkem; a Gabriel ji začal používat se zručností, jež by sloužila ke cti chirurgovi v nemocnici. Přejel dlaní ovci po levém boku, zvolil patřičné místo a propíchl kůži a bachor kopíčkem stojícím v trubce; pak kopíčko rychle vytáhl, zatímco trubičku nechal na místě. Trubkou vyrazil proud vzduchu dostatečně silný, aby sfoukl svíčku přidrženou u otvoru.

Kdysi kdosi řekl, že pouhý klid po mučení působí po nějakou dobu potěchu; a vzezření těchto ubohých tvorů to nyní dotvrzovalo. Čtyřicet devět operací bylo provedeno úspěšně. Vzhledem k velkému spěchu vynucenému pokročilým stavem některých kusů se Gabriel v jenom (a pouze jediném) případě nestrefil — bodl kus od cíle a zasadil trpící bahnici okamžitě smrtelnou ránu. Čtyři ovce pošly; tři se zotavily bez operace. Celkový počet ovcí, jež se zaběhly a tak nebezpečně došly úhony, činil padesát sedm.

Když láskou vedený muž skončil se svou prací, Bathsheba k němu přistoupila a pohlédla mu do tváře.

„Gabrieli, zůstanete dále u mne?” zeptala se s líbezným úsměvem a ani se už nenamáhala zase docela dovřít rty, protože brzy se hodlala znovu usmát.

,,Zůstanu,” slíbil Gabriel.

A Bathsheba se na něho znovu usmála.

VELKÁ STODOLA A STŘIHAČI OVCÍ

Lidé upadnou v bezvýznamnost a zapomnění právě tak často proto, že nevyužijí co nejlépe duševní sílu, když ji mají, jako proto, že jim duševní síla chybí, když je jí nezbytně třeba.

Gabriel se nedávno, poprvé od té doby, co ho neštěstí srazilo na kolena, stal pozoruhodně nezávislým v myšlení a rázným v činu, což jsou podmínky, jež — i když jsou bezmocné bez příležitosti, právě tak jako je příležitost bez nich jalová — byly by mu jisté zaručily vzestup, až by se byla naskytla příznivá konjunkce. Avšak toto nevyléčitelné prodlévání po boku Bathsheby Everdeneové mu zhoubně ukrádalo čas. Jarní přívaly plynuly kolem, aniž ho odnesly, a brzy mohl nastat odliv, který ho odnést nebude moci.

Byl první červnový den a sezóna stříže vrcholila. Krajina, dokonce až po tu nejneúrodnější pastvinu, hýřila zdravím a barvou. Všechna zeleň byla mladá, každý pór se otvíral a každé stéblo kypělo prudce proudícími šťávami. Na venkově očividně pobýval Bůh a ďábel se odebral s hříšným pokolením do města. Ochmýřené pozdní jehnědy, kapraďové výhonky jako biskupské berly, čtyřhranná pižmovka, podivný áron blamatý —jako mrtvičnatý svatý v malachitovém výklenku —, sněhobílé řeřichy, podběly blížící se barvou lidské pleti, černokvět a smuteční zvonky s černými korunními plátky patřily v tomto plodném údobí mezi zvláštnější příslušníky rostlinného světa ve Weatherbury a okolí; ze světa živočichů to pak byly metamorfované postavy: pan Jan Coggan, hlavní střihač, druhý a třetí střihač, kteří vandrovali za svým zaměstnáním a jejichž jména není zapotřebí uvádět, Henery Fray jako čtvrtý střihač, manžel Susany Taliové pátý, Joseph Poorgrass šestý, mladý Kainek Ball jako pomocný střihač a Gabriel Oak jako vrchní dohlížitel. Žádný z nich nebyl oblečen tak, aby to stálo za řeč, každý zřejmě ve věci oděvu zvolil decentní průměr mezi Hindem vysoké a nízké kasty. Hranaté rysy obličeje a nehybnost svalů ve tváři hlásaly, že vážná práce je příkazem dne.

Stříhali ve velké stodole, jež se pro tu chvíli nazývala stříhací stodolou a jež půdorysem připomínala kostel s příčnými loděmi. Stodola se nejen snažila vyrovnat blízkému farnímu kostelu tvarem, ale soupeřila s ním i co do starobylosti. Zda stodola kdy patřila ke skupině klášterních budov, zřejmě nikdo nevěděl; žádná stopa po takovém okolí se nezachovala. Rozlehlé kryté vchody po stranách, dost vysoké, aby jimi pro

jel vůz vrchovatě naložený snopy obilí, byly překlenuty masívními lomenými oblouky odvážně tesanými z kamene; právě jejich prostota jim dodávala vznešenosti, ne tak zřejmé u staveb více zdobných. Šedý, pavučinami potažený strop z kaštanového dřeva, vyztužený a spojený obrovskými hambalkyi zakřivenými a úhlopříčnými trámy, působil svým vzorem daleko vznešeněji než stropy u devíti desetin našich moderních kostelů, neboť byl z daleko bohatšího materiálu. Podél každé boční stěny se tyčila řada rozkročených opěrných pilířů, vrhajících hluboké stíny do prostoru mezi sebou, kde byly otvory ve tvaru lomeného oblouku, jež svými proporcemi splňovaly přesné požadavky jak krásy, tak větrání.

O této stodole bychom mohli říci, co by se stěží dalo říci ať už o kostele, či o zámku, jež s ní byly spřízněny stářím a stylem — totiž že účel, jenž diktoval její původní zbudování, byl týž účel, jemuž doposud sloužila. Na rozdíl od obou oněch typických pozůstatků středověku stará stodola ztělesňovala činnost, jež nedoznala žádné zkomolení v průběhu věků, a tím jim byla nadřazena. Zde aspoň duch starých stavitelů byl zajedno s duchem současného pozorovatele. Když člověk stál před touto omšelou velkou budovou, oko pozorovalo její současné použití a mysl prodlévala u její minulé historie se spokojeným pocitem nepřetržité funkční kontinuity — s pocitem takřka vděčnosti a rozhodně pýchy nad trvalostí myšlenky, jež ji vybudovala. Skutečnost, že čtyři století ani nedokázala, že je založena na omylu, ani nevzbudila zášť k jejímu účelu, ani nedala vzniknout žádnému protitlaku, který by ji ze základů vyvrátil, tato skutečnost ozdobila prostý šedivý výsledek práce dávných myslí klidem a pokojem, ne-li vznešeností, kterou by příliš zvídavý posuzovatel byl nakloněn brát v pochybnost u jejích církevních a vojenských druhů. Pro jednou medievalismus a modernismus zaujímaly společné stanovisko. Gotická okna, časem nahlodané klenáky a žlábky, orientace budovy, šeré kaštanové trámoví, to vše nesouviselo s žádným zavrženým opevňovacím uměním nebo vyčichlým náboženským přesvědčením. Obrana a spása těla chlebem vezdejším je dodnes učením, náboženstvím i tužbou.

Dnes byla velká boční vrata otevřena dokořán k slunci, aby

vpouštěla bohatství světla právě na místo, kde se stříhaly ovce — byl to dřevěný mlat uprostřed, zbudovaný ze silného dubu, věkem zčernalého a údery cepů po mnoho generací vyleštěného, až byl tak kluzký a sytě zbarvený jako podlahy parádní komnaty nějakého alžbětinského sídla. Zde střihači klečeli a slunce zešikma dopadalo na jejich vybělené košile, opálené paže a nablýskané nůžky, kterými se oháněli a které se ježily tisíci paprsky dosti ostrými, aby oslepily člověka neduživého zraku. Pod střihači ležely zajaté chvějící se ovce, a jak se jejich zlé tušení proměňovalo v hrůznou skutečnost, chvěly se stále víc, až se tetelily jako rozpálená krajina venku.

Tento dnešní obrázek v rámu z doby před čtyřmi sty lety nevyvolával onen nápadný rozdíl mezi starobylým a moderním, jenž vyplývá z rozdílu dat. Ve srovnání s městy se Weatherbury neměnilo. Městské ,,tehdy” rovná se venkovskému ,,nyní“. Staré časy, to je v Londýně doba před dvaceti třiceti lety a v Paříži před deseti či pěti lety; ve Weatherbury se takových šedesát osmdesát roků zahrnuje.ještě do současnosti a nic menšího než století nevtiskuje pečeť na jeho tvář či mrav. Pět desetiletí upravilo sotva o vlas tvar ženských střevíců nebo výšivku na pracovní haleně. Deset generací nepozměnilo slova jediné fráze. V těchto wessexských konči-nách starodávné časy uspěchaného člověka z vnějšku jsou jen staré; a jeho staré časy jsou dosud nové; jeho současnost je budoucností.

A tak stodola připadala střihačům přirozená a střihači harmonovali se stodolou.

Oba prostorné konce budovy, v církevním pojetí odpovídající chrámové lodi a presbyteriu kostelní stavby, byly oploceny košatinami a všechny ovce byly shromážděny v houfu v těchto dvou ohradách; v jednom koutě zřídili odchytovou ohradu, kde byly neustále připraveny tři čtyři ovce, aby je střihači mohli beze ztráty času popadnout. V pozadí, zjemnělém hnědožlutým stínem, tři ženy — Maryann Moneyová a Mírnost a Střídmost Millerovy — sbíraly rouna a kroutily roubíkem vlněná povřísla, kterými je ovazovaly. Jakžtakž jim pomáhal stařičký sládek, který po skončení sladovací sezóny,

trvající od října do dubna, vypomáhal vždycky na některém sousedním hospodářství.

Za všemi stála Bathsheba, bedlivě pozorovala muže a dohlížela, aby z ledabylosti ovce nepořezali či neporanili a aby je ostříhali nakrátko. Gabriel, jenž se míhal a poletoval před jejíma jasnýma očima jako mol, nestříhal stále, ale polovinu času trávil tím, že dohlížel na ostatní a vybíral jim ovce. V této chvíli podával kolem džbánek slabé pálenky, kterou nabíral ze sudu v rohu, a krájel kusy chleba a sýra.

Bathsheba vrhla pohled semhle, napomenutí tamhle, vyplísnila jednoho mladšího pracovníka — který dovolil poslední ovci, již dostříhal, aby se vmísila mezi stádo, aniž ji znovu ocej-choval Bathshebinými iniciálami — a poté se vrátila opět ke Gabrielovi. Právě skončil s obědem a vlekl vyděšenou ovci na místo, kde stříhal, a zručným pohybem paže ji převrátil na hřbet. Odstříhal jí kadeře kolem hlavy a obnažil krk, zatímco jeho paní tiše přihlížela.

„Zardívá se nad tou potupou,” šeptala si Bathsheba, pozorujíc růžový ruměnec, jenž se objevil a rozprostřel na krku a plecích bahnice, obnažených cvakajícími nůžkami — ruměnec, který by jí pro jeho jemnost mohly závidět mnohé královny kotérií a který se objevil tak rychle, že by to dělalo čest kterékoliv ženě na světě.

Ubohá Gabrielova duše si dopřávala přepychu uspokojení, že Bathsheba stojí nad ním, že její oči kriticky pozorují jeho obratné nůžky, které jako by při každém dovření užuž zachytily kousek masa, a přece to nikdy neudělají. Jako Guilderstern i Oak byl šťasten tím, že nebyl šťasten přespříliš. Netoužil rozprávět s ní: stačilo mu, že jeho usměvavá paní a on tvoří jednu skupinu, že ji tvoří výlučně jen oni dva a že do ní nepatří nikdo jiný na celém světě.

Povídání spočívalo tedy zcela na Bathshebě. Existuje výřečnost, která neříká nic, a to byla výřečnost Bathshebina; a existuje mlčení, jež říká mnoho, a to bylo Gabrielovo mlčení. Naplněn tímto mlhavým a poklidným blahem, převrátil Oak bahnici na druhý bok, přidržel jí hlavu kolenem, postupně jí přejížděl nůžkami kolem laloku, pak po boku a po zádech a skončil nad ocasem.

„Udělal jste to dobře a rychle!” pochválila ho Bathsheba, a když doznělo poslední stříhnutí, pohlédla na hodinky.

„Jak dlouho, slečno?” zajímal se Gabriel otíraje si čelo.

„Třiadvacet a půl minuty od chvíle, co jste jí ustřihl první kadeř z čela. Je to poprvé, co jsem viděla ovci ostříhanou za kratší dobu než za půl hodiny.”

Čisté, hladké stvoření vystoupilo ze svého rouna — bylo třeba j e vidět, aby si člověk uvědomil, jak dokonale se podobalo Afroditě vynořující se z pěny — a tvářilo se ustrašeně a stydlivě nad ztrátou svého šatu; ten ležel na podlaze v jediném měkkém jednolitém obláčku a bylo vidět pouze jeho vnitřní stranu, jež nikdy předtím nebyla odhalena, a byla proto sněhobílá a bez sebemenší skvrny či potřísnění.

„Kaine Balle!”

„Ano, pane Oak, tu jsem!”

Kain nyní přibíhá s hrncem dehtu. Na ostříhanou kůži přijde nový cejch B. E. a chvějící se ovčí máma už skáče přes prkenné pažení mezi bezkošilaté stádo venku. Pak přichází Maryann; rozházené kadeře vhodí doprostřed rouna, rouno stočí a odnese dozadu — tři a půl libry ryzího tepla, z něhož se v zimě budou kdesi daleko radovat neznámí lidé, kteří však nikdy nezakusí ono svrchované potěšení, jež poskytuje vlna ve stavu, v jakém je zde, nová a čistá — dříve než mastnota, vlně na ovci vlastní, zaschne, ztuhne a vypere se —, vlna převyšující právě nyní vše vlněné tak, jako smetana převyšuje mléko ředěné vodou.

Necitelné okolnosti však nedopřály Gabrielovi ryzí radosti z tohoto rána. Berani, staré bahnice a dvoustřížní ovce byli patřičně zbaveni svého šatu a střihači se pustili do jednostřížních ovcí a ročních, dosud nestříhaných jehňátek, když ru Oakova víra, že Bathsheba bude u něho příjemně postávat a měřit čas při dalším stříhání, byla bolestně přervána — v neivzdálenějšímkoutěstodolyseobjevilstatkář Boldwood. Nikdo jako by jeho vstup nepozoroval, ale rozhodně tam byl. Boldwood s sebou vždycky přinášel svou vlastní společenskou atmosféru, již pociťoval každý, kdo se mu přiblížil; a povídání, Bathshebinou přítomností poněkud utlumené, ustalo nyní úplně.

Boldwood přešel k Bathshebě a ta se naprosto nenuceně

obrátila, aby ho pozdravila. Hovořil k ní tiše a ona instinktivně naladila stejně tichý tón, a její hlas přejal posléze dokoncei Boldwoodovu modulaci. Ani zdaleka si nepřála, aby se zdálo, že mezi nimi existuje nějaké tajné sepětí; leč ženy ve vnímavém věku se přiklánějí k silnější osobnosti nejen výběrem slov, což vídáme každodenně, ale je-li vliv silný, dokonce i odstínem tónu a nálady.

O čem konverzovali, to Gabriel neslyšel; byl příliš nezávislý, než aby se přiblížil, třebaže mu na tom příliš záleželo, než aby si hovoru nevšímal. Výsledkem jejich rozmluvy bylo, že dvorný statkář uchopil Bathshebu za ruku, aby jí pomohl přes ochranné pažení ven do jasného červnového slunce. Stojíce u ovcí už ostříhaných, pokračovali dále v hovoru. Týkal se stáda? Zřejmě nikoliv. Debatuje-li člověk šeptem o jakékoliv věci v dohledu, upírá zpravidla na onu věc oči, soudil Gabriel —a nebyl daleko od pravdy. Bathsheba upejpavé pozorovala bezvýznamnou slámku ležící na zemi a její pohled svědčil spíše o ženských rozpacích než o posuzování ovcí. Trochu zčervenala v obličeji, jak jí krev v nestálém příboji mezi odlivem a přílivem kolotala přes citlivý prostor lící. Gabriel stříhal dál, stísněný a smutný.

Bathsheba opustila Boldwooda a statkář téměř čtvrt hodiny přecházel sám sem a tam. Pak se Bathsheba znovu objevila v novém myrtově zeleném jezdeckém obleku, jenž jí v pase přiléhal, jako přiléhá slupka k ovoci; a mladý Bob Coggan jí přiváděl klisnu, zatímco Boldwood si bral svého koně od stromu, pod nímž byl přivázán.

Oak z nich nemohl spustit zrak; a jak se snažil pokračovat v stříhání, zatímco sledoval, co Boldwood dělá, zastřihl ovci do slabin. Zvíře se vzepjalo; Bathsheba na ně okamžitě pohlédla a spatřila krev. ,,Ale Gabrieli!” zvolala přísně a káravě, ,,k ostatní čeledi jste tak přísný — a podívejte, co vy sám provádíte!”

Pro nezasvěceného diváka nebylo v této poznámce nic zvláštního, na co by si člověk mohl stěžovat; Oak však věděl, že Bathsheba je si dobře vědoma, že ona sama je příčinou zranění ubohé bahnice, neboť zranila střihače ovcí na místě životně ještě důležitějším, a proto pocítil při této poznámce bodnutí,

jež vytrvalý pocit méněcennosti vůči Bathshebě i Boldwoodovi nedovolil zhojit. Mužné odhodlání uznat otevřeně, že už o ni více nemá milenecký zájem, mu však při této příležitosti pomohlo jeho cit zakrýt.

„Láhev!” zvolal nevzrušeným hlasem jakoby nic. Kainek Ball přiběhl, Oak ránu natřel a stříhání pokračovalo.

Boldwood pomohl Bathshebě do sedla, a dříve než odjeli, Bathsheba opět oslovila Oaka s touž pánovitou a mučivou blahosklonností.

„Odjíždím se teď podívat na leicesterky pana Boldwooda. Zastupujte mě ve stodole, Gabrieli, a dohlédněte, aby čeleď pečlivě pracovala.”

Jezdci obrátili koně a odklusali.

Boldwoodova hluboká oddanost vzbudila velký zájem mezi všemi lidmi kolem; poté, co byl tolik let označován za dokonalý exemplář prosperujícího staromládenectví, jeho obrat byl antiklimaxem poněkud připomínajícím úmrtí St. Johna Longa, jenž zemřel na tuberkulózu uprostřed dokazování, že to není smrtelná choroba.

„Z toho kouká manželství,” podotkla Mírnost Millerová, sledujíc je očima, dokud nezmizeli z dohledu.

„Už to tak vypadá,” souhlasil Coggan a pracoval dál, aniž pozvedl zrak.

„No, lepší vdát se nad hnojištěm než nad vřesovištěm,” poznamenal Laban Tall a obrátil svou ovci.

Henery Fray stavěl na odiv oči plné žalu a přitom rozkládal: , .Nechápu, proč by si nějaký děvče mělo brát muskýho, když má dost odvahy, aby se dovedlo postarat samo o sebe, a když nepotřebuje domov; tím se přeci staví do cesty jiný ženský. Ale vem to nešť, bylo by mrzutý, aby on a ona dělali starosti dvěma domácnostem.”

Jak už tomu u rozhodných, energických povah obvykle bývá, Bathsheba neustále vyvolávala kritiku lidí jako Henery Fray. Její nejvýraznější chybou bylo, že své námitky vyslovovala příliš důrazně a svou přízeň nedávala najevo dostatečně. Učíme se, že nikoliv paprsky tělesy pohlcované, ale paprsky tělesy odražené dodávají věcem barvy, pod nimiž jsou známy, a právě tak i lidé jsou specifikováni svými nelibostmi a anta

gonismy, zatímco jejich dobrá vůle se vůbec nepovažuje za vlastnost.

Henery pokračoval v poněkud shovívavější náladě: „Svýho času jsem jí nadhodil, co si o pár věcech myslím, jak jenom se takovej starej křáp odváží něco povědít takový svéhlavý ženský. Všici přeci víte, sousedé, co jsem za chlapa a jak si dovedu zchladit žáhu, když má hrdost vře pohrdáním?”

,,Baže víme, Henery.”

„Tak jsem řek: ,Paní Everdeneová, jsou tu volný místa a jsou tu i schopný muský, co by o ně měli zájem. Ale zášť —‘ ne, ne zášť — neřek jsem zášť — ,ale bídáctví opačnýho pohlaví,’ řek jsem (a mínil jsem ženský pohlaví), ,jim je nedopřeje.’ Nebylo to pro ni moc silný kafe, co říkáte?”

„To jste řek obstojně.”

„Jo, jo, a byl bych to řek, i kdyby mě za to na místě potrefila smrt a věčná blaženost. Takovej jsem já. Když si vemu něco do hlavy, to já zasej mám odvahu.”

„Jste právej muskej a pyšnej jako luciper.”

„Chápete tu prohnanost? Ve skutečnosti šlo o to, kdo bude šafářem; ovšem neřek jsem to tak po lopatě, aby pochopila, oč mi jde, takže jsem se do toho moh navízt tím ostřejc. To jsem to chytře zaonačil!… Ale dejte jí příležitost, ať se vdá, a vdá se natošup. Možná že už je nejvyšší čas. Myslím, že tuhle, když jsme koupali ovce, statkář Boldwood ji za rákosím líbal — to si teda myslím.”

„To je lež!” zvolal Gabriel.

„Hleďme, sousede Oaku — a jakpak to víte?” zeptal se Henery mírně.

„Protože mi pověděla všecko, co se stalo,” odpověděl Oak s farizejským pocitem, že na tuhle věc se nedívá stejně jako ostatní střihači.

„Máte právo tomu věřit,” řekl Henery zlomyslně, „plný právo. Ale já možná vidím do věcí trochu hloub. Bejt dost prozíravej, aby člověk moh bejt šafářem, to není nijak kór moc — ale o chlup víc než nic to přeci jenom je. Tedy, já se dívám na život chladně. Chápete mě, sousedé? Moje slova, třebaže je kladu tak prostě, jak jen dokážu, jsou pro některý hlavy možná příliš hlubokomyslný.”

„Ale jo, Henery, ouplně vás chápem.“

„Jsem divnej stařík, kmocháčci, co se zmítá sem a tam, jako

by byl ouplná nula! Taky krapet zkroucenej. Nicméně

mám svůj rozum; ba, a dokonce náramnej rozum! Moh bych

se postavit jistýmu ovčákovi, mozek proti mozku. Ale ne —

Ó ne!

„Divnej stařík, povídáš!” vpadl hádavým hlasem sládek. „A přitom jakej ty seš vlastně stařík — vždyť ty vůbec nejseš starej. Zuby ti ještě ani zpoloviny nevypadaly; a co je to za staříka, jestli nemá zuby v háji? Copak já nezplesnivěl v manželským stavu dřív, než tebe přestali chovat? To je toho, mít šedesát roků, když jsou lidi, který už dávno překročili osumdesátku — to je chvástání slabý jako vodička.”

Ve Weatherbury bylo neměnným zvykem potlačovat menší neshody, bylo-li třeba uklidnit sládka.

„Baže, slabý jako vodička!” potvrdil Jan Coggan. „Sládku, my vás považujem za obdivuhodnýho veterána, a nikdo to nemůže popřít.”

„Nikdo,” přizvukoval Joseph Poorgrass. „Vy jste náramně vzácnej starodávnej zjev, sládku, a my všici vás pro ten dar dlouhověkosti obdivujem.”

„Ba, a za mejch mladejch let, kdy mý smysly byly v plný síle, jsem bejval taky oblíbenej u těch lidí, co mě znali,” pravil sládek.

„Nepochybně jste byl — nepochybně.”

Sehnutý a bělovlasý muž se upokojil a upokojil se zřejmě i Henery Fray. Aby řeč nestála, promluvila příjemná Maryann, jíž její hnědá pleť a pracovní šaty z rezavého lněného plátna dodávaly nyní měkkého nádechu staré olejové skici — jmenovitě skici Nicolase Ponssina.

„Nevíte někdo o nějakým shrbeným nebo chromým muským nebo o nějakým povšechně omšelým chlapíkovi, který by se hodil pro takovou chuděru, jako jsem já?” zeptala se Maryann. „Že bych v mým věku dostala dokonalýho muskýho, s tím nepočítám. Kdybych se o někom takovým doslechla, udělalo by mi to líp než topinka s pivem.”

Coggan se postaral o patřičnou odpověd. Oak stříhal dál a víc už nepromluvil. Zmocnila se ho zpropadená nálada a jeho

klid byl tentam. Bathsheba projevila náznak úmyslu povýšit ho nad jeho druhy a ustanovit ho šafářem, neboť statek šafáře naléhavě potřeboval. Oak netoužil po tomto místě kvůli statku; dychtivě po něm toužil kvůli té, kterou miloval a která se dosud neprovdala za jiného. Zdálo se mu nyní, že vše, co o ní ví, je nejasné a zmatené. Takhle ji kárat, myslel si, to byla nejnesmyslnější chyba. Třebaže. Bathsheba nekoketovala s Boldwoodem, s ním, Gabrielem, si zahrávala, předstírajíc, že si zahrává s jiným. V duchu byl přesvědčen, že v souhlase s očekáváním jeho bezstarostných a méně vzdělaných druhů spatří dnešní den Boldwooda jako nastávajícího manžela slečny Everdeneové. V tomto údobí svého života Gabriel vyrostl z intenzívní nechuti, kterou každý křesťanský chlapec pociťuje ke čtení bible; nyní ji dosti často pečlivě pročítal, a tak si v duchu řekl: „.Shledávám, že nad smrt je trpčí žena, jejíž srdce je plno osidel a sítí. Bylo to pouhé zvolání — pěna za bouře. Přesto přese všechno Bathshebu zbožňoval.

„Dneska večír bude mít čeládka vznešenou hostinu,” podotkl Kainek Ball, obraceje myšlenky novým směrem. „Ráno jsem viděl, jak dělají v doj áčkách obrovský pudinky — byly tam kusy loje tak velký jako váš palec, pane Oak! Jakživ jsem neviděl tak nádherně velký špalíčky loje — nikdá nebejvaly větší než svinskej bob. A na ohništi stál velkej černej kameninovej hrnec, ale co bylo v něm, to nevím.”

„A připravovaly se dva bušle pečenejch jablek na jablečný koláče,” prozradila Maryann.

„No, doufám, že splním svou povinnost, co se toho všeho tejče,” řekl Joseph Poorgrass v jakémsi příjemném žvýkavém očekávání. „Ba, ba, jídlo a pití je základ živobytí a dodává duševní sílu těm, kdo ji postrádají, jestli se dá použít těchhle slov. Abych tak řek, je to evangelium těla, bez kterýho hynem.“

VEČER — DRUHÉ VYZNÁNÍ

Pro dostřižnou postavili na trávník vedle domu dlouhý stůl a jeden jeho konec vstrčili přes parapet širokého okna přijímacího pokoje asi tak na dvě stopy do místnosti. Slečna Everdeneová seděla v pokoji u okna, takže zaujímala místo v čele stolu, aniž se mísila s čeledí.

Tohoto večera byla Bathsheba neobvykle vzrušená a její rudé tváře a rty třpytně kontrastovaly s důmyslnými pletenci tmavých vlasů. Zřejmě někoho očekávala a na její žádost ponechali místo na dolním konci stolu volné až do té doby, než se začalo večeřet. Pak požádala Gabriela, aby se tam posadil a ujal se povinností s místem spojených, což on velmi ochotně učinil.

V tu chvíli vstoupil do vrat pan Boldwood a kráčel přes trávník k Bathshebě sedící u okna. Omluvil se, že jde tak pozdě; jeho příchod byl zřejmě umluven.

„Gabrieli,” pravila Bathsheba, „byl byste tak hodný a opět si přesedl, aby se tam mohl posadit pan Boldwood?”

Oak si mlčky přesedl na své původní místo.

Statkář byl vesele, švihácký oblečen v novém kabátě a bílé vestě, jež byly v naprostém protikladu k jeho obvyklým střízlivě šedivým oblekům. I vnitřně byl veselý, a v důsledku toho výjimečně hovorný. Také Bathsheba byla nyní, po jeho příchodu, veselá, třebaže nezvaná přítomnost Pennywayse, šafáře propuštěného pro krádež, ji na chvilku vyvedla z klidu.

Když večeře skončila, Coggan si začal sám pro sebe, bez ohledu na posluchače prozpěvovat:

,,Ztratil jsem milou, nic nedbám, ztratil jsem milou, nic nedbám, brzy si najdu lepší, ta moje srdce ztěší, ztratil jsem milou, nic nedbám.”

Když dozpíval, všichni u stolu přijali tuto lyrickou píseň s tichým oceňujícím pohledem, z něhož vyplývalo, že jeho

zpěv, právě tak jako práce oněch zavedených autorů, jež jsou nezávislí na oznámení v novinách, patří k dobře známému potěšení a nevyžaduje potlesku.

,,A teďka, pane Poorgrassi, zazpívejte vy,” řekl Coggan.

Já jsem už skorém namazanej, a taky k tomu nemám vlohy,” bránil se Joseph a celý se schoulil.

„Nesmysl, přece byste nebyl takhle nevděčnej, Josephe — to jistě ne!” naléhal Coggan a modulací hlasu dával najevo, jak odmítnutí ranilo jeho city. „A paní se na vás dívá přísně, jako by říkala: „Okamžitě zpívejte, Josephe Poorgrassi!”

„Namouvěru, to se dívá. No teda, budu to muset podstoupit! …Sousedé, koukněte se mi na obličej a řekněte, jestli mě ta zrádná krev moc nerozpaluje?”

„Ale kdež, červenáte se docela s mírou,” uklidňoval ho Coggan.

„Vždycky se snažím, aby mi krev nestoupala do tváří, když na mě nějaká kráska upře oči,” vysvětloval Joseph ostýchavě, „ale jestli je předurčeno, že krev má stoupat, potom stoupat musí.”

„Nuže, Josephe, zazpívejte, prosím,” vybídla jej Bathsheba z okna.

„Teda, namouduši, milospaní,” podvoloval se Poorgrass, „nevím, co bych řek. Zazpívám obyčejnou ubohou baladu svýho vlastního složení.”

Poorgrass, takto povzbuzen, zatrylkoval jakousi skomíravou, leč chvályhodnou píseň o lásce, jejíž melodie sestávala kromě základního tónu už jen z jednoho tónu dalšího, a tento druhý tón byl povětšině zvukem převládajícím. Píseň se setkala s takovým ohlasem, ze Poorgrass se okamžitě bez rozmyslu pustil

— po několika falešných začátcích — do druhé:

„Já zasadil jsem…

Já zasadil…

Já za-ásadil jsem si-íme lásky, by-ló to ná jaře,

v du-úbnu, máji, slu-únným červnu, kdy pějou pta-áčci bújaře r‘

„Na to, že zpívá zpatra, to není špatný,” usoudil Coggan na konci sloky. „To ,ptáčci pějou bujaře’je náramně dojemnej verš.”

„Jo, a hezký místo bylo to ,símě lásky’, a vytáh ho dobře. Ačkoliv při tý ‚lásce’ může dojít k ošklivýmu zádrheli, když muskej začíná mít nakřápnutej hlas. Spusťte další sloku, pane Poorgrass.”

Avšak během tohoto představení mladý Bob Coggan předvedl jednu z oněch anomálií, jež postihují malé človíčky, když ostatní lidé jsou smrtelně vážní: jak se snažil potlačit smích, vecpal si do úst všechen ubrus, kterého se jen mohl zmocnit, a tu jeho veselost, na krátkou dobu hermeticky zapečetěná, vybuchla nosem. Joseph to postřehl a s tvářemi hektickými nevolí ihned přestal zpívat. Coggan okamžitě střelil Bobovi pár pohlavků a pobízel zpěváka:

„Pokračujte, Josephe — pokračujte a nevšímejte si toho darebačiska. Ta vaše balada dovede člověka chytnout. No tak teda ještě jednou — spusťte další verš; pomůžu vám vytáhnout ty pronikavý tóny, kde vám dech trošku sípe:

„A vrrba se bu-úde vinout, a vrrrba se bu-úde pnout.”

Ale zpěváka již nebylo možno přimět, aby pokračoval. Boba Coggana poslali pro špatné chování domů a Jacob Smallbury nastolil opět mír a pokoj, když dal k lepšímu baladu tak obsažnou a nekonečnou jako ona, jíž ctihodný pijan stařík Sílénos bavíval při podobné situaci pastýře Chromise a Mnasyla a jiné veselé kumpány své doby.

Byl dosud zářící večer, třebaže při zemi se už pokradmu objevovala noc; světelné paprsky od západu zešikma brázdily krajinu, aniž na ní doopravdy utkvěly nebo jakkoliv osvětlily pusté roviny. Slunce se plížilo kolem stromu jako v posledním předsmrtném úsilí a pak začalo klesat; spodní části těl střihačů se ponořovaly do zšeřelého soumraku, zatímco jejich hlavy a ramena se dosud radovaly ze dne, zality třpytnou žlutí, jež vyhlížela, jako by nepřicházela zvenčí, ale byla střihačům už vrozená.

Slunce zapadalo v okrové mlze; muži však seděli a povídali a rozveselili se tak jako bohové v Homérově nebi. Bathsheba dosud trůnila v pokoji za oknem a zabývala se pletením; občas od něho pozvedla zrak, aby pohlédla na blednoucí scénu venku. Pomalý soumrak se šířil a úplně zahalil hodovníky dříve, než se počaly objevovat první náznaky rozchodu.

Najednou Gabriel žjistil, že statkář Boldwood zmizel ze svého místa na dolním konci stolu. Jak dlouho byl pryč, Oak nevěděl; zřejmě se ztratil v okolním šeru. Zatímco o tom přemýšlel, dozadu do místnosti, odkud bylo vidět na střihače, přinesla Liddy svíčky a jejich živé, čerstvé plameny ozářily stůl a muže a rozptýlily se mezi zelenavými stíny v pozadí. Bathshebina postava, stále zaujímající původní pozici, se nyní opět zřetelně rýsovala mezi jejich očima a světlem. Záře svíček odhalila, že Boldwood odešel do pokoje a seděl vedle Bathsheby.

Poté přišla na pořad hlavní otázka večera. Nezazpívala by jim slečna Everdeneová tu píseň, co vždycky tak kouzelně zpívá — „Břehy Allanova jezera” —, dříve než se rozejdou domů?

Po chvilce rozmýšlení Bathsheba svolila. Pokynula Gabrielovi a ten si pospíšil do vytouženého ovzduší.

„Vzal jste si s sebou flétnu?” zašeptala.

„Ano, slečno.”

„Doprovázejte tedy můj zpěv.”

Vztyčila se v otevřeném okně, tváří obrácena ke střihačům, se svíčkami za zády a po pravici s Gabrielem, stojícím venku hned vedle okenního rámu. Boldwood se jí postavil uvnitř místnosti po levém boku. Zpočátku zpívala Bathsheba tiše a poněkud rozechvěle, její hlas však brzy zesílil a byl pevný a jasný. Příští události způsobily, že nejeden z těch, kdož se tam shromáždili, si jednu strofu zapamatoval po mnoho měsíců, ba dokonce let.

,, Voják přemlouvá zvesela dívenku, ať se vdává: u Allanova jezera šťastnější není žádná.”

Nádavkem k sladkému pískání Gabrielovy flétny Boldwood basoval svým obvyklým hlubokým hlasem, nicméně zpíval svou melodii tak jemně, že ani zdaleka nedělal z písně obyčejný duet; jeho hlas spíše tvořil bohatý neprobádaný stín, jenž dával plasticky vyniknout Bathshebinu zpěvu. Střihači se opírali jeden o druhého jako při pradávných hostinách a byli tak tiší a soustředění, že mezi jednotlivými verši bylo téměř slyšet Bathshebin dech; a na konci balady, když poslední tón dospěl k nepopsatelnému závěru, zvedl se onen potěšený šum, jenž je esencí potlesku.

Sotva třeba podotýkat, že Gabriel nemohl nepozorovat statkářovo chování k hostitelce. V Boldwoodových činech nebylo nic výjimečného, až na to, že jekonal v divnou dobu. Když se všichni dívali jinam, Boldwood Bathshebu pozoroval; když si ji prohlíželi, odvracel se; když děkovali a chválili ji, mlčel; a když si jí nevšímali, mumlal své díky. Význam tkvěl v rozdílu mezi činy, z nichž žádný sám o sobě významný nebyl; a nutnost žárlit, jež souží milence, nedovolila Oakovi podceňovat tato znamení.

Poté Bathsheba popřála všem dobrou noc, odstoupila od okna a uchýlila se do pozadí místnosti; načež Boldwood stáhl okno a zavřel okenice a zůstal s ní o samotě uvnitř. Oak se odloudal pod tiché a voňavé stromy. Střihači se zatím vzpamatovali z příjemnějších dojmů vzbuzených Bathshebiným hlasem a hotovili se k odchodu. Když Pennyways odstrčil lavici, aby mohl vyjít, Coggan se k němu obrátil:

„Nikdá nešetřím chválou, když vidím, že je chvála na místě, a tenhle muskej si ji jistojistě zasluhuje — to teda jo,” poznamenal, pohlížeje na ctihodného zloděje, jako by to bylo mistrovské dílo nějakého světoznámého umělce.

„Rozhodně bych tomu jaktěživ nevěřil, kdybysme se nebyli, abych tak řek, na vlastní oči přesvědčili,” škytal Joseph Poorgrass, „žekaždej hrníček, každej parádní nůž a vidlička a kaž-dičká prázdná flaška jsou na svým místě právě tak, jako byly na začátku, a vůbec nic z toho není ukradený.”

„Rozhodně si nezasluhuju ani polovinu tý chvály, kterou mě zahrnujete,” protestoval ctnostný zloděj mrzutě.

„Teda, jedno se musí Pennywaysovi nechat,” dodal Coggan,

„pokaždý, když se doopravdy rozhodne províst něco ušlechtilýho v podobě dobrýho skutku, jako se rozhod dneska večír — já to poznal podle toho, jak se tvářil, než se posadil —, většinou je štont to taky dokázat. Ano, s hrdostí prohlašuju, sousedě, že vůbec nic neštípnul.“

„No, to tedy je poctívej vejkon a my vám za něj děkujem, Pennywaysi,” řekl Joseph, ke kterémužto názoru se zbytek společnosti jednomyslně připojil.

V této chvíli, kdy všichni odcházeli a kdy ze salónu nebylo vidět víc než slabý a nehybný proužek světla mezi okenicemi, odehrávala se uvnitř vášnivá scéna.

Slečna Everdeneová a Boldwood byli sami. Vzhledem k vážnosti situace Bathshebiny líce ztratily mnoho ze svého zdravého ohně; oči jí však zářily vzrušením z triumfu — byť i to byl triumf spíše předpokládaný než vytoužený.

Bathsheba stála za nízkým křeslem, z něhož právě vstala. Boldwood na křesle klečel, nakláněl se přes jeho opěradlo k Bathshebě a svíral jí ruku v dlaních. Nepokojně se ošíval a jeho neklid byl způsoben tím, co Keats hezky nazývá příliš šťastným štěstím. Nevídaná skutečnost, že láska připravila o důstojnost člověka, pro něhož tato vlastnost byla hlavním povahovým rysem, působila Bathshebě svou skličující nesmyslností bolest, jež vydatně tlumila potěšení plynoucí z důkazu, že je zbožňována.

„Pokusím se vás milovat,“ povídala Bathsheba rozechvělým hlasem, vůbec neodpovídajícím její obvyklé sebedůvěře. ,,A budu-li moci věřit, že vám budu dobrou ženou, opravdu budu ochotna si vás vzít. Ale pane Boldwoode, rozvažování o tak důležité věci je každé ženě ke cti, a já vám nechci dát slavnostní slib už dnes večer. Raději bych vás požádala, abyste počkal pár týdnů, dokud mi má situace nebude jasnější.

„Máte všechny důvody věřit, že pak —“

„Mám všechny důvody doufat, že na konci oněch pěti šesti týdnů, které nás dělí od žní —a kdy, jak říkáte, odjedete pryč

— budu s to vám slíbit, že se stanu vaší ženou,” řekla pevně. „Ale výslovně si zapamatujte, prosím, že dosud vám to neslibuji.”

„To stačí; víc nežádám. Mohu čekat na ta drahá slova. A nyní, slečno Everdeneová, dobrou noc!“

„Dobrou noc,“ rozloučila se laskavě — téměř něžně; a Boldwood s klidným úsměvem odešel.

Bathsheba o něm nyní věděla více: úplněji obnažil své srdce, dokonce natolik, že se jejím očím jevil skoro jako smutný nádherný pták, jenž pozbyl peří, které ho činilo nádherným. Zděsila se nad svou minulou nerozvážností a pokoušela se ji napravit, neuvažujíc, zda tento hřích opravdu zasluhuje trest, jejž se chystala podstoupit. Dostat se až po uši do takových nesnází bylo strašné; po chvíli však ze situace vyplynuloi jakési hrůzné potěšení. Je podivuhodné, jak snadno dokoncei ty nejbojácnější ženy nacházejí někdy zálibu v úděsných věcech, je-li s nimi spojen sebemenší triumf.

TÁŽ NOC — JEDLOVÝ HÁJEK

Mezi četnými rozmanitými povinnostmi, jež na sebe Bathsheba dobrovolně vzala, když se zřekla služeb šafáře, patřilai povinnost obejít před spaním hospodářství a dohlédnout, zda je na noc všechno řádně zabezpečeno. Gabriel ji každý večer téměř pravidelně na této obchůzce předešel, neboť se staral o její záležitosti tak bedlivě, jako by se byl o ně staral zvlášť k tomu určený dohlížitel; leč tato tklivá oddanost byla jeho paní do značné míry neznámá, a pokud o ní věděla, přijímala ji poněkud nevděčně. Zeny nikdy neunaví naříkat nad mužovou nestálostí v lásce, avšak jeho stálost, zdá se, pouze chladně přehlížejí.

Poněvadž obhlídka se nejlépe provádí nepozorovaně, Bathsheba obvykle nosívala v ruce zlodějskou lucernu a vždycky tu a tam odkryla světlo, aby s chladnokrevností metropolitního policisty prozkoumala různé kouty a rohy. Tato chladnokrevnost možná nevděčila za svou existenci ani tolik Bathshebinu nedostatku strachu před očekávaným nebezpečím, jako spíše tomu, že dívka žádné nebezpečí neočekávala; neočeká

vala, že objeví něco horšího, než že kůň nebude dobře ustáj ený, drůbež zavřená nebo dveře zamčené.

Této noci Bathsheba jako obvykle zkontrolovala stavení a šla k ohrazenému výběhu. Zde bylo ticho rušeno jedině vytrvalým mlaskavým přežvykováním mnoha tlam a oddychováním skoro neviditelných nozder, jež končilo odfrkáváním a odfukováním, jako když pomalu fouká kovářský měch. Pak žvýkání začalo znovu; živá představivost pomáhala očím, aby při něm rozpoznaly skupinu růžově bílých nozder klenutých jako jeskyně a na povrchu velmi slizkých a vlhkých; nebyly zrovna příjemné na dotek, pokud si na ně člověk nezvykl. Tlamy pod nozdrami se s obzvláštní zálibou zavíraly nad každým volným koncem Bathshebina oděvu, který se dostal na dosah jejich jazyků. Ještě bystřejší zrak vytušil nad každou tlamou hnědé čelo a dvě upřené, leč nikoliv nepřátelské oči, a nad tím vším pár bělavých zakroucených rohů, podobných dvěma úzkým půlměsícům. Občasné nevzrušené mú! hlásalo beze stínu pochyb, že tyto zjevy představují vnější rysy a postavy Bělonožky, Krasavy, Čiperky, Mžurky a dalších — úctyhodného to stáda devonských krav, patřících shora uvedené Bathshebě.

Zpátky domů vracívala se Bathsheba většinou přes mladý hájek jehlanovitých jedlí,jež byly vysázeny před několika lety, aby chránily dům a dvůr před severákem. Díky hustě prople-tenému větvoví bylo tam za bezmračného poledne šero, večer soumračno, za soumraku tma jako o půlnoci a o půlnoci černočerně jako při deváté ráně egyptské. Nejvýstižněji bychom toto místo vylíčili jako velký, nízký, přirozeně utvořený sál, jehož jehličnatý strop podpíraly štíhlé pilíře živého dřeva a jehož podlahu pokrýval jemný, temný koberec suchých jehliček a tlejících šišek tu a tam posetý chomáčky trávy.

Tento úsek cesty býval vždycky tvrdým oříškem noční pochůzky, třebaže dříve než se na ni vydala, její představa nebezpečí nebyla nikdy natolik živá, aby ji přiměla vzít si nějaký doprovod. Jak se tudy Bathsheba kradla nepozorovaně jako čas, zazdálo se jí, že slyší kroky vstupující na protilehlý konec stezky. Opravdu, byl to šelest kroků. Bathsheba okamžitě počala našlapovat tak lehce, jako když padají sněhové vločky.

Upokojila se pomyšlením, že pěšina je veřejná a že chodec je pravděpodobně nějaký vesničan vracející se domů; současně však zalitovala, že se s ním setká na nejtemnějším místě ob-chůzky, třebaže už v blízkosti svých dveří.

Hluk se blížil a přiblížil a postava by užuž byla proklouzla kolem ní, když tu něco prudce škublo Bathshebě sukní a násilně jí připíchlo lem k zemi. Náhlým střetnutím Bathsheba málem ztratila rovnováhu. Jak se jí snažila opět nabýt, narazila na teplý oblek a knoflíky.

„Namouduši, to se ale dějou věci!“ ozval se mužský hlas asi tak stopu nad její hlavou. „Stalo se vám něco, brachu?”

„Ne,“ řekla Bathsheba a pokoušela se couvnout.

„Nějak jsme se, zdá se, zachytili.”

„Ano.“

„Jste žena?“

„Ano.“

„Měl jsem říci dáma.“

„Na tom nezáleží.”

„Já jsem muž.”

„Och!”

Bathsheba znovu jemně zatahala za sukni, ale marně.

„To nesete zlodějskou lampičku? Vypadá to tak,” řekl muž.

„Ano.”

„Dovolíte-li, otevřu ji a vyprostím vás.”

Ruka uchopila svítilnu, otevřela dvířka, paprsky se vyhrnuly ze svého vězení a Bathsheba s údivem popatřila na svou situaci.

Muž, k němuž byla přichycená, zářil mosazí a šarlatem. Byl to voják. Jeho náhlé objevení v temnotě působilo jako zvuk polnice v tichu. Šero, genius loci pro všechny dosavadní časy, bylo nyní úplně překonáno, a to ani ne tak světlem lucerničky, jako tím, co lucerna ozařovala. Protiklad tohoto zjevu a jakési zlověstné osoby v temném hábitu, kterou očekávala, byl tak velký, že na ni zapůsobil přímo pohádkově.

Okamžitě bylo zřejmé, že vojákova ostruha se zapletla do bordury zdobící sukni jejích šatů. Voják zahlédl Bathshebinu tvář.

„Za chviličku vás vyprostím, slečno,” řekl s novou galantností.

„Ach ne — mohu to udělat sama, děkuju vám,” odpověděla spěšně a sklonila se, aby tak učinila.

Vyproštění nebylo nijak jednoduché. Kolečko ostruhy se v oněch několika okamžicích tak zamotalo do nití bordury, že uvolnit je zabere pravděpodobně nějakou chvíli.

Voják se rovněž sklonil a svítilna, stojící na zemi mezi nimi, osvětlovala otevřenou stranou jedlové jehličí a stvoly dlouhé vlhké trávy jako velká svatojanská muška. Svítila nahoru na jejich tváře a přes polovinu hájku vrhala gigantické stíny mužei ženy, jejichž temné tvary se kroutily a pitvořily na kmenech stromů, až se rozplynuly v nicotu.

Když Bathsheba na okamžik pozvedla zrak, voják jí pohlédl pevně do očí; Bathsheba opět zrak sklopila, protože jeho upřený pohled byl příliš ostrý, než aby jej vydržela. Úkosem však pozorovala, že voják je mladý a štíhlý a že má na rukávě tři poddůstojnické prýmky.

Bathsheba znovu škubla sukní.

„Jste zajatec, slečno. Nemá cenu to přehlížet,” poznamenal voják suše. „Musím vám rozříznout šaty, jestli máte tak naspěch.”

„Ano — prosím vás — rozřízněte!” zvolala bezmocně.

„Nebylo by to třeba, kdybyste mohla chvilku posečkat,” — a odmotal jednu nit z malého kolečka. Bathsheba odtáhla ruku, ale ať už náhodou, či úmyslně, voják se jí dotkl. Bathshebu dotek znepokojil, třebaže sotva věděla proč.

Voják pokračoval v rozmotávání, ale přesto se zdálo, že to nebere konce. Bathsheba se na něho znovu podívala.

„Děkuji vám za pohled na takovou krásnou tvář,” pravil seržant bez okolků.

Bathsheba se zarděla rozpaky. „Ukázala jsem ji nevědomky,” odpověděla škrobeně a s takovou dávkou důstojnosti, jakou byla s to vložit do svého postavení zajatce — což nebyla vpravdě dávka příliš velká.

„Čím jste nezdvořilejší, tím víc se mi líbíte, slečno,” prohlásil seržant.

„A mně by se líbilo — kdybyste se mi tu nikdy nebyl uká

zal a nevtíral se.‘‘ Znovu trhla sukní a náběrky šatů začaly praskat, jako když se liliputáni dají do střílení.

„Zasluhuji potrestání, jež mi udělují vaše slova. Proč by však takové hezké a poslušné děvče mělo cítit tak velký odpor k pohlaví svého otce?“

„Jděte svou cestou, prosím.”

„Cože, krasavice, a vás mám vláčet za sebou? Jen se podívejte, jakživ jsem neviděl takovou motanici!”

„Ach, to je od vás hanebné. Vy jste to úmyslně ještě víc zašmodrchal, abyste mé tu zdržel — tak je to!”

„Ani bych neřekl,” pravil seržant a vesele zamrkal.

„Říkám, že jste to udělal!” zvolala popuzeně. „Trvám na tom, aby se to rozmotalo. Počkejte, udělám to sama!”

„Jistěže, slečno, nejsem z oceli.” Připojil povzdech, jenž měl v sobě tolik rozpustilosti, kolik jen povzdech může mít, aniž přestane být povzdechem. „Jsem vděčný za krásu, dokonce i k iyž se mi hází jako psovi kost. Jak brzy skončí tyto chvíle!”

Bathsheba sevřela rty v rozhodném mlčení.

Přemítala, zda by se mohla smělým a zoufalým náporem osvobodit, i kdyby riskovala, že tam zanechá sukni. Byla to příliš strašná myšlenka. Tyto šaty — které si oblékla, aby při večeři vypadala vznešeně — byly nejlepší částí její garderoby; žádné jiné, co měla, jí tak dobře neslušely. Která žena na Bathshebině místě, od přírody nebojácná a na doslech od své čeládky, by si vykoupila útěk od takového šviháckého vojáka za tak vysokou cenu?

„Vše má svůj čas; jak vidím, brzy to bude hotovo,” podotkl její klidný společník.

„Vaše lehkovážné chování mě provokuje a — a —“

„Nebuďte příliš krutá!”

„— uráží.”

„Dělám to proto, abych měl potěšení omlouvat se tak půvabné ženě, což rovnou co nejpokorněji činím, madam,” odpověděl s hlubokou úklonou.

Bathsheba opravdu nevěděla, co říci.

„Viděl jsem za svého života pár hezkých žen,” pokračoval mladík šeptem a vážněji než dosud, přičemž kriticky pozoroval

její skloněnou hlavu, „ale jaktěživ jsem neviděl ženu tak krásnou jako vy. Věřte, nebo nevěřte — urazte se, nebo budte ráda — mně je to jedno.”

„Kdo jste, že si můžete dovolit pohrdat míněním druhých?”

„Nejsem cizinec. Jsem seržant Troy. Bydlím zde. — No tak! Vidíte, konečně je to rozmotáno. Vaše lehké prstíky byly horlivější než mé. Škoda že to nebyl nejzauzlovanější uzel, který by vůbec nešlo rozmotat!”

Bylo to horší a horší. Bathsheba se zvedla a voják také. Jak od něho ve vší slušnosti odejít — to byla teď její největší starost. Postupovala bokem palec za palcem, svítilnu v ruce, až jí červeň jeho kabátu zmizela úplně z očí.

„Nuže krasavice, sbohem!” loučil se voják.

Neodpověděla, a když se vzdálila na dvacet třicet yardů, obrátila se a rozběhla se domů.

Liddy se právě uložila ke spánku. Bathsheba, jak stoupala do svého pokoje, pootevřela na palec na dva dveře dívčiny komůrky a lapaje po dechu zeptala se:

„Liddy, zůstává ve vesnici nějaký voják —jakýsi seržant — na seržanta docela uhlazený a také hezký — nosí červený kabát s modrými výložkami?”

„Ne, slečno… Ne, ale počkat, možná že přijel domů na dovolenou seržant Troy, ačkoliv já ho neviděla. Jednou se tu takhle stavil, když byl jeho pluk v Casterbridgi.”

„Ano, tojetojméno. Měl knírek—ne licousy nebo bradku?” „Měl.”

„Co je to za člověka?”

„No, slečno — stydím se to říct — prostopášný chlap! Ale vím, že je velice čilý a hezký a že si mohl přijít na pěkné peníze jako právník. Takový chytrý mladý švihák jako on! Podle jména je synem lékaře, což je mnoho, a ve skutečnosti je to syn hraběte!”

„Což je ještě mnohem víc. Kdo by to řekl! Je to pravda?”

„Pravda pravdoucí. A dostalo se mu velice dobrého vychování a dlouhá léta ho posílali do casterbridgeské střední školy. Naučil se všechny řeči za tu dobu, co tam chodil, a prý to dotáhl tak daleko, že dovedl čínsky stenografůvat; ovšem za to neručím, to jsem jenom slyšela. Nicméně promrhal svou

hřivnu a dal se naverbovat, ale dokonce i pak bez námahy avancíroval na seržanta. Jémine! Je to požehnání, být urozený; urozenost krve září dokonce i mezi prostými vojáky. A opravdu přišel domů, slečno?”

„Myslím, že ano. Dobrou noc, Liddy.”

Koneckonců, jak by mohlo být nějaké veselé stvoření v sukních natrvalo uraženo mužem? Jsou chvíle, kdy dívky jako Bahtsheba snesou pořádnou dávku nekonvenčního chování. Chtějí-li být chváleny, což bývá často, chtějí-li být ovládány, což se přiházívá občas, a nechtěj í-li žádné nesmysly, což se vyskytuje zřídka. U Bathsheby byl právě nyní na vzestupu první pocit s nádechem druhého. Navíc, náhodou či ďábelskou nástrahou, seržant se stal již předem zajímavý tím, že to byl krásný cizinec, který nesporně zažil lepší časy.

A tak se Bathsheba nemohla jasně rozhodnout, jestli se domnívá, že ji urazil, či nikoliv.

„Jestli se kdy stalo něco tak divného!” zvolala nakonec ve svém pokoji. „A jestli se kdy zachoval někdo tak ošklivě jako já — takhle se odplížit od muže, který byl pouze zdvořilý a laskavý!” Nyní už nepochybně nepovažovala jeho nepokrytou chválu své osoby za urážku.

Boldwood se dopustil osudného opomenutí, když jí ani jednou neřekl, že je krásná.

POPIS NOVÉ ZNÁMOSTI

Charakteristické zvláštnosti a střídavé výkyvy osudu se spojily, aby poznamenaly seržanta Troye jako výjimečné stvoření.

Byl to muž, pro něhož vzpomínky byly břemenem a očekávání zbytečností. Jeho city, úvahy a starosti zabývaly se j ednoduše pouze tím, co měl před očima, a zraňovala ho tudíž jen přítomnost. Jeho pohled vypadal jako občasný pomíjivý záblesk oka: ono promítnutí vědomí do dnů minulých a budoucích, které činí minulost synonymem pro dojetí a budoucnost označením pro obezřetnost, bylo Troyovi cizí. Pro něho

minulost znamenala včerejšek, budoucnost zítřek; nikdy pozítřek.

Z tohoto důvodu mohl být v jistém světle považován za jednoho z nejšťastnějších lidí svého druhu. Lze totiž s velkou věrojatostí argumentovat, že vzpomínka je spíše nemoc než dar, a že očekávání ve své jediné pohodlné podobě — tedy v podobě absolutní víry —je prakticky nemožné; zatímco v podobě naděje a druhotných složek, trpělivosti, netrpělivosti, odhodlání a zvědavosti, neustále kolísá mezi potěšením a bolestí.

Poněvadž seržant Troy se nikdy neprovinil nijakým očekáváním, nebyl nikdy zklamán. Proti tomuto negativnímu zisku bylo možno postavit případné následné pozitivní ztráty, jež vyplývaly z jakéhosi zúžení vyšších zálib a vjemů. Avšak omezení této schopnosti nepokládá nikdy za ztrátu ten, kdo onou ztrátou trpí: tímto charakteristickým rysem morální či estetická chudoba příznivě kontrastuje s chudobou materiální, neboť těm, kdo jí trpí, nevadí, zatímco ti, kterým vadí, brzy trpět přestanou. Být neustále bez něčeho neznamená odpírat si to, a co Troy nikdy nezažil, toho nepostrádal; ale protože si plně uvědomoval, že je obdařen tím, čeho se střízlivým lidem nedostává, jeho schopnost, třebaže ve skutečnosti menší, mu připadala větší než schopnosti jejich.

Byl jakžtakž pravdomluvný k mužům, ženám však lhal jako Kréťan — což byl etický systém vypočítaný — více než systémy jiné — na to, aby Troy okamžitě získal oblibu, jakmile se poprvé dostal do veselé společnosti; a možnost, že získaná obliba je přechodná, mohla se projevit pouze v budoucnosti.

Nikdy nepřekročil čáru oddělující líbivé nectnosti od ošklivých; a tudíž třebaže jeho mravy docházely stěží pochvaly, nesouhlas s nimi býval často mírněn úsměvem. Toto jednání vedlo k tomu, že se stal jakýmsi kramářem s galantními dobrodružstvími jiných lidí, a to aby zvětšil svou pověst světáka, spíše než aby morálně prospěl svým posluchačům.

Jeho rozum a jeho náklonnosti na sebe zřídkakdy vzájemně působily, neboť se už dávno po oboustranné dohodě rozešly: proto se někdy stávalo, že zatímco jeho úmysly byly co nej-počestnější, některý jednotlivý čin jim vytvořil temné pozadí, od kterého se plasticky odrážely. Poněvadž seržantova neřestná

údobí byla důsledkem impulsu a jeho ctnostná údobí důsledkem chladné úvahy, o těch druhých se častěji jen povídalo, než je bylo vidět.

Troy byl samá činnost, jeho činnosti však byly spíše vegetativního než cílevědomého rázu; a protože nikdy nevycházely z nějakého původního stanovení základů nebo směru, vybíjely s; na kterémkoliv předmětu, který se jim náhodou dostal do cesty. Tak se stávalo, že zatímco Troy dosáhl skvělých výsledků v řeči, neboť ta byla spontánní, v činnosti klesl pod průměr, neboť nedokázal cílevědomě řídit počáteční úsilí. Rychle chápal a měl pozoruhodně silnou, průbojnou povahu; ale protože nebyl s to obojí spojit, chápavost se zabývala trivialitami, zatímco čekala na vůli, která by ji usměrnila, a síla se vyplýtvávala v neužitečných kolejích, neboť nebrala zřetel na rozum.

Na příslušníka střední vrstvy byl docela slušně vzdělán — na obyčejného vojáka mimořádně dobře vzdělán. Hovořil plynně a nepřetržitě. Takto dovedl se jevit zcela jiným, než byl; dovedl hovořit například o lásce, a myslet na oběd; navštívit manžela, aby se podíval na jeho ženu; hnát se do placení, a zamýšlet zůstat dlužen.

Podivuhodná síla lichocení při passados na ženu je zjev tak všeobecný, že mnozí lidé vypouštějí z úst tyto poznámky téměř tak automaticky, jako opakují přísloví nebo říkají, že jsou křesťané, a podobně, aniž příliš myslí na obrovské důsledky, vyplývající z tohoto teorému. A ještě méně to činí pro dobro oné doplňující bytosti, na niž se tato poznámka vztahuje. Pro většinu lidí je takovýto názor uložen spolu se všemi oněmi otřelými aforismy, jež potřebují nějakou katastrofu, aby si lidé patřičně uvědomili jejich obrovský význam. Je-li takový názor vyjádřen s určitou dávkou úvahy, zdá se, že se kloní k víře, že lichocení musí být rozumné, aby bylo účinné. Slouží ke cti mužům, že se málokterý pokouší řešit tuto otázku pokusem, a je snad jejich štěstím, že nešťastná náhoda ji pro ně nikdy nevyřešila. Nicméně mužský licoměrník, jenž záplavou neudržitelných výmyslů obratně okouzlí ženu, může získat moc, jež hraničí se zkázou — a to je pravda, k níž mnozí dospějí nehledanými a mučivými událostmi. A někteří prohlašují, že dosáhli téže znalosti expe

rimentem, jak bylo řečeno výše, a vesele pokračují ve své zálibě v takových pokusech, a to s děsivým výsledkem. Seržant Troy byl jedním z nich.

Příležitostně se dal slyšet, že při zacházení s ženským pokolením jedinou alternativou lichocení jsou nadávky a kletby. Třetí možnost neexistuje. „Zacházejte s nimi slušně, a je s vá-mi konec,” říkával.

Brzy po svém příjezdu do Weatherbury objevil se tento filozof na veřejnosti. Týden či dva po stříži Bathsheba, cítíc neurčité ulehčení díky Boldwoodově nepřítomnosti, došla ke svým loukám a pohlížela přes živý plot na skupinu lidí pracujících při senoseči. Skupina sestávala přibližně ve stejné míře ze sukovitých a porůznu zaoblených a vykroužených postav; první byli muži, druhé ženy; ty nosily plátěné klobouky pokryté bavlněnou plenou, jež jim splývala jako záclona na ramena. Coggan a Mark Clark sekali na vzdálenější louce; Clark si pobrukoval k rozmachům své kosy jakousi melodii, avšak Jan se vůbec nepokoušel sekat s ním do taktu. Na první louce už seno nakládali, ženy je shrabovaly do řádek a kopek a muži je házeli na vůz.

Za vozem se vynořila jasná šarlatová skvrna a bezstarostně nakládala s ostatními. Byl to švarný seržant, který přišel pro zábavu pomoci při sklizni; a nikdo nemohl popřít, že touto dobrovolnou pomocí v rušnou dobu prokazoval majitelce statku pravou rytířskou službu.

Jakmile Bathsheba vstoupila na louku, Troy ji spatřil, zapíchl vidle do země, sebral svůj jezdecký bičík či rákosovou hůlku a šel statkářce vstříc. Bathsheba se zpola rozzlobeně zarděla rozpaky a s očima upřenýma přímo přes sebe vykročila po pěšině.

SCÉNA NA KRAJI LOUKY

„Slečno Everdeneová!” zvolal seržant a dotkl se své maličké čapky „Ani ve snu mě nenapadlo, že jste to byla vy, s kým jsem tuhle v noci hovořil. A přece, kdybych byl uvažoval, ,králov

nou obilní tržnice’ (pravda je pravdou v kteroukoliv hodinu denní či noční, a já jsem slyšel včera v Casterbridgi, že vám takto říkali), tedy ‚královnou obilní tržnice’ by nemohl být nikdo jiný než vy. Předstupuji nyní, abych vás tisíckrát poprosil za odpuštění, že jsem se dal unést svými city a vyjadřoval se na cizince příliš prudce. Toť se ví, já zde nejsem žádný cizinec — jsem seržant Troy, jak jsem vám řekl, a když jsem byl kluk, bezpočtukrát jsem pomáhal vašemu strýci na těchto loukách. Dnes jsem dělal totéž pro vás.”

„Nejspíš vám za to musím poděkovat, pane seržante Troyi,” řekla královna obilní tržnice lhostejně vděčným tónem.

Seržant se zatvářil zraněně a smutně. „To opravdu nemusíte, slečno Everdeneová,” řekl. „Proč byste považovala něco takového za nutné?”

„Jsem ráda, že to nutné není.”

„Proč, smím-li se tak bez urážky zeptat?”

„Protože příliš netoužím děkovat vám za cokoliv.”

„Obávám se, že jsem svým jazykem udělal díru, kterou mé srdce nikdy nezacelí. Jaké to nesnášenlivé časy: neštěstí pronásleduje muže, řekne-li ve vší počestnosti ženě, že je krásná! Nic víc jsem neřekl — to musíte přiznat; a nic míň jsem říct nemohl, to přiznávám zase já.”

„Bez některých řečí bych se obešla snáz než bez peněz.”

„Opravdu? Ta poznámka se do jisté míry odchyluje od předmětu.”

„Neodchyluje. Znamená, že bych dala přednost volnému místu tam, kde stojíte, před vaší společností.”

„A já bych dal přednost vašim kletbám před polibky kterékoliv jiné ženy, a tak zde zůstanu.”

Bathsheba úplně oněměla. A přesto se nemohla zbavit dojmu, že pomoc, kterou jí prokázal, zakazuje, aby ho drsně odmrštila.

„No,” pokračoval Troy, „některá chvála je nejspíš drzostí, a to bude asi ta moje. Nicméně některé chování je nespravedlivostí, a to bude asi to vaše. Protože prostý upřímný člověk, jenž se nikdy nenaučil nic zatajovat, mluví bez obalu, aniž tím cokoliv zamýšlí, má dostat ťafku jako syn nějakého lumpa?“

„Ovšemže to tak mezi námi není,“ řekla Bathsheba a odvrátila se. „Nedovoluji cizím lidem, aby byli opovážliví a nestydatí — ani když mě chválí. “

„A ták — vás tedy neuráží skutečnost, nýbrž metoda,” pravil nenuceně. „Mám však smutné zadostiučinění v tom, že vím, že má slova, ať vás těší, či urážejí, jsou nepochybně pravdivá. Byla byste si přála, abych se na vás podíval a řekl svým známým, že jste docela obyčejná ženská, a to jen proto, abych vás uchránil rozpaků, že na vás budou upřeně hledět, když se dostanou do vaší blízkosti? To tedy ne. Nemohl bych říct žádnou takovou směšnou lež o kráse, abych povzbudil jedinou ženu v Anglii k přehnané skromnosti.”

„To jsou všechno jen řečičky, co tu povídáte,” zvolala Bathsheba a proti své vůli se seržantově lstivé metodě zasmála. „Máte vzácnou vynalézavost při volbě důvodů, pane seržante. Proč jste oné noci nemohl kolem mne projít a nic neříct? To je vše, proč jsem měla v úmyslu vás vyplísnit.”

„Protože jsem nechtěl. Polovina potěšení z nějakého pocitu tkví v tom, že ho můžete bez dlouhého rozmýšlení vyjádřit, a já jsem svůj pocit vyjádřil. Bylo by to úplně stejné, kdybyste vypadala opačně — kdybyste byla ošklivá a stará —, byl bych to dal najevo stejným způsobem.”

„Jakpak je to dlouho, co jste potrefen takovými silnými pocity?”

„Och, od té doby, co jsem byl dost velký, abych rozeznal, co je líbezné a co ohyzdné.”

„Je jen třeba doufat, že váš smysl pro rozlišování, o němž hovoříte, se nezastavuje u tváří, ale dosahuje rovněž k mravům.”

„Nechci mluvit o mravech či náboženství — ať už o vlastních, nebo o cizích. I když bych byl možná býval velice dobrým křesťanem, kdybyste vy krásné ženy nebyly ze mě učinily modloslužebníka.”

Bathsheba vykročila, aby skryla nepotlačitelné dolíčky veselosti. Troy šel za ní a kroužil svým jezdeckým bičíkem.

„Ale — slečno Everdeneová — přece mi odpustíte?”

„Sotva.”

„Proč?“

„Povídáte takové věci.”

,,Řekl jsem, že jste krásná, a to budu říkat neustále, protože, u všech všudy, krásná jste! Jste nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl, jinak ať se na místě propadnu! Tedy namoutě —“

„Mlčte už — mlčte! Nebudu vás dál poslouchat, jste takový bezbožník!” vyhrkla, zmítajíc se mezi úzkostí z jeho slov apenchant slyšet více.

„Znovu vám říkám, že jste nanejvýš okouzlující žena. Na tom, že to říkám, není přece nic pozoruhodného, či ano? Vím jistě, že ta skutečnost je dostatečně zřejmá. Slečno Everdeneová, možná že můj názor je příliš prudce vyjádřený, než aby vás potěšil, a také příliš bezvýznamný, než aby vás přesvědčil, rozhodně však je upřímný, tak proč jej tedy nemůžete vzít na milost?”

„Protože — protože není správný,” zašeptala Bathsheba jako pravá žena.

„Ach, co! Protože jsem překročil třetí z oněch Hrozných deseti, jsem snad horší než vy, která překračujete deváté?”

„No, mně se nezdá tak úplně pravda, že jsem okouzlující,” odpověděla vyhýbavě.

„Vám se to nezdá: pak vám řeknu se vší úctou, že je-li tomu tak, je to způsobeno vaší skromností, slečno Everdeneová. Vždyť vám museli jistě všichni říct, čeho si nemohli nepo-všimnout? A vy byste měla jejich slovům věřit.”

„Neříkají to přesně tak.”

„Ó ano, jistěže říkají.”

„Tedy, myslím, neříkají mi to do očí, jako to děláte vy,” pokračovala a nechala se dále vábit do rozhovoru, který jí její předsevzetí přísně zakázalo.

„Ale víte, že si to myslí?”

„Ne — totiž — slyšela jsem Liddy povídat, že si to myslí, ale —” Odmlčela se.

Kapitulace — to byl smysl této jednoduché odpovědi, byť sebeopatrnější — kapitulace, o níž Bathsheba nevěděla. Nikdy nevyjádřila křehká nedokončená věta dokonaleji nějaký názor. Bezstarostný seržant se v duchu usmál, a pravděpodobně se usmíval i dábel škvírou v Tofetu, neboť v tomto okamžiku nastal obrat v jedné životní dráze. Bathshebin tón

i vzezření svědčily nade vší pochybnost o tom, že símě, které mělo zvednout základy, zapustilo kořínky ve skulině: zbytek byl pouze otázkou času a přirozených změn.

„Pravda vyplývá na povrch!” řekl voják v odpověď. „Nepovídejte mi, že mladá dáma může žít obklopena obdivným šepotem, a aspoň něco o tom nevědět. No dobrá, slečno Everdeneová, vy jste — promiňte mi mou neotesanost — vy jste spíše křivda lidskému rodu než co jiného.”

„Ale jděte?” vykulila oči.

„Je to pravda. Mohu viset právě tak za ovci jako za jehně (to je staré venkovské pořekadlo, nepříliš významné, ale drsnému vojákovi postačí), a tak vám řeknu, co si myslím, bez ohledu na to, bude-li vás to těšit, a bez úmyslu či naděje, že získám vaše odpuštění. Tedy, slečno Everdeneová, takto může váš vzhled způsobit ve světě více škody než dobra.” Seržant pohlédl dolů na louku v kritickém zamyšlení. „Do každé obyčejné ženy se pravděpodobně zamiluje v průměru jeden muž. Může si ho vzít: muž je spokojený a vede užitečný život. Po takových ženách jako vy dychtí vždycky sto mužů — vaše oči očarují celé tucty, takže po vás marně touží — a vy si můžete vzít pouze jednoho z těch mnohých. Z nich řekněme dvacet se bude snažit utopit hořkost zhrzené lásky v pití; dvacet dalších sklíčeně prozahálí své životy, aniž budou chtít nebo se pokusí zanechat po sobě ve světě nějakou stopu, protože nemají jinou ctižádost než svou oddanost k vám; dalších dvacet — a mezi nimi možná moje přecitlivělá maličkost — se bude vždycky ploužit za vámi, aby vás aspoň spatřili, a bude podnikat zoufalé věci. Muži jsou takoví vytrvalí blázni! Zbytek se asi bude snažit s větším či menším úspěchem překonat svou vášeň. Ale všichni tito muži budou zarmouceni. A nejenom těchto devětadevadesát mužů, s nimi bude zarmouceno i těch devětadevadesát žen, které si mohli vzít. To jsou moje důvody. Proto říkám, že žena tak okouzlující jako vy, slečno Everdeneová, je sotva požehnáním pro lidský rod.”

Krásné seržantovy rysy byly během této řeči tak přísné a vážné jako rysy Johna Knoxe, když hovořil ke své veselé mladé královně.

Když viděl, že neodpovídá, zeptal se: „Čtete francouzsky?”

„Ne, začala jsem se učit, ale když jsem došla ke slovesům, tatínek umřel,” řekla prostě.

„Já čtu, když mám příležitost, což v poslední době nebývá často — moje matka byla Pařížanka. Francouzi mají přísloví ,Qui aime bien, chátie bierí — ,Kdo správně miluje, trestá‘. Rozumíte mi?“

„Ach!“ odpověděla, a její obvykle chladný hlas se dokonce trochu zachvěl, „dovedete-li jen zpoloviny tak vítězně bojovat, jako dovedete hovořit, dokázal byste udělat potěšení z rány bodákem.” Pak ubohá Bathsheba okamžitě postřehla, že svým přiznáním pochybila; a jak se snažila chybu napravit, ještě ji zhoršila. „Ovšem nepředpokládejte, že já mám nějaké potěšení z toho, co mi povídáte.”

„Vím, že nemáte —jsem si tím jist,” řekl Troy a na tváři se mu jevilo velmi srdečné přesvědčení, přecházející pomalu v rozmrzelost, „když je tucet mužů připraven něžně k vám promlouvat a skládat vám hold, který si zasluhujete, a přitom nepřidávají varování, jehož je vám třeba, to dá rozum, že má ubohá drsná směs chvály a hany nemůže poskytnout mnoho potěšení. I když jsem blázen, nejsem tak domýšlivý, abych to předpokládal.”

„Já si však přesto myslím, že — že jste domýšlivý,” řekla Bathsheba a úkosem pohlížela na rákos, kterým jednou rukou křečovitě, horečnatě poškubávala. Předešlý vojákův postup ji celou rozpálil — ne proto, že by si vůbec neuvědomovala povahu jeho lichocení, ale proto, že průbojnost jeho lichotek byla ohromující.

„Nikomu jinému bych to nepřiznal a nepřiznávám to docela ani vám. Nicméně je možné, že v mé pošetilé představě tuhle v noci byla jakási domýšlivost. Viděl jsem, že to, co říkám v ob-divu, může být názor, který je vám vnucován příliš často, než aby vám působil nějaké potěšení, rozhodně jsem se však domníval, že vaše laskavá povaha vám zabrání, abyste nezkrocený jazyk posuzovala nevlídně — což jste učinila — a abyste o mně smýšlela špatně a zraňovala mě zrovna dnes ráno,, kdy sedřu, abych vám zachránil seno.”

„Dobrá, už o tom víc nepřemýšlejte; snad jste neměl v úmyslu být ke mně hrubý, když jste mi povídal, co jste měl na

mysli: po pravdě věřím, že ne,“ pravila bystrá žena s bolestně nevinnou opravdovostí. ,,A děkuju vám, že nám tu pomáháte. Ale — ale pamatujte si, že se mnou nemáte opět mluvit tak-to ani jinak, dokud vás sama neoslovím.“

,,Ale slečno Bathshebo! To je příliš tvrdé!“

,,Ne, není. Proč myslíte?”

,,Vy mě nikdy neoslovíte, protože já tu nebudu dlouho. Brzy se zase vrátím k bídné jednotvárnosti výcviku — a náš pluk bude možná brzy odvelen. A přesto mi berete to jedno milé, nevinné potěšení, které mám v tomto nudném životě. No, velkomyslnost patrně není nejvýraznější vlastností ženy.“

„Kdy odtud odjedete?” zeptala se s troškou zájmu.

„Během měsíce.”

„Ale jak vám může působit potěšení hovor se mnou?”

„Vy se ptáte, slečno Everdeneová, když přeci víte, v čem spočívá má urážka?”

„Jestli vám tolik záleží na takovéto pošetilé malichernosti, pak mi tedy nevadí, budu-li s vámi hovořit,” odpověděla Bathsheba nejistě a pochybovačně. „Ale vám přece ve skutečnosti nezáleží na tom, abych s vámi hovořila — vy to jen tak říkáte

— myslím, že to jen tak říkáte.”

„To je nespravedlivé — ale nebudu tu poznámku opakovat. Jsem příliš vděčný, že se mi od vás dostává takového projevu přátelství, ať už za jakoukoliv cenu, než abych haněl jeho tón. Opravdu mi na tom záleží, slečno Everdeneová. Snad považujete muže za pošetilce, chce-li pouhé slovíčko — jenom ,dobré ráno’. Snad pošetilec je — nevím. Ale vy jste nikdy nebyla mužem vzhlížejícím k ženě, a to ještě k ženě, jako jste vy.” „Hm.“

„Pak nevíte, co taková zkušenost obnáší — a nedej bůh, abyste to kdy poznala.”

„Nesmysl, vy pochlebníku! Jaké to je? Ráda bych to věděla.”

„Krátce řečeno, znamená to, že člověk není s to upírat svou mysl, sluch i zrak kterýmkoli v směrem kromě jednoho bez zoufalství, a ani tím jediným bez muk.”

„Ach seržante, takhle ne — vy předstíráte!” řekla Bathsheba potřásajíc hlavou. „Vaše slova jsou příliš okázalá, než aby byla pravdivá.”

„Nepředstírám, na vojenskou čest.“

,, Ale proč je to tak ? Samozřej mě se ptám z pouhé kratochvíle.

„Protože vy jste k zbláznění krásná — a já jsem celý poblázněný.”

„Vypadáte na to.”

„Skutečně jsem.”

„Ale vždyť jste mě viděl jenom tuhle v noci!”

„To nevadí. Blesk působí okamžitě. Miloval jsem vás už tehdy, okamžitě —jako vás miluju ted’.“

Bathsheba si ho zvědavě prohlédla od nohou nahoru, tak vysoko, jak se její zrak odvážil, což nebylo úplně do výše jeho očí.

„Nemůžete a nemilujete,” řekla s líčenou skromností. „U lidí neexistuje takový náhlý cit. Nebudu vám déle naslouchat. Proboha, ráda bych věděla, kolik je hodin — už půjdu — promarnila jsem tady už příliš mnoho času!”

Seržant se podíval na své hodinky a zeptal se: „Cože, vy nemáte hodinky, slečno?”

„Teďprávě nemám — chci si zrovna pořídit nové.”

„Ne. Dostanete hodinky. Ano — dostanete. Dárek, slečno Everdeneová — dárek.”

A dříve než pochopila, co mladý muž zamýšlí, měla v ruce těžké zlaté hodinky.

„Jsou to neobyčejně dobré hodinky pro člověka, jako jsem já,” pravil tiše. „Ty hodinky mají svou historii. Zmáčkněte perko a otevřte zadní víčko.”

Udělala to.

„Co vidíte?”

„Korunku a moto.”

„Korunku s pěti hroty a pod tím Cedit amor rébus — ,Láska se poddává okolnostem. To je heslo hrabat ze Severnu. Ty hodinky náležely poslednímu lordova a ten je věnoval manželovi mé matky, lékaři, aby je používal, dokud nedospěju, a pak jsem je měl dostat já. Bylo to jediné bohatství, co jsem zdědil. Ty hodinky řídily svého času zájmy britské říše — skvělý ceremoniál, okázalé cesty a spánek urozených. Nyní jsou vaše.”

„Ale pane seržante, tohle nemohu přijmout — nemohu!”

zvolala Bathsheba s očima vykulenýma úžasem. „Zlaté hodinky! Co to děláte? Nebuďte takový licoměrník!”

Seržant ustoupil, aby mu dar, jejž mu dívka vytrvale podávala, nemohl být vrácen. Jak ustupoval, Bathsheba šla za ním.

„Ponechte si je, slečno Everdeneová — prosím — ponechte si je!“ naléhalo to výstřední vznětlivé dítě. „Tím, že je budete mít, budou pro mne desetkrát cennější. Nějaké plebejštější hodinky mi poslouží právě tak dobře, a potěšení, že vím, komu mé staré hodinky bijí na srdci — no, nebudu o tom mluvit. Jsou v daleko vhodnějších rukou, než byly kdykoliv předtím.“

„Ale já je opravdu nemohu přijmout!“ odporovala celá stísněná. „Jak jen můžete udělat něco takového, totiž jestli to myslíte doopravdy! Dát mi hodinky po vašem nebožtíku otci, a ještě k tomu tak drahocenné! Opravdu, neměl byste být tak ukvapený, pane seržante!“

„Miloval jsem svého otce, pravda, vás však miluji víc. Proto to mohu udělat,“ pravil seržant a v jeho hlase zaznívala tak neobyčejná spontánní věrnost, že ji nyní zřejmě úplně nepředstíral. Bathshebina krása, kterou v jejím klidném stavu žertem chválil, si jej opravdu podmanila, a když byla Bathsheba vzrušená, a třebaže byl méně upřímný, než si Bathsheba představovala, byl pravděpodobně upřímnější, než si představoval on sám.

Bathsheba překypovala rozčileným zmatkem a zpola podezřívavě řekla vzrušeným hlasem: „Což je to možné! Ó, copak je možné, že o mne stojíte, a tak náhle! Tak málo jste mě viděl; možná že doopravdy nejsem tak — tak pěkná, jak se vám zdám. Prosím, vemte si je, vemte! Nemohu a nechci si je nechat. Věřte mi, vaše velkomyslnost je příliš velká. Nikdy jsem vám neprokázala jedinou laskavost, proč byste tedy měl být vy tak laskavý ke mně?“

Opět měl na rtech strojenou odpověď, ale opět ji potlačil a zaraženě na ni hleděl. Pravda je, že jak tam nyní stála — vzrušená, nezkrotná a poctivá jako den —, její svůdná krása tak doslova odpovídala oněm epitetům, jimiž ji obdařil, že úplně užasl nad svou zaslepeností, která je pronášela jako falešná. Mechanicky opakoval: „Ano, proč?“ a neodtrhoval od ní oči.

„A moje čeládka mě vidí, jak za vámi jdu kolem louky, a diví se. Bože, to je strašné!” pokračovala Bathsheba, neuvědomujíc si změnu, kterou působila.

„Nejdřív jsem nemyslel docela vážně, abyste si je nechala, protože je to můj jediný ubohý doklad o šlechtickém původu,” vyhrkl drsně, „ale namouduši, teď si přeju, abyste je přijala. Opravdu to nepředstírám! Neodepřete mi přece to štěstí, abyste je kvůli mně nosila? Ale vy jste příliš líbezná, než abyste stála o to, být tak laskavá, jako jsou jiní lidé.”

„Ne, ne, neříkejte to! Mám důvody ke zdrženlivosti, které nemohu vysvětlovat.”

„Dobrá tedy, dobrá,” ustoupil a přijal konečně hodinky zpět. „Nyní vás musím opustit. A budete se mnou mluvit po těch pár týdnů mé dovolené?”

„Jistěže budu. Tedy, nevím, jestli budu! Bože, proč jen jste přišel a uvedl mě v takový zmatek!”

„Možná že jsem na vás líčil past, a sám se do ní chytil. Takové věci se už přihodily. Nuže, dovolíte mi, abych pracoval na vašich polích?” lichotil se.

„Ano, nejspíš ano, dělá-li vám to radost.”

„Slečno Everdeneová, děkuji vám.”

„Ne, ne.”

„Sbohem!”

Seržant zvedl ruku k čapce, šikmo posazené na hlavě,, zasalutoval a vrátil se k vzdálené skupině sekáčů.

Bathsheba nebyla nyní s to podívat se do tváře svým lidem na senách. Se srdcem nepravidelně se třepotajícím z rozpačitého vzrušení, rozpálená a téměř v slzách, vracela se domů a šeptala: „Och, co jsem to jenom udělala! Co to znamená! Kdybych tak věděla, co z toho všeho byla pravda!”

USAZOVÁNÍ VČEL DO ÚLU

Toho roku se weatherburské včely s rojením opozdily. Bylo to v druhé polovině června a den po onom rozhovoru s Troyem na louce, když Bathsheba stála na zahradě, pozoro

vala roj ve vzduchu a hádala, kam pravděpodobně usedne. Letos se včely nejen opozdily, ale byly i vzpurné. Někdy se po celou sezónu všechny roje usazovaly na nejnižších dosažitelných větvích —jako například na rybízovém keři nebo špalírové jabloni; další rok se pustily se stejnou jednomyslností rovnou na nejvyšší větve nějaké vysoké štíhlé renety nebo malináče a tam vzdorovaly všem útočníkům, pokud je nepřišli sundávat ozbrojeni žebříky a holemi.

Tak tomu bylo právě nyní. Bathshebiny oči, zastíněné rukou, sledovaly stoupající roj na neprobadatelné rozloze modři, dokud konečně nezakotvil na jednom z těch výše zmíněných nedostupných stromů. Bylo možno pozorovat proces do jisté míry podobný procesu, jakým prý před dávnými věky vznikl svět. Hlučící roj plul oblohou v rozptýlené jednolité mlze a ta zhoustla v mlžné centrum: to sklouzlo na větev a stále houstlo, až Vytvořilo pevnou skvrnu černě se rýsující proti světlu.

Všichni muži a ženy byli pilně zaměstnáni sklízením sena — dokonce i Liddy odešla z domu, aby přiložila pomocnou ruku —, a tak se Bathsheba rozhodla, že bude-li to možné, usadí včely do úlu sama. Připravila do rojáku květiny a med, přinesla si žebřík, koště a hák, neprostupně se obrnila koženými rukavicemi, slaměným kloboukem a velkým tylovým závojem —kdysi zeleným, nyní však vybledlým do skořicová — a vystoupila po žebříku asi tucet příček. Náhle uslyšela z dálky ani ne deseti yardů hlas, který začínal mít podivnou moc ji vzrušit.

„Slečno Everdeneová, dovolte, abych vám pomohl; o něco takového byste se neměla pokoušet sama.”

Troy právě otvíral zahradní branku.

Bathsheba odhodila koště, hák i prázdný roják, celá vyplašená si přitáhla sukni těsně kolem kotníků, a jak to jen nejlépe šlo, sklouzla ze žebříku. V době, kdy sestoupila na zem, stál tam už i Troy a shýbal se, aby sebral roják.

,,To mám štěstí, že jsem sem zašel právě v tuhle chvíli!” zvolal seržant.

Bathsheba v minutě nalezla hlas. ,,Cože! Vy mi je setřepete?“ zeptala se způsobem, jenž byl na vzdornou dívku rozechvělý, ačkoliv u dívky bojácné by se byl jevil dosti statečný.

,,’Aby ne!” kasal se Troy. ,,No samozřejmě že setřepu. Jak

jste dnes svěží!“ Troy odhodil svou hůlku a dal nohu na žebřík, že poleze.

„Ale musíte si přece vzít závoj a rukavice, jinak vás strašně pobodají!“

„No pravdaže! Musím si vzít závoj a rukavice. Ukážete mi laskavě, jak si je mám patřičně obléct?”

„A taky si musíte vzít klobouk se širokým okrajem; vaše čapka totiž nemá žádný okraj, který by držel závoj odtažený, a včely by se vám dostaly na obličej.”

„Klobouk se širokým okrajem také, to rozhodně.”

I přikázal rozmarný osud, že Bathsheba si má sundat klobouk — se závojem a se vším všudy — a posadit jej na hlavu Troyovi, jenž svou čapku odhodil do srstkového keře. Pak bylo třeba závoj dole ovázat seržantovi kolem límce a navléci mu rukavice.

Troy vyhlížel v tomto převleku tak neobyčejně, že Bathsheba, jakkoliv znepokojena, nemohla se ubránit a rovnou se rozesmála. Tím se odstranil ještě další kůl z palisády chladného chování, jež mezi nimi udržovalo odstup.

Bathsheba přihlížela ze země, zatímco seržant Troy pilně smetal a setřepával včely ze stromu, přidržuje pod nimi druhou rukou roj ák, aby do něj spadly. Nestřežené chvíle, kdy jeho pozornost byla zaujata prací, využila dívka k tomu, aby se trochu upravila. Troy slezl dolů a na délku paže od sebe držel roják, za nímž se táhlo mračno včel.

„Namouduši,” pronesl skrze závoj, „držet tenhle roják nahoře, to dá paži zabrat víc než týden cvičení se širokým mečem.” Když manévr skončil, Troy se přiblížil k Bathshebě. „Byla byste tak hodná a rozvázala mě a vyprostila? Skoro jsem se uvnitř té hedvábné klece udusil.”

Aby skryla rozpaky, když mu v rozporu se všemi zvyklostmi rozvazovala tkaničky kolem krku, podotkla:

„Nikdy jsem neviděla to, o čem jste mluvil.”

”Co:“

„Cvičení se širokým mečem.”

„Opravdu? A chtěla byste to vidět?” zeptal se Troy.

Bathsheba zaváhala. Od obyvatel Weatherbury, kteří náhodou meškali chvíli v Casterbridgi a dostali se do blízkosti

kasáren, slýchala čas od času úžasné zprávy o tomto podivném a proslulém představení, cvičení se širokým mečem. Muži a chlapci, kteří nakukovali škvírami či přes zdi do kasárenského dvora, vraceli se se zprávami, že je to nejokázalejší podívaná, jakou si člověk dovede představit; výstroj a zbraně září jako hvězdy — tuhle, tamhle, všude kolem —, avšak všechno podle předpisu. Vyjádřila tedy mírně, co tak silně cítila:

,,Ano, velice ráda bych to viděla.”

,,Á taky že uvidíte; předvedu vám to.“

„Neříkejte! Jak?”

„Nechte mě uvažovat.”

„S vycházkovou holí ne — o to nestojím. Musí to být skutečný široký meč.”

„Ano, to jistě; jenže já ho tu zrovna nemám; ale do večera bych ho myslím mohl sehnat. Tedy, udělala byste tohle?”

Troy se k ní sklonil a tišeji zašeptal nějaký návrh.

„Kdepak!” odmítla Bathsheba s uzarděním. „Děkuju vám mockrát, ale to bych rozhodně nemohla.”

„Jistě byste mohla? Vždyť by o tom nikdo nevěděl.”

Zavrtěla hlavou, avšak zápor byl už slabší. „Mám-li přijít,” řekla, „musím s sebou přivést Liddy. Smím?”

Troy se zahleděl do dálky. „Nechápu, proč ji chcete vodit,” pravil chladně.

Neuvědomělý pohled souhlasu v Bathshebiných očích prozradil, že ještě něco jiného než jeho chlad ji přesvědčilo, že Liddy by byla v navrhované události nadbytečnou. Cítila to, už když to navrhovala.

„Dobrá, nepřivedu Liddy — a přijdu. Ale jenom na chviličku,” dodala, „na kratičkou chviličku.”

„Nebude to trvat ani pět minut,” řekl Troy.

ÚDOLÍ MEZI KAPRADÍM

Kopec proti Bathshebinu obydlí sahal asi o míli dál k neobdělávanému kusu země, posetému v této roční době vysokými houštinami kapradí, jež bylo mohutné a průsvitné, jak

nedávno rychle vyrostlo, a zářilo odstíny jasné a nepotřísněné zeleně.

V osm hodin onoho večera před svatým Janem, kdy rózježená zlatá koule na západě svými dlouhými bohatými paprsky dosud brázdila vršky kapradin, ozval se mezi nimi měkký šelest šatů; ve středu kapradin se objevila Bathsheba a jejich měkké, péřovité paže ji hýčkaly až po ramena. Zastavila se, obrátila a vrátila se přes kopec a na půl cesty ke svým dveřím; odtud vrhla pohled na rozloučenou na místo, jež právě opustila — rozhodla se totiž, že přece jen nikde tady poblíž nezůstane.

Spatřila nejasnou skvrnu umělé červeně, jež se pohybovala kolem výběžku svahu a ztratila se na druhé straně.

Cekala minutu — dvě — uvažovala, jak bude Troy zklamán, že nesplnila svůj slib a nedostavila se na schůzku — a pak se znovu rozběhla po poli, vyšplhala se přes hřeben a šla původním směrem. Nyní se doslova chvěla a třásla nad tím, jak nerozvážně se pustila do takového dobrodružství; dýchala prudce a oči jí zářily neobvyklým světlem. Přesto jít musela. Dorazila k okraji dolíku uprostřed kapradin. Troy stál na dně a hleděl k ní nahoru.

„Slyšel jsem, jak se prodíráte kapradím, dříve než jsem vás spatřil,”, řekl. Vystoupil nahoru a podal jí ruku, aby jí pomohl ze svahu.

Dolík měl podobu talířovité prohlubně přirozeně vytvořené; nahoře měl v průměru asi třicet stop a byl dosti mělký, aby jim sluneční svit ozařoval hlavy. Když stáli uprostřed, nebe nad nimi se stýkalo s okrouhlým obzorem kapradí: kapradě rostly téměř k úpatí svahu a pak náhle přestávaly. Prostor uprostřed tohoto pásu zeleně pokrýval tlustý hedvábný koberec z mechu a trávy, tak poddajný, že noha se do něho napůl bořila.

„Nuže,“ pravil Troy, vytáhl široký meč a ten, zvednut do slunečního svitu, zazářil na pozdrav, jako by byl živý; „nejprve máme čtyři vnitřní a čtyři vnější seky; čtyři vnitřní a čtyři vnější body. Podle mne má pěchota seky a kryty zajímavější než my, ale nejsou tak prudké jako naše. Mají sedm seků a tři body. Tolik úvodem. Nu a dál, náš první sek vypadá, jako když sejete obilí — takhle.” Bathsheba spatřila ve vzduchu jakousi obrácenou duhu, a Troyova paže byla opět v klidu.

„Sek číslo dvě, jako byste osekávala živý plot — takhle. Tři, jako byste sekla — takhle. Čtyři, jako kdybyste mlátila — takhle. Pak totéž doleva. Body jsou tyto: jedna, dvě, tři, čtyři vpravo; jedna, dvě, tři, čtyři vlevo.” Zopakoval je. „Chcete je předvést ještě jednou?” zeptal se. „Jeden, dva —“

Kvapně ho přerušila. „Raději ne, vaše dvojky a čtyřky mi nevadí, ale jedničky a trojky jsou strašné!”

„Výborně. Ušetřím vás jedniček a trojek. A nyní seky, body a kryty dohromady.” Troy je patřičně předvedl. „Pak přijde pronásledovací cvičení, takhle.” Předvedl pohyby jako prve. „Tak, tohle jsou stereotypní podoby. Pěchota má dva velice dábelské seky vzhůru, které my nepoužíváme, protože jsme na to příliš humánní. Takhle — tři, čtyři.”

„Ty jsou ale vražedné a krvelačné!”

„Jsou víceméně smrtelné. Teď budu zajímavější a ukážu vám nějakou volnou sestavu — předvedu vám všechny seky a body, pěchotní i kavaleristické, rychleji než blesk a promíchaně — použiji jen tolik pravidel, aby řídily instinkt, avšak nesvazovaly jej. Vy jste mým protivníkem, ale na rozdíl cd skutečného zápasu vás pokaždé o vlas, případně o dva minu. Pozor, zanic na světě neuhýbejte!”

„Rozhodně neuhnu!” slíbila Bathsheba svatosvatě.

Troy ukázal na místo asi yard před sebou.

Bathshebin dobrodružný duch počínal nacházet zrnka záliby v tomto zcela novém dění. Zaujala určené postavení, tváří obrácena k Troyovi.

„Teďvás předběžně vyzkouším, jenom abych zjistil, zda máte dost odvahy, abyste mi dovolila provést, co zamýšlím.”

Zamával širokým mečem, jako by uváděl číslo dvě, a první, co si uvědomila, bylo, že hrot a čepel meče proletěly se zablýsknutím na její levou stranu, právě nad její bok; potom, že se objevily na pravé straně, jako by se jí poté, co prošly tělem, vynořily mezi žebrý. Jako třetí si uvědomila, že vidí, jak týž široký meč, bezvadně čistý a bez krve, drží Troy kolmo v ruce (v poloze technicky zvané „odsadit meče”). Vše probíhalo tak rychle jako elektřina.

„Och!” vykřikla hrůzou a přitiskla si ruku k boku. „Probodl jste mě? — ne, neprobodl! Copak jste to udělal?”

„Ani jsem se vás nedotkl,” řekl Troy tiše. „Byl to pouhý žonglérský kousek. Meč prošel za vámi. Nuže, nebojíte se, že ne? Protože kdybyste se bála, nemohl bych nic předvádět. Dávám vám své slovo, že vás nejen nezraním, ale že se vás ani jednou nedotknu.”

„Nemyslím, že bych se bála. Víte jistě, že mě nezraníte?”

„Naprosto jistě.”

„Je ten meč moc ostrý?”

„Ani ne — jenom stůjte nehybně jako socha. Začínám!”

V okamžiku se ovzduší před Bathshebinýma očima změnilo. Záblesky světla zachycené z nízkých slunečních paprsků nad ní a před ní a všude kolem bezmála zakryly zem a oblohu

— a všechny je vysílaly úžasné obraty Troyovy čepele, jež jako by byla všude najednou a nikde zvlášť. Tento krouživý třpyt byl doprovázen ostrým šumem, téměř hvizdem — i ten na ni dorážel ze všech stran najednou. Krátce, Bathsheba byla uzavřena v klenbě světla a ostrých sykotů, jež připomínaly oblohu plnou meteorů pozorovanou zblízka.

Nikdy od dob, co se široký meč stal národní zbraní, neovládal ho nikdo obratněj i než seržant Troy, a ten nikdy nepředváděl toto představení v tak nádherném rozmaru jako nyní Bathshebě za svitu večerního slunce uprostřed kapradí. Troyovy seky dosahovaly tak těsně k Bathshebě, že kdyby bylo možné, aby ostří meče zanechávalo ve vzduchu trvalou hmotnou stopu, kudy proletělo, mohli bychom s jistotou prohlásit, že prostor, jejž jeho seky zanechaly nedotčený, by byl téměř modelem Bathshebiny postavy.

Za světélkujícími proudy této aurory militans Bathsheba viděla, jak se barva Troyovy pravice jako rozechvěná harfová struna rozprostírá v šarlatovou mlhu přes prostor krytý jeho pohyby, a za tím vším viděla Troye, většinou obráceného tváří k ní; někdy, aby předvedl zadní seky, byl zpola odvrácen; nicméně jeho oči vždycky ostře sledovaly její postavu a jeho rty se pevně svíraly podstoupenou námahou. Potom se jeho pohyby zpomalily a Bathsheba ie mohla vnímat jednotlivě. Svištění širokého meče ustalo a Troy skončil.

„Ta uvolněná kadeř vlasů potřebuje upravit,” řekl, dříve než se Bathsheba pohnula nebo promluvila. „Počkejte, udělám vám to.“

Stříbrný oblouk jí zazářil vpravo u hlavy: široký meč sklesl. Kadeř upadla na zem.

„Držela jste se statečně!” pochválil ji Troy.,,,Neustoupila jste ani o stín. Na ženu je to obdivuhodné.”

„To bylo tím, že jsem nic takového nečekala. Bože, vy jste mi poničil vlasy!”

„A teď ještě jednou.”

„Ne — ne! Bojím se vás — opravdu se vás bojím!” křičela Bathsheba.

Ukázalo se, že z kapradí přilezla housenka a zvolila si za místo odpočinku přednici Bathshebina živůtku. Bathsheba viděla, jak se jí hrot bleskl k hrudi a jak do ní zdánlivě vnikl. Zavřela oči, naprosto přesvědčena, že konečně je zabita. Nicméně když se cítila jako obvykle, opět je otevřela.

„Tuhle je, podívejte,” řekl seržant a podržel jí široký meč před očima.

Housenka byla nabodnuta na hrotu zbraně.

„To už je opravdové kouzlo!” žasla Bathsheba.

„Kdepak — pouze zručnost. Prostě jsem napřáhl hrot meče k vaší hrudi, kde lezla housenka, a místo abych vás probodl, zadržel jsem jej tisícinu palce od vás.”

„Ale jak jste mi mohl useknout kadeř vlasů mečem, který nemá ostří?”

„Nemá ostří! Tímto mečem by se člověk mohl oholit jako břitvou. Podívejte!”

Dotkl se dlaní čepele, pak meč zvedl a ukázal jí tenounký plátek pokožky, jenž z něho visel.

„Ale než jste začal, povídal jste přece, že je tupý a nemůže mě pořezat!”

„To bylo proto, abych vás přiměl stát klidně a tak se ujistil, že budete v bezpečí. Riziko, že vás zraním, když se pohnete, bylo příliš velké, a tak jsem byl nucen vám trochu zalhat, abych je odstranil.”

Otřásla se. „Byla jsem o palec vzdálena smrti, a nevěděla jsem o tom!”

„Přesněji řečeno, byla jste o půl palce vzdálena tomu, abyste byla dvěstěpětadevadesátkrát zaživa osekána.”

„To je od vás ukrutné, ukrutné!”

„Nicméně jste byla naprosto v bezpečí. Můj meč nikdy nechybí.” A Troy vrátil zbraň do pochvy.

Bathsheba, přemožena stovkou bouřlivých pocitů vyplývajících z prožité scény, usedla bezmyšlenkovitě na trs vřesu.

„Musím vás nyní opustit,” řekl Troy měkce. „A toto si dovolím vzít a ponechat jako památku na vás.”

Viděla, jak se sklonil k trávě, zvedl zvlněný pramínek vlasů, které odsekl z jejích bohatých kadeří, jak si jej namotal kolem prstu, rozepjal na hrudi knoflík kabátu a pečlivě vlasy uložil. Cítila, že nemá sílu, aby mu odporovala nebo mu je odepřela. Měl nad ní příliš velikou převahu a Bathsheba si připadala jako člověk, který nastaví tvář svěžímu větru a zjistí, že vane tak prudce, až zaráží dech.

Troy přistoupil blíž a řekl: „Musím vás opustit.” Přistoupil ještě blíž. A o minutu později viděla, jak jeho šarlatová postava takřka bleskem mizí v houští kapradin, jako když se rychle máchne mečem.

Onen minutový interval jí vehnal do tváře příval pulsující krve, rozpálil ji až do morku kostí a zvětšil její rozechvění do té míry, že zcela pohltilo její schopnost myslit. Uštědřil jí úder, jenž vyústil, jako onen Mojžíšův na Orebu, v proud — tentokrát proud slz. Připadala si jako člověk, který těžce zhřešil.

Důvodem toho bylo, že Troy jemně sklonil svá ústa k jejím. Políbil ji.

PODROBNOSTI PROCHÁZKY ZA SOUMRAKU

Nyní vidíme, jak se prvek pošetilosti výrazně mísí s mnohými proměnlivými rysy, jež tvořily charakter Bathsheby Everdeneové. Byl téměř cizí její vrozené povaze. Vnesen jako míza

na šípu Erotově nakonec prostoupil a zbarvil celou její bytost. Bathsheba, třebaže měla příliš mnoho rozumu, než aby se dala naprosto ovládat svou ženskostí, měla příliš mnoho ženskosti, než aby používala svého rozumu co nejprospěšněji. Snad v žádné podružnější záležitosti neudivuje žena svého druha více než tím, že je jí vlastní podivná síla věřit lichotkám, o nichž ví, že jsou falešné — snad jen, pravda, s výjimkou toho, že je naprosto skeptická ke kritickým poznámkám, o nichž ví, že jsou pravdivé.

Bathsheba milovala Troye tak, jak jen milují samostatné ženy, když se zřeknou své samostatnosti. Když silná žena lehkovážně odhodí svou sílu, je na tom hůř než slabá žena, která nikdy žádnou sílu k odhazování neměla. Jedním zdrojem ejí nedokonalosti je novost této věci. Nemá žádnou zkušenost, ak z takovéhoto postavení vyzískat, co se dá. Slabost je dvakrát tak slabá, je-li nová.

Bathsheba si neuvědomovala, že byla v této záležitosti obelstěna. Ačkoliv v jistém smyslu byla ženou velkého světa, byl to, koneckonců, svět otevřených kotérií a zelených koberců, na nichž dobytek představuje kolemjdoucí dav a vítr neklidný hukot; kde klidná králičí nebo zaječí rodinka žije rovnou za vaší požární zdí, kde každý v tithingu je vaším sousedem a kde vypočítavost je omezena na tržní dny. O vyumělkovaném vkusu dobré uhlazené společnosti věděla jenom málo, o vyhraněném holdování zlu vůbec nic. Kdyby její nejzazší představy v tomto směru byly zřetelně vyjádřeny (a ona sama je nikdy nevyjádřila), ukázalo by se, že nepřesahují pocit, že impulsy jsou pro ni příjemnějšími ukazateli cesty než rozvaha. Její láska byla úplně jako láska dítěte, a třebaže žhavá jako léto, byla svěží jako jaro. Její vina spočívala v tom, že se nepokoušela kontrolovat city a dovedně a opatrně zkoumat, k jakým důsledkům povedou. Dovedla ukázat ostatním příkrou a trnitou cestu, ale „nedbala vlastní rady“.

A pokřivení Troyovy povahy se ukrývalo před ženským pohledem v hloubce, zatímco jeho líbivé přednosti byly rovnou na povrchu; v tom byl pravým opakem prostého Oaka, jehož

(* Pozn. překl.: tithing — okres o desíti rodinách pod dozorem královského představeného)

chyby viděl i slepý a jehož ctnosti se skrývaly jako kovy v dole.

Rozdíl mezi úctou a láskou se zřetelně jevil v Bathshebině chování. O svém zájmu o Boldwooda hovořívala s Liddy naprosto volně, avšak pokud šlo o Troye, radila se pouze se svým srdcem.

Gabriel viděl všechno toto poblouznění a trápil se jím dennodenně od chvíle, kdy vyšel na pole, až do chvíle, kdy se zase vrátil, a nejednou i dál až do časných ranních hodin.

Ze nebyl milován, působilo mu dosud značné utrpení; že však Bathsheba upadá do osidel, způsobovalo mu nyní utrpení ještě větší, které téměř zastínilo všechnu bolest minulou. Tento výsledek se podobal často citovanému pozorování Hippokratovu o tělesné bolesti.

Je to ušlechtilá, třebaže snad ne právě nadějná láska, kterou ani obavy, že by mohla vypěstovat odpor v hrudi milované osoby, nedovedou odvrátit od boje s jeho či jejími chybami. Oak se rozhodl, že se svou paní promluví. Založí své naléhání na tom, co považoval za nečestné jednání se statkářem Boldwoodem, jenž byl zrovna nepřítomen.

Příležitost se naskytla jednou večer, když se Bathsheba vydala na krátkou procházku po pěšině přes sousední lány obilí. Nastával soumrak a Oak, který toho dne nebyl daleko v polích, se ubíral stejnou pěšinou a potkal Bathshebu, když se celá zasněná vracela, jak se domníval.

Pšenice byla nyní vysoká a pěšina byla úzká; cestičku tvořila úplně ponořená rýha klikatící se mezi houštinou na obou stranách. Dvě osoby nemohly kráčet vedle sebe, aniž poškodily úrodu, a tak Oak ustoupil, aby nechal Bathshebu projít.

„Ale, to jste vy, Gabrieli?” pravila. „Také na procházce? Dobrou noc.”

„Myslel jsem, že vám půjdu naproti, už se poněkud připozdívá,” řekl Oak, a když Bathsheba kvapně proklouzla kolem něho, obrátil se a šel jí v patách.

„Děkuju vám, nejsem nijak bojácná.”

„Jistěže ne, ale potloukají se tu kolem různá špatná individua.”

„Nikdy jsem je nepotkala.”

Oak se s obdivuhodnou důmyslností chystal zavést řeč

na záletného seržanta právě přes tato „špatná individua”. Ale najednou se jeho plán zhatil, náhlému připadalo, že je to poněkud nejapný a příliš otevřený způsob, jak začít. Zkusil tedy jinou preambuli.

„A protože muž, který by vám normálně šel naproti, je pryč — myslím statkáře Boldwooda —, tak tedy, povídám si, půjdu já,“ řekl.

„Ach ano.“ Kráčela dál, aniž otočila hlavu, a po mnoho kroků se z její strany neozývalo nic jiného než šelest šatů o těžké klasy. Pak pokračovala poněkud nevrle:

„Nechápu dost dobře, co jste mínil tím, že pan Boldwood by mi normálně přišel naproti.”

„Soudil jsem tak proto, že lidé si povídají, prý mezi vámi dojde nejspíš ke svatbě, slečno. Promiňte, že mluvím tak otevřeně.”

„Povídají, co není pravda,” odpověděla rychle. „Mezi námi nejspíš k žádné svatbě nedojde.”

Nyní se Gabriel vytasil se svým nezastřeným názorem, neboť teď přišel ten pravý okamžik. „Tedy, slečno Everdeneová,” řekl, „bez ohledu na to, co si lidé povídají, jestli on se o vás neuchází, tak jsem jakživ žádné ucházení neviděl!”

Bathsheba by pravděpodobně byla okamžitě na místě ukončila hovor tím, že by si toto téma přímo zakázala; avšak byla si vědoma vlastní slabé pozice, a to ji lákalo, aby se pokoušela úskoky a přením ji zlepšit.

„Když už jste se o tomto tématu zmínil,” prohlásila velmi důrazně, „jsem ráda, že se mi naskytla příležitost vyjasnit omyl, který je velmi běžný a velmi protivný. Neslíbila jsem panu Boldwoodovi nic napevno. Nikdy jsem o něho nestála. Vážím si ho a on na mne naléhal, abych si ho vzala. Ale já jsem mu nedala žádnou určitou odpověd. Jakmile se vrátí, udělám to; a moje odpověd bude znít, že nepomýšlím na to, abych si ho vzala.”

„Lidé se zřejmě neustále mýlí.”

„Zřejmě.”

„Onehdy povídali, že si s ním zahráváte, a vy jste téměř dokázala, že nikoliv. V poslední době povídali, že si nezahráváte, a vy rovnou začínáte dávat najevo —”

,,Že si zahrávám, chcete asi říct.“

,,No doufám, že mluví pravdu.”

„Snad — ale rozhodně si ji mylně vykládají. Nezahrávám si s ním a nemám s ním nic společného.”

Oak se dal naneštěstí zlákat, aby s ní přece jenom promluvil o Boldwoodově soku nevhodným způsobem.

„Kéž byste se nikdy nebyla setkala s tím mladým seržantem Troyem, slečno,” vzdychl.

Bathsheba počala kráčet poněkud křečovitě. „Proč?” zeptala

se.

„Není pro vás dost dobrý.”

„Řekl vám někdo, abyste se mnou takhle promluvil?”

„Vůbec nikdo.”

„Pak se mi zdá, že se tu seržantem Troyem nemáme co zabývat,” řekla svéhlavě. „Přesto musím říct, že seržant Troy je vzdělaný člověk a že je hoden kterékoliv ženy. Pochází z dobrého rodu.”

„To, že vzděláním a rodem převyšuje dav vojáků, není ani zdaleka důkazem o jeho hodnotě. Ukazuje to, že jeho dráha je sestupná.”

„Nechápu, jak to souvisí s naším hovorem. Dráha pana Troye není v žádném případě sestupná a jeho nadřazenost je důkazem jeho hodnoty.”

„Jsem přesvědčen, že je to naprosto nesvědomitý člověk. A nemohu než vás poprosit, slečno, abyste s ním nic neměla. Poslechněte mě tentokrát — jenom tentokrát! Neříkám, že je to takový mizera, za jakého jsem ho považoval — modlím se k Bohu, aby nebyl. Ale protože nevíme přesně, jaký je, proč se nechovat tak, jako by mohl být špatný, prostě pro vaši vlastní bezpečnost? Nedůvěřujte mu, paní; prosím vás, nedůvěřujte mu tolik.”

„Proč, prosím vás?”

„Mám rád vojáky, ale tohoto rád nemám,” prohlásil Oak rázně. „Je obratný ve svém povolání, a to ho možná svedlo na scestí; a co je sousedům k smíchu, je pro ženu zkázou. Pokusí-li se s vámi opět promluvit, co kdybyste se odvrátila se strohým, dobrý den‘? Když ho uvidíte přicházet jednou cestou, dejte se druhou; když poví něco směšného, dělejte, že vtip

nechápete, a neusmívejte se, a před těmi, kteří budou váš hovor opakovat, o něm mluvte jako o ,tom podivném chlapíkovi1 nebo o ,tom seržantovi Jakpak-se-honem-jmenuje’. Nebuďte k němu nezpůsobná, ale chovejte se k němu neškodně, nezdvořile, a tak se toho člověka zbavte.“

Žádný Čermák se nikdy o vánocích za okenním sklem nechvěl tak jako Bathsheba nyní.

„Povídám —ještě jednou vám povídám — že vám nepřísluší o něm mluvit. Vůbec nechápu, proč se o něm zmiňujete!“ zvolala zoufale. „Vím — ž-ž-že je to naprosto svědomitý člověk — přímý někdy až k nezdvořilosti — a vždycky vám řekne rovnou do očí, co si o vás myslí.“ „Hm.”

„Je právě tak dobrý jako každý druhý v téhle obci! Také si dává velice záležet na tom, že chodí do kostela — ano, to chodí!“

„Obávám se, že ho tam nikdy nikdo neviděl. Já aspoň určitě ne.“

„To proto,“ vysvětlovala horlivě, „že vchází tajně starými dveřmi ve věži, právě když bohoslužby začínají, a sedá si vzadu na kruchtu. Povídal mi to.“

Tento nejvyšší příklad Troyovy dobroty dopadl na Gabrielův sluch jako třináctý úder šílených hodin. Nejenomže příklad sám vzbuzoval naprostou nedůvěru, ale uváděl v pochybnost i všechna ujišťování, jež mu předcházela.

Oak se zármutkem zjistil, jak bezvýhradně Bathsheba Troyovi důvěřuje. Vřelo to v něm hlubokým pohnutím, když odpověděl pevným hlasem —jehož pevnost však byla pokažena očividným úsilím pevným jej udržet:

„Vy víte, paní, že vás miluju a budu vás vždycky milovat. Zmiňuju se o tom jen proto, abych vám připomněl, že bych vám v žádném případě nechtěl ublížit; jinak se své lásky nedovolávám. Prohrál jsem závod o peníze a o příjemnosti tohoto světa, a nejsem takový blázen, abych se o vás ucházel teď, když jsem chudý a vy jste se nade mne tolik povznesla. Ale Bathshebo, drahá paní, prosím vás, vemte v úvahu toto: máte-li si udržet patřičnou úctu mezi čeládkou a také se zachovat šlechetně vůči čestnému muži, který vás miluje stejně jako

já, měla byste být opatrnější ve svém chování k tomuto vojákovi.”

„Mlčte, mlčte, mlčte!” zvolala Bathsheba přiškrceným hlasem.

„Cožpak pro mne neznamenáte víc než mé vlastní záležitosti, a dokonce i víc než život?” pokračoval. „No tak, vyslechněte mě! Jsem o šest let starší než vy a pan Boldwood je o deset let starší než já, a uvažte — snažně vás prosím, uvažte, než bude příliš pozdě —, jak bezpečná byste byla v jeho rukou!”

Oakova narážka na jeho vlastní lásku k ní zmírnila do jisté míry Bathshebin hněv nad jeho vměšováním; nemohla mu však doopravdy odpustit ani to, že dovolil, aby jeho přání prokázat jí dobro zastínilo jeho přání oženit se s ní, ani to, že se pohrdavě choval k Troyovi.

„Přeji si, abyste odešel,” přikázala a rozechvělá slova naznačovala, že její tváře, očím neviditelné, zbledly. „Nezůstávejte déle na tomto statku. Nechci vás — prosím vás, odejděte!”

„To je nesmysl,” odpověděl Oak chladně. „Už podruhé předstíráte, že mě propouštíte — a co z toho?”

„Předstírám! Vy půjdete, pane — nechci poslouchat vaše kázání! Já jsem tady paní!”

„Půjdete, opravdu —jakou pošetilost řeknete příště? Copak jsem nějaký hej nebo počkej, abyste se mnou takhle zacházela, když přece víte, že ještě před nedávnem jsem měl právě tak dobré postavení jako vy! Namouduši, Bathshebo, to je příliš! Kromě toho víte, že nemůžu odejít, abych nepřivedl věci do takového zmatku, z jakého byste je nedostala bůhvíjak dlouho. Ledaže byste mi ovšem slíbila, že si vezmete nějakého rozumného mužského jako šafáře nebo správce nebo něco takového. Jestli mi to slíbíte, půjdu okamžitě.”

„Nechci žádného šafáře; budu si dál správcovat sama,” prohlásila rozhodně.

„Výborně tedy, pak byste mi měla být vděčná, že tu zůstávám. Kam by to s hospodářstvím spělo, kdyby se o ně nestaral nikdo jiný než žena? Pamatujte si však, nepřeju si, abyste se mi cítila nějak zavázána. To ne. Co dělám, dělám. Někdy si říkám, že bych byl šťastný jako pták, kdybych tohle

místo opustil — nepředpokládejte, že jsem spokojený s tím, být nula. Byl jsem stvořený pro lepší osud. Přesto bych nerad viděl vaše zájmy ztroskotat, jak se to jistě stane, budete-li trvat na svém. Nerad se snažím uplatňovat své názory tak očividně, ale namouduši, vaše provokativní způsoby doženou člověka, aby říkal věci, které by ho jindy ani ve snu nenapadly! Připouštím, že se poněkud vměšuji do vašich záležitostí. Ale vy víte velmi dobře, jak to je a kdo je ta žena, kterou mám tolik rád, a připadal bych si příliš jako blázen, kdybych se k ní choval za těchto okolností zdvořile.”

Je více než pravděpodobné, že Bathsheba si ho v skrytu a podvědomě poněkud vážila pro jeho chmurnou věrnost, jež se projevovala spíše v jeho tónu než ve slovech. Rozhodně však zašeptala něco v tom smyslu, že může zůstat, chce-li. Pak pravila důrazněji: „Necháte mě nyní o samotě? Nepřikazuji vám to jako vaše paní — žádám vás o to jako žena a očekávám, že nebudete tak nezdvořilý, abyste odmítl.“

„Jistěže, slečno Everdeneová,” řekl Gabriel jemně. Divil se, že žádost přišla právě v tuto chvíli, protože spor skončil, byli na téměř opuštěném kopci daleko od jakéhokoliv lidského obydlí a připozdívalo se. Zastavil se a dovolil, aby ho předešla tak daleko, až se mu její postava rýsovala proti obloze.

V onom okamžiku se mu dostalo skličujícího vysvětlení, proč Bathsheba tolik dychtila se ho zbavit. Ze země vedle ní vyvstala nějaká postava. Nade vší pochybnost to byla postava Troyova. Oak nechtěl ani náhodou zaslechnout něco z jejich rozhovoru, i obrátil se okamžitě a šel, dokud mezi milenci a ním nebylo dobrých dvě stě yardů.

Gabriel kráčel domů přes hřbitov. Když šel kolem věže kostela, vzpomněl si, co Bathsheba říkala o seržantově ctnostném zvyku vcházet do kostela nepozorován na začátku bohoslužeb. Protože Oak se domníval, že zmíněná kruchtová dvířka byla zcela neužívána, vystoupil po vnějším schodišti, na jehož konci se dveře nacházely, a prozkoumal je. Bledý svit dosud visící na severozápadní obloze poskytoval dostatek světla, aby bylo vidět, že ze zdi roste přes dveře v délce více než jedné stopy břečťanový výhonek a jemně svazuje výplň s kamennou zárubní. To byl rozhodný důkaz, že dveře nebyly

otevřeny přinejmenším od té doby, co se Troy vrátil do Weatherbury.

ROZPÁLENÉ TVÁŘE A USLZENÉ OČI

O půl hodiny později se Bathsheba vrátila domů. Když vstoupila do světla svíček, na její tváři hořely ruměnec a vzrušení, které se teď u ní objevovaly téměř chronicky. Slova na rozloučenou od seržanta Troye, jenž ji doprovázel až k samým dveřím, jí dosud zněla v uších. Rozloučil se s ní na dva dny, které, jak prohlásil, měl strávit v Bathu návštěvou u nějakých přátel. Také ji podruhé políbil.

je jenom slušné k Bathshebě, abychom zde vysvětlili jednu maličkost, která vyšla najevo teprve dlouho poté: že totiž Troy se tohoto večera neobjevil tak příhodně u cesty díky nějaké předchozí úmluvě. On schůzku nadhodil — ona odmítla; ale protože tu přece jen byla možnost, že by přišel, propustila Oaka, neboť se obávala setkání mezi oběma muži právě v této chvíli.

Nyní klesla do křesla, všemi těmito novými a rozčilujícími událostmi vzrušená a znepokojená. Pak odhodlaně vyskočila a popadla svůj psací stojánek z přístěnného stolu.

Ve třech minutách bez zaváhání či změn napsala dopis Boldwoodovi na jeho adresu kamsi za Casterbridge. Mírně, avšak pevně mu oznámila, že dobře zvážila celou věc, kterou jí přednesl a na niž jí laskavě poskytl čas na rozmyšlenou; její konečné rozhodnutí je, že se za něho nemůže provdat. Oakovi řekla, že má v úmyslu čekat, až se Boldwood vrátí, a pak mu teprve oznámit svou konečnou odpověď. Avšak nyní Bathsheba zjistila, že déle čekat nemůže.

Dopis nebylo možno odeslat dříve než příštího dne; přece však, aby přemohla svůj neklid tím, že by se listu zbavila a uvedla tak celou věc do pohybu, zvedla se, že jej odevzdá nějaké ženě, která snad je v kuchyni.

Ná chodbě zaváhala. Kuchyní zněl nyní v plném proudu rozhovor a jeho předmětem byli Bathsheba a Troy.

„Jestli si ji veme, slečna nechá sedlačení.”

„Bude to skvělej život, ale možná že mezi veselím přinese taky nějaký potíže — to říkám já.”

„No, přála bych si, abych měla manžela aspoň zpola takovýho.”

Bathsheba byla příliš rozumná, než aby si opravdu něco dělala z toho, co si o ní povídá její služebnictvo; ale také příliš žensky upovídaná, než aby nechala zajít přirozenou smrtí nepovšimnutých věcí to, co bylo řečeno. Vpadla mezi ženské.

„O kom to mluvíte?” zeptala se.

Chvíli bylo ticho, než někdo odpověděl. Nakonec Liddy otevřeně přiznala: „Právě jsme si trošku povídali o vás, slečno.”

„To jsem si myslela! Zakazuju vám takovéhle domněnky. Vy víte, že o pana Troye ani za mák nestojím — kdepak. Každý ví, že ho strašně nenávidím. — Ano,” opakovala ta svéhlavička, ,,nenávidím ho!”

„My víme, že ho nenávidíte, slečno,” přisvědčila Liddy, „a my všechny ho taky nenávidíme.”

„Já taky,” připojila se Maryann.

„Maryanno — ó vy křivopřísežnice! Jak můžete něco tak špatného vypustit z úst!” vzrušila se Bathsheba. „Zrovna dneska ráno jste ho z celého srdce obdivovala. Tak je to, Maryanno, však vy to víte!”

„Ano, slečinko, ale vy jste ho taky obdivovala. Teďka je to divokej ničema a máte recht, že ho nenávidíte.”

„Není to divoký ničema! Jak se mi to opovažujete říct do očí! Nemám právo ho nenávidět, ani vy ne, ani nikdo jiný. Ale jsem já to pitomá ženská! Co je mi po tom, jaký je? Přece víte, že nic. Nedbám o něho; nemám v úmyslu obhajovat jeho dobré jméno, to tedy ne. Pamatujte si, že jestli některá z vás řeknete slůvko proti němu, okamžitě vás propustím.”

Mrštila dopisem a prudce se hnala zpátky do salónu, se srdcem překypujícím a očima plnýma slz. Liddy šla za ní.

„Božínku, slečinko!” řekla dobrosrdečná Liddy, pohlížejíc lítostivě Bathshebě do tváře. „To je mi líto, že jsme se ve

vás tak zmýlily! Já jsem si doopravdy myslela, že o něho stojíte, ale teď vidím, že ne.“

„Zavři dveře, Liddy.“

Liddy zavřela dveře a pokračovala: „Lidé vždycky napovídají tolik hloupostí. Odtedka jim budu odpovídat: „Samozřejmě že dáma jako slečna Everdeneová do něho nemůže být zamilovaná.’ To je nabíledni.”

Bathsheba vybuchla: „Ach Liddy, copak jsi opravdu takový prosťáček? Nerozumíš hádankám? Copak nemáš oči? Jsi vůbec žena?”

Liddy údivem vykulila jasné oči.

„Ano, ty jsi jistě slepá, Liddy!” řekla Bathsheba odevzdaně a zarmouceně. „Bože, já ho miluju šíleně a mučivě a do posledního dechu! Neděs se, i když snad jsem s to vyděsit každou nevinnou ženu. Pojd blíž — ještě blíž.” Objala Liddy kolem krku. „Musím se někomu svěřit, úplně mě to stravuje. Copak mě neznáš ještě dost dobře, abys prohlédla to mé ubohé zapírání? Ó bože, jaká to byla lež! Nebesa a moje láska ať mi odpustí. A copak nevíš, že žena, která miluje, si vůbec nic nedělá z křivé přísahy, když na druhé misce vah je její láska? Tak, teď to víš, a jdi. Chci být úplně sama.”

Liddy kráčela ke dveřím.

„Liddy, pojď sem. Slavnostně mi přísahej, že není falešník a prostopášník, že jsou to všecko lži, co se o něm povídá!”

„Ale slečinko, jakpak můžu říct, že není, když —“

„Ty holka jedna bezbožná! Jak můžeš mít tak kruté srdce a opakovat, co se o něm povídá? Ty jsi mi přece necita… Ale to bych se na to podívala, jestli se ty nebo někdo jiný ve vsi neboi ve městě odváží říct něco takového!” Začala přecházet od krbu ke dveřím a zase zpátky.

„Ne, slečno. Neřeknu — vím, že to není pravda,” koktala Liddy, poděšena Bathshebinou nezvyklou prudkostí.

„Nejspíš se mnou takhle souhlasíš jenom proto, abys mi udělala radost. Ale Liddy, on přece nemůže být tak špatný, jak se povídá. Slyšíš?”

„Ano, slečno, slyším.”

„A nevěříš tomu?”

„Nevím, co bych řekla, slečno,” nabírala k pláči Liddy.

„Když řeknu ne, nevěříte mi, když řeknu ano, hněváte se na mne!

„Řekni, že tomu nevěříš — řekni, že nevěříš.”

„Nevěřím, že je tak špatný, jak si to o něm lidi myslí.”

„Není vůbec špatný… Můj ubohý život, mé ubohé srdce, jak jsem slabá!” zanaříkala Bathsheba ochable a roztěkaně, nedbajíc Liddiny přítomnosti. „Ach, kéž bych ho nebyla nikdy spatřila! Láska je pro ženu vždycky utrpením. Nikdy neodpustím Bohu, že mě stvořil jako ženu. Začínám draze platit za tu čest, že mám hezkou tvář.” Náhle pookřála a obrátilá se k Liddy. „Pamatuj si, Lydie Smallburyová, jestli budeš kdekoliv opakovat jediné slůvko z toho, co jsem ti řekla za těmito zavřenými dveřmi, nikdy ti už nebudu důvěřovat, ani tě nebudu mít ráda, ani tě u sebe nesnesu o chvilku déle — ani o chviličku!”

„Nechci nic opakovat,” prohlásila Liddy s jakýmsi zmenšeným vydáním ženské důstojnosti, „ale nepřeju si u vás zůstat. A ráčíte-li dovolit, odejdu na konci žní, nebo tento týden, nebo dnes… Nemyslím, že si zasluhuj u, aby se na mne takhle doráželo a hartusilo pronic zanic,” dokončila malá ženuška hrdě.

„Ne, ne, Liddy, musíš zůstat!” naléhala Bathsheba, přecházejíc s vrtošivou nedůsledností od pánovitosti k prosbám. „Nesmíš si všímat, že jsem zrovna teď smyslů zbavená. Ty nejsi služka — ty jsi moje společnice. Božínku, od té doby, co na mě tak těžce dolehla tato neblahá a vysilující bolest srdce, nevím, co dělám. Co se mnou bude? Nejspíš zapadnu hloub a hloub do nesnází. Někdy se mi zdá, že jsem předurčena zemřít v chudobinci. Ví bůh, že jsem na to dost opuštěná!”

„Nebudu si ničeho všímat a neopustím vás!” vzlykala Liddy a impulsívně přitiskla své rty ke rtům Bathshebiným a políbila ji.

Pak Bathsheba políbila Liddy a vše se zase urovnalo.

„Já přece nepláču často, že ne, Liddy? Ale ty jsi mi dneska vehnala slzy do očí,” řekla Bathsheba a úsměv jí prozařoval vláhou. „Pokus se ho považovat za dobrého člověka, ano, drahá Liddy?”

„Pokusím se, slečno, opravdu.”

„Onje svým divokým způsobem stálý člověk, víš.To je lepší, než být divoký stálým způsobem, jako někteří bývají. Obávám se, že taková jsem já. A slib mi, že mé tajemství zachováš — slib mi to, Liddy! A neprozraď nikomu, že jsem kvůli němu plakala, protože to by bylo pro mne strašné a jemu chudákovi by to neprospělo!”

„Ani sama Smrtka to ze mne nevyždímá, když se rozhodnu, že něco uchovám v tajnosti; a vždycky budu vaší přítelkyní,” odpověděla Liddy důrazně a přitom jí vhrklo do očí pár slz; ne že by pociťovala nějakou zvláštní potřebu plakat, ale aby byla v souladu s ostatním obrazem, jak jí to přikazovalo jakési umělecké cítění, které zřejmě ženy při takovýchto příležitostech ovlivňuje. „Myslím, že Bůh rád vidí, že jsme dobré přítelkyně, viďte?”

„Jistěže.”

„A drahá slečno, nebudete mě trápit a hartusit na mě, že ne? To mi pak připadáte velká jako lev, a to mě děsí! Víte, já si myslím, že vy byste se mohla rovnat každému mužskému, když se rozčilíte.”

„Neříkej, opravdu?” zasmála se lehce Bathsheba, třebaže toto amazonské zpodobnění její osoby ji dosti vážně znepokojilo. „Doufám, že nejsem typ smělé dívky-mužatky?” pokračovala s určitou obavou.

„Kdepak, mužatka nejste, ale vaše ženskost je tak všemocná, že to někdy tak vypadá.” Liddy se přesmutně nadechla a vydechla a poté dodala: „Ach slečno, přála bych si mít polovičku těchhle vašich chybiček! Pro ubohou holku je to v nynějších časech plných nepravosti velká ochrana!”

VINA — ZUŘIVOST

Příštího večera Bathsheba, vedena myšlenkou vyhnout se panu Boldwoodovi pro případ, kdyby se snad vrátil, aby osobně odpověděl na její dopis, začala plnit úmluvu, kterou před několika hodinami uzavřela s Liddy. Bathshebina společnice

obdržela na stvrzení vzájemného smíru týdenní volno, aby mohla navštívit svou sestru, provdanou za prosperujícího košatináře a výrobce jeslí pro dobytek, jenž žil v příjemném la-byrintu lískového mlází kousek za Yalbury. Domluvily se, že slečna Everdeneová je na den dva poctí svou návštěvou, aby si prohlédla některá důmyslná zařízení, která tento muž zařadil mezi své zboží.

Bathsheba zanechala příkaz Gabrielovi a Maryanně, že mají dohlédnout, aby bylo na noc všechno pečlivě uzamčeno, a vyšla z domu, právě když se přehnala příhodná bouřka, jež osvěžila vzduch a hezky vykoupala kůru země, třebaže pod ní bylo vše stejně suché jako vždycky. Svěžest vydechovala vůni z rozličných obrysů břehů a úžlabin, jako by země dýchala dívčím dechem, a rozradovaní ptáci zpívali k tomu oslavné písně. Před ní mezi mraky kontrastně vynikala doupata prudkého světla, jež se ukazovala v sousedství skrytého slunce, váhavě se loudajícího k nejzazšímu severozápadnímu koutu nebes, k němuž se v tomto údobí uprostřed léta mohlo dostat.

Bathsheba ušla téměř dvě míle ze své cesty, pozorujíc, jak se den nachyluje, a uvažujíc, jak se čas činů tiše přetavuje v čas myšlenek, aby v příhodné chvíli ustoupil času modliteb a spánku, a tu “když přecházela Yalburský kopec, spatřila právě toho muže, jemuž se tak úzkostlivě chtěla vyhnout. Boldwood nekráčel oním klidným krokem zdrženlivé síly, jímž obvykle chodíval a při němž jako by vždy vyvažoval dvě myšlenky. Jeho chování bylo ochromené a netečné.

Boldwood poprvé poznal, že ženy mají výsadu opustit a zradit i za cenu, že tím možná někoho jiného zničí. Že Bathsheba je stálá a spolehlivá dívka, daleko méně nedůsledná než její družky, tvořilo sám základ jeho naděje; domníval se totiž, že tyto vlastnosti ji přimějí, aby se z důslednosti přidržela přímé cesty a přijala jeho nabídku, i když jej možná její představivost nezaplavuje duhovými barvami nekritické lásky. Ale tento důvod se nyní k němu vrátil jako smutné paprsky z rozbitého zrcadla. Odhalení jej právě tak překvapilo, jako ranilo.

Kráčel s pohledem upřeným do země a nespatřil Bathshebu, dokud nebyli od sebe vzdáleni méně, než co by kamenem do

hodil. Při klapotu jejích kroků pozvedl zrak a jeho změněný vzhled jí dostatečně prozradil, jak hluboké a silné byly city, jež její dopis ochromil.

„Och, to jste vy, pane Boldwoode?“ zakoktala a provinilá horkost jí bušila ve tváři.

Ti, kdož mají schopnost vyčítat mlčky, zjistí, že je to prostředek daleko účinnější než slova. V očích jsou přízvuky, které jazyk postrádá, a z bledých rtů splývá daleko více příběhů, než může sluch pojmout. Je zároveň vznešeností i utrpením hlubších nálad, že se vyhýbají zvuku. Na Boldwoodův pohled nebylo odpovědi.

Když viděl, že se Bathsheba poněkud odvrátila, řekl: „Cože, vy se mě bojíte?”

„Proč to říkáte?” zeptala se Bathsheba.

„Zdálo se mi, že tak vypadáte,” odpověděl. „A je to nanejvýš podivné, protože je to pravý opak mého citu k vám.”

Znovu nabyla sebevědomí, klidně na něho upřela oči a vyčkávala.

„Vy víte, jaký je to cit,” pokračoval Boldwood rozvážně. „Je silný jako smrt. Nějaké odmítnutí unáhleným dopisem jej neovlivní.”

„Kéž byste ke mně nechoval tak silné city,” zašeptala Bathsheba. „Je to od vás ušlechtilé a je to víc, než si zasluhuji, ale já tomu nesmím naslouchat.”

„Naslouchat? Co vlastně myslíte, že vám mohu povědět? Nemám se s vámi oženit, a to je dost. Váš dopis byl znamenitě jasný. Nechci na vás, abyste čemukoliv naslouchala — to ne.”

Bathsheba nebyla s to usměrnit svou vůli žádným určitým směrem, aby se osvobodila z této strašně nepříjemné situace. Zmateně řekla „Sbohem” a pokračovala v cestě. Boldwood k ní těžce a tupě přistoupil.

„Bathshebo — má drahá —je to opravdu konec?”

„Opravdu je.”

„Ach Bathshebo, slitujte se nade mnou!” vybuchl Boldwood. „Proboha ano — klesl jsem tak nízko, jak jen to jde — prosím ženu o smilování! Nicméně — jste to vy — jste to vy.”

Bathsheba se dobře ovládala. Ale stěží mohla najít jasný

hlas, aby pronesla to, co jí přišlo instinktivně na rty: „Tako;á slova jsou pro ženu sotva nějakou poklonou.” Pouze to zašeptala, protože něco nevýslovně truchlivého a neméně trapného v této podívané na muže, jenž se projevil jako úplná korouhvička vášně, oslabilo její ženský sklon k svědomitosti.

„Jsem z toho celý nesvůj a šílím,” chrlil ze sebe. „Nejsem žádný stoik, abych tu pokorně prosil; a přesto vás pokorně prosím… Kéž byste věděla, jak velkou oddanost k vám chovám; to je však nemožné. Už z pouhého lidského soucitu k osamělému muži mě teď neodhazujte.”

„Neodhazuji vás — po pravdě, jak bych mohla? Nikdy jsem vás neměla.” Bylo jí nad slunce jasnější, že ho nikdy nemilovala, a tak přitom na okamžik pozapomněla na udičku, kterou tak nerozvážně nadhodila onoho únorového dne.

„Byla však doba, kdy jste se ke .mně obrátila, a to dřív, než já pomyslel na vás! Nevyčítám vám to, dokonce i nyní cítím, že nevědomá a chladná temnota, v níž bych byl žil, kdybyste mě nebyla zvábila tím dopisem — říkáte mu valentin —, by byla ještě horší než skutečnost, že jsem vás poznal, třebaže ta mi přinesla taková muka. Ale, opakuji, byla doba, kdy jsem vás neznal, a vy jste mě přece vábila. A říkáte-li, že jste mě nijak nepovzbuzovala, nemohu než vám odporovat.”

,,To, čemu říkáte povzbuzování, byla dětská hra pro ukrácení dlouhé chvíle. Trpce jsem toho litovala — ba, trpce, a v slzách. Můžete mi to stále ještě předhazovat?”

„Neobviňuji vás z toho — já nad tím naříkám. Bral jsem vážně, co byl — jak tvrdíte — žert, a nyní se modlím, aby bylo žertem, co prohlašujete za strašnou, žalostnou pravdu. Naše citová rozpoložení se setkávají na nepravých místech. Přál bych si, aby se vaše city více podobaly mým nebo mé vašim. Bože, kdybych jen býval předvídal, jaká muka mi přivodí ten lehkovážný kousek, jak bych vás byl proklínal; protože však je vidím teprve nyní, nemohu vás proklínat, neboť vás příliš miluji! Avšak to všechno jsou slabé a jalové řečičky… Bathshebo, jste vůbec první žena, kterou jsem kdy .miloval, a snáším vaše odmítnutí tak těžce právě proto, že jsem vás považoval už skoro za svou. Jak málo chybělo, a zaslíbila jste se mi! Ale já teď nemluvím, abych dojal vaše srdce a přiměl vás,

abyste se rmoutila kvůli mé bolesti; to nemá cenu. Musím to snést; moje utrpení by se nezmenšilo tím, že byste trpěla i vy.“

„Ale vždyť já vás lituju — hluboce — bože, jak hluboce!” řekla opravdově.

„Nedělejte nic takového — nedělejte nic takového. Vaše drahá láska, Bathshebo, je tak obrovská věc vedle vaší lítosti, že přijdu-li krom vaší lásky i o vaši lítost, už to můj žal nijak moc nezvýší, a ani jej citelně nezmenší, získám-li vaši lítost. Ú drahá — jak mile jste se mnou hovořila za rákosím u kupadla a ve stodole při stříži, a nejkrásněji na závěr toho večera u vás doma! Kam se poděla všechna vaše vlídná slova — vaše opravdové naděje, že budete s to mě milovat? Kde je vaše pevné přesvědčení, že dospějete k tomu, abyste mě měla hodně ráda? Opravdu je vše zapomenuto — opravdu?”

Přemohla pohnutí, pohlédla mu klidně a poctivě do tváře a pravila tichým, pevným hlasem: „Pane Boldwoode, nic jsem vám neslíbila. Copak byste chtěl, abych byla z kamene, když jste mi projevil nejvyšší poklonu, jakou může projevit muž ženě — totiž když jí řekne, že ji miluje? Musela jsem dát najevo nějaký cit, jestli jsem neměla vypadat jako bohaprázdná xantipa. Avšak byla to vždycky radost pouze pro ten den, jako byl ten den jen pro tu radost. Jak jsem měla vědět, že to, co je pro všechny ostatní muže kratochvílí, znamená pro vás smrt? Mějte přece rozum, prosím, a smýšlejte o mně laskavěji!”

„No, nehádejme se. Jedno je jisté: byla jste už téměř má, a nyní nejste ani zdaleka má. Všechno se změnilo, a pamatujte si, jenom vy jste to změnila. Kdysi jste pro mne neznamenala nic a já byl spokojený; nyní opět neznamenáte pro mne nic, a přece, jak se to druhé nic liší od prvního! Kéž byste mě nikdy nebyla pozvedla, když to bylo pouze proto, abyste mě odhodila!”

Přes svou srdnatost počala Bathsheba pociťovat neomylné známky toho, že je od přírody křehčí nádoba. Zápolila nešťastně proti této ženskosti, neustále zesilující nežádoucí city v silnější a silnější proud. Snažila se uniknout rozčilení tím, že upírala myšlenky na stromy, oblohu, na jakýkoliv všední předmět v dohledu, zatímco se na ni sypaly jeho výčitky, ale nyní ji vynalézavost nemohla zachránit.

„Já vás nepozvedla —jistěže ne!“ odpověděla tak hrdinsky, jak jen dokázala. „A nebuďte na mě takový. Snesu, aby se mi řeklo, že nemám pravdu, ale musí se mi to říct mírně. Och pane, copak byste mi nemohl vše laskavě odpustit a hledět na to s veselou myslí?”

„S veselou myslí? Copak muž, který se celý užírá, jak je poblázněný, má důvod k veselosti? Když jsem prohrál, jak se mohu tvářit, jako bych zvítězil? Nebesa, vy jste snad úplně bez srdce! Kdybych byl věděl, jak strašně hořká bude tato rozkoš, jak bych se vám byl vyhýbal, a nikdy se na vás nepodíval a byl k vám hluchý! Tohle všechno vám povídám, ale co vy na to dbáte! Vám je to jedno!“

Tiše a slabě popírala jeho obvinění a zoufale vrtěla hlavou, jako by odháněla slova, jež jí pršela kolem uší ze rtů rozechvělého muže v nejlepších letech, s bronzovou římskou tváří a hezkou postavou.

„Nejdražší, nejdražší, dokonce i nyní kolísám mezi dvěma extrémy — zda se vás mám lhostejně odříci, nebo pokorně se znovu snažit vás získat. Zapomeňte, že jste řekla ne, a nechte vše tak, jak to bylo! Řekněte, Bathshebo, že jste mi své odmítnutí napsala jen žertem — no tak, řekněte mi to!”

„Bylo by to nepravdivé a pro nás oba trapné. Přeceňujete mou schopnost lásky. Nemám ani polovinu té ohnivosti, co předpokládáte, že mám. Zít jako opuštěný sirotek bez ochrany v chladném světě, to z člověka vytluče něhu.“

Okamžitě odpověděl s nevolí ještě větší: „Na tom může být

něco pravdy; avšak, slečno Everdeneová, jako důvod to nestrčí!

Nejste ta chladná žena, jak byste chtěla, abych věřil. Ne, ne.

Ze mě nemilujete, to není tím, že byste v sobě neměla cit.

Přirozeně byste si přála, abych si to myslel — chtěla byste

přede mnou skrýt, že máte stejně planoucí srdce jako já.

Máte dost lásky, ale dala se nyní novou cestou. A já vím kterou.

Rychlá hudba jejího srdce přešla nyní ve zmatený tlukot a Bathsheba se celá chvěla. Dostával se k Troyovi. Opravdu tedy věděl, co se stalo! A v příštím okamžiku mu to jméno splynulo ze rtů.

„Proč Troy nenechal můj poklad na pokoji?” vyrazil zu

řivě. „Mě ani na mysl nepřišlo, abych mu ublížil, proč se tedy on vetřel do vaší pozornosti? Dřív než vás začal znepokojovat, byla jste nakloněna si mě vzít; až bych byl příště přišel, byla byste mi odpověděla ano. Můžete to popřít — ptám se, můžete to popřít?”

Zaváhala s odpovědí, ale byla příliš čestná, než aby ji odepřela. „Nemohu,” zašeptala.

,,Vím, že nemůžete. On se k vám vkradl za mé nepřítomnosti a okradl mě. Proč si vás nezískal předtím, když by tím nikoho nebyl zarmoutil — když by nikdo nebyl přišel do řečí? Teď se na mě lidé pohrdlivě šklebí — dokonce i kopce a obloha jako by se mi posmívaly, až se hanbou rdím za svou pošetilost. Ztratil jsem vážnost, dobré jméno, postavení — ztratil, a už je nikdy nezískám. Jděte a provdejte se za toho svého chlapíka — no tak jděte!”

„Bože — pane Boldwoode!”

„Jen jděte. Nedělám si už na vás nároky. Pokud jde o mne, udělal bych nejlíp, kdybych se někam o samotě skryl — a modlil se. Kdysi jsem miloval jednu ženu. Nyní se za to stydím. Až umřu, řeknou: ,Byl to ubožák láskou chorý.’ Nebesa — nebesa — kdybych aspoň byl dostal košem tajně, aby nikdo o tomto zneuctění nevěděl, a kdybych si aspoň uchoval své postavení! No, co se dá dělat, co je pryč, je pryč, a ženu jsem nezískal. Hanba mu — hanba mu!”

Boldwoodův nerozumný hněv ji děsil. Aniž se viditelně pohnula, vzdálila se od něho, když řekla: „Jsem jenom děvče — nemluvte se mnou takhle!”

„Celou tu dobu jste věděla — a velmi dobře věděla —, že váš nový vrtoch mi způsobí utrpení. Dát se oslnit mosazí a šarlatem — ó Bathshebo — to je opravdu ryze ženská pošetilost!”

Okamžitě vzplanula. „Berete si na sebe příliš mnoho,” pravila prudce. „Každý je proti mně—každý. Je nehodno muže takhle napadnout ženu! Nemám nikoho na světě, kdo by se mě zastal, a přesto mi nikdo neprokáže milost. Nicméně kdyby vás bylo tisíc a všichni jste se mi pošklebovali a pomlouvali mě, nepokoří mě to!”

„Nepochybně s ním budete o mně švitořit. Řekněte mu: .Boldwood by byl pro mne položil život.’ Ano, a vy jste se

vzdala jemu, třebaže jste věděla, že to není muž pro vás. Políbil vás — prohlásil vás za svou. Slyšíte — políbil vás. Popřete to, jestli můžete!”

Nejtragičtější ženu zastraší tragický muž, a třebaže Boldwood se prudkostí a žárem téměř vyrovnal Bathshebě převedené do druhého pohlaví, dívčiny tváře se chvěly. Vydechla: „Nechte mě, pane — nechte mě! Nic pro vás neznamenám. Nechte mě jít!”

„Popřete, že vás políbil!”

„Nepopřu.”

„Ha — tedy vás opravdu políbil!” zasípal statkář.

„Políbil,” přiznala zvolna a přes svůj strach vzdorně. „Nestydím se říct pravdu.”

„Pak budiž proklet a ještě jednou proklet!” propukl Boldwood v zuřivý šepot. „Zatímco já bych byl dal celý svět za to, abych se dotkl vaší ruky, vy jste dovolila jakémusi zpustlíkovi, aby bez jakéhokoliv práva či obřadů přišel a — políbil vás! Pro smilování boží! —políbil… Ó, přijde čas v jeho životě, kdy bude muset litovat a žalostně myslet na utrpení, které způsobil jinému muži; a pak ať trpí a lituje a proklíná a touží

— jako já teď!”

„Ne, ne, ach, neproklínejte ho!” prosila úpěnlivě Bathsheba v žalostném pláči. „Všechno, jen to ne — jen to ne. Buďte k němu laskavý, pane, protože já ho upřímně miluju.”

Boldwoodovy myšlenky dosáhly onoho bodu zmatení, při němž se naprosto ztrácí obrys a podstata. Blížící se noc jako by se soustřeďovala v jeho očích. Teď už Bathshebu vůbec neslyšel.

„Potrestám ho — namouduši potrestám! Setkám se s ním, a voják nevoják, spráskám toho ničemného holobrádka bičem za to, že mi tak bezohledně ukradl jediné mé potěšení. A i kdy-by se vtělil ve sto mužů, spráskám ho bičem —” Náhle nepřirozeně klesl hlasem: „Bathshebo, milá, zbloudilá koketko, odpusťte mi! Obviňoval jsem vás, vyhrožoval jsem vám, choval jsem se k vám jako pacholek, a zatím on je tím největším hříšníkem. On ukradl vaše drahé srdce svým bezbřehým lhaním! … Ještě štěstí, že se vrátil ke svému pluku — že je pryč ve vnitrozemí, a ne zde! Doufám, že se sem už nevrátí. Prosím

Boha, ať mi nechodí na oči, protože pokušení by mohlo být nad mé síly. Ó Bathshebo, nedovolte, aby přišel — ano, nedovolte, abych se s ním setkal!”

Chvíli poté stál Boldwood nehybně, jako by se svými vášnivými slovy byl vydechl i duši. Odvrátil tvář a odešel; jeho postavu brzy zahalil soumrak a jeho kroky se smísily se slabým šuměním listnatých stromů.

Bathsheba, jež ke konci stála nepohnutě jako socha, přitiskla si prudce ruce k obličeji a vzrušeně se snažila uvažovat o představení, které právě skončilo. Taková úžasná zřídla horečnatých citů v muži tak klidném jako pan Boldwood byla nepochopitelná, strašná. Místo aby se projevil jako člověk, jenž se naučil ovládat, projevil se tak, jak ho viděla.

Síla statkářových pohrůžek souvisela s okolností známou v současné době pouze Bathshebě: její milenec se měl zítra či pozítří vrátit do Weatherbury. Troy neodjel do svých vzdálených kasáren, jak Boldwood a ostatní předpokládali, vydal se pouze navštívit nějakého známého do Bathu a ještě mu zbývalo něco přes týden dovolené.

Byla si bolestně jista, že navštíví-li ji opět právě v tuto dobu a setká-li se s Boldwoodem, vznikne z toho zuřivá hádka. Chvěla se úzkostí při pomyšlení, že by snad Troy mohl dojít úhony. Sebemenší jiskřička zažehne ve statkářovi prudký pocit vzteku a žárlivosti; ztratí sebevládu, jako ji ztratil dnes večer; Troyova veselost se změní v útočnost; možná že se zaměří posměšně, a Boldwoodův hněv se pak možná stane pomstychtivým.

Téměř morbidní strach z toho, aby nebyla považována za afektovanou, přiměl tuto osamocenou ženu, aby pod bezstarostným chováním až příliš dobře ukrývala před světem vřelé hlubiny svých silných citů. Nyní si však neukládala žádné zábrany. Místo aby pokračovala v cestě, celá zmatená chodila sem a tam, bušila prsty do vzduchu, tiskla si čelo a přerývaně vzlykala. Pak se posadila na hromadu kamení u cesty, aby přemýšlela. Tam zůstala dlouho. Nad temným okrajem země se objevily břehy a výspy měděného mračna, ohraničujícího zelený a jasný prostor západní oblohy. Pak je pokryl amarantový třpyt a nepokojný svět pootočil Bathshebu ke kontrastující

vyhlídce na východě, jež měla podobu rozpačitých a chvějivých hvězd. Upřeně hleděla na jejich mlčenlivé smrtelné zápasy uprostřed stínů prostoru, ale vůbec je nevnímala. Její znepokojený duch byl daleko odtud u Troye.

NOC — DUSOT KONÍ

Vesnice Weatherbury byla klidná jako střed hřbitova a živí leželi téměř stejně klidně jako mrtví. Kostelní hodiny odbily jedenáctou. Vzduch byl tak prost jiných zvuků, že bylo zřetelně slyšet bzukot hodinového stroje těsně před údery právě tak jako jeho slabé cvaknutí na závěr. Zvuky se řinuly s obvyklou slepou otupělostí neživých věcí — třepotaly a odrážely se mezi zdmi, vlnily se proti rozptýleným oblakům a mezerami mezi nimi se šířily do neprobádaných mílí prostoru.

Bathshebiny rozpukané a staré síně obývala dnes v noci pouze Maryann; Liddy byla, jak jsme se již zmínili, u své sestry a Bathsheba se vydala ji navštívit. Pár minut poté, co odbila jedenáctá, Maryann se obrátila v posteli s pocitem, že ji něco vyrušilo. Vůbec si neuvědomila, co způsobilo přerušení jejího spánku. Vyvolalo to sen a ze sna se probudila s nepříjemným pocitem, že se něco stalo. Vstala a vyhlédla z okna. K tomuto konci budovy přiléhal výběh a v něm stěží rozeznala podle nejisté šedi pohybující se postavu. Blížila se ke koni, který se tam pásl, popadla jej za hřívu na čele a odváděla ho do rohu louky. Zde Maryann spatřila jakýsi předmět — okolnosti dokázaly, že to byl vozík, protože po několika minutách, jež postava zřejmě strávila zapřaháním, uslyšela Maryann z cesty klus koně mísící se se zvukem lehkých kol.

Pouze dva druhy lidí mohli vstoupit do výběhu tak duchovitě a nepozorovaně jako ona tajuplná postava. Bud žena, nebo cikán. Bylo vyloučeno, aby to při takovéto práci a v tuto hodinu byla žena, a tak příchozí nemohl být nikdo jiný než zloděj; pravděpodobně věděl, jak je domácnost právě této noci

oslabena, a právě proto si ji zvolil pro svůj odvážný pokus. A co víc, aby podezření vzrostlo v úplné přesvědčení, ve Weatherburském údolí tábořili cikáni.

Maryann se bála křičet v přítomnosti zloděje, ale když ho slyšela odjet, strach z ní spadl. Chvatně vklouzla do šatů, seštrachala se po rozhrkaném schodišti s jeho stovkami vrzotů, rozběhla se ke Cogganovým, neboť ti bydleli nejblíž, a strhla poplach. Coggan zavolal Gabriela, který nyní opět bydlel u něho jako prve, a společně se vydali do výběhu. Kůň byl nepochybně tentam.

„Poslouchejte!” řekl Gabriel.

Naslouchali. Nehybným vzduchem se výrazně nesl dusot klus jí ího koně, který jel vzhůru alejí do Dlouhé Louže — právě za cikánským tábořištěm ve Weatherburském údolí. „To je naše Krasavka — přísahám, že je to její krok,” prohlásil Jan.

„No pozdravpámbu! To bude paní bouřit a spílat nám hlupáků, až se vrátí!” naříkala Maryann. „Jak bych si přála, aby se to bylo stalo, když byla doma a my za to neodpovídali!”

„Musíme jet za ním,” rozhodl Gabriel. „Zodpovím se slečně Everdeneové za to, co podnikneme. Ano, budeme ho pronásledovat.”

„Namouduši nevím jak,” řekl Coggan. „Všeci naši koně jsou pro takovej kousek příliš těžký, s výjimkou malý Panenky, a co je Panenka pro nás dva? Takhle mít ten pár tamhle za plotem, to by se dalo něco podniknout.”

„Který pár?”

„Tiddy a Moll pana Boldwooda.”

„Tak tu počkejte, dokud se nevrátím,” řekl Gabriel. Rozběhl se dolů z kopce k Boldwoodovu statku.

„Statkář Boldwood není doma,” připomněla Maryann.

„Tím líp,” odpověděl Coggan, „Vím, proč Gabriel odešel.”

Za necelých pět minut se Oak opět vrátil, přiběhl stejně rychle, jako běžel tam, a z ruky mu visely dvě ohlávky.

„Kde jste je našel?” zeptal se Coggan, a aniž čekal na odpověď, obrátil se a vyskočil na ohradu.

„Pod přístřeškem. Vím, kde bývají,” vysvětlil Gabriel a následoval ho. „Coggane, umíte jezdit bez sedla? Na hledání sedel nemáme čas.”

„Jako nějakej hrdina!” ujistil ho Jan.

„Maryanno, jděte si lehnout,” zakřičel Oak shora z ohrady na služku.

Když seskočili na Boldwoodovy pastviny, zastrčili ohlávky do kapsy, aby je ukryli před koňmi; ti, když viděli muže s prázdnýma rukama, klidně se nechali uchopit za hřívu a poté jim muži obratně navlékli ohlávky. Protože neměli ani udidlo, ani otěže, Oak a Coggan si je improvizovaně vyrobili tak, že provlekli každému zvířeti tlamou provaz a na druhé straně udělali smyčku. Jakmile došli k vratům, Oak se vyšvihl na koně obkročmo a Coggan se vyšplhal nahoru z meze a odcválali směrem, kudy se dal Bathshebin kůň a zloděj. Čí byl vozík, k němuž byl kůň připřažen, bylo poněkud nejasné.

Za tři čtyři minuty dojeli do Weatherburského údolí. Prozkoumali temný zelený plácek u silnice. Cikáni byli pryč.

„Ti darebáci!” řekl Gabriel. „To bych rád věděl, kudy se asi pustili?”

„Dal bych na to krk, že rovnou za nosem,” mínil Jan.

„Dobrá, máme lepší koně a musíme je dohonit,” řekl Oak. „Tak tedy, co nejrychleji vpřed!”

Nyní před sebou nikoho neslyšeli. Když opustili Weatherbury, vyštěrkování silnice bylo měkčí a obsahovalo více hlíny a nedávný déšť zvlhčil její povrch do poněkud poddajného, avšak ne blátivého stavu. Dorazili na rozcestí. Coggan náhle zarazil Moll a sklouzl na zem.

„Co se děje?” zeptal se Oak.

„Musíme se je pokusit vystopovat, když je neslyšíme,” vysvětloval Jan, šmátraje v kapsách. Škrtl sirkou a přidržel ji u země. Déšť zde byl silnější a kapky ohladily a rozmazaly všechny stopy vzniklé před bouřkou, až z nich nyní byla jen soousta malých naběraček plných vody, jež odrážely plamen sirky jako oči. Jedna sada stop byla čerstvá a voda v nich nestála; i jeden pár kolejí byl prázdný a nepřipomínal malé kanálky jako ostatní. Stopy tvořící tento nedávný otisk podávaly plno informací, pokud šlo o krok zvířete; byly ve dvojicích

pravidelně tři čtyři stopy od sebe vzdálených a pravá a levá noha každého páru byly přesně jedna vedle druhé.

„Rovně kupředu!” zvolal Jan. „Takový stopy zanechává prudkej trysk. Není divu, že toho zloděje neslyšíme. A kůň je zapřaženej — podívejte se na koleje. Jo, je to naše klisna, namouduši!”

„Jak to víte?”

„Starej Jimmy Harris ji zrovna minulej tejden okul a já bych jeho práci poznal mezi deseti tisícema.”

„Ostatní cikáni museli odjet bud dřív, anebo jinudy,” uvažoval Oak. „Všiml jste si, že tudy nevedou žádné jiné

stopy?”

„Jistě.” Po dlouhou, krušnou dobu pokračovali mlčky v jízdě. Coggan nosil staré tombakové repetýrky, které zdědil po nějakém dobrodinci ve své rodině; a ty nyní odbily jednu. Coggan rozžal další sirku a znovu zkoumal zem.

„Teďka jede Krasavka zkráceným cvalem,” řekl a odhodil sirku. „Pro gig je to nevhodnej, vratkej krok. Fakt je, že ji zpočátku přetáhli; ještě je doženem.”

Znovu pospíchali a vjeli do Blackmoreského údolí. Cogganovy hodinky odbily dvě. Když opět zkoumali stopy kopyt, byly rozmístěny tak, že kdyby byly spojeny, tvořily by klikatou čáru, jako kdyby se spojily lampy podél ulice.

„To je .klus, to poznám,” řekl Gabriel.

„Teďka už jenom klus,” potvrdil Coggan vesele. „Za chvilku je doženem.”

Rychle, usilovně ujížděli ještě dvě tři míle. „Počkat, řekl Jan Coggan. „Podívejme se, jak jeli nahoru do tohodle kopce. To nám pomůže.” Bez odkladu rozžal sirku o kamaše jako dřív a prozkoumal stopy.

„Hurá!” zvolal Coggan. „Tady nahoru šla krokem — a není se čemu divit. Vsadím se o korunu, že než urazí dvě míle, tak je máme.”

Ujeli tři a naslouchali. Nebylo slyšet nic kromě mlýnského rybníka, jenž chraptivě crčel přes stavidlo a našeptával člověku chmurnou možnost skočit do něj a utopit se. Když dojeli k zatáčce, Gabriel slezl z koně. Stopy byly absolutně jediným ukazatelem směru, který nyní měli, a bylo třeba velké opatr

nosti, aby si je nespletli s jinými, které se nedávno objevily.

„Co tohle znamená — i když si to můžu domyslet,” řekl Gabriel a vzhlédl ke Cogganovi, který pohyboval sirkou nad půdou v zatáčce. Coggan, poslední dobou jevící nemenší známky únavy než zadýchaní koně, znovu zkoumal tajuplná znamení. Tentokráte pouze tři měla pravidelnou podobu podkovy. Každé čtvrté bylo jen tečka.

Zkřivil obličej a dlouze zahvízdl „fijú”.

„Kulhá,” řekl Oak.

„Ano, Krasavka kulhá na levou přední,” potvrdil Coggan pomalu a stále upřeně prohlížel otisky.

„Pospěšme si,” pobízel Gabriel a opět nasedl na svého zvlhlého oře.

Třebaže cesta byla většinou tak dobrá jako kterákoliv mýtní cesta v hrabství, byla to podle jména pouze postranní cesta. Poslední zatáčka je přivedla na silnici vedoucí do Bathu. Coggan se už zase vzpamatoval.

„Teď ho dopadnem!” zvolal.

„Kde?”

„U shertonskýho mejta. Mejtnej od těch šraňků je nejospalejší chlap odtud až do Londýna — Dan Randall se jmenuje —, znával jsem ho leta, ještě když bejval u casterbridgeskejch šraňků. Kulhání a mejto dohromady — a je to hotový.”

Nyní pokračovali mimořádně opatrně. Nepromluvili ani slovo, pokud proti tmavému pozadí listoví nespatřili pět bílých břeven, jež kousek před nimi přetínala cestu.

„Pst —jsme skoro u něho!” řekl Gabriel.

„Vjeďme na trávu,” navrhl Coggan.

Bílé tyče byly uprostřed poskvrněny tmavým stínem. Odtud pronikl tichem této siré noční doby výkřik.

„Hola hej! Mýto!”

Osoba u závor volala zřejmě už dříve, což oba muži nezpozorovali, a tak když se přiblížili, dveře mýtního domku se otevřely a mýtný, napůl oblečený, vyšel se svíčkou v ruce. Paprsky osvětlily celou skuoinu.

„Nechte šraňky zavřené!” zakřičel Gabriel. „Ukradl toho koně! ‘ ‘

,,Kdo?“ zeptal se mýtný.

Gabriel pohlédl na kočího gigu a spatřil ženu — Bathshebu, svou paní.

Když zaslechla jeho hlas, odvrátila tvář od světla. Coggan ji však mezitím zahlédl.

,,Jejda, to je milospaní — namouduši!” vyhrkl udiveně.

Byla to skutečně Bathsheba a nyní předvedla kousek, který tak dobře ovládala v krizích, jež se netýkaly lásky, totiž maskovala překvapení chladným jednáním.

„Nuže, Gabrieli,” zeptala se, „kam jedete?”

„Mysleli jsme —“ začal Gabriel.

„Jedu do Bathu,” řekla, využívajíc ke svému prospěchu jistoty, již Gabriel postrádal. „Důležitá záležitost mě přinutila, abych se vzdala návštěvy u Liddy a okamžitě odjela. Vy jste jeli za mnou?”

„Mysleli jsme, že někdo koně ukradl.”

„No — to je ale nápad! To je od vás náramně pošetilé, nevědět, že to já jsem si vzala gig a koně. Nepodařilo se mi ani vzbudit Maryann, ani se dostat do domu, ačkoli jsem deset minut bušila na okno. Naštěstí jsem se dostala ke klíči od kočárové kůlny, a tak jsem nikoho dál neobtěžovala. Vůbec vás nenapadlo, že bych to mohla být já?”

„Jak by mohlo, slečno?”

„Možná že nemohlo. Cože, snad to nejsou koně statkáře Boldwooda! Pro boha živého! Co jste to dělali — takhle mě dostat do nepříjemností? Cožpak se dáma nesmí vzdálit na krok od svých dveří, aby ji nepronásledovali jako zloděje?”

„Ale jakpak jsme to měli vědět, když jste nám nenechala žádnou zprávu o tom, co podnikáte,” namítl Coggan, „a podle obecnejch společenskejch pravidel v tudle dobu dámy nejezdívají s koňma, slečno.”

„Nechala jsem vám vzkaz — a ráno byste ho byli uviděli. Napsala jsem křídou na vrata kočárové kůlny, že jsem se vrátila pro koně a gig a že jsem odjela; že jsem nemohla nikoho probudit a že se vrátím brzy.”

„Ale musíte uznat, milospaní, že jsme to nemohli vidět, dokud se nerozední.”

„Ovšem,” připustila, a třebaže byla zprvu rozmrzelá, měla

dost rozumu, než aby je dlouho či vážně plísnila za to, že jí byli tak oddaní, což je vlastnost právě tak cenná jako vzácná. S velmi roztomilou blahosklonností dodala: „Nuže, opravdu vám ze srdce děkuju, že jste podstoupili všechny tyto obtíže; ale byla bych raději, kdybyste si byli půjčili koně kohokoliv jiného, jen ne pana Boldwooda.”

„Krasavka kulhá, slečno,” připomněl Coggan. „Můžete jet dál?”

„Měla jenom kámen v podkově. Asi sto yardů odtud jsem slezla a vytáhla jí ho. Děkuju vám, zvládnu to docela dobře. Za svítání budu v Bathu. Vrátíte se nyní, prosím?”

Odvrátila se — svíčka mýtného se jí přitom zatřpytila v bystrých, jasných očích —, projela mýtem a brzy ji zahalilo loubí stínů tajemných letních haluzí. Coggan a Gabriel obrátili koně a ovíváni sametovým vzduchem této červencové noci vraceli se cestou, kterou přijeli.

„Ta má ale divný vrtochy, co, Oaku?” řekl Coggan všetečně.

„Má,” přisvědčil Gabriel krátce.

„Kdepak by byla v Bathu za svítání!”

„Coggane, co kdybysme podrželi události téhle noci tak v tajnosti, jak jen to půjde?”

„Ouplně s váma souhlasím.”

„Výborně. Budem doma k ránu a můžem se vplížit do vsi jako jehňata.”

Bathshebiny znepokojivé úvahy u cesty vyústily konečně v závěr, že na současný zoufalý stav věcí jsou pouze dva léky. První, držet prostě Troye mimo Weatherbury, dokud Boldwoodovo rozhořčení nezchladne; druhý, popřát sluchu Oakovým prosbám a Boldwoodovým vyhrůžkám a nadobro se Troye vzdát.

Běda! Mohla by se zříci této nové lásky — říci mu, že ho nemá ráda, a tím ho přimět, aby se jí odřekl — mohla by s ním více nemluvit a poprosit ho, aby pro její dobro strávil zbytek své dovolené v Bathu a už nikdy nespatřil ani ji, ani Weatherbury?

Byl to obraz plný utrpení, ale chvíli o něm vážně uvažovala;

nicméně dovolovala si, jak to děvčata dělávají, prodlévat myšlenkami u krásného života, jakému by se těšila, kdyby Troy byl Boldwoodem a stezka lásky stezkou povinnosti — a uvalovala na sebe dobrovolná muka tím, že si Troye představovala jako milence jiné ženy poté, co na ni zapomněl; pronikla totiž Troyovou povahou do té míry, aby dosti přesně odhadla jeho úmysly, naneštěstí však ho nemilovala o nic méně, když si pomyslela, že on ji může přestat milovat — po pravdě ho milovala pozoruhodně více.

Prudce vstala. Okamžitě ho navštíví. Ano, vlastními ústy ho bude úpěnlivě prosit, aby jí pomohl v tomto dilematu. Dopis, který by ho v Bathu zdržel, by ho možná nedostihl včas, i kdyby byl Troy nakloněn mu naslouchat.

Byla Bathsheba naprosto slepá ke zřejmé skutečnosti, že podpora milencových paží není tou nejlepší podporou, jde-li o pomoc při rozhodování, zda se ho má zříci? Či byla tak sofisticky rozumná, že pokoušejíc se s ním rozejít tímto způsobem, zajišťovala si, že se s ním každopádně ještě aspoň jednou setká?

Bylo nyní tma a jistě se už blížilo k desáté. Uskutečnit tento záměr znamenalo vzdát se myšlenky na návštěvu u Liddy v Yalbury, vrátit se na weatherburský statek, zapřáhnout koně do gigu a okamžitě se rozjet do Bathu. Plán se zdál zprvu nemožný: podle jejího vlastního odhadu byla cesta strašně obtížná, dokonce i pro silného koně, a to značně podcenila vzdálenost. Pro ženu, samotnou a v noci, to bylo velice odvážné.

Ale mohla pokračovat v cestě k Liddy a nechat tu věc běžet? Ne, ne; cokoliv, jen to ne. Bathsheba byla naplněna dráždivým nepokojem, vedle něhož opatrnost marně prosilao slyšení. Obrátila se k vesnici.

Kráčela pomalým krokem, protože si nepřála dojít do Weatherbury, dokud chalupníci nebudou v postelích, a především dokud nebude bezpečná před Boldwoodem. Měla nyní v plánu dojet během noci do Bathu, navštívit seržanta Troye, dříve než se vydá on za ní, říci mu sbohem a rozejít se s ním: pak popřát koni důkladný odpočinek (a sama si zatím poplakat, myslela si) a druhého dne časně zrána se vydat na zpá

teční cestu. Podle tohoto plánu by mohla nechat Krasavku jet mírným klusem po celý den, kvečeru dojet k Liddy do Yalbury a vrátit se s ní do Weatherbury, kdykoliv se rozhodnou — takže by nikdo nevěděl, že vůbec v Bathu byla.

Takový byl Bathshebin plán. Ale protože se do těchto míst přistěhovala teprve nedávno, ve své topografické nevědomosti chybně vypočítala délku cesty jako něco víc než polovinu skutečné vzdálenosti. Svou myšlenku však nicméně prováděla dál, a jaký byl její počáteční úspěch, jsme už viděli.

VE SLUNCI — ZVĚSTOVATEL

Uplynul týden, a o Bathshebě nebylo zpráv; ani se neobjevilo žádné vysvětlení pro její Gilpinův kousek.

Pak přišel list pro Maryannu, v němž stálo, že záležitost, jež odvolala její paní do Bathu, ji tam dosud zdržuje: že však paní doufá, že se během příštího týdne vrátí.

Minul další týden. Začala sklizeň ovsa a všichni muži byli na poli pod jednobarevnou oblohou prvního srpnového dne, uprostřed tetelivého vzduchu a krátkých poledních stínů. Uvnitř v domě nebylo slyšet nic kromě bzukotu masařek; venku pak broušení kos a šustot kadeřavých ovesných klasů, jež se třely o sebe, jak jejich vztyčená jantarově žlutá stébla těžce padala do řádek. Každá kapka vláhy, která nebyla v lahvích a čutorách ženců v podobě burčáku, kanula jako pot z jejich čel a lící. Všude jinde bylo vyprahlo.

Ženci se právě chystali uchýlit se do milosrdného stínu stromu v živém plotě, když tu Coggan spatřil, jak k nim přes pole běží postava v modrém kabátě s mosaznými knoflíky.

,,Kdopak to asi je?“ řekl.

„Doufám, že se paní nepřihodilo nic zlýho,” pravila Maryann, která s několika jinými ženskými vázala otýpky (oves se na tomto statku vždycky vázal do snopů), „ale dneska ráno se mi stalo něco, co se pokládá za špatný znamení. Šla jsem odemknout dveře a upustila jsem klíč a ten spadnul na ka

mennou podlahu a rozbil se na dva kusy. Zlomit klíč je strašlivý znamení. Kéž by už byla paní doma!“

„Je to Kain Ball,“ řekl Gabriel a přestal si brousit kosu.

Oak nebyl vázán svou smlouvou pomáhat na polích; ale měsíc žní je pro hospodáře dobou plnou starostí a obilí patřilo Bathshebě, a tak přiložil pomocnou ruku.

„Vyšňořil se do nejlepšího,” poznamenal Matthew Moon. „Byl pár dnů pryč, protože měl na prstě tu záděru; když nemůžu dělat, povídal, udělám si svátek.”

„To je na to dobrá doba — znamenitá doba,” mínil Joseph Poorgrass a narovnal si hřbet; neboť právě tak jako někteří jiní měl i on ve zvyku za takových parných dnů odpočívat chvilku od práce z důvodů až nepřirozeně malých; a mezi nimi příchod Kaina Balla ve všední den v nedělním obleku byl důvodem první velikosti. „Já si jednou kvůlivá bolavý noze moh přečíst Poutníkovu cestu, a Mark Clark se naučil hrát ,všecky čtyři’, když se mu podebíral nehet.”

„Jo, a můj otec si vykloubil paži, aby měl čas jít nanámluvy,” přetrumfnul je Jan Coggan, otřel si tvář rukávem košile a posunul si klobouk do týla.

Tou dobou se Kainek blížil ke skupině ženců a bylo vidět, že v jedné ruce nese velký krajíc chleba se šunkou, z něhož při běhu vydatně ukusuje, a druhou ruku má obvázanou. Když doběhl, rty se mu stáhly do podoby zvonu a divoce se rozkašlal.

„No tak, Kainku!” napomenul ho přísně Gabriel. „Kolikrát ti to mám ještě říkat, že nemáš lítat, když jíš? Jednoho krásného dne se udusíš, abys to věděl, Kaine Balle.”

„Ekche — ekche — ekche!” kuckal Kain. „Nějakej drobek se pustil špatnou cestou — ekche — ekche! To je ono, pane Oak! A já jsem si zajel do Bathu, protože jsem měl záděru na palci; jo, a viděl jsem — ekche — ekche!”

V okamžiku, kdy se Kain zmínil o Bathu, všichni odhodili kosy a vidle a shlukli se kolem něho. Naneštěstí bludný drobeček nezlepšil jeho vyprávěčské schopnosti a jako dodatečná překážka se objevilo ještě kýchnutí, jež mu vymrštilo z kapsy jeho dosti objemné kapesní hodinky, a ty se pak houpaly před mladíkem jako kyvadlo.

,, Ano, “ pokračoval, a jak směřoval svými myšlenkami k Bathu’ jeho oči je následovaly, „konečně jsem se podíval do světa — ano — a viděl jsem naši paní — ekche — ekche — ekche!“

„Hrom do kluka!“ ulevil si Gabriel. „Tobě se vždycky v krku pustí něco špatnou cestou, takže nemůžeš povědět, co je potřeba.”

„Ekche —! No tak! Prosím, pane Oak, zrovna mi vlítnul nějakej komár do žaludku a zaseje mě rozkašlal.”

„No to je právě ono. Pořád máš ústa dokořán, ty darebo!”

„To je strašný, když ti vlítne komár do krku, chudinko,” politoval ho Matthew Moon.

„Tedy, v Bathu jsi viděl —” napovídal Gabriel.

„Viděl jsem naši paní,” pokračoval pomocný ovčák, „a nějakýho vojcla, jak se špacírujou. A za chvilku byli blíž a blíž a pak se vedli pod paží, jako když je ruka v rukávě — ekche — ekche! — jako když je ruka v rukávě — ekche! — ruka v rukávě —“ Na tomto místě ztratil jejich zpravodaj současně se ztrátou dechu i nit svého vyprávění, a tak se rozhlížel nahoru dolů po poli a zřejmě hledal, čeho by se zachytil. „Prostě, viděl jsem naši paní s nějakým vojákem — hepčík!”

„Hrom do kluka!” vybuchl Gabriel.

„To je jenom můj způsob, pane Oak, když dovolíte,” omlouval se Kain Ball a pohlížel vyčítavě na Oaka očima utopenýma ve vlastní rose.

„Ať si veme tuhle krapet burčáku — to mu vykurýruje krk,” navrhl Jan Coggan, pozvedl butylku s jablečným nápojem, vytáhl zátku a přiložil hrdlo Kainkovi ke rtům; Joseph Poorgrass začal mezitím s obavami uvažovat o vážných důsledcích, jež by vyplynuly z toho, kdyby se Kainek Ball při kašli zadusil a historie jeho bathských dobrodružství zemřela s ním. „Pokud se mý maličkosti tejče, pokaždý říkám ,s pomocí boží’, dřív než se do něčeho pustím,” pravil Joseph nevychloubavým hlasem, ,,a ty bys to měl říkat taky, Kaine Balle. Je to náramná záštita a snad by tě to mohlo zachránit, aby ses jednoho krásnýho dne načisto neudusil.”

Pan Coggan lil tekutinu do kulatých úst trpícího Kaina se štědrou velkodušností; polovina jí tekla po stěně butylky a polovina toho, co se dostalo Kainkovi do úst, stékala po

vnější straně hrdla a polovina toho, co teklo dovnitř, tekla špatnou cestou a Kainek ji vykašlával a vykýchával na osoby shromážděných ženců v podobě burčákové mlhy, jež na okamžik visela v prosluněném vzduchu jako trocha páry.

,,To zas bylo pořádně neotesaný kejchnutí! Copak se neumíš líp chovat, ty štěně!” utrhl se na něho Coggan a odtáhl butylku.

„Burčák se mi dostal do nosu!” bědoval Kainek, jakmile byl s to promluvit, „a taky mi tek po krku a na můj nešťastnej bolavěj prst a po mejch blejskavejch knoflíkách a po celým mým nejlepším obleku.”

„Kašel toho ubohýho mladíka je strašně smutná věc,” řekl Matthew Moon. „A taková náramná historie na dosah ruky! Bouchněte ho do zad, ovčáku.”

„To mám vrozený,” naříkal Kain. „Maminka říká, že jsem se vždycky náramně vzrušil, když se mý city vzbouřily nad jistou mez!”

„Svatá pravda,” potvrzoval Joseph Poorgrass, „Ballovi byli rodina, co se vždycky náramně vzrušovala. Znal jsem dědečka tohodle kluka — bej val to skutečně nervózní a skromnej člověk, uhlazeně vytříbenej. A ten se v jednom kuse červenal, skoro tolik jako já — ne že by to byla u mě chyba.”

„Ani zdání, pane Poorgrass,” řekl Coggan. „U vás je to náramně ušlechtilá vlastnost.”

„Ehm — ehm! Teda, nechci tu nic vytrubovat — to teda vůbec ne,” mumlal Poorgrass ostýchavě, „ale zrodili jsme se k určitejm věcem — to je pravda. Přesto bych byl radši, kdyby má maličkost byla skovaná, i když snad vznešená nátura je kapánek moc vznešená, a když jsem se narodil, můj Stvořitel si moh dovolit všecko a nemusel mi odepřít žádný dary. Ale pod kbelec, Josephe, pod kbelec s tebou! Divný přání, sousedé, tohle přání skovat se a nedělat si nárok na chválu. Nicméně na začátku Kázání na hoře je seznam blahoslavenejch, a tam jsou možná jistý pokorný lidi jmenovaný.”

„Kainkův děd byl velice chytrej muskej,” řekl Matthew Moon. „Z vlastní hlavy si vydumal jabloň, která se po něm dodnes jmenuje — Skorá Ballova. Znáte ji, Jene? Malináč

narouboval na Toma Putta a navrch potom ještě Ranou. Je sice pravda, že v jedný hospodě pobejval s nějakou ženskou,i když k tomu neměl žádný právo, ale přesto — byl to chytrej člověk v pravým smyslu slova.”

„No tak tedy,” řekl Gabriel netrpělivě. „Co jsi viděl, Kaine?”

„Viděl jsem naši paní, jak jde do nějakýho parku, co jsou tam lavičky a keře a květiny, a je zavěšená do nějakýho vojcla,” pokračoval Kainek pevně a s matným vědomím, že jeho slova mocně působí na Gabrielovy city. „A myslím, že ten vojcl byl seržant Troy. A seděli tam spolu víc jak půl hodiny a povídali si dojemný věci a paní se jednou málem ubrečela k smrti. A když vyšli, oči jí zářily a byla bílá jako lilije; a dívali se jeden druhýmu do tváře a byli k sobě tak důvěrný, jak jen muž a žena můžou bejt.”

Gabrielovy rysy jako by pohubly. „No a co jsi viděl kromě toho?”

„Jéje, všecko možný.”

„Bílá jako lilie? Víš jistě, že to byla ona?”

„Vím.”

„No a cos viděl ještě?”

„Velký skleněný okna u obchodů a velký mračna plný deště na obloze a starý stromy v krajině okolo.”

„Ty hlavo dubová! Co nám nepovíš příště?” řekl Coggan.

„Nechte ho bejt,” vložil se Joseph Poorgrass. „Chlapec chce říct, že obloha a země v království bathským se naprosto nelišej od našich zde. Je nám jen ku prospěchu získávat poučení o cizejch městech a jako takový by se měly chlapcovy slova brát, abych tak řek.”

„A lidi v Bathu,” pokračoval Kain, „si nemusejí nikdá zatápět, leda z hýřivosti, protože voda jim tryská ze země už vřelá a dá se hned použít.”

„To je svatá pravda,” dosvědčoval Matthew Moon. „Slyšel jsem, jak nějaký kopáči kanálů říkali to samý.”

„Nic jinýho tam nepijou,” vyprávěl Kain, „a podle toho, jak to polykají, bych řek, že se jim to zamlouvá.”

„No, nám to připadá jako dost barbarskej zvyk, ale domorodcům to nejspíš tak nepřijde,” řekl Matthew.

,,A jídlo netryská ze země právě tak jako pití?“ zeptal se Coggan a zakoulel očima.

„Ne — připouštím, že to je skvrna na Bathu — opravdovská skrvna. Bůh je nezaopatřil potravinama stejně jako pitím a to byla stinná stránka, přes kterou jsem se nemoh přenýst.”

„No, je to přinejmenším zvláštní místo,” poznamenal Moon. „A musej to bejt zvláštní lidi, co tam žijou.“

„Slečna Everdeneová a ten voják se procházeli spolu, povídáš?” zeptal se Gabriel, který se opět vrátil ke skupině.

„Jo, a měla na sobě krásný zlatavý herbávný šaty lemovaný černou krajkou, který by stály samy, bejt to potřeba, i kdyby uvnitř nebyly nohy. Byl to roztomilej pohled; a měla nádherně vykartáčovaný vlasy. A když slunko svítilo na ty zářivý šaty a jeho červenej kabát — namoutě! Těm vám to slušelo! Člověk je viděl po celý dýlce ulice.”

„A co potom?” zamumlal Gabriel.

„A potom jsem šel ke Griffinovi dát si ocvočkovat boty a pak jsem šel do Riggsovy cukrárny a poručil jsem si za penny nejlacinější a nejhezčí neprodejný ležáky, a byly bezmála plesnivý, ale ne ouplně. A jak jsem je tak žvejkal, šel jsem dál a viděl jsem hodiny, co vám měly ciferník tak velkej jako pekáč —”

„Ale to nijak nesouvisí s paní!”

„Já k tomu dojdu, jen když mě necháte bejt, pane Oak!” namítal Kainek. „Jestli mě rozčilíte, možná mě zaseje rozkašlete, a pak nebudu štont vám nic povědět.”

„No jo — nechte ho, ať to povídá po svým,” řekl Coggan.

Gabriel se uklidnil do zoufalé trpělivosti a Kainek pokračoval:

„A byly tam velký domy a v každej všední den víc lidu než na weatherburský promenádě o svatodušním outerku. A šel jsem do nádhernejch kostelů a kaplí. A jak vám ten farář kázal! Vždycky si kleknul a pozved sepnutý ruce a blejskal vám do očí svatejma zlatejma prstenama, co si vysloužil za to, že se tak skvěle modlil! — Ba jo, moc rád bych tam žil.”

„Náš chudák farář Thirdly nemá peníze, aby si koupil takový prsteny,” řekl Matthew Moon hloubavě. „A je to tak dobrej člověk, jakýho kdy země nosila. Nevěřím, že chudák

Thirdly má jeden jedinej prsten, třeba jen z prachsprostýho cínu nebo mědi. A náramně by ho zdobily za chmurnýho odpoledne, když stojí nahoře na kazatelně osvětlenej voskovicema! Ale nejde to. Chudák. Jo, když si člověk pomyslí, jaká panuje nerovnost.”

„Snad je stvořený z jiného těsta, než aby nosil prsteny,” mínil Gabriel pochmurně. „No, dost už o tomhle. Pokračuj, Kainku — rychle.”

„No — a novomódní faráři nosejí kníry a dlouhý brady,” pokračoval proslulý cestovatel, „a vypadají jako Mojžíš a Áron dohromady, a my lidi v kongregaci se cejtíme docela jako dítka Izraele.”

„Moc správnej pocit — moc správnej,” podotkl Joseph Poorgrass.

„A v národě teď existuje dvojí náboženství — církev anglikánská a církev nekonformistická. Povídám si, budu hrát poctivě; a tak jsem šel ráno do anglikánskýho kostela a odpoledne do nekonformistický kaple.”

„Správnej a slušnej chlapec,” pochvaloval si Joseph Poorgrass.

„No, a v anglikánským kostele vzývají Boha zpěvem a uctívají všechny barvy duhy; a v nekonformistický kapli ho vzývají kázáním a uctívají jenom hnědou a bílou. A potom — potom jsem už slečnu Everdeneovou vůbec neviděl.”

„Tak proč jsi to neřekl rovnou?” zvolal Oak, velice zklamán.

„No,” pravil Matthew Moon, „ta bude litovat, jestli je s tím muským doopravdy náramně důvěrná.”

„Není s ním náramně důvěrná,” rozhořčil se Gabriel.

„Ta má víc rozumu,” mínil Coggan. „Naše paní má příliš mnoho rozumu pod těmi uzly černejch vlasů, než aby provedla něco tak bláznivýho.”

„Jenže, víte, on není neotesanej, nevzdělanej chlap, on má dobrý vychování,” řekl Matthew pochybovačně. „To jenom ze ztřeštěnosti se dal k vojákům, a děvčata dávají takovejm hříšníkům přednost.”

„Tedy, Kaine Balle,” pravil Gabriel neklidně, „můžeš se zaklít tou nejstrašnější přísahou, že žena, kterous viděl, byla opravdu slečna Everdeneová?”

„Kaine Balle, nejsi už žádný mimino nebo kojeňátko,” řekl Joseph hrobovým hlasem, jaký okolnosti vyžadovaly, ,,a víš, co to znamená, zaklít se. Pamatuj si, to je strašlivý svědectví, který říkáš a pečetíš vlastní krví, a prorok Matouš nám praví, běda tomu, na koho ta krev padne. Teda, přede vší čeládkou tady nashromážděnou, můžeš se zaklít, že tvý slova jsou pravdivý, jak tě o to žádá ovčák?“

„Prosím ne, pane Oak!“ odporoval Kainek a pohlížel z jednoho na druhého, naplněn velkou úzkostí nad duchovní závažností této situace. „Nevadí mi říct, že je to pravda, ale nerad říkám, že je to zatracená pravda, jestli to myslíte takhle.“ „Kaine, Kaine, co to povídáš!” napomenul ho Joseph přísně. „My tě žádáme, aby ses zaklel svatým způsobem, a ty kleješ jako bezbožnej Šimei, syn Gerův, kterej klel, kudy chodil. Mládenče, fuj!“

„Ne, já nekleju. Vy chcete zmrhat duši ubohýho chlapce, Josephe Poorgrassi — tak je to!“ rozplakal se Kain. „Chci jenom říct, že v obyčejný pravdě to byla slečna Everdeneová a seržant Troy, ale v tý hrozný zapřísahací pravdě, co z toho chcete mermomocí udělat, to možná byl někdo jinej.”

„Tady se člověk nedobere pravdy,” řekl Gabriel a šel po své práci.

„Kaine Balle, ty to jednou dopracuješ,” zhluboka si povzdychl Joseph Poorgrass.

Pak se kosy opět počaly míhat a znovu se ozval starý zvuk. Gabriel, ač nepředstíral, že je veselý, nedával najevo, že je mimořádně smutný. Nicméně Coggan dobře věděl, kde ovčáka tlačí střevíc, a když se octli dohromady v jednom koutě, řekl:

„Neužírejte se kvůli ní, Gabrieli. Jakej je v tom rozdíl, čí je to milá, když to nemůže bejt milá vaše?“

„Právě to si taky říkám,” odpověděl Gabriel.

OPĚT DOMA — TAŠKÁŘ

Téhož večera za soumraku se Gabriel opíral o branku v Cogganově zahradě a rozhlížel se sem a tam, dříve než si šel lehnout.

Jakýsi vůz se nehlučně ploužil podél travnatého okraje cesty. Z vozu se ozývaly hlasy dvou rozprávějících žen. Hlasy byly přirozené a vůbec ne tlumené. Oak okamžitě poznal, že to jsou hlasy Bathsheby a Liddy.

Vůz dojel k němu a jel dál. Byl to gig slečny Everdeneové a seděla v něm pouze Liddy se svou paní. Liddy se vyptávala na město Bath a její společnice jí lhostejně a bez zájmu odpovídala. Jak Bathsheba, tak její kůň vyhlíželi unaveně.

Neobyčejná úleva nad tím, že Bathsheba je opět zde, živa a zdráva, přemohla všechny úvahy: Oak se mohl z tohoto vědomí pouze radovat. Všechny vážné zprávy byly zapomenuty.

Prodléval venku dál a dál, až rozdíl mezi východními a západními prostorami oblohy zmizel a bojácní zajíci začali odvážně hopkat kolem šerých pahorků. Gabriel tam pobyl snad ještě další půl hodiny, když tu kráčela pomalu kolem temná postava. „Dobrou noc, Gabrieli,” řekl chodec.

Byl to Boldwood. „Dobrou noc, pane,” odpověděl Gabriel.

Boldwood rovněž zmizel na cestě a Oak se brzy potom odebral domů do postele.

Statkář Boldwood kráčel k domu slečny Everdeneové. Došel k průčelí, a když se blížil ke vchodu, spatřil světlo v přijímacím pokoji. Žaluzie nebyly staženy a v pokoji stála Bathsheba a prohlížela si nějaké papíry či dopisy zády k Boldwoodovi. Statkář šel ke dveřím, zaklepal a s napjatými svaly a bolestí v hlavě čekal.

Od svého setkání s Bathshebou na yalburské cestě Boldwood nevyšel ze své zahrady. Zamlklý a osamělý muž mrzutě uvažoval o ženských rozmarech, přičemž považoval za podstatné pro celé pohlaví příhody jediné z nich, kterou kdy důkladněji pozoroval. Postupně v něm nabývala vrchu shovívavější nálada, a ta byla důvodem jeho večerní procházky. S jakýmsi

pocitem zahanbení za svou prudkost se šel omluvit a vyprosit si Bathshebino odpuštění, neboť se právě nyní dozvěděl, že se vrátila —jak se domníval, pouze z návštěvy u Liddy; o bathské eskapádě neměl ani tušení.

Poptal se po slečně Everdeneové. Liddy se chovala divně, ale on to nepozoroval. Nechala ho stát venku, vešla dovnitř, a za její nepřítomnosti byla v pokoji, kde se Bathsheba zdržovala, stažena žaluzie. Boldwood v tom viděl zlé znamení. Liddy vyšla.

„Paní vás nemůže přijmout, pane,“ řekla.

Statkář okamžitě vyšel z branky. Nedosáhl odpuštění — to byl jediný výsledek. Viděl tu, jež pro něho byla současně rozkoší i mukou, jak sedí v pokoji, který s ní jen o trochu dříve v létě sdílel jako mimořádně privilegovaný host — a ona mu tam nyní odepřela přístup.

Boldwood nespěchal domů. Bylo nejméně deset hodin, když kráčeje rozvážně dolním koncem Weatherbury zaslechl, jak povozníkův velký vůz s lavicemi vjíždí do vsi. Vůz jezdil do nějakého města na sever od Weatherbury a zase zpátky a jeho vlastníkem i kočím byl jeden Weatherburčan; u jeho domovních dveří vůz nyní zastavil. Lampa upevněná nahoře na krytu vozu ozářila šarlatovou a pozlacenou postavu, která vystupovala první.

,,Á,“ řekl si Boldwood, „zase ji přijel navštívit.”

Troy vstoupil do povozníkova domu, kde byl ubytován už při poslední návštěvě ve svém rodišti. Náhle se Boldwood rozhodl a spěchal domů. V deseti minutách byl zase zpátky a tvá-řil se, jako by zamýšlel Troye u povozníka navštívit. Ale jak se blížil, někdo otevřel dveře a vyšel. Boldwood zaslechl, jak tato osoba popřála obyvatelům domu „dobrou noc” — byl to hlas Troyův. Bylo podivné, že Troy odchází, sotva přijel. Nicméně Boldwood spěchal k němu. Troy nesl v ruce něco, co vyhlíželo jako látkový vak — týž, s nímž přijel. Vypadalo to, jako by ještě téže noci hodlal zase odjet.

Troy se pustil do kopce a zrychlil krok. Boldwood mu vyšel vstříc.

„Seržant Troy?”

„Ano — jsem seržant Troy.”

„Právě jste myslím přijel z vnitrozemí?”

„Právě jsem přijel z Bathu.”

„Já jsem William Boldwood.”

„Opravdu?”

Tón, jímž toto slovo pronesl, bylo to poslední, co bylo třeba, aby se Boldwood rozhodl.

„Rád bych si s vámi promluvil pár slov,” pravil.

„O čem?”

„O té, která bydlí kousek odtud — a o ženě, které jste ublížil.”

„Žasnu nad vaší impertinencí,” řekl Troy a kráčel dál.

„Počkejte,” pravil Boldwood a zastoupil mu cestu, „ať žasnete, nebo ne, teď si se mnou pohovoříte.”

Troy slyšel v Boldwoodově hlase chmurnou rozhodnost, pohlédl na jeho urostlou postavu, pak na tlustou hůl, kterou statkář třímal v ruce. Připamatoval si, že je po desáté. Zřejmě stálo za to, být k Boldwoodovi zdvořilý.

„Dobrá, s potěšením budu naslouchat,” řekl Troy a postavil si vak na zem, „ale mluvte tiše, jinak by nás mohl někdo tamhle v tom hospodářství vyslechnout.”

„Nuže tedy — vím toho spoustu o vašem vztahu — o náklonnosti Fanny Robinové k vám. Mohu také říci, že pokud vím, kromě Gabriela Oaka jsem jediná osoba ve vsi, která to ví. Měl byste se s ní oženit.”

„Myslím, že bych měl. Po pravdě řečeno, rád bych, ale nemohu.”

„Proč?”

Troy se chystal něco odseknout, než vzpamatoval se a řekl: „Jsem příliš chudý.” Jeho hlas se změnil. Předtím zněl bezstarostně. Nyní to byl hlas taškáře.

Boldwood ve svém nynějším rozpoložení nebyl dosti kritický, aby postřehl tyto odstíny. Pokračoval: „Mohu právě tak dobře hovořit otevřeně; a chápejte, nechci se pouštět do otázek dobra a zla, ženské cti a hanby nebo vyjadřovat jakýkoliv názor na vaše chování. Mám v úmyslu jednat s vámi obchodně.”

„Rozumím,” řekl Troy. „Co abychom se tu posadili?”

Hned naproti ležel pod živým plotem starý kmen a tam usedli.

,, Byl jsem zasnouben se slečnou Everdeneovou, “ začal Boldwood, „ale přišel jste vy a —“

„Nikoliv zasnouben,” přerušil jej Troy.

„Téměř zasnouben.”

„Kdybych se nebyl objevil, byla by se možná s vámi zasnoubila.”

„Čerta starého možná.”

„Tedy byla by se zasnoubila.”

„Kdybyste nebyl přišel, byla by určitě — ano, určitě — touto dobou přijala mou nabídku. Kdybyste ji nebyl spatřil, mohl jste být ženatý s Fanny. Nuže, mezi postavením slečny Everdeneové a postavením vaším je příliš velký rozdíl, než aby vaše flirtování s ní skončilo někdy pro vás šťastně sňatkem. Žádám vás tedy, abyste ji více neobtěžoval. Ožeňte se s Fanny. Postarám se, aby se vám to vyplatilo.”

„Jak?”

„Hned teď vám dobře zaplatím, připíšu Fanny určitou částku a postarám se, abyste v budoucnosti netrpěli chudobou. Řeknu to jasně. Bathsheba si s vámi pouze zahrává: jak jsem řekl, jste pro ni příliš chudý; přestaňte tedy ztrácet čas kvůli velké partii, které nikdy nedosáhnete, a zítra můžete uzavřít přiměřený a oprávněný sňatek; vezměte si svůj vak, obraťte se, opusťte Weatherbury ted, tuto noc, a odnesete si s sebou padesát liber. Fanny dostane padesátku, která jí umožní přichystat se na vdavky, jakmile mi řeknete, kde žije, a v den své svatby obdrží pět set liber.”

Při tomto prohlášení Boldwoodův hlas odhaloval nadmíru jasně, že mluvčí je si vědom slabosti svého postavení, svých záměrů i metody. Jeho chování značně upadlo. Nebyl to už ani zdaleka ten pevný a důstojný Boldwood z dřívějška; a plán, jímž se nyní zabýval, by před pouhými několika měsíci zavrhl jako dětinsky slabomyslný. U zamilovaného muže pozorujeme obrovskou sílu, která chybí muži volnému; avšak volný muž má rozhled, jejž u muže zamilovaného marně hledáme. Kde je mnoho zaujetí, tam musí dojít k jistému omezení, a láska, třebaže znamená zvýšené city, znamená i sníženou rozumovou schopnost. Boldwood to dosvědčoval mimořádnou měrou:

nevěděl nic o tom, kde a v jakých poměrech Fanny Robinová žije, nevěděl nic o Troyových možnostech, a přesto tohle navrhoval.

„Fanny mám nejraději,“ pravil Troy, ,,a jestliže slečna Everdeneová —jak říkáte —je mimo můj dosah, pak mohu jenom získat, přijmu-li vaše peníze a vezmu si Fan. Ale je to jenom služka.”

„To nevadí — souhlasíte s úmluvou, kterou vám navrhuji?”

„Souhlasím.”

,,Ach!“ pronesl Boldwood pružnějším hlasem. „Ale Troyi, jestli máte Fanny nejraději, proč jste přišel sem a zničil mé

štěstí?”

„Teďmám Fanny nejraději,” vysvětloval Troy. „Avšak předtím slečna Everdeneová ve mně zažehla plamen a načas zaujala Fannino místo. Teď je s tím konec.”

„Jak to, že vás to přešlo tak brzo? A proč jste tedy zase přijel?”

„Mám závažné důvody. Řekl jste padesát liber na ruku.”

„Řekl,” přisvědčil Boldwood, „a zde jsou — padesát sovereignů.” Podal Troyovi malý balíček.

„Máte všechno připraveno — zřejmě jste očekával, že je přijmu,” řekl seržant a převzal balíček.

„Myslel jsem si, že je možná přijmete,” přiznal Boldwood.

„Máte pouze mé slovo, že ten plán dodržím, zatímco já mám na každý pád padesát liber.”

„Přemýšlel jsem o tom a vzal jsem v úvahu, že nemohu-li se dovolávat vaší cti, mohu důvěřovat vaší — tedy, řekněme bystrosti, že neztratíte vyhlídku na pět set liber a zároveň si neuděláte smrtelného nepřítele z muže, který je ochoten stát se vaším mimořádně užitečným přítelem.”

„Tiše, poslouchejte!” zašeptal Troy.

Na cestě zrovna nad nimi bylo slyšet lehké klip-klap.

,,U všech všudy — to je ona,” pokračoval. „Musím jí jít naproti.”

„Kdo — ona?”

„Bathsheba.”

„Bathsheba — sama venku v tuto noční dobu!” řekl Boldwood užasle a zvedl se. „Proč se s ní musíte setkat?”

„Očekávala mě dnes večer — a já s ní teď musím mluvit a podle vašeho přání se s ní rozloučit.”

„Nechápu, proč byste s ní musel mluvit.”

„Nemůže to uškodit — a jestli to neudělám, bude tu bloudit a hledat mě. Uslyšíte všecko, co jí budu povídat. Pomůže vám to ve vašem dvoření, až budu pryč.”

„Vy se mi posmíváte.”

„Ale kdepak. A pamatujte si, nebude-li vědět, co se se mnou stalo, bude o mně přemýšlet daleko víc, než když jí řeknu na rovinu, že jsem přišel, abych se jí zřekl.”

„Omezíte svůj hovor na tuto záležitost? — Uslyším každé slovo, které pronesete?”

„Každé. Teď zde tiše seďte a podržte mi vak a dávejte pozor, co uslyšíte.”

Lehké kroky se blížily a tu a tam se zastavovaly, jako by chodec naslouchal, zda neuslyší nějaký zvuk. Troy zahvízdal jemně, jako na flétnu, dva tóny.

„Tak až k tomu to došlo,” zamumlal Boldwood neklidně.

„Slíbil jste, že budete zticha,” napomenul ho Troy.

„Znovu vám to slibuji.”

Troy vykročil vpřed.

„Franku, můj drahý, jsi to ty?” Byl to Bathshebin hlas.

„O bože!” zaúpěl Boldwood.

„Ano,” odpověděl jí Troy.

„Jak jdeš pozdě,” pokračovala Bathsheba něžně. „Přijel jsi povozem? Poslouchala jsem a slyšela jsem jeho kola, jak vjížděl do vsi, ale bylo to před nějakou dobou, a už jsem se málem bála, že nepřijedeš, Franku.”

„Bylo jisté, že přijedu,” ubezpečil ji Frank. „Přece jsi to věděla, ne?”

„Tedy, myslela jsem si, že přijedeš,” řekla hravě; „a Franku, máme takové štěstí! V celém domě není dnes v noci živé duše kromě mne. Všechny jsem je dostala z domu, takže ani živáček se nedoví, že budeš na návštěvě v komnatě své dámy. Liddy chtěla jít k dědečkovi, povědět mu o své návštěvě u sestry, a já jí povolila, že u něho může zůstat až do zítřka — kdy už zase budeš pryč.”

„To je nádherné!” řekl Troy. „Ale jémine, já se musím

vrátit pro svůj vak, protože v něm mám trepky a kartáč a hřeben; jdi zatím domů, já si pro něj zajdu a slibuji ti, že do deseti minut budu u tebe v přijímacím pokoji.”

,,Dobře.” Bathsheba se obrátila a opět kráčela lehkým krokem do kopce.

Jak rozhovor pokračoval, Boldwoodovy pevně sevřené rty sebou nervózně poškubávaly a tvář se mu začala koupat ve studeném potu. Nyní vykročil Troyovi vstříc. Troy se k němu obrátil a uchopil vak.

„Mám jí teď říct, že jsem ses ní přišel rozejít a že si ji nemůžu vzít?” zeptal se voják posměšně.

„Ne, ne; počkejte minutku. Chci vám ještě něco říct — ještě něco,“ zašeptal Boldwood chraptivě.

„Teď tedy,“ řekl Troy, „vidíte mé dilema. Snad jsem špatný chlap — oběť svých impulsů — nechám se unést, abych dělal, co bych neměl. Nicméně nemůžu si je vzít obě. A mám dva důvody, abych si vybral Fanny. Za prvé, celkem vzato, ji mám nejraději, a za druhé, kvůli vám se mi to vyplatí.”

V tu chvíli po něm Boldwood skočil a popadl ho za krk. Troy cítil, jak Boldwoodovo sevření pomalu sílí. Bylo to naprosto neočekávané.

„Počkejte,” zalapal po dechu Troy. „Ubližujete té, kterou milujete!”

„Jak to myslíte?” zeptal se statkář.

„Dopřejte mi, ať se můžu nadechnout,” požádal Troy.

Boldwood uvolnil sevření se slovy: „Nebesa, mám chuť vás zabít!”

,,A tím ji zničit.”

„Zachránit ji.”

„Jak může být teď zachráněna, jestli si ji nevezmu?”

Boldwood zasténal. Váhavě pustil vojáka a mrštil jím na živý plot. „U čerta, vy mě mučíte!” řekl.

Troy se odrazil jako míč a chystal se vrhnout na statkáře; opanoval se však a pravil lehce:

„Nestojí to za to, abych s vámi měřil svou sílu. Po pravdě, je to barbarský způsob, jak urovnávat hádku. Zakrátko opustím armádu z téhož přesvědčení. No a nyní, když víte, jak si stojím s Bathshebou, bylo by chybou mě zabít, ne?”

„Bylo by chybou vás zabít,” opakoval Boldwood mechanicky se sklopenou hlavou.

„Bylo by lepší, abyste se zabil vy sám.“

„Daleko lepší.“

„Jsem rád, že to uznáváte.”

„Troyi, vemte si ji za ženu a nejednejte podle naší úmluvy. Alternativa je strašná, avšak vemte si Bathshebu; vzdávám se jí! Jistě vás opravdu miluje, když vám zaprodala duši i tělo tak úplně, jako to udělala. Bathshebo, vy nešťastná — oklamaná ženo!”

„Ale co Fanny?”

„Bathsheba je žena zámožná,” pokračoval Boldwood s nervózní úzkostí, „a Troyi, bude z ní dobrá manželka; opravdu, stojí za to, abyste si ji vzal co nejdříve.”

„Ale má svou hlavu — neřkuli vrtochy, a budu pro ni pouhým otrokem. S ubohou Fanny Robinovou bych si mohl dělat, co bych chtěl.”

„Troyi,” naléhal Boldwood úpěnlivě, „udělám pro vás cokoliv, jen ji neopouštějte; snažně vás prosím, neopouštějte ji, Troyi.”

„Koho to, ubohou Fanny?”

„Ne, Bathshebu Everdeneovou. Milujte ji, jak nejlíp dokážete! Milujte ji něžně! Jak vás mám přimět, abyste poznal, jak výhodné by pro vás bylo, kdybyste si ji hned zajistil?”

„Nepřeji si ji zajišťovat ještě nějak jinak.”

Boldwoodova paže opět křečovitě vzlétla k Troyovi. Potlačil instinkt a jeho postava se shrbila jakoby bolestí.

Troy pokračoval:

„Brzy se vyplatím a pak —“

„Ale já si přeji, abyste si s tímto sňatkem pospíšil. Bude to lepší pro vás oba. Milujete jeden druhého a musíte mi dovolit, abych vám pomohl váš sňatek uskutečnit.”

„Jak?”

„No, tím, že vyměřím oněch pět set liber Bathshebě místo Fanny, abych vám umožnil okamžitě se oženit. Ne, ona by to ode mne nepřijala. Vyplatím je vám v den sňatku.”

Troy se zarazil v tajeném úžasu nad Boldwoodovou divokou zamilovaností. Nedbale řekl: „A dostanu něco rovnou?”

,,Přejete-li si, dostanete. Jenže nemám s sebou už mnoho peněz. Toto jsem nepředvídal; ale vše, co mám, je vaše.“

Boldwood, spíše jako náměsíčník než jako muž plně při smyslech, vytáhl velký plátěný pytlík, který nosil místo peněženky, a prohledal jej.

„Mám u sebe ještě jednadvacet liber,“ řekl. „Dvě bankovky a sovereign. Ale dříve než vás opustím, musíte mi podepsat dohodu —“

„Dejte mi ty peníze a půjdeme rovnou do jejího přijímacího pokoje a uzavřeme jakékoliv ujednání, jaké se vám uráčí, aby se zajistilo, že budu jednat v souhlase s vaším přáním. Ale ona se nesmí o těch hotových penězích nic dozvědět!”

„Nic, jistěže nic,” přisvědčoval Boldwood chvatně. „Zde je ta částka, a půjdete-li ke mně domů, sepíšeme dohodu o zbývajících penězích a také o termínech.”

„Nejdřív navštívíme Bathshebu.”

„Ale proč? Pojdte teď v noci se mnou a zítra ráno zajdeme společně k soudci.”

„Musím se s ní přece poradit; v každém případě jí o tom říct.”

„Dobrá tedy, pojďme.”

Šli do kopce k Bathshebinu domu. Když se zastavili u vchodu, Troy řekl: „Počkejte zde chvilku.”

Otevřel dveře, vklouzl dovnitř a nechal dveře za sebou pootevřené.

Boldwood čekal. Za dvě minuty se v chodbě objevilo světlo. Tu Boldwood spatřil, že dveře jsou zajištěny řetězem. Uvnitř se objevil Troy, nesoucí ložnicový svícen.

„Snad jste si nemyslel, že se vloupám dovnitř?” pravil Boldwood opovržlivě.

„Kdepak, to je jenom můj vrtoch, jak pojišťovat věci. Přečetl byste si tohle? Posvítím vám.”

Troy prostrčil škvírou mezi dveřmi a zárubní složené noviny a přiblížil svíčku. „Tenhleten odstavec,” řekl a položil prst na jeden řádek.

Boldwood se podíval a četl:

SŇATKY

Reverend G. Mincing sezdal dne 17. t. m. v kostele sv. Ambrože v Bathu Francise Troye, jediného syna zesnulého pana MUDr. Edwarda Troye z Weatherbury a seržanta “. jízdní gardy, a Bathshebu, jedinou žijící dceru zesnulého pana Johna Everdenea z Casterbridge.

„Tomu se dá říct ,padla kosa na kámen’, co, Boldwoode?“ řekl Troy. Po slovech následoval slabý klokot jízlivého smíchu. Noviny vypadly Boldwoodovi z rukou. Troy pokračoval: „Padesát liber, abych se oženil s Fanny. Dobrá. Jedenadvacet liber, abych se neoženil s Fanny, ale s Bathshebou. Dobrá. Finále: jsem už Bathshebin manžel. Tedy, Boldwoode, vaším údělem je směšný osud, který vždycky potkává toho, kdo se vměšuje mezi muže a jeho ženu. A ještě něco. Ať jsem jakkoliv špatný, nejsem přece jen takový lump, abych s manželstvím nebo s neštěstím kterékoli ženy hokynařil a kšeftoval. Fanny mě už dávno opustila. Nevím, kde je. Hledal jsem ji všude. A ještě něco dalšího. Říkáte, že Bathshebu milujete; a přece při sebemenším zdání důkazu okamžitě věříte v její nepočestnost. To je mi pěkná láska! Ted, když jsem vám uštědřil lekci, vemte si zase své peníze zpátky.”

„Nevezmu! Nevezmu!” zasípal Boldwood.

„Já si je však na žádný způsob neponechám,” pravil Troy opovržlivě. Zabalil balíček zlata do bankovek a to celé vyhodil na cestu.

Boldwood na něho zahrozil sevřenou pěstí. „Ty Satanův kejklíři! Ty černý pse! Ale já tě ještě ztrestám; pamatuj na má slova, já tě ještě ztrestám!“

Následoval další výbuch smíchu. Pak Troy zavřel dveře a zamkl se uvnitř.

Po celou onu noc bylo možno vidět temnou Boldwoodovu postavu, jak chodí po kopcích a dolinách weatherburských jako nešťastný Stín po Truchlivých loukách u Acheronu.

U HOŘEJŠÍHO OKNA

Bylo velmi časně zrána příštího dne — doba slunce a rosy. Změť začínajících písní mnoha ptáků se šířila svěžím vzduchem a bledá modř oblohy se tu a tam potáhla slabými pavučinami nehmotných mraků, které nemohly nijak zastínit jasný den. Všechna světla na scéně byla žlutá a všechny stíny ztenčené. Popínavé rostliny kolem starého panského sídla se skláněly pod řadami těžkých vodních kapek, které působily na předměty za nimi jako nepatrné čočky s velkou zvětšovací schopností.

Těsně předtím, než hodiny odbily pátou, Gabriel Oak a Coggan minuli kříž ve vsi a šli společně na pole. Dům jejich paní byl ještě sotva na dohled, když se Oakovi zazdálo, že vidí, jak se v jednom z hořejších oken otvírá okenní křídlo. Oba muži byli v této chvíli částečně zakryti bezovým keřem, jejž nyní začínaly zdobit černé hrozny plodů, a zastavili se, dříve než se vynořili z jeho stínu.

Jakýsi hezký muž se lenivě vyklonil z mřížovaného okna. Pohlédl k východu a pak k západu jako člověk, který dělá první ranní obhlídku. Byl to seržant Troy. Červený kabátec měl přes sebe volně přehozený, avšak nezapnutý a choval se naprosto nenuceně jako voják, který si užívá volna.

Coggan promluvil první, pohlížeje tiše na okno:

„Ona si ho vzala!” řekl.

Gabriel již předtím spatřil, co se děje, a nyní stál obrácen zády a neodpovídal.

„Myslel jsem si, že se dneska něco dovíme,” pokračoval Coggan. „Jen co se včera setmělo, slyšel jsem projíždět kolem našeho vůz — vy jste byl někde venku.” Ohlédl se na Gabriela. „Proboha, Oaku, vy jste v obličeji celej bílej, vypadáte jako nebožtík!”

„Opravdu?” pousmál se Oak.

„Opřete se o branku, já chvilku počkám.”

„Dobrá, dobrá.”

Chvíli stáli u branky a Gabriel netečně zíral k zemi. Jeho myšlenky zalétaly do budoucnosti a viděly, jak se tam v letech

odpočinku odehrávají lítostivé scény, které vyplynou z této ukvapenosti. Ihned usoudil, že jsou oddáni. Proč to však provedli tak tajemně? Všeobecně se vědělo, že Bathsheba prodělala strašlivou cestu do Bathu, neboť špatně odhadla vzdálenost; že se kůň schvátil a že jí trvalo přes dva dny, než se tam dostala. Nebylo Bathshebě podobné, dělat věci pokradmu. Při všech svých chybách byla učiněná upřímnost. Je možné, že byla lapena do pasti? Tento sňatek neznamenal pro Oaka pouze nesnesitelný zármutek: také jej ohromil, vzdor tomu, že předcházející týden prožil v podezření, že Troyovo setkání s ní daleko od domova může právě takto skončit. Její klidný návrat spolu s Liddy do určité míry rozptýlil jeho obavy. Právě tak, jako se nepostřehnutelný pohyb, jevící se jako klid, nesmírně liší svými vlastnostmi od klidu skutečného, tak se Oakova naděje, od zoufalství nerozeznatelná, lišila od opravdového zoufalství.

Za pár minut opět kráčeli směrem k domu. Seržant dosud vyhlížel z okna.

,,Brýtro, kamarádi!” zakřičel bodře, když se přiblížili.

Coggan odpověděl na pozdrav. „Vy tomu chlapíkovi neodpovíte?” zeptal se Gabriela. „Já bych řek dobrýtro — nemusíte do toho dát za krejcar upřímnosti, a přece zachovat zdvořilost.”

Gabriel se záhy rozhodl, že vzhledem k tomu, že skutek byl již vykonán, prokáže největší laskavost té, již miloval, bude-li se k tomu tvářit co nejpřívětivěji.

„Dobré ráno, seržante Troyi,” odpověděl příšerným hlasem.

„Tohle je ale nepravidelný, pochmurný dům,” pravil Troy s úsměvem.

„No — možná že nejsou oddaný,” nadhodil Coggan. „Paní tam možná ani není.”

Gabriel zavrtěl hlavou. Voják se pootočil k východu a slunce zažehlo jeho šarlatový kabát oranžovým plamenem.

„Je to však krásný starý dům,” odpověděl Oak.

„Ano — nejspíš je, ale já se tu cítím jako nové víno ve staré láhvi. Můj názor je, že by se všude měla dát stahovací okna a tyhle staré obkládané stěny by se měly trochu vyleštit;

nebo dubové obložení úplně odstranit a stěny vytapetovat.”

„To by bylo myslím škoda.”

„Ale nebylo. Jednou jsem slyšel povídat jakéhosi filozofa, že staří stavitelé, kteří pracovali, když umění bylo živé, nechovali vůbec úctu ke stavitelům, kteří žili před nimi, nýbrž bourali a měnili vše tak, jak považovali za vhodné; proč bychom to tedy neměli dělat i my? , Tvorba a zachovávání starého nejdou dobře dohromady,’ povídá, ,a milión milovníků starožitností nevymyslí nový styl.’ To je můj názor. Jsem pro to, zmodernizovat tento dům, abychom mohli být veselí, dokud můžeme.”

Voják se obrátil a zkoumal vnitřek pokoje, aby pomohl v tomto směru svým zlepšovatelským myšlenkám. Gabriel a Coggan znovu vyrazili.

„Poslyšte, Coggane,” zvolal Troy, jako by si právě na něco vzpomněl, „nevíte, jestli se někdy v rodině pana Boldwooda vyskytovalo šílenství?”

Jan chvíli uvažoval.

„Kdysi jsem slyšel, že jeden jeho strejček to neměl v hlavě v pořádku, ale nevím, co je na tom pravdy,” pravil.

„Na tom nezáleží,” řekl Troy lehce. „No, někdy tenhle týden se podívám za vámi na pole, ale mám několik věcí, které musím zařídit dřív. Takže na shledanou. Zůstaneme, samozřejmě, v tak přátelských vztazích jako obvykle. Nejsem pyšný člověk: nikdo nemůže nikdy o seržantu Troyovi říct něco takového. Nicméně, co je, to je — tady máte půlkorunu a napijte se na moje zdraví, chlapi.”

Troy hodil minci zručně přes přední zahrádku a plot ke Gabrielovi. Ten se jí štítivě vyhnul, jak dopadala, a tvář mu zrudla zlostí. Coggan se vrhl kupředu a zachytil peníz, když se odrazil od cesty.

„Výborně — je váš, Coggane!” ucedil Gabriel opovržlivě a téměř zuřivě. „Pokud jde o mne, já se bez jeho darů obejdu.”

„Nedávejte to moc najevo,” radil Coggan zamyšleně. „Protože jestli se s ní oženil, dejte na mý slova, vykoupí se ze služby a bude nám tu dělat pána. Proto je dobrý říkat navenek .Příteli’, i když si v duchu myslíte ,Neřáde’.“

„No — snad je nejlíp být zticha, ale dál než to jít nemůžu.

Nedovedu pochlebovat, a kdybych si své místo tady mohl udržet jenom tím, že bych mu lichotil, pak se musím místa vzdát. “

Jezdec, kterého po nějakou dobu viděli zpovzdáli, se nyní objevil nedaleko nich.

,,To je pan Boldwood,” řekl Oak. „Rád bych věděl, co myslel Troy tou svou otázkou.”

Coggan a Oak se statkáři uctivě uklonili, zastavili se, aby zjistili, zda od nich něco nepotřebuje, a když se ukázalo, že ne, ustoupili stranou, aby ho nechali projet.

Jedinými známkami strašlivého hoře, s nímž Boldwood zápasil celou noc a zápasil i nyní, byl nedostatek barvy v jeho výrazné tváři, zvětšený výskyt žil na čele a na spáncích a ostřejší rýhy kolem úst. Kůň ho nesl pryč a každý krok zvířete jako by byl symbolem vytrvalého zoufalství. Gabriel se na okamžik povznesl nad svůj vlastní zármutek, když si všiml zármutku Boldwoodova. Sledoval ramenatou postavu, vzpřímeně sedící na koni — hlavu neobrácenou na žádnou stranu, lokty přitisknuté k bokům, okraj klobouku rovný a neprohnutý —, dokud její ostré obrysy postupně nezmizely za kopcem. Pro člověka, jenž znal tohoto muže a jeho příběh, byla tato nehybnost daleko pozoruhodnější než případné zhroucení. Disharmonická nesrovnalost mezi náladou a postojem bolestně dojímala srdce; a právě tak jako se ve smíchu často tají strašnější stavy než v slzách, tak v nepohnutosti tohoto na smrt zmučeného muže se obrážel výraz bolestnější než pláč.

OHROŽENÉ BOHATSTVÍ — VESELICE

Jednoho večera koncem srpna, kdy Bathshebiny zkušenosti vdané ženy byly dosud nové a kdy počasí bylo ještě velmi suché a parné, jakýsi muž stál nehnuté v ohradě pro stohy na weatherburském Horním statku a hleděl na měsíc a oblohu.

Noc vyhlížela zlověstně. Rozpálený vánek od jihu pomalu

ovíval vrcholky vysokých předmětů a na obloze se záplava mraků hnala téměř pravoúhle ke směru jiné mračné vrstvy, a žádná se nepohybovala ve směru dolního vánku. Měsíc, jak prosvítal těmito temnými závoji, měl bleděžlutý kovový vzhled. Pole byla v kalném světle sinavá a vše bylo zbarveno do jediného tónu, jako když se člověk dívá přes barevné sklíčko. Téhož večera se ovce vlekly domů jedna za druhou, havrani zmateně poletovali a koně se pohybovali plaše a obezřele.

Každou chvíli mohlo začít hřmít, a když se vzaly v úvahu některé druhotné úkazy, bylo pravděpodobné, že přijde jeden z těch vytrvalých dešťů, jež znamenají konec suchého letního počasí. Než uplyne dvanáct hodin, žňové ovzduší bude patřit minulosti.

Oak hleděl s obavami na osm nepřikrytých, nechráněných stohů, masívních a těžkých tohoročním bohatým výnosem poloviny statku. Zamířil ke stodole.

Byl to večer, který seržant Troy — vládnoucí nyní místo své ženy — vybral pro dožínkovou večeři s tancem. Jak se Oak blížil k budově, stále zřetelněji slyšel zvuk houslí a tamburíny a pravidelné křepčení mnoha nohou. Přiblížil se k vratům, jejichž jedna polovina byla pootevřená, a nahlédl dovnitř.

Prostor uprostřed stodoly spolu s výklenkem na jednom konci byl vyklizen ode všech překážek a tato plocha, zabírající asi dvě třetiny stodoly, byla určena pro slavnost; zbývající část, až ke stropu naplněná ovsem, byla oddělena plachtou. Třapce a girlandy ze zeleného listí zdobily stěny, trámy a improvizované svícny, a přímo proti Oakovi se tyčilo pódium se stolem a židlemi. Zde seděli tři hudebníci a vedle nich stál potrhlý muž s vlasy jako hřebíky, pot se mu řinul po tvářích a tamburína se mu chvěla v ruce.

Tanec skončil a na černé dubové podlaze uprostřed se chystala nová řada párů k dalšímu tanci.

,,A ted, milospaní, doufám, že se neurazíte, když se vás zeptám, jaký tanec byste si přála příště?” pravily první housle.

„Po pravdě je mi to úplně jedno,” odpověděla jasným hlasem Bathsheba, jež stála na zadním konci budovy a pozorovala scénu zpoza stolu pokrytého poháry a pokrmy. Troy se rozvaloval vedle ní.

„Pak,“ pravil houslista, ,,si dovolím tvrdit, že ten pravý a patřičný kousek je .Vojákova radost’ — protože na statek se přiženil švarný voják — co tomu říkáte, synci moji a pánové vespolek?”

,,Hrajte .Vojákovu radost1!“ zvolal chór.

„Díky za poklonu,” řekl seržant vesele, vzal Bathshebu za ruku a vedl ji do čela tanečníků. „Neboť i když jsem se vykoupil z kavaleristického pluku n. jízdní gardy Jejího nejmi-lostivějšího Veličenstva, abych vykonával nové povinnosti, které mě zde čekají, duchem i city zůstanu vojákem až do konce života.”

Začalo se tedy tančit. Pokud jde o přednosti „Vojákovy radosti”, nemohou být a nikdy nebyly dva názory. V hudebních kruzích ve Weatherbury a okolí se zjistilo, že na konci třičtvrtěhodinového dunivého vytáčení tato melodie dovede stále povzbudit patu i špičku nohy lépe než většina ostatních tanců při samém začátku. „Vojákova radost” má rovněž další půvab, totiž že je tak obdivuhodně upravena pro již dříve zmíněnou tamburínu, a to není nástroj ledajaký v rukou muzikanta, jenž se vyzná v patřičných záškubech, křečích, tanci svatého Víta a strašlivém třeštění — věcech tak potřebných, mají-li se tóny tamburíny předvést co nejdokonaleji.

Nesmrtelná melodie skončila, krásná dé se řinula z basy hlaholně jako kanonáda a Gabriel svůj vstup již déle neodkládal. Vyhnul se Bathshebě a přiblížil se co nejvíc pódiu, kde nyní seržant Troy seděl a popíjel brandy s vodou, třebaže ostatní bez výjimky pili burčák a pivo. Gabriel se nemohl prodrat tak blízko, aby mohl seržanta oslovit, proto mu vzkázal, aby na chvilku sešel dolů. Seržant odpověděl, že nemůže sloužit.

„Řekl byste mu tedy,” požádal Gabriel, „že tak nepříhodně vyrušuju jenom proto, abych mu oznámil, že brzo se určitě spustí silný liják a že by se mělo udělat něco na ochranu stohů?”

„Pan Troy říká, že pršet nebude,” odpověděl posel, „a že se nemůže zdržovat, aby se s vámi bavil o takových hloupostech.”

Když byl Oak blízko Troye, měl melancholický sklon vy

hlížet jako svíčka vedle plynové lampy. Celý nesvůj šel zase ven a uvažoval, že půjde domů; za těchto okolností neměl náladu na zábavu ve stodole. Ve dveřích se na okamžik zastavil; Troy řečnil:

„Přátelé, dnes večer neslavíme pouze dožínky; je to také svatební hostina. Nedávno se mi poštěstilo vést k oltáři tuto dámu, vaši paní, a až do této chvíle jsme neměli možnost veřejně se touto událostí ve Weatherbury pochlubit. Aby se to mohlo důkladně oslavit a každý mohl jít šťastně do postele, přikázal jsem sem přinést pár lahví brandy a kotlíky s horkou vodou. Dáme si třikrát rundu.”

Bathsheba mu položila ruku na paži a s pozdviženou bledou tváří úpěnlivě zaprosila: „Ne — nedávej jim to — prosím tě, ne, Franku! Jenom jim to uškodí: už měli všeho dost.”

„Pravda — už nic víc nechcem, děkujem,” ozvalo se pár mužů.

„Pcha!” vyrazil seržant opovržlivě, a jakoby osvícen novou myšlenkou, pozvedl hlas. „Přátelé,” pravil, „pošleme ženské domů! Je čas, aby byly v posteli. A my kohouti si pak sami uděláme veselý tah! Jestli se některý chlap projeví jako zbabělec, ať se poohlídne po zimní práci jinde!”

Bathsheba rozhořčeně opustila stodolu, následována všemi ženami a dětmi. Muzikanti se nepočítali ke „společnosti”, a proto vyklouzli tiše ke svému vozu a zapřáhli koně. Tak Troy a muži ze statku zůstali jedinými obyvateli stodoly. Oak chviličku setrval, aby to nevypadalo, že zbytečně kazí zábavu; pak i on vstal a tiše odešel, provázen přátelskou kletbou seržantovou za to, že nepočkal na druhou rundu grogu.

Gabriel se ubíral k domovu. Když se blížil ke dveřím, špičkou boty kopl do něčeho, co bylo podle zvuku i na dotek měkké, kožené a nafouknuté jako boxerská rukavice. Byla to velká ropucha pokorně cestující přes pěšinu. Oak ji zvedl, pomyslel si, že by snad měl zvíře raději zabít a uchránit je bolesti; když však zjistil, že je nezraněná, položil ji opět do trávy. Věděl, co tento přímý vzkaz od Velké matky znamená. A brzy přišel vzkaz další.

Když ve světnici rozsvítil, na stole se objevil tenký zářící pruh, jako by přes povrch stolu lehce přejel štětec namočený

v laku. Oakovy oči sledovaly hadovitý třpyt až na druhou stranu stolu, kde končil u velkého hnědého zahradního slimáka, který dnes v noci vlezl dovnitř, neboť k tomu měl vlastní dů-vody. Byl to druhý způsob, jímž Příroda Oakovi naznačovala, že se má připravit na špatné počasí.

Oak seděl a uvažoval téměř hodinu. Během této doby se procházeli po stropě dva černí pavouci toho druhu, jaký je v doškových chalupách obvyklý, a posléze se spustili na podlahu. To mu připomnělo, že jestli existuje nějaký druh předpovědi, kterému dokonale rozumí, pak je to instinkt ovcí. Vyšel ze světnice, přeběhl dvě tři louky, vylezl na plot a rozhlédl se po stádu. Na druhé straně louky kolem hlodašových keřů se ovce tiskly těsně k sobě, a když se Oakova hlava náhle objevila nad plotem, nepohnuly se ani neutekly, což bylo první pozorovatelnou zvláštností. Měly nyní hrůzu z něčeho většího než z člověka. To však nebyl nejpozoruhodnější rys: všechny ovce se shlukly tak, že jejich ocasy bez jediné výjimky směřovaly k té části obzoru, odkud hrozila bouře. Za vnitřním těsně namačkaným kruhem se paprskovitě stavěly další ovce; vcelku vzor vytvářený stádem nebyl nepodobný vandykovskému krajkovému okruží, přičemž skupina hlodašových keřů jako by tvořila nositelův krk.

To postačilo, aby se Oak znovu vrátil ke svému původnímu názoru. Věděl ted, že má pravdu a že Troy se mýlí. Všechny hlasy v přírodě jednomyslně ohlašovaly změnu. Avšak tato mlčenlivá prohlášení poskytovala dvojí rozdílný výklad. Zřejmě má přijít bouřka a pak studený vytrvalý déšť. Plazící se živočichové jako by dobře věděli o pozdějším dešti, ale jen málo o předcházející bouřce; zatímco ovce věděly vše o bouři a nic o pozdějším dešti.

Poněvadž tato kombinace počasí byla neobvyklá, tím více se jí museli obávat. Oak se vrátil do stohové ohrady. Všechno zde bylo tiché a kuželovité vršky stohů čněly temně k obloze.

V této ohradě stálo pět stohů pšenice a tři stohy ječmene. Z každého stohu bude po vymlácení průměrně třicet čtvrtek pšenice a ječmene nejméně čtyřicet čtvrtek. Jejich cenu pro Bathshebu, a po pravdě pro každého, odhadl Oak v duchu následujícím jednoduchým výpočtem:

5 X 3° = 150 čtvrtek = 500 ?

3 X 40 = 120 čtvrtek = 250 ? celkem 750 ?

Sedm set padesát liber v té nejskvělejší podobě, jakou mohou peníze mít — v podobě potravy nezbytné pro člověka i zvíře. Má se riskovat, že se hodnota tohoto množství obilí pro ženskou vrtkavost zmenší na méně než polovinu? „Nikdy, dovedu-li tomu zabránit!” rozhodl se Oak.

Toto byl důvod, který si Oak stanovil navenek. Avšak muž, dokonce i sám pro sebe, je palimpsest, jenž nese kromě očividného nápisu druhý nápis vespod. Je možné, že pod utilitářským heslem skvělo se zlatými písmeny: „Do roztrhání těla budu pomáhat ženě, kterou jsem tolik miloval.”

Sel zpátky do stodoly pokusit se získat pomocníky, aby ještě teď v noci stohy přikryli. Uvnitř bylo úplné ticho, a Oak by byl stodolu minul přesvědčen, že se společnost už rozešla, kdyby otvorem po suku v dvoukřídlových vratech nepronikalo mdlé světlo, žluté jako šafrán v protikladu v nazelenavé sinalosti venku.

Gabriel nahlédl dovnitř. Jeho očím se naskytl neobvyklý obraz.

Svíčky zavěšené mezi zimostrázem dohořely až k svícnu a v některých případech ožehly listí přivázané kolem. Mnohá tato světla zhasla úplně, jiná čadila a páchla a mastnota z nich kapala na podlahu. A tam, pod stolem a opírajíce se o lavice a židle v každém myslitelném držení těla kromě kolmého, válely se ubohé postavy veškeré mužské čeledi a vlasy na jejich hlavách, tak nízko položených, připomínaly mopy a košťata. Uprostřed nich jasnou červení zářila postava seržanta Troye, zvrácená nazad v židli. Coggan ležel na zádech s ústy dokořán a bzučivě chrápal, právě tak jako několik dalších; hromadné dýchání tohoto horizontálního shromáždění vytvářelo tlumený hukot připomínající Londýn zdálky. Joseph Poorgrass se stočil do klubíčka jako ježek, zřejmě ve snaze vystavovat vzduchu co nejmenší část svého povrchu; a za ním se nejasně rýsovalo, co zbylo z Williama Smallburyho. Sklenice a poháry dosud stály na stole, džbán s vodou byl převržený a z něho vytékal

malý pramínek, který poté, co si s obdivuhodnou přesností našel cestu středem dlouhého stolu, stékal za krk bezvědomému Marku Clarkovi rovnoměrným, monotónním kapáním, jako kapky kanoucí ze stalaktitu v jeskyni.

Gabriel pohlédl beznadějně na skupinu, v níž se nacházeli kromě jedné dvou výjimek všichni tělesně schopní muži na statku. Okamžitě viděl, že mají-li být stohy zachráněny té noci, nebo dokonce i příštího rána, musí je zachránit vlastníma rukama.

Zpod Cogganovy kazajky zaznělo slabounké „cink — cink”. To Cogganovy hodinky odbíjely druhou.

Oak přistoupil k ležící postavě Matthewa Moona, který se obvykle na statku staral o hrubé doškování, a zatřepal jím. Zatřepání zůstalo bez odezvy.

Gabriel mu zakřičel do ucha: „Kde máte doškovací palici, stohové ráhno a lemízy?”

„Pod stohovými podstavci,” odpověděl Moon mechanicky s bezděčnou rychlostí média.

Gabriel pustil jeho hlavu a ta dopadla na zem jako kuželková koule. Pak šel k manželu Susany Taliové.

„Kde je klíč od sýpky?”

Nedostal odpověď. Opakoval otázku, avšak výsledek byl stejný. Pro manžela Susany Taliové bylo zřejmě menší novinkou než pro Matthewa Moona, že se na něj v noci křičelo. Oak odhodil Tallovu hlavu zase do kouta a odvrátil se.

Abychom byli spravedliví, muži nenesli velkou vinu na tomto trapném a demoralizujícím závěru večerní zábavy. Seržant Troy se sklenicí v ruce tak usilovně zdůrazňoval, že pití by mělo utužit jejich svazek, že ti, kteří by rádi odmítli, si za daných okolností sotva přáli být tak nezdvořilí. Poněvadž od mládí nepřivykli na jakýkoliv alkohol silnější než burčák nebo slabé pivo, nebylo divu, že asi tak po hodině jeden vedle druhého s mimořádnou svorností podlehli.

Gabriel byl velmi sklíčen. Toto hýření dávalo tušit nepříjemnosti pro onu svéhlavou a okouzlující paní, kterou tento věrný muž dokonce i nyní považoval v duchu za vtělení líbeznosti a oslnivé krásy a zároveň i beznaděje.

Zhasil dohořívající světla, aby neohrožovala stodolu, zavřel

vrata za muži ponořenými v hluboký spánek zapomnění a znovu se vydal do syré noci. Z jihu ho ovíval horký vánek, jakoby vydechnutý z rozevřené tlamy nějakého draka chystajícího se pohltit zeměkouli, zatímco naproti na severu se hnalo pochmurně nestvůrně tělo mraku přímo mezi zuby větru. Mrak se vynořoval tak nepřirozeně, že člověk by se domníval, že jej zezdola zvedá nějaký stroj. Mezitím lehké obláčky jakoby v hrůze před velkým mrakem prchaly zpět do jihovýchodního kouta oblohy jako mladičká ptáčata před pohledem nějaké příšery.

Oak zašel do vesnice, hodil kamínkem do okna ložnice Labana Talia a očekával, že je Susan otevře; ale nikdo se ani nepohnul.

Obešel dům k zadním dveřím, které byly ponechány nezamčeny, aby se Laban dostal domů, a prošel ke schodišti.

„Paní Taliová, přišel jsem si pro klíč od sýpky; potřebuji se dostat ke stohovým plachtám,” zvolal Oak stentorským hlasem.

„To jsi ty?“ zeptala se paní Susan Taliová, jen napůl probuzená.

„Ano,“ řekl Gabriel Oak.

„Tak honem do postele, tak bude to, ty pobudo zlodějská

— takhle nechat člověka ponocovat!”

„Já nejsem Laban —já jsem Gabriel Oak. Chci klíč od sýpky.“

„Gabriel! Pro všechno na světě, proč jste předstíral, že jste Laban?”

„Já to nepředstíral. Myslel jsem, že míníte — “

„Ano, přestíral jste! Co tu chcete?”

„Klíč od sýpky!”

„No tak si ho vemte. Visí na hřebíku. Lidi, co choděj burcovat ženský takhle pozdě v noci, by měli — “

Gabriel si vzal klíč, aniž čekal na konec této tirády.

O deset minut později bylo vidět jeho osamělou postavu, jak vleče přes dvůr čtyři velké nepromokavé plachty, a brzy byly dvě hromady obilního bohatství pěkně přikryty — každá dvěma plachtami. Dvě stě liber zachránil. Tři stohy pšenice zůstaly nepřikryty, víc plachet už neměl. Oak se podíval pod

stohový podstavec a objevil vidle. Vyšplhal se na třetí hromadu bohatství a jal se skládat horní snopy našikmo jeden přes druhý; a navíc vyplňoval mezery materiálem z některých rozvázaných snopů.

Až potud bylo vše v pořádku. Tímto chvatným plánem byl Bathshebin majetek v pšenici zabezpečen rozhodně aspoň na týden nebo dva, za předpokladu, že se nepřižene velký vítr.

Pak přišel na řadu ječmen. Ten se dal chránit jen soustavným odoškováním. Čas plynul a měsíc zašel, aby se už víc neobjevil. Bylo to vyslancovo sbohem před vypuknutím války. Noc vyhlížela vyzáblé, jako by ochořela, a nakonec všechen vzduch z celého nebe byl vydechnut v podobě slabého vánku, což mohlo být přirovnáno ke smrti. A nyní nezaznívalo z ohrady nic než duté údery těžké palice dopadající na kolíky a mezitím šelestění došků.

BOUŘE — OBA SPOLEČNÉ

Nad krajinou se zatřepotalo světlo, jakoby odražené od světélkujících křídel křižujících oblohu, a dunění naplnilo vzduch. Byl to první tah blížící se bouře.

Druhé zadunění bylo hlučné, s poměrně malým viditelným zablýsknutím. Gabriel spatřil, že v Bathshebině ložnici svítí svíčka, a brzy se po zácloně sem a tam pohyboval stín.

Pak se zablesklo potřetí. V širých nebeských hlubinách probíhaly velmi mimořádné manévry. Blesk měl nyní barvu stříbra a třpytil se na obloze jako obrněná armáda. Dunění přešlo v rachot. Gabriel ze svého vyvýšeného místa viděl krajinu nejméně na půl tuctu mil před sebou. Každičký živý plot, každičký keř a strom se zřetelně rýsovaly jako na rytině.

V ohrazeném výběhu na téže straně bylo stádo jalovic a nyní je spatřil, jak úprkem pobíhají v nejdivočejším a nejbláznivějším zmatku, vyhazujíce kopyta a ocasy vzhůru a hlavy sklánějíce k zemi. Topol bezprostředně před ním se jevil jako inkoustová čára na vyleštěném cínovém plechu. Pak obraz zmizel a zane

chal tmu tak intenzívní, že Gabriel pracoval pouze po hmatu.

Stohové ráhno či tulich, jak bývalo nazýváno — dlouhé železné kopí, používáním oblýskané —, vrazil do stohu, aby podpíralo snopy místo podpory zvané socha, jíž se používá při práci na domech. V zenitu se objevilo modravé světlo a jakýmsi nepopsateným způsobem se mihlo dolů blízko vrcholku tyče. Byl to čtvrtý z větších záblesků. Okamžik poté následovalo prásknutí — pronikavé, jasné a krátké. Gabriel cítil, že jeho postavení je velmi nebezpečné, a rozhodl se sestoupit.

Až dosud nespadla ani kapka deště. Oak si otřel znavené čelo a znovu pohlédl na tmavé obrysy nechráněných stohů. Koneckonců, cenil si tolik svého života? Jaké měl vyhlídky, aby se musel tak opatrně vyhýbat riziku, když bez tohoto rizika nemohl uskutečnit důležitou a naléhavou práci? Rozhodl se, že u stohu vytrvá. Nicméně jedno bezpečnostní opatření učinil. Pod stohovými podstavci našel dlouhý uvazovací řetěz, jehož se používalo, aby se toulavým koním zabránilo v útěku. Tento řetěz vynesl po žebříku nahoru, klátem na jednom konci prostrčil svou tyč, druhý konec řetězu shodil dolů a bodec k němu připevněný zarazil do země. Pod ochranou tohoto provizorního bleskosvodu se cítil poměrně bezpečný.

Dříve než se Oak opět chopil svých nástrojů, vyskočil pátý záblesk, mrštný jako had a řvoucí jako dábel. Byl smaragdově zelený a hřměl omračující ozvěnou. Copak mu to blesk odhalil? Když se díval přes okraj stohu, na otevřeném prostranství před ním stála temná, zjevně ženská postava. Mohla to být postava jediné odvážné, smělé ženy ve vsi — Bathsheby? Postava se o krok pohnula: pak už ji víc neviděl.

„Jste to vy, milospaní?” oslovil Gabriel temnotu.

„Kdo je tam?” ozval se Bathshebin hlas.

„Gabriel. Jsem na stohu, doškuju.”

„Ach, Gabriel! — a doškujete? Přišla jsem kvůli stohům. Počasí mě probudilo a vzpomněla jsem si na obilí. Tolik se o ně bojím — můžeme je nějak zachránit? Nemůžu najít svého manžela. Je s vámi?”

„Není tady.”

„Nevíte, kde je?”

„Spí ve stodole.”

„Slíbil mi, že se o stohy postará, a teď jsou všechny jen tak! Můžu vám nějak pomoct? Liddy se bojí vyjít ven. To je neuvěřitelné, najít vás tady v tuhle hodinu! Jistě můžu něco udělat?”

„Jestli se potmě nebojíte lézt po žebříku, můžete mi přinést nahoru pár otýpek rákosí, jednu po druhé, milospaní,” řekl Gabriel. „Každá chvíle je teď drahá a ušetřilo by mi to fůru času. Když blesk pohasne, není taková tma.“

„Udělám cokoliv!” odpověděla rozhodně. Okamžitě vzala jednu otep na rameno, vyšplhala se Gabrielovi těsně k patám, položila otep za ráhno a sešla pro druhou. Když vystupovala potřetí, stoh se najednou rozzářil kovovým třpytem zářící majoliky — každičké koleno každého stébla bylo vidět. Na svahu před Oakem se objevily dvě lidské postavy černé jako uhel. Potom stoh ztratil svůj lesk — postavy zmizely. Gabriel se ohlédl. Byl to šestý blesk, a přišel z východu za ním; dvě temné postavy na svahu byly jeho a Bathshebiny stíny.

Pak se ozvalo zahřmění. Stěží se dalo uvěřit, že nebeské světlo může zrodit tak ďábelský zvuk.

„To je strašné!” vykřikla Bathsheba a uchopila ho za rukáv. Gabriel se obrátil a přidržel ji za paži, aby ji podepřel na jejím vzdušném hřadě. V téže chvíli, pokud byl stále ještě obrácen, se znovu zablýsklo a on spatřil na stěně stodoly černě nakreslenou kopii vysokého topolu na kopci. Byl to stín onoho stromu vržený zábleskem na západě.

Znovu se oslnivě zablýsklo. Bathsheba stála nyní na zemi, kde si nakládala další otep, snesla oslňující lesk i zahřmění bez uleknutí — a znovu stoupala s nákladem vzhůru. Pak na chvilku zavládlo ticho a nato opět zřetelně uslyšeli skřípot kolíků, jak je Gabriel spěšně zatloukal. Domníval se, že bouře už přestoupila svůj vrchol. Přišel však další výbuch světla.

„Držte se!” řekl Gabriel, vzal jí otep z ramenou a opět ji uchopil za paži.

Pak se opravdu otevřela nebesa. Záblesky byly příliš nevídané, než aby si okamžitě uvědomili jejich nevýslovně nebezpečnou povahu, a pouze chápali jejich vznešenou krásu. Vyskakovaly z východu, západu, severu i jihu a předváděly dokonalý tanec smrti. Ve vzduchu se objevovaly podoby kost

livců, jejichž kosti ozařoval modrý oheň — tančily, poskakovaly, vykračovaly si, běhaly a mísily se v bezpříkladném zmatku. S těmito kostlivci se proplétali rozvlnění zelení hadi a za nimi se rozkládal široký pruh slabšího světla. Současně se z každé části bortící se oblohy ozývalo něco, co by se mohlo nazvat křikem, neboť žádnému jinému zvuku na zemi se to nepodobalo. Mezitím jedna z těch hrůzných postav sestoupila na vrchol Gabrielovy tyče a neviditelně seběhla po ní, po řetězu a do země. Gabriel div neoslepl a cítil, jak se Bathshebina teplá paže chvěje v jeho ruce — což byl pocit nezvyklý a dostatečně vzrušující; avšak láska, život a všechno lidské se zdálo malé a nicotné při tak bezprostředním porovnání s rozzuřeným vesmírem.

Oak měl sotva čas vtělit tyto dojmy do myšlenky a povšimnout si, jak podivně září v tomto světle červené pero na Bathshebině klobouku, když tu dříve zmíněný vysoký strom na kopci vzplanul bílým žárem a nový strašlivý hlas se smísil s posledním třeskem hlasů předcházejících. Byla to ohromující rána, tvrdá a nelítostná, a dopadla na jejich uši tupým, strohým úderem, bez oné ozvěny, která dává vzdálenějšímu hromobití zaznívat zvukem bubnu. V třpytu odraženém od každé částečky země i od širé kupolovité naběračky nad ní Gabriel spatřil, že strom byl po celé délce svého vysokého, rovného kmene rozčísnut a obrovská stuha kůry zřejmě odmrštěna. Druhá část stromu zůstala vztyčena a bílým pásem táhnoucím se vpředu dolů odhalovala svůj obnažený povrch. Strom byl zasažen bleskem. Sírový pach naplnil vzduch; pak vše ztichlo a zčernalo jako jámy pekelné.

„Jen taktak jsme unikli!” pravil Gabriel chvatně. „Raději slezte dolů.”

Bathsheba neodpověděla; ale zřetelně slyšel, jak rytmicky oddychuje a jak otep vedle ní odpovídá šelestem na její vystrašený tep. Slezla po žebříku a on ji po zralé úvaze následoval. Ani nejostřejší zrak nemohl nyní proniknout temnotou. Oba stáli tiše, bok po boku, u paty stohu. Bathsheba zřejmě myslela pouze na počasí — Oak právě tehdy myslel pouze na ni. Nakonec poznamenal:

„Zdá se, že bouřka se teď už úplně vybouřila.”

„Taky se mi zdá,“ přisvědčila Bathsheba. „I když se pořád hodně blýská, podívejte!”

Obloha byla nyní plná neustálého světla, často opakované blýskání se přetavilo v souvislé osvětlení, právě tak jako ze sledu úderů na gong vzniká nepřetržitý zvuk.

„Není to nic vážného,” řekl. „Nechápu, proč neprší. Ale díky bohu, je to pro nás lepší. Teď vylezu zase nahoru.”

„Gabrieli, jste laskavější, než si zasluhuju! Zůstanu a ještě vám pomůžu. Bože, proč tu není někdo z těch ostatních!”

„Kdyby mohli, jistě by tu byli,” odpověděl Oak váhavě.

„Ach, já to vím — všechno vím,” řekla a pomalu dodala: „Všichni spí ve stodole opilým spánkem, a můj manžel mezi nimi. Je to tak, viďte? Nemyslete si, že jsem bojácná žena a nic nesnesu.”

„Nevím to jistě,” řekl Gabriel. „Půjdu se podívat.”

Zamířil ke stodole, zanechávaje ji u stohu samotnou. Skulinou ve vratech nakoukl dovnitř. Všechno tonulo v naprosté temnotě, jak to opustil, a dosud se zvedal, jako dříve, nepřetržitý bzukot četného chrápání.

Ucítil, jak se mu kolem tváře vlní vánek, a obrátil se. Byl to Bathshebin dech — šla za ním a dívala se do téže škvíry.

Snažil se zapudit bezprostřední a bolestivý předmět jejích myšlenek tím, že jemně poznamenal: „Kdybyste šla zase zpátky, slečno — milospaní, a podala mi nahoru ještě pár otýpek, ušetřilo by to spoustu času.”

Pak se Oak opět vrátil ke stohu, vylezl nahoru, opustil žebřík, aby se mu rychleji pracovalo, a pokračoval v doškování. Bathsheba vylezla za ním, ale bez otepi.

„Gabrieli,” pravila divným a dojímavým hlasem.

Oak k ní vzhlédl. Nepromluvila od té doby, co odešli od stodoly. Jemný a nepřetržitý třpyt ustávajícího blýskání ukázal mramorovou tvář vysoko proti černé obloze. Bathsheba seděla téměř na nejvyšším bodě stohu, nohy skrčené pod sebou, a opírala se o horní příčku žebříku.

„Ano, paní,” řekl.

„Když jsem oné noci tryskem odjela do Bathu, nejspíš jste se domníval, že to bylo proto, abych se provdala?”

„Nakonec jsem si to myslel — zprvu ne,” odpověděl, po

někud překvapen, jak náhle se dostal nový předmět na přetřes.

,,A ostatní si to taky mysleli!”

,,Ano.“

,,A měl jste mi to za zlé?“

,,Tedy — trochu.”

„Myslela jsem si to. Nuže, záleží mi poněkud na vašem dobrém mínění, a chci vám proto něco vysvětlit — toužila jsem to udělat od té doby, co jsem se vrátila a vy jste se na mne tak vážně podíval. Protože kdybych měla umřít — a můžu umřít brzo —, bylo by strašné, že byste navždycky měl o mně mít falešný dojem. Tedy poslouchejte.”

Gabriel přestal šelestit.

„Té noci jsem jela do Bathu s pevným úmyslem zrušit své zasnoubení s panem Troyem. Okolnosti, které nastaly poté, co jsem se tam dostala, způsobily, že — že jsme se vzali. Nuže, vidíte tu záležitost v novém světle?”

„Vidím — aspoň trochu.”

„Musím nejspíš říct více, teď když jsem už začala. Snad to nikomu neublíží, protože vy určitě nežijete v žádné klamné iluzi, že jsem vás kdy milovala nebo že sleduju svým hovorem nějaký jiný cíl než ten, o němž jsem se zmínila. Nuže, byla jsem sama v cizím městě a kůň byl zchromlý. Nakonec jsem nevěděla, co si počít. Viděla jsem, když už bylo příliš pozdě, že se můžu dostat do skandálu za to, že jsem se s ním takto sama setkala. Chystala jsem se odjet, když tu mi náhle řekl, že toho dne spatřil ženu krásnější než já a že na jeho věrnost nebude možno spoléhat, nestanu-li se okamžitě jeho… A já byla tak zarmoucená a utrápená —“ Odkašlala si a chvíli počkala, jako by nabírala dech. „A pak, uprostřed žárlivosti a duševních muk, jsem se za něho provdala.”

Gabriel neodpověděl.

„Nebyla to jeho vina, byla to naprostá pravda, že — že spatřil někoho jiného,” dodala rychle. „A teď si nepřeju, abyste pronesl jedinou poznámku o této věci — po pravdě, zakazuju to. Chtěla jsem pouze, abyste znal onen špatně chápaný kousek mé historie, dříve než nadejde čas, že byste se ho už nikdy nemohl dozvědět. — Chcete ještě další otýpky?”

Sestoupila po žebříku a práce pokračovala. Gabriel brzy

zpozoroval, že jeho paní leze nahoru a dolů stále unaveněji, a řekl jí, laskavě jako matka:

„Myslím, že byste teď měla jít raději domů, jste unavena. Zbytek můžu dokončit sám. Jestli se vítr nezmění, pravděpodobně nebude pršet.”

„Nejsem-li nic platná, půjdu,” pravila Bathsheba ochable. „Ale co kdybyste přišel o život!”

„Ne že byste nebyla nic platná, ale raději bych vás už víc neunavoval. Držela jste se dobře.”

„A vy ještě líp!” řekla vděčně. „Děkuju vám tisíckrát za vaši oddanost, Gabrieli! Dobrou noc — vím, že se pro mne snažíte ze všech sil.”

V temnotě se zmenšovala a zmenšovala, až zmizela, a Gabriel slyšel, jak zapadla závora, když prošla brankou. Pracoval nyní jako ve snu a přitom přemýšlel o jejím příběhu a o tom, jak rozporuplné je srdce té ženy, jež ji přimělo hovořit s ním dnes v noci vřeleji než kdykoli dříve, dokud byla svobodná a mohla hovořit tak vřele, jak jen si přála.

Za těchto úvah ho vyrušil vrzavý zvuk přicházející od kočárové kůlny. To se otáčela korouhvička na střeše a tato změna větru byla signálem pro zhoubný liják.

DÉŠŤ —

SETKÁNÍ DVOU OSAMĚLÝCH LIDÍ

Bylo nyní pět hodin a úsvit sliboval rozbřesknout se v šedohnědých a popelavých odstínech.

Vzduch změnil teplotu a proudil živěji. Chladné větříky se honily v průhledných vírech Oakovi kolem tváře. Vítr se ještěo jeden dva stupně pootočil a zadul silněji. V deseti minutách jako by se každý vítr nebes svobodně toulal, kam mu libo. Některé došky na pšeničných stozích nyní zakroužily fantasticky ve výši a bylo třeba je nahradit a zatížit nějakými trámci, jež měl Oak po ruce. Když to udělal, začal opět otročit na ječmenu. Velká kapka deště ho uhodila do tváře, vítr hučel

kolem každého rohu, stromy se rozkývaly až ke kořenům a větvičky se v zápasech chřestivě srážely. Oak zarážel kolíky kdekoliv a jakkoliv a tak palec po palci pokrýval stále bezpečněji toto mučivé vtělení sedmi set liber a chránil je před zkázou. Potom se déšť spustil doopravdy a Oak brzy cítil, jak si voda razí chladné a vlhké cestičky po jeho zádech. Posléze byl sotva něčím jiným než jedinou jednolitou nasáklou masou a barvy z jeho šatů se řinuly dolů a tvořily tůňku u paty žebříku. Déšť se šikmo šířil chmurným ovzduším v tekutých ostnech, od svého počátku v mracích až ke svému cíli na Gabrielovi nepřerušených.

Oak si náhle vzpomněl, že před osmi měsíci bojoval na témž místě proti ohni stejně zoufale, jako bojuje teď proti vodě — a taky pro marnou lásku k téže ženě. A ona — Avšak Oak byl ušlechtilý a věrný, a zapudil své úvahy.

Bylo kolem sedmé hodiny, když Gabriel v tmavém olovnatém ránu slezl z posledního stohu a vděčně zvolal: „Hotovo!” Byl promáčený, znavený a smutný, a přece více promáčený a unavený než smutný, protože ho těšil pocit úspěchu v dobré věci.

Od stodoly se ozvaly nejasné zvuky a Oak pohlédl oním směrem. Osaměle či v párech vycházely ze vrat postavy — všechny kráčely nemotorně a zahanbeně, s výjimkou první, jež oblečena v rudý kabátec, kráčela s rukama v kapsách a při chůzi si pohvizdovala. Ostatní se belhaly za ní a vypadaly, jako by je hryzlo svědomí: celý průvod nebyl nepodoben Flaxmanově skupině prosebníků, pod vedením Merkurovým vrávorajících k pekelným krajinám. Sukovité postavy zašly do vsi, Troy, jejich vůdce, vstoupil do statku. Ani jeden z nich nepohlédl ke stohům a zřejmě nevěnoval jedinou myšlenku jejich stavu.

Brzy se vydal k domovu i Oak, a to jinou cestou než oni. Před sebou, proti velkému, vyleštěnému povrchu cesty, spatřil osobu pod deštníkem, kráčející ještě pomaleji než on. Muž se obrátil a očividně sebou trhl; byl to Boldwood.

„Jakpak se máte dneska ráno, pane?” zeptal se Oak.

„To je ale deštivý den. — No, dobře, velmi dobře, děkuji; docela dobře.”

„To rád slyším, pane.“

Boldwood jako by se postupně probouzel do přítomnosti. Zběžně pohlédl na svého společníka a pak řekl: „Vypadáte unaveně a nemocně, Oaku.“

„Jsem unavený. Vy jste se ale neobyčejně změnil, pane.”

„Já? Ani trochu. Je mi docela dobře. Jak vás to napadlo?”

„Zdálo se mi, že nevypadáte tak skvěle, jak jste vypadával, pane.”

„Věru, pak se mýlíte,” odtušil Boldwood krátce. „Nic mě nebolí. Mám železnou konstituci.”

„Moc jsem se nadřel, abych přikryl naše stohy, a taktak jsem to stihl. Jakživ jsem nezažil takovou lopotu… Vy máte stohy samozřejmě zabezpečené, že, pane?”

„Ó ano.” Po chvilce ticha Boldwood dodal: „Co jste se ptal, Oaku?”

„Jistě máte své stohy dávno přikryté?”

„Nemám.”

„Aspoň ty velké stohy na kamenných podstavcích?”

„Ne.”

„A ty za živým plotem?”

„Ne. Zapomněl jsem říct doškářovi, aby se do toho pustil.”

„Ani ten malý u schůdků přes plot?”

„Ani ten malý u schůdků. Letos jsem na stohy zapomněl.”

„Pak ani desetina vašeho obilí nepřijde na váhu, pane.”

„Možná že nepřijde.”

„Zapomněl na stohy,” opakoval si v duchu Gabriel pomalu. Je obtížné popsat, jak hluboce dramaticky zapůsobilo ono prohlášení na Oaka právě v takovéto chvíli. Celou noc cítil, že nedbalost, již se snažil napravit, byla nenormální a ojedinělá — jediný případ svého druhu v celém hrabství. A přesto v téže chvíli, v téže vsi docházelo k mrhání ještě většímu, aniž si toho kdo povšiml. Myšlenka, že by Boldwood zapomněl na své hospodářství, by o několik měsíců dříve byla stejně nesmyslná jako myšlenka, že by námořník zapomněl, že je na lodi. Oak si právě myslel, že jakkoliv on sám snad utrpěl Bathshebiným manželstvím, zde je muž, jenž trpí více, když tu Boldwood promluvil změněným hlasem — hlasem člověka, který silně touží někomu se svěřit a vylít si srdce:

„Oaku, vy víte právě tak dobře jako já, že v poslední době je to se mnou špatné. Proč bych se k tomu neměl přiznat. Chystal jsem se, že se trochu usadím; ale můj plán přišel nějak vniveč.”

„Domníval jsem se, že má paní se za vás provdá,” řekl Gabriel. Neznal dostatečně celou hloubku Boldwoodovy lásky, aby mlčel. „Nicméně tak to někdy bývá, a co očekáváme, se nestane,” dodal s klidem člověka, jehož neštěstí spíše zocelilo, než pokořilo.

„Nejspíš jsem celé vsi pro smích,” vyrazil Boldwood, jako kdyby se mu ten předmět neodolatelně dral na jazyk; a pravil to s ubohou lehkostí, jež měla vyjadřovat lhostejnost.

„Kdepak — to bych neřekl.”

„ — Ale skutečná pravda je, že ona mě zrádně neopustila, jak se někteří domnívají. Já a slečna Everdeneová jsme nikdy nebyli zasnoubeni. Lidé to říkají, ale není to pravda: nikdy se mi nezaslíbila!” Boldwood stál nyní tiše a svou plachou tvář obrátil k Oakovi. „Och Gabrieli,” pokračoval, „jsem slabý a pošetilý a kdovíjaký ještě a nedokážu se ubránit svému bědnému zármutku!… Dokud jsem neztratil tu ženu, míval jsem jakousi slabou víru v milost boží. Ano, On dal vyrůst tykvi, jež mi stínila, a jako prorok jsem Mu děkoval a byl jsem šťastný. Ale příštího dne poslal červa, aby tykev rozkotal a zničil; a já cítím, že je lepší zemřít než žít!”

Nastalo ticho. Boldwood se probral z chvilkové sdílné nálady, do níž se dostal, a zdrženlivý jako obvykle, kráčel opět dál.

„Ne, Gabrieli,” pokračoval s bezstarostností, jež připomínala úsměv na tváři kostlivce, „lidé z toho nadělali víc, než kdy bylo. Občas pociťuji trochu lítosti, ale žádná žena nade mnou nikdy neměla moc nadlouho. No tak na shledanou; důvěřuji vám, že se nikomu nezmíníte o tom, co jsme si zde řekli mezi čtyřma očima.”

NÁVRAT DOMŮ — VÝKŘIK

Na mýtní cestě mezi Casterbridgem a Weatherbury, asi tři míle od Casterbridge, leží Yalburský kopec, jeden z oněch strmých dlouhých svahů, po nichž se táhnou silnice v této zvlněné části Jižního Wessexu. Když se statkáři a jiné panstvo vlastnící gigy vracívají z trhu, je obvyklé, že na úpatí vystoupí a vyjdou nahoru pěšky.

Jednoho sobotního večera v měsíci říjnu se Bathshebin vůz patřičně plazil vzhůru po tomto svahu. Bathsheba seděla lhostejně na druhém sedadle gigu, zatímco vedle ní kráčel vzpřímený, pěkně urostlý mladý muž v obleku, jaký sedláci nosívají na trh, avšak neobyčejně módně střiženém. Třebaže šel pěšky, držel opratě a bič a občas jen tak pro zábavu uštědřil koncem poplítky lehké švihnutí koni přes ucho. Tento muž byl její manžel, bývalý seržant Troy. Bathshebinými penězi si vykoupil propuštění ze služby a postupně se proměňoval ve statkáře bujaré a velmi moderní školy. Konzervativní lidé stále trvali na tom, že ho při setkání oslovovali ,,seržante”, což bylo do jisté míry způsobeno tím, že si stále podržel úhledný knír svých vojenských dnů i vojácké vystupování, neoddělitelné od jeho zevnějšku a výcviku.

,,Tedy, nebýt toho nešťastného deště, byl bych levou rukou získal dvě stovky,” povídal. „Copak nechápeš, že ten déšť změnil všechny vyhlídky? Abych mluvil jako kniha, kterou jsem kdysi četl, vlhké počasí je vyprávěním a krásné dny epizodami naší venkovské historie; není to pravda?”

„Ale v tuhle roční dobu se musí očekávat proměnlivé počasí.

„No tedy, musí. Fakt je, že tyhle podzimní dostihy jsou zkázou pro každého. Takovýhle den jsem jakživ neviděl! Je to divoké otevřené místo zrovna vedle Budmouthu, a hnědé moře se k nám valilo jako tekuté neštěstí. Vítr a déšť — dobrý bože! A tma. Tedy, než se běžel poslední závod, byla černá jako můj klobouk. Bylo pět hodin, a koně jsi neviděla, dokud se nedostali k cíli, o barvách ani nemluvě. Země byla těžká jako

olovo a všechny zkušenosti, co člověk má, nestály za zlámanou grešli. Koně, jezdci, lidé, všechno se zmítalo ve větru jako lodě na moři. Tři boudy to převrhlo a chudáci lidi uvnitř se plazili ven po čtyřech; a vedle na poli se válelo aspoň tucet klobouků najednou. Jo, Bedrník uběhl asi šedesát yardů a důkladně uvázl, a když jsem viděl, že Politika běží dál, srdce mi to mohlo utrhnout, to tě ujišťuju, miláčku.”

,,A chceš opravdu říct, Franku,” pravila Bathsheba smutně

— jejímu hlasu bolestí ubylo na plnosti a živosti, jež měl loňského léta —, ,,že jsi těmihle strašnými koňskými dostihy přišel za měsíc o více než sto liber? Bože Franku, to je kruté; je to od tebe pošetilé, takhle vyhazovat mé peníze. Budeme muset odejít ze statku; tak to skončí!”

,,Kruté — to je nesmysl! No, tak už je to zase tady — tak jen spusť ten vodovod; to je ti právě tak podobné.”

,,Ale slíbíš mi, že nepůjdeš na druhé budmouthské dostihy, ano?” naléhala Bathsheba. Bylo jí do pláče, avšak zachovala si suché oči.

„Nevidím důvod, proč bych to sliboval; po pravdě řečeno, myslel jsem, že tě vezmu s sebou, kdyby bylo hezky.”

„Nikdy, nikdy! To bych spíš šla sto mil pěšky opačným směrem. Nenávidím pouhý zvuk toho slova!”

„Ale otázka, zda se člověk jde na dostihy podívat, či zůstane doma, má s věcí pramálo společného. Všechny sázky jsou bezpečně uzavřeny, dříve než závod začne, to se spolehni. Bude-li pro mne závod špatný, či dobrý, nebude ani za mák záviset na tom, jestli tam příští pondělí půjdeme.”

„Nechceš přece říct, že jsi něco vsadil také na tento závod!” zvolala se zmučeným pohledem.

„No tak, nebud blázínek. Nech si to vysvětlit. Tedy, Bathshebo, ty jsi ztratila všechnu odvahu a smělost, co jsi dříve mívala. Namouduši, vědět, jaký strašpytel vězí pod tím tvým smělým vystupováním, nikdy bych —”

Po této odpovědi pohlédla Bathsheba rázně vpřed a v jejích tmavých očích se objevil záblesk rozhořčení. Pokračovali v cestě bez dalších řečí. Některé časně uvadlé listy ze stromů kle-noucích se na tomto místě nad cestou se tu a tam vířivě snášely přes jejich dráhu k zemi.

Při vrcholu kopce se objevila jakási žena. Hřeben se táhl přes průrvu, a tak se žena k manželům velmi přiblížila, dříve než ji spatřili. Troy se obrátil ke gigu, aby znovu nasedl, a zatímco kladl nohu na stupátko, žena prošla za ním.

Třebaže stíny stromů a blížící se večer je halily šerem, Bathsheba viděla dosti dobře, aby postřehla mimořádnou chudobu ženiných šatů a smutnou tvář.

,,Prosím vás, pane, nevíte, v kolik hodin se večer zavírá casterbridgeský okresní chudobinec?”

Žena pronesla tato slova k Troyovým zádům.

Troy sebou při zvuku tohoto hlasu viditelně trhl; nicméně nabyl dosti duchapřítomnosti, aby nepodlehl impulsu náhle se obrátit a podívat se jí do očí. Odpověděl pomalu:

,,Nevím.”

Jak ho žena uslyšela promluvit, rychle vzhlédla, prozkoumala ze strany jeho obličej a pod statkářským oblekem poznala vojáka. Její tvář se stáhla do výrazu, v němž se zračila radosti zoufalství. Vyrazila hysterický výkřik a sklesla k zemi.

„Bože, chudinka!” zvolala Bathsheba a užuž sestupovala z gigu.

„Zůstaň, kde jsi a starej se o koně!” přikázal Troy stroze a hodil jí opratě a bič. „Jed krokem na vršek, já se o tu ženskou postarám.”

„Ale já—”

„Slyšelas? Vjé, Panenko!”

Kůň, gig a Bathsheba se dali do pohybu.

„Pro všechno na světě, kde se tu bereš? Myslel jsem, že jsi bůhvíkde nebo že jsi mrtvá! Proč jsi mi nenapsala?” oslovil Troy ženu podivně něžným, avšak chvatným hlasem, když ji zvedal.

„Bála jsem se.”

„Máš nějaké peníze?”

„Žádné.”

„Proboha — kéž bych ti mohl dát víc! Tumáš —je to maličkost — pouhá maličkost. Je to do posledního čtvrťáku vše, co mi zbylo. Mám jenom to, co mi dá moje manželka, víš, a teď jí nemůžu říkat o peníze.”

Žena neodpověděla.

„Můžu tu zůstat jenom chvilku,” pokračoval Troy, „a teď poslouchej. Kam jdeš dnes na noc? Do casterbridgeského chudobince?”

„Ano, chtěla jsem jít tam.”

„Nepůjdeš tam; nebo počkej. Ano, možná pro dnešní noc; nemůžu teď nic lepšího udělat — bohužel! Dneska tam přespi a zůstaň tam i zítra. Pondělí je první volný den, co mám; a v pondělí ráno přesně v deset na mne počkej na Greyově mostě, hned za městem. Přinesu ti všechny peníze, co se mi podaří sehnat. Nebudeš mít nedostatek — postarám se o to, Fanny, pak ti někde seženu ubytování. Do té doby sbohem. Jsem zvíře — ale sbohem!”

Když Bathsheba urazila vzdálenost, jež dovršila výstup na kopec, ohlédla se. Žena už vstala a Bathsheba viděla, jak se vzdaluje od Troye a plouží se z kopce kolem třetího milníku od Casterbridge. Troy pak došel ke své manželce, nastoupil do gigu, vzal jí opratě z ruky a bez jakékoliv poznámky pobídl bičem koně do klusu. Byl dost rozrušen.

„Znáš tu ženu?” zeptala se Bathsheba a pátravě mu pohlédla do tváře.

„Znám,” odpověděl a směle pohled opětoval.

„Myslela jsem si to,” řekla Bathsheba s hněvivou hrdostí a stále ho pozorovala. „Kdo je to?”

Náhle jako by si uvědomil, že otevřeností neprospěje ani jedné, ani druhé.

„Ani pro jednoho z nás nic neznamená,” odbyl ji. „Znám ji jen od vidění.”

„Jak se jmenuje?”

„Jak to mám vědět?”

„Myslím, že to víš.”

„Mysli si, co chceš, a čert tě —“ Větu dokončilo prudké šlehnutí biče přes Panenčiny slabiny. Zvíře splašeně vyrazilo vpřed. Nikdo už nepromluvil ani slovo.

NA CASTERBRIDGESKÉ SILNICI

Žena kráčela již značně dlouho. Kroky jí slábly a napínala zrak, aby hleděla do dálky po holé silnici, v polostínech noci nezřetelné. Posléze její chůze přešla v pouhé vrávorání a žena otevřela branku, za níž stál stoh sena. Usedla pod něj a ve chvilce usnula.

Když se probudila, zjistila, že je uprostřed bezměsíčné a bezhvězdné noci. Těžký, neporušený škraloup mraků se roztáhl po obloze, zakrývaje každý kousek nebes, a proti černé báni bylo vidět vzdálenou světlou svatozář visící nad Casterbridgem; její světlost se zdála o to jasnější, že tolik kontrastovala s okolní temnotou. K této slabé, měkké záři obrátila žena svůj zrak.

„Kéž bych se tam jen dostala!” zatoužila. „Setkat se s ním pozítří: proboha! Možná budu dřív v hrobě.”

Zámecké hodiny z dalekých hlubin stínu odbily jednu slabým, tenkým hlasem. Po půlnoci hlas hodin jako by ztratil na plnosti i na donosu a ztlumil svou hlaholnost do tenkého falzeta.

Potom se ze vzdáleného stínu vynořilo světlo — dvě světla

— a zvětšovala se. Nějaký povoz se valil po cestě a minul branku. Pravděpodobně v něm jeli lidé vracející se z pozdní návštěvy. Paprsky jedné lampy na okamžik zasvítily na schoulenou ženu a proměnily její tvář v živý reliéf. Tvář byla svou podstatou mladá, avšak životními zkušenostmi stará; celkově byly její rysy zaoblené a dětské, ale jemnější rysy obličeje začínaly být ostré a pohublé.

Chodkyně vstala, zjevně s obnoveným odhodláním, a rozhlédla se kolem. Silnice jí zřejmě byla známá, a jak se pomalu šourala kolem plotu, pečlivě jej prozkoumávala. Záhy uviděla něco nejasně bílého; byl to další milník. Přejížděla prsty po jeho povrchu, aby nahmatala číslo.

„Ještě dva!” povzdechla.

Na krátkou dobu se o kámen opřela, aby si odpočinula, pak se živě pohnula a zase se trmácela dál. Nepatrnou vzdá-

lenost ušla statečně, potom opět ochabla. Stalo se tak poblíž osamělého mlází, kde hromady bílých třísek rozházených na zemi pokryté listím svědčily, že zde za dne dřevaři vázali otýpky a pletli košatiny. Nyní se zde neozývalo ani zašustění, ani vánek, ani nejslabší zachřestění větviček, které by jí dělalo společnost. Žena pohlédla přes branku, otevřela ji a vešla. Blízko u vchodu ležela řada otepí, svázaných i nesvázaných, spolu s tyčemi nejrůznějších velikostí.

Několik vteřin pocestná stála s oním napjatým klidem, který naznačuje, že to není konec, ale jen dočasné přerušení předchozího pohybu. Držením těla připomínala osobu naslouchající bud venkovnímu světu zvuků, nebo rozhovoru myšlenek, probíhajícímu v její fantazii. Bližší zkoumání by možná odhalilo známky, které by dokazovaly, že se soustředila na druhou alternativu. A co víc, jak vyplynulo z následujícího, zkoušela své vynálezcovské schopnosti na specialitě chytrého Jacqueta Droze, návrháře automatických náhrad za lidské údy.

Za pomoci casterbridgeské aurory a hmatu si žena vybrala z hromady dvě tyče. Do výše tří či čtyř stop byly téměř rovné a tam se každá vidlicovitě větvila jako písmeno Y. Žena se posadila, olámala malé horní větvičky a zbytek si odnesla s sebou na silnici. Pod každou paži si dala jednu z těchto vidlic jako berlu, vyzkoušela je, bojácně se o ně opřela celou svou váhou — jakkoliv malou — a zhoupla se kupředu. Dívka si vyrobila důležitou podporu.

Berly vyhovovaly dobře. Pleskání nohou a ťukání holí o silnici byly jediné zvuky, které nyní cestovatelka způsobovala. Vzdálila se od posledního milníku pořádně daleko a začala toužebně pohlížet na násep, jako by čekala, že se brzy objeví další milník. Berly, třebaže nesmírně užitečné, měly omezené možnosti. Mechanismus pouze přemísťuje námahu, ale není s to učinit ji zbytečnou; berly neodstranily původní množství námahy, pouze je přenesly na trup a paže. Žena byla vyčerpána a každé zhoupnutí kupředu bylo slabší a slabší. Nakonec se zhoupla do strany a upadla.

Zde ležela jako beztvará hromádka déle než deset minut. Ranní vítr tlumeně zahučel rovinou a znovu rozhýbal spadané listí, které od včerejška tiše leželo. Žena se zoufale pootočila

na kolena a potom se vztyčila. Pomocí jedné berly se podepřela, aby stála pevně, a používajíc nyní berel pouze jako vycházkových holí, pokusila se o jeden krok, pak o druhý, třetí. Tak se belhala, dokud se při sestupu z Mellstockého kopce neobjevil další milník, a brzy poté uviděla začátek železného mřížového plotu. Dopotácela se k prvnímu sloupku, přivinula se k němu a rozhlédla se kolem.

Nyní bylo vidět jednotlivá casterbridgeská světla. Blížilo se ráno a bylo možno doufat, ne-li očekávat, že se brzy objeví povozy. Naslouchala. Nikde nebylo ani známky života kromě onoho vrcholku a sublimace všech smutných a neutěšených zvuků — liščího štěkotu; jeho tři duté tóny se opakovaly v minutových intervalech s přesností umíráčku.

„Necelá míle!“ zamumlala žena. „Ne, víc,“ dodala po chvíli. „Míli je to k radnici, a místo mého odpočinku je na druhé straně Casterbridge. Trochu víc než míli, a jsem tam.“ Odmlčela se a pak znovu promluvila: „Pět nebo šest kroků na yard — snad šest. Musím ujít sedmnáct set yardů. Stokrát šest, šest set. Sedmnáctkrát šest set. Ó Pane, smiluj se nade mnou!”

Přidržovala se plotu a šourala se dál. Posunula vždy po horní příčce jednu ruku, pak druhou, pak se o zábradlí opřela a přitáhla dole nohy.

Tato žena neměla ve zvyku mluvit sama se sebou, avšak vyhrocené pocity zmenšují individualitu slabých, stejně jako zvyšují individualitu silných. Řekla opět týmž tónem: „Budu věřit, že moje cesta končí o pět sloupků přede mnou, a ne dál, a tak získám sílu, abych tuto vzdálenost ušla.“

Bylo to praktické uplatnění zásady, že zpola vymyšlená a falešná víra je lepší než víra vůbec žádná.

Ušla pět sloupků a opřela se.

„Ujdu dalších pět, jestli budu věřit, že můj vytoužený cíl je u dalšího pátého. Dokážu to.“

Ušla dalších pět.

„Je jenom o pět dál.“

Ušla dalších pět.

„Ale je to ještě o pět dál.“

Ušla je.

„Ten kamenný most je konec mé cesty,” řekla, když se v dohledu objevil most přes Froom.

Doplazila se k mostu. Při tomto úsilí každé její vydechnutí unikalo do vzduchu, jako by bylo poslední.

„Nyní si přiznám pravdu,” řekla a posadila se. „Pravda je, že mi zbývá necelé půl míle.” Sebeklam (o němž po celou tu dobu věděla, že je falešný) jí dodal sílu, aby urazila polovinu míle; kdyby ji byla posuzovala v celku, nenalezla by k jejímu zdolání odvahu. Lest dokázala, že tato žena jakousi tajemnou intuicí pochopila paradoxní pravdu, že slepota působí silněji než předvídavost a krátkozrací vykonávají více než ti, kteří vidí daleko; že má-li se uštědřit rána, je třeba soustředit se na určitý vybraný bod, a ne na souhrnný pohled.

Polovina míle stála nyní před chorou a znavenou ženou jako lhostejný Džagernaut. Byla necitelnou královnou jejího světa. Cesta zde vedla přes Durnoverská blata, prostírající se po obou stranách cesty. Žena přehlédla širý prostor, světla, pohlédla na sebe, povzdechla a položila se na nárožník mostu.

Nikdy nebyla důmyslnost tak bolestně namáhána, jako ji namáhala tato pocestná. Její čilý mozek důkladně probral každou myslitelnou pomoc, metodu, trik, mechanismus, jímž by lidská bytost mohla zdolat těchto posledních zoufalých osm set yardů, a vše zavrhl jako neproveditelné. Uvažovalao holích, kolech, plazení — dokonce ji napadlo i kutálet se. Avšak úsilí, jež si kterýkoliv z těchto posledních dvou způsobů vyžadoval, bylo větší než při obyčejné chůzi. Schopnost vynalézat byla vyčerpána. Nakonec se dostavila beznaděj.

„Už neujdu ani krok!” zašeptala žena a zavřela oči.

Zdálo se, že z pruhu stínu na protější straně mostu se část stínu oddělila a osamoceně se pohybovala po světlé běli silnice. Šinula si to bezhlučně k ležící ženě.

Žena si uvědomila, že se něco dotýká její ruky; bylo to měkké a bylo to teplé. Otevřela oči a bytost se dotkla její tváře. To pes jí olizoval líc.

Bylo to velké, silné a tiché stvoření, temně se rýsující proti nízkému obzoru a nejméně o dvě stopy převyšující současnou polohu jejích očí. Zda to byl novofoundlandan, mastif, bloodhound nebo něco jiného, nebylo možno říci. Zdálo se, že je

příliš podivný a záhadný, než aby náležel ke kterékoliv odrůdě oblíbené nomenklatury. Poněvadž ho tedy nebylo možno přiřadit k žádnému plemenu, byl ideálním vtělením psí velikosti

— zobecněním toho, co bylo všem psům společné. Byla v něm zosobněna noc ve své smutné, slavnostní a dobrotivé podobě, bez svých pokradmých a krutých stránek. Temnota propůjčuje malým a obyčejným lidem poetickou sílu, a dokoncei trpící žena ztvárnila svou myšlenku do podoby.

Ze své zakloněné polohy vzhlížela ke psu stejně, jako v dřívějších dobách vzhlížela vestoje k muži. Zvíře, jež bylo právě tak bez domova jako ona, zdvořile ustoupilo o krok či dva, jakmile se žena pohnula, ale když vidělo, že ho nezahání, opět jí olízlo ruku.

Jako blesk jí projela myšlenka. „Snad bych ho mohla použít — pak bych to snad dokázala.”

Ukázala směrem ke Casterbridgi, ale pes jí zřejmě neporozuměl: rozběhl se. Pak, když zjistil, že nemůže jít za ním, vrátil se a kňučel.

Posledního a nejsmutnějšího mimořádného projevu svého úsilí a vynalézavosti žena dosáhla, když se zadýchaně zdvihla do shrbení, položila své malé paže psovi na plece, pevně se o něj opřela a zašeptala mu povzbudivá slova. Zatímco v srdci truchlila, její hlas dodával mysli; a co bylo ještě podivnější než to, že silný potřeboval povzbuzení od slabého, bylo, že bujarost byla tak dobře povzbuzována naprostou sklíčeností. Její přítel se pohyboval kupředu pomalu a ona se drobnými cupitavými krůčky pohybovala kupředu vedle něho, polovinou své váhy spočívajíc na něm. Občas upadla, jako padávala při vztyčené chůzi z berel či ze zábradlí. Pes, který nyní dokonale pochopil její touhu i její nemohoucnost, šílel při těchto příležitostech úzkostí; škubal jí za šaty a běhal kupředu. Vždycky ho přivolala zpátky. Nyní bylo možno pozorovat, že žena naslouchá, zda se ozvou lidské zvuky, a touží se jim vyhnout. Bylo jasné, že si přeje utajit svou přítomnost na cestě i svůj nešťastný stav.

Postupovali samozřejmě velmi pomalu. Dostali se na okraj města, a když zahnuli doleva do hustého stínu opuštěné kaštanové aleje a město obcházeli, casterbridgeské lampy

ležely před nimi jako spadlé Plejády. Tímto způsobem minuli město a došli k cíli.

Na tomto vytouženém místě za městem se tyčila malebná budova. Původně to byla pouhá krabice na lidi. Skořápka byla tak tenká, tak postrádala jakékoliv výstupky a tak těsně obepínala poskytované ubytování, že strašlivý charakter vnitřního obsahu pronikal navenek jako tvar těla pod rubášem.

Pak příroda, jakoby uražena, přiložila ruku k dílu. Vyrostly tu spousty břečťanu a úplně pokryly zdi, až místo vyhlíželo jako nějaké opatství; pak se přišlo na to, že vyhlídka od průčelí budovy přes casterbridgeské komíny patří k nejskvělejším vyhlídkám v hrabství. Nějaký sousední hrabě se dal jednou slyšet, že by se vzdal ročního pachtovného za to, aby měl u svých vlastních dveří vyhlídku, jíž se těší zdejší chovanci —a zdejší chovanci by se se vší pravděpodobností byli vzdali své vyhlídky za jeho roční pachtovné.

Tato kamenná stavba sestávala z ústřední budovy a dvou křídel, na nichž jako stráže stálo pár štíhlých komínů, nyní truchlivě bublajících v pomalém větru. Ve zdi byla brána a u brány táhlo zvonce vytvořené z visícího drátu. Žena se na kolenou pozvedla, jak nejvýš dovedla, a dosáhla právě na rukojeť. Zatáhla za ni a sehnutá se svalila kupředu, tvář skleslou na hrudi.

Blížilo se k šesté hodině a uvnitř v budově, která byla přístavem odpočinku této znavené duši, se ozvaly zvuky kroků. Malá dvířka u velké brány se otevřela a uvnitř se objevil muž. Zpozoroval namáhavě dýchající hromádku šatstva, vrátil se pro světlo a zase přišel. Odešel podruhé a vrátil se se dvěma ženami.

Zeny pozvedly postavu ležící tváří k zemi a pomohly jí do dveří. Muž pak dveře zavřel.

, Jak se sem dostala?” zeptala se jedna žena.

,,Bůh ví,” řekla druhá.

,,Venku je pes,” zašeptala zvítězivší pocestná. ,,Kam se poděl? To on mi pomohl.”

„Zahnal jsem ho kamenem,” řekl muž.

Malý průvod se pak pohnul kupředu — v čele muž, nesoucí světlo, pak dvě kostnaté ženy, podpírající mezi sebou ženu malou a poddajnou. Takto vstoupili do domu a zmizeli.

PODEZŘENI — PANÍ POSÍLÁ PRO FANNY

Po celý ten večer, co se vrátili z trhu, Bathsheba jen velmi málo hovořila se svým manželem a on nebyl nakloněn hovořit mnoho s ní. Předváděl nepříjemnou kombinaci nepokojné nálady a mlčenlivého jazyka. Příští den, což byla neděle, uplynul téměř stejným způsobem, pokud jde o jejich mlčení, neboť Bathsheba šla do kostela jak ráno, tak odpoledne. Toto byl den před budmouthskými dostihy. Večer Troy náhle řekl:

„Bathshebo, mohla bys mi dát dvacet liber?”

Na Bathshebině obličeji se okamžitě objevil výraz sklíčenosti. „Dvacet liber?” opakovala.

„Potřebuji je opravdu naléhavě.” Starost na Troyově tváři byla neobvyklá a velmi výrazná. Nálada, v níž byl po celý den, vrcholila.

„Ach, na ty zítřejší dostihy.”

Troy chvíli neodpovídal. Její omyl měl své výhody pro člověka, který se chtěl, tak jako nyní on, vyhnout tomu, aby mu někdo prozkoumával ledví. „No, a co kdybych je opravdu potřeboval na dostihy?” řekl posléze.

„Bože, Franku!” odpověděla Bathsheba a její slova byla naplněna prosbou. „Je tomu jen pár týdnů, co jsi povídal, že jsem daleko sladší než všechny tvé ostatní záliby dohromady a že by ses jich všech pro mne zřekl; tak tedy — vzdáš se této záliby, která je víc trápením než zálibou? Vzdej sejí, Franku. Nech mě, abych tě okouzlila vším, co dovedu — krásnými slovy a krásnými pohledy a vším, nač jen si vzpomenu — jen zůstaň doma. Řekni ano své ženě — řekni ano!”

Nyní se projevily nejlíbeznější a nejněžnější prvky Bathshebiny povahy — impulsívně se ucházela o jeho přízeň, bez jakýchkoliv přetvářek a zábran, kterými je její ostražitý charakter příliš často halil, když byla klidná. Málo mužů by dokázalo odolat škádlivé, leč důstojné prosbě krásné tváře, poněkud zakloněné a nachýlené v dobře známé pozici, jež vyjadřuje více než doprovodná slova a jež jako by byla určena

pro tyto obzvláštní příležitosti. Kdyby tato žena nebyla jeho manželkou, Troy by byl okamžitě podlehl; za těchto okolností se rozhodl, že ji už déle nebude klamat.

,,Ty peníze vůbec nepotřebuji na dostihové dluhy,” řekl.

„Na co tedy?“ chtěla vědět Bathsheba. „Děláš mi velké starosti těmito záhadnými závazky, Franku.”

Troy váhal. Nemiloval ji nyní tolik, aby se nechal příliš unést jejím chováním. Nicméně bylo třeba být zdvořilý. „Křivdíš mi takovýmto podezříváním,” pravil. „Nesluší ti, abys mi tak záhy nasazovala takovou svěrací kazajku.”

„Myslím, že mám právo trochu bručet, když platím,” řekla a její rysy kolísaly mezi úsměvem a rozmrzelým sešpulením rtů.

„Jistěže; a protože bručení už máme odbyté, co kdybychom přešli k tomu druhému? Bathshebo, legrace je báječná věc, ale nezacházej příliš daleko, abys snad neměla důvod něčeho litovat.”

Zarděla se. „Už lituju,” vyhrkla.

„Čeho lituješ?”

„Ze můj romantický příběh skončil.”

„Všechny romantické příběhy v manželství končí.”

„Přála bych si, abys tak nemluvil. Zraňuješ mě do hloubi duše tím, že jsi vtipný na můj účet.”

„Ty jsi zase mrzutá na můj. Myslím, že mě nenávidíš.”

„Tebe ne — pouze tvé chyby. Ty opravdu nenávidím.”

„Bylo by daleko vhodnější, kdyby ses rozhodla je léčit. No tak, vyrovnejme účet těmi dvaceti librami a zůstaňme přáteli.”

Rezignovaně povzdechla. „Mám tu asi právě tolik peněz na domácnost. Jestli je musíš mít, vem si je.”

„Výborně. Děkuji ti. Zítra ráno budu pravděpodobně pryč, dříve než sejdeš k snídani.”

„A musíš jít? Bože, bývaly doby, Franku, kdy by tě jen spousta slibů jiným lidem ode mne odtrhla. Tenkrát jsi mi říkával miláčku. Ale teď ti nezáleží na tom, jak trávím své dny.”

„City necity, musím jít.” Při svých slovech pohlédl Troy na hodinky, a zřejmě puzen zásadami non lucendo, otevřel

pouzdro vzadu, a tím odkryl malou kadeř vlasů pečlivě uschovanou uvnitř.

Bathsheba v tu chvíli náhodou pozvedla zrak a spatřila, jak hodinky otvírá, a spatřila i vlasy. Zarděla se bolestí a překvapením a pár slov jí uniklo, dříve než si uvědomila, zda je moudré je použít, či nikoliv.

,,Kadeř ženských vlasů!“ zvolala. ,,Och Franku, čí jsou to vlasy?”

Troy hodinky okamžitě zavřel. Odpověděl bezstarostně jako člověk, který zastírá city pohledem rozčeřené: „Inu, tvoje, samozřejmě. Čí by byly? Úplně jsem zapomněl, že je mám.“

„To je strašná lež, Franku!”

„Povídám ti, že jsem na ně zapomněl!” řekl hlasitě.

„To nemyslím — byly to žluté vlasy.”

„Nesmysl.”

„Urážíš mě. Vím, že byly žluté. Nuže, čí byly? Chci to vědět.”

„Dobrá — povím ti to, jen už tolik nevyváděj. Jsou to vlasy mladé ženy, se kterou jsem se chtěl oženit, dřív než jsem znal tebe.”

„Měl bys mi tedy říct, jak se jmenuje.”

„To nemůžu udělat.”

„Je už vdaná?”

„Není.”

„Je naživu?”

„Je.”

„Je hezká?”

„Je.”

„To je skvělé, jak to dokáže, chuděra, když ji potkal tak neblahý osud!”

„Neblahý osud — jaký neblahý osud?” zeptal se rychle.

„Že má vlasy tak strašné barvy.”

Troy se vzpamatoval.

„O — hó — mně se líbí,” řekl. „Tedy, od té doby, co je nosila rozpuštěné, což nebylo dlouho, obdivoval její vlasy každý, kdo ji spatřil. Jsou to krásné vlasy. Lidé se za ní ohlíželi, za chuděrou, aby se na ně podívali.”

„Pcha! To je toho — to je toho!“ zvolala Bathsheba s náznaky počínajícího podráždění. „Kdybych stála o tvou lásku tolik, jako jsem stávala, mohla bych říct, že lidé se ohlížívali, aby se podívali na mé vlasy!”

„Bathshebo, nebuď tak náladová a žárlivá. Vědělas, co bude manželský život obnášet, a jestliže ses bála těchhle případů, nemělas do něho vstupovat.”

Touto dobou Troy dohnal Bathshebu k hořkosti; srdce měla až v hrdle a slzovody bolestně plné. Třebaže se styděla dát najevo své city, nakonec vybuchla:

„Tak tohle mám za to, že tě tolik miluju! Bože, když jsem si tě brala, tvůj život mi byl dražší než můj vlastní. Byla bych pro tebe umřela — svatá pravda, umřela! A ty si teď tropíš posměch z toho, že jsem byla tak pošetilá a provdala se za tebe. Myslíš, že je laskavé předhazovat mi můj omyl? Ať už máš jakékoliv mínění o mé moudrosti, neměl bys mi je říkat tak nemilosrdně teď, když jsem v tvé moci.”

„Nemůžu za to, jak věci dopadají,” bránil se Troy. „Namouduši, já z těch ženských umřu.”

,, Víš, neměl by sis schovávat něčí vlasy. Spálíš je, Franku, že ? “

Frank pokračoval, jako by ji nebyl slyšel: „Existují ohledy, které mají přednost dokonce i před mými ohledy k tobě; odškodné, které musím poskytnout — svazky, o kterých nic nevíš. Jestliže ty lituješ, že ses vdala, pak já lituji, že jsem se oženil.”

Bathsheba se roztřásla, vložila mu ruku na paži a tónem, v němž se mísilo neštěstí a lichocení, řekla: „Lituju toho jen tehdy, jestli mě nemiluješ víc než kteroukoliv ženu na světě! Jinak toho nelituju, Franku. Ty přece nelituješ proto, že už miluješ někoho víc než mne, nebo ano?”

„Nevím. Proč to říkáš?”

„Nechceš spálit tu kadeř. Ty máš rád tu ženu s těmi krásnými vlasy — ano, jsou krásné — krásnější než moje ubohá černá hříva! Já vím, je to marné, nemůžu si pomoct, že jsem ošklivá. Budeš-li ji milovat, musíš ji milovat víc!”

„Do dneška, kdy jsem je vyndal ze zásuvky, jsem se na tu trošku vlasů nepodíval několik měsíců — to jsem ochoten přísahat.”

„Ale právě teď jsi řekl ‚svazky’ — a pak — co ta žena, co jsme ji potkali?”

„Právě setkání s ní mi připomnělo ty vlasy.”

„Jsou tedy její?”

„Ano. Tak, a teď když jsi to ze mne vyždímala, doufám, že jsi spokojená.”

„A jaké jsou to svazky?”

„Ale! To nic neznamenalo — to byl jenom žert.”

„Jenom žert!” podivila se Bathsheba truchlivě. „Ty dokážeš žertovat, když já jsem tak žalostně vážná? Pověz mi pravdu, Franku. Víš, nejsem pošetilá, třebaže jsem žena a mám své ženské chvilky. No tak! Jednej se mnou poctivě,” naléhala a pohlížela mu přímo a nebojácně do tváře. „Nechci mnoho: pouhou spravedlnost — toť vše! Ach! Kdysi jsem se domnívala, že nemohu být spokojena s ničím menším než nejvyšším zbožňováním od manžela, jehož si vyvolím. Nyní by mě uspokojilo cokoliv mírnějšího než krutost. Ano, nezávislá a rázná Bathsheba dospěla k těmto koncům!”

„Proboha, nebud takhle zoufalá!” osopil se na ni Troy a při těch slovech vstal a opustil místnost.

Sotva odešel, Bathsheba propukla v usedavý vzlykot — v suché vzlyky, které zraňovaly, jak přicházely, nezmírňovány slzami. Ro :hodla se však potlačit všechny důkazy o svých citech. Byla přemožena; ale co živa bude, nikdy to nepřizná. Její hrdost byla opravdu pokořena zoufalým odhalením, že ji sňatek s osobou méně čisté povahy, než měla sama, poplenil. Ve svém pobouření byla podrážděna jako leopard přecházející v kleci; celá její duše stála ve zbrani a krev jí rozpalovala líce. Dokud se nesetkala s Troyem, Bathsheba se pyšnila svým postavením ženy; bylo její chloubou, že se jejích rtů nedotkly rty žádného muže na světě — že její pas nikdy neobjímala milencova paže. Nyní se nenáviděla. V oněch dřívějších dnech chovávala tiché pohrdání pro dívky, jež se staly otrokyněmi prvního pohledného mladíka, který se rozhodl je pozdravit. Nikdy nepřilnula k myšlence manželství jako takové, jako to dělala většina žen, které viděla kolem sebe. Ve zmatené úzkosti o svého milence souhlasila, že se za něho provdá; avšak její nejšťastnější hodiny doprovázela spíše představa sebe

obětování než povýšení a cti. Diana byla bohyně, kterou Bathsheba instinktivně uctívala, třebaže sotva znala její jméno. že nikdy pohledem, slovem, pokynem nepovzbuzovala muže, aby se jí přiblížil — že cítila, jak si sama dostačuje, a v nezávislosti svého dívčího srdce si představovala, že je jistá degradace v tom, odřekne-li se prosté panenské existence, aby se stala pokornější polovinou nedůležitého manželského celku — to byly skutečnosti, jež si nyní hořce připamatovávala. Och, kéž by se nikdy nebyla snížila k takové pošetilosti, ať jakkoliv úctyhodné, a mohla opět stát, jako kdysi stála na kopci v Norcombu, a vzdorovat Troyovi nebo kterémukoliv muži, jenž by se pokusil znesvětit jediný vlas z její hlavy svým zasahováním!

Příštího rána vstala dříve než obvykle a dala si osedlat koně pro svou pravidelnou objížďku statku. Když se vrátila v půl deváté — v obvyklý čas jejich snídaně —, dozvěděla se, že manžel vstal, posnídal a odjel s gigem a Panenkou do Casterbridge.

Po snídani byla chladná a klidná — po pravdě se zase docela vzpamatovala — a vydala se k brance, aby zašla do jiné části statku. Dosud osobně dohlížela na jeho chod, pokud jí to povinnosti v domácnosti dovolovaly, avšak postupně zjišťovala, že ji pokaždé prozíravě předešel Gabriel Oak, pro něhož začala chovat opravdové sesterské přátelství. Samozřej mě, někdy na něho myslela jako na dávného ctitele a letmo si představovala, jak by asi vypadal život s ním jako manželem, nebo život s Boldwoodem za týchž podmínek. Avšak Bathsheba, třebaže nepostrádala cit, neoddávala se příliš marnému snění a její úvahy o tomto předmětu byly krátké a omezovaly se výhradně na údobí, kdy ji Troy zanedbával více než obvykle.

Po cestě spatřila přicházet nějakého muže podobného panu Boldwoodovi. Byl to opravdu pan Boldwood. Bathsheba se zarděla a hleděla na něho. Statkář se zastavil, když byl ještě hodný kus cesty vzdálen, a pokynul rukou Gabrielu Oakovi, jenž kráčel po pěšině přes pole. Oba muži se k sobě přiblížili a zdálo se, že se zabrali do vážného rozhovoru.

Hovořili dlouhou dobu. Nyní šel nedaleko kolem nich

Joseph Poorgrass, vezoucí trakař jablek do kopce k Bathshebinu sídlu. Boldwood a Gabriel na něho zavolali, pár minut s ním hovořili a pak se všichni tři rozešli. Joseph se svým trakařem se okamžitě zase pustil do kopce.

Bathsheba, sledující s určitým údivem tuto pantomimu, pocítila velkou úlevu, když se Boldwood opět vydal zpátky. ,,No, copak se stalo, Josephe?” zeptala se.

Poorgrass postavil trakař, nasadil uhlazený výraz, jak to vyžadovala rozmluva s dámou, a oslovil Bathshebu přes branku:

„Fanny Robinovou už nikdá neuvidíte, milospaní.”

„Pročpak?”

„Protože leží mrtvá v okresním chudobinci.”

„Fanny mrtvá — to není možné!”

„Už jo, milospaní.”

„Na co zemřela?”

„Nevím to jistě, ale klonil bych se k názoru, že to bylo z všeobecný slabosti konštituce. I v těch dobách, co jsem ji znával, bejvala taková křehká holka, co nemohla vydržet žádný těžkosti, a prý zhasla jako knůtek. Ráno se jí udělalo špatně, a protože byla ouplně zesláblá a vysílená, večír umřela. Podle zákona patří do naší obce; pan Boldwood pošle dneska ve tři odpoledne vůz, aby ji přivez sem domů pohřbít.”

„Samozřejmě nedovolím, aby pan Boldwood něco takového udělal — já pošlu vůz! Fanny byla služebná mého strýce, a třebaže jsem ji znala jen pár dnů, patří mně. Pomyšlení, že Fanny byla v robotárně, je velice, velice smutné!” Bathsheba začala poznávat, co je utrpení, a hovořila se skutečným citem… „Pošlete k panu Boldwoodovi a vyřidte mu, že paní Troyová na sebe vezme povinnost přivézt bývalou služebnici rodiny… Neměli bychom ji dávat na obyčejný vůz; obstarejte pohřební vůz.

„Na to bude sotva čas, milospaní, ne?”

„Možná nebude,” připustila zamyšleně. „Kdyže říkáte, že musíme být u dveří — ve tři?”

„Dneska odpoledne ve tři hodiny, abych tak řek.”

„Dobrá — vy s tím vozem pojedete. Koneckonců, hezký selský vůz je lepší než ošklivý vůz pohřební. Josephe, vemte

si ten nový pérový vůz s modrou korbou a červenými koly a důkladně jej umyjte. A Josephe —“

„Ano, milospaní.”

„Vezměte s sebou nějakou tu zeleň a květiny, co by se jí daly na rakev — ano, sežeňte spoustu květin a úplně ji v nich pohřběte. Vezměte větve vavřínu a pestrého zimostrázu a tisu a božího dřevce; ano, a pár kytic chryzantém. A ať ji veze starý Příjemný, protože toho tak dobře znala.”

„Udělám to, milospaní. Měl jsem říct, že chudobinec zastoupenej čtyřma dělníky na mě bude čekat, až dorazím k bráně našeho hřbitova, a veme ji a pochová podle obřadů chudinskýho ouřadu, jak přikazuje zákon.”

„Panebože — casterbridgeský chudobinec — tak tam se Fanny dostala?” řekla Bathsheba přemítavě. „Škoda že jsem to nevěděla dřív, myslela jsem, že je bůhvíjak daleko. Jak dlouho tam žila?”

„Byla tam jenom den dva.”

„Ale — tak tedy ona tam nezůstávala jako řádný chovanec?

„Ne. Nejdřív odešla do jedný garnizóny na druhý straně Wessexu a potom si pár měsíců vydělávala na živobytí jako švadlí v Melchesteru v domě jedný náramně úctyhodný vdovy, která přijímala takový práce. Do blízkosti chudobince se dostala teprvá v neděli ráno, myslím, a povídá se támhle a tudle, že se belhala celou cestu z Melchesteru. Proč odešla ze svýho místa, nemůžu říct, protože to nevím, a abych lhal, to zas nelžu. To je zhruba ten příběh, milospaní.”

„A — ach!”

Žádný záblesk drahokamu nikdy nepřešel od růžového paprsku k bílému rychleji, než se změnil vzhled mladé ženy, zatímco se jí dral z úst tento táhlý povzdech. „Šla po naší mýtní silnici?” zeptala se náhle neklidně a dychtivě.

„Myslím, že jo… Milospaní, mám zavolat Liddy? Vám jistě není dobře, milospaní? Vypadáte jako lilie — tak bledá a na vomdlení.”

„Ne, nevolejte ji, to nic není. Kdy prošla Weatherbury?”

„Minulou sobotu večír.”

„Dobře, Josephe, teď můžete jít.”

„Jistě, milospaní.”

„Josephe, pojdte sem ještě na okamžik. Jakou měla Fanny Robinová barvu vlasů?”

„Namouduši, paní, tedkon když se mi to staví takhle soudcovsky, věřila byste, že se nemůžu upamatovat?”

„To nevadí, jděte a udělejte, co jsem vám řekla. Počkejte — ale ne, jen jděte.”

Odvrátila se od něho, aby nemohl déle pozorovat rozpoložení mysli, které na ní bylo tak patrné, a se skličujícím pocitem slabosti a s bušením v hlavě vešla do domu. Asi o hodinu později uslyšela rachot vozu a vyšla, stále si bolestně vědoma svého poplašeného a utrápeného vzhledu. Joseph, oblečený ve svém nejlepším obleku, zapřahal koně, aby vyjel. Větve a květiny byly navršeny na voze, jak přikázala. Bathsheba je nyní znova vnímala.

„Čí jste říkal, že byla milou, Josephe?”

„Nevím, milospaní.”

„Jste si úplně jist?”

„Ano, milospaní, ouplně jistej.”

„Čím jste si jist?”

„Jsem si jistej, že vím akorát to, že dorazila ráno a večír bez dalších řečí umřela. Oak a pan Boldwood mi řekli jenom tudletěch pár slov: ,Malá Fanny Robinová je mrtvá, Josephe, řek Gabriel a hleděl mi do obličeje tím svým upřeným způsobem. Bylo mi to moc líto a řek jsem: ,Ale — a copak se jí stalo?’ ,No, leží mrtvá v casterbridgeským chudobinci,’ řek, ,a možná na tom tolik nezáleží, jak umřela. Dorazila do chudobince v neděli časně zrána a odpoledne umřela — to je dost jasný.’ Potom jsem se zeptal, co dělala poslední dobou, a pan Boldwood se ke mně obrátil a přestal nabodávat bodlák koncem svý hole. Řek mi, že se živila jako švadlí v Melchesteru, jak jsem vám to už povídal, a že tamodtud koncem minulýho tejdne odešla a prošla tudy poblíž v sobotu večír za soumraku. Pak řekli, že vám mám říct, že umřela, a odešli. Možná si přivodila smrt tím, že šla v noci ve větru, víte, milospaní; lidi totiž říkávali, prý umře na oubytě: ona v zimě hodně kašlávala. No, tedkon už nám to může bejt jedno, protože už to má odbytý.”

„Slyšel jste ještě něco jiného?” Hleděla na něho tak upřeně, že Joseph strachem zamrkal.

„Ani slovíčko, paní, ujišťuju vás!” řekl. „Ve vsi o tom ještě skoro nikdo neví.”

„To bych ráda věděla, proč mi to Gabriel nepřišel říct sám? Většinou si dává záležet, aby mě navštívil kvůli každé sebemalichernější záležitosti.” Tato slova pouze zašeptala a hleděla přitom k zemi.

„Možná měl napilno, milospaní,” nadhodil Joseph. „A někdy vypadá, jako by ho žraly věci, co se tejkaj doby, kdy bejval majetnější než teďkon. On je krapet podivín, ale jináč moc moudřej ovčák, a vyzná se v kněhách.”

„Zdálo se vám, že má něco zvláštního na mysli, zatímco s vámi o tomhle hovořil?”

„Nemůžu než říct, že zdálo, milospaní. Byl strašlivě sklíčenej, a statkář Boldwood taky.”

„Děkuju vám, Josephe. To stačí. Už jeďte, nebo přijedete pozdě.”

Bathsheba, stále nešťastná, vešla opět do domu. Během odpoledne se zeptala Liddy, která o události věděla:„Jaké barvy byly vlasy ubohé Fanny Robinové? Víš to? Nemůžu si vzpomenout — viděla jsem ji jenom den či dva.”

„Byly světlé, milospaní, nosila je spíš nakrátko a schované pod čepcem, takže byste si jich sotva všimla. Ale já jsem je viděla, jak si je před spaním rozpustila, a to pak vypadaly krásně. Skutečně zlaté vlasy.”

„Její mládenec byl voják, že?”

„Ano. U stejného pluku jako pan Troy. Pán říká, že ho velmi dobře znal.”

„Cože, pan Troy že to říká? Jak to, že to říkal?”

„Jednoho dne jsem se o tom zmínila a zeptala jsem se, jestli zná Fannina mládence. Povídal, že prý zná toho mladého muže právě tak dobře, jako zná sebe, a prý u pluku není muže, kterého by měl radši.”

„Ach! To řekl, ano?”

„Ano, a povídal, prý on a ten druhý mladík jsou si velice podobní, takže někdy šije lidé pletou —”

„Liddy, propánaboha, přestaň s tím povídáním!” vybuchla

Bathsheba s onou nervózní podrážděností, jež pochází z mučivých představ.

JOSEPH A JEHO BŘÍMĚ — U JELENÍ HLAVY

Celý prostor casterbridgeského chudobince ohraničovala zed, s výjimkou části pozemku vzadu. Zde se výrazně vypínala vysoká lomenice a podobně jako průčelí byla pokryta kobercem břečťanu. Na této štítové zdi nebylo žádné okno, komín, ozdoba nebo výčnělek jakéhokoliv druhu. Kromě rozlehlé plochy tmavě zelených listů nacházela se na ní pouze malá dvířka.

Postavení těchto dveří bylo zvláštní. Práh se nalézal tři čtyři stopy nad zemí a člověk se na okamžik rozpakoval, jak si vysvětlit tuto mimořádnou výšku, až koleje přímo pode dveřmi napověděly, že dveří se užívá pouze pro průchod předmětů nebo lidí přivážených nebo odvážených vozem přistaveným zvenčí. V podstatě jako by dveře veřejně hlásaly, že jsou svého druhu Bránou zrádců přeloženou do jiné oblasti. Že se tudy přichází i odchází jen v řídkých intervalech, stalo se zřejmým, jakmile člověk zpozoroval, že trsům trávy bylo dovoleno nerušeně bujet v štěrbinách prahu.

Když hodiny nad chudobincem v Jižní ulici ukazovaly za pět minut tři, vjel do ulice modrý pérový vůz, zdobený červenými pruhy a naložený větvemi a květinami, a jel nahoru k této straně budovy. Zatímco zvony teprve zajíkavě vyrážely rozdrobenou podobu ,,Malbrooka“, Joseph Poorgrass zazvonil a obdržel pokyn, aby přicouval se svým vozem proti dvířkám vysoko ve štítové zdi. Dveře se pak otevřely a dva muži v manšestru pomalu vysunuli prostou jilmovou rakev a položili ji doprostřed vozu.

Jeden z mužů přikročil poté k rakvi, vytáhl z kapsy kousek křídy a velkým rukopisem načmáral na víko jméno a pár dalších slov. (Věříme, že tyto věci dělají nyní jemněji a že na rakev se dává tabulka.) Všechno přikryl černým suknem,

ošumělým, leč slušným, vysouvací zadní čelo vozu bylo zasunuto na patřičné místo, jeden muž podal Poorgrassovi úmrtní list a oba vstoupili do dveří a zavřeli za sebou. Jejich spojení se ženou, jakkoliv krátké, provždy skončilo.

Joseph pak umístil květiny, jak mu bylo nakázáno, a kolem květin zelené haluze, až bylo obtížné tušit, co vůz obsahuje; práskl bičem a dosti pohledný pohřební vůz se pomalu rozjel dolů z kopce a po silnici do Weatherbury.

Odpoledne silně pokročilo a Poorgrass, pohlédnuv napravo k moři, jak kráčel vedle koně, spatřil divné mraky a svitky mlh valící se přes dlouhé hřebeny, jež v té končině obklopovaly krajinu. Mraky a mlhy přicházely ve stále větších spoustách a lenivě se plížily údolími a kolem povadlého, jako papír tenkého rákosí na slatinách a říčních březích. Pak se jejich vlhké houbovité tvary na obloze spojily. Bylo to, jako by náhle bujně vyrostly atmosférické houby, jež měly své kořeny v sousedním moři. V době, kdy kůň, člověk a nebožka vjeli do Yalburského Velkého lesa, toto mlčenlivé dílo neviditelné ruky je dohonilo a úplně obklopilo. Byl to první příchod podzimních mlh a první mlha této řady.

Vzduch byl jako oko náhle osleplé. Vůz se svým nákladem už nyní nejel po horizontálním předělu mezi jasem a šerem, ale nořil se do pružné, monotónně bledé hmoty všude kolem. Ve vzduchu se nic znatelně nepohnulo, ani viditelná kapka vody nedopadla na listí buků, bříz a jedlí, tvořících les po obou stranách silnice. Stromy vyhlížely soustředěně, jako by toužebně očekávaly vítr, jenž přijde a rozhoupá je. Překvapivé ticho se vznášelo nad všemi okolními věcmi — a halilo je tak dokonale, že skřípot kol působil jako velký hluk a malé šelesty, jež jinak nebylo slyšet nikdy jindy než v noci, byly výrazně individualizovány.

Joseph Poorgrass se ohlédl na svůj smutný náklad, slabě se rýsující pod kvetoucí kalinou, pak na bezedné šero mezi vysokými stromy na obou stranách, nevýraznými, postrádajícími stín a ve své jednolité šedi podobnými přízrakům. Byl na hony vzdálen toho, aby byl veselý, a toužil mít společnost alespoň dítěte nebo psa. Zastavil koně a naslouchal. Daleko široko nebylo slyšet zvuk kroku ani kola a mrtvé ticho bylo

prolomeno jen něčím těžkým, co spadlo ze stromu a skrze zelené haluze dopadlo s ostrým klepnutím na rakev nebohé Fanny. Tou dobou mlha prosytila stromy a toto byla první kapka vody z přetékajících listů. Dutá ozvěna jejího dopadnutí vozkovi bolestně připomněla přísnou postavu té, jež všechny rozdíly srovná. Pak hned vedle skanula jiná kapka, pak dvě či tři. Zanedlouho těžké krůpěje neustále ťukaly na mrtvé listí, cestu i pocestné. Bližší větve byly ověšeny mlžnými perličkami, až zešedly jako starci, a na rezavě hnědých listech buků visely podobné kapky jako diamanty v kaštanových vlasech.

Na samotě zvané Roy-Town, ležící u silnice právě za tímto lesem, stála starodávná hospoda U jelení hlavy. Byla asi půldruhé míle daleko od Weatherbury a v dobách plného rozkvětu dostavníkového cestování zde mnoho dostavníků přepřahalo a drželo si své čerstvé přípřeže. Všechny staré konírny byly nyní strženy a kromě obytné hospody samé toho zůstalo jen málo. Protože budova stála trochu stranou cesty, už zdálky oznamovala lidem blížícím se v obou směrech po silnici svou existenci vývěsním štítem visícím z vodorovné větve jilmu na protější straně cesty.

Pocestní — neboť v této době se odrůda turista stěží vyvinula ve výraznou třídu — pocestní ubírající se kolem někdy říkávali, když jim padl zrak na strom nesoucí vývěsní štít, že umělci rádi zpodobňují vývěsní štíty takto visící, ale že oni sami nikdy předtím neviděli tak dokonalou ukázku štítu, který by byl opravdu v provozu. Poblíž tohoto stromu stál vůz, do něhož si vlezl Gabriel Oak při své první cestě do Weatherbury; ale protože byla tma, vývěsní štít oné hospody nezpozoroval.

V hospodě vládly dávno zavedené obyčeje. Po pravdě řečeno, v myslích stálých hostů existovaly jako neměnný rituál; například:

Chceš-li znovu nalít, klepni dnem svého džbánku.

Chceš-li tabák, zakřič.

Voláš-li na sklepnici, křikni: ,,Děvče!”

Detto na hostinskou: „Dušinko!” atd., atd.

Josephovi spadl kámen ze srdce, když se přátelský vývěsní štít objevil v dohledu. Zastavil koně rovnou pod ním a jal se uskutečňovat úmysl, který pojal už dávno předtím. Pomalu z něho vyprchával poslední zbytek nálady. Obrátil koni hlavu k zelenému náspu a zašel do hospody na džbánek piva.

Když sestupoval do hospodské kuchyně, jejíž podlaha ležela o stupeň níž než chodba, a ta zase byla o stupeň níž než cesta venku, co nepotěšilo Josephovy oči, jako dva měděné zbarvené kotouče v podobě tváří pana Jana Coggana a pana Marka Clarka. Tito majitelé dvou ve vší počestnosti nejuznávanějších hrdel v okolí seděli nyní naproti sobě u trojnohého kulatého stolku s železnou obrubou, jež měla zabránit pohárům a džbánkům, aby je někdo náhodou nesrazil loktem na zem; dalo se o nich říci, že se podobali zapadajícímu slunci a měsíci v úplňku, svítícím vis-á-vis přes zeměkouli.

„Jářku, to je přeci soused Poorgrass!” zahlaholil Mark Clark. „Teda, vaše tvář rozhodně není ke cti stolu vaší paní, Josephe.”

„Poslední čtyry míle jsem měl náramně bledou společnost,” broukl Joseph a neubránil se zachvění ztlumenému rezignací. „A abych pravdu řek, už mě to začínalo zmáhat. Ujišťuju vás, že jsem neměl v hubě kouska jídla nebo pití jako ráno u snídaně, a to nebylo víc než krapet rosy.”

„No to si tedy zavdejte, Josephe, a nežinýrujte se!” pobízel ho Coggan a podal mu obručemi stažený korbel ze tří čtvrtin plný.

Joseph pil po umírněně dlouhou dobu, pak ještě po další dobu, a když korbel odložil, řekl: „Je to dobrý pití — náramně dobrý pití, a při tom mým smutným poslání mě víc než potěšilo, abych tak řek.”

„Svatá pravda, pití je příjemný potěšení,” pravil Jan jako člověk, který opakuje průpovídku tak důvěrně známou jeho mozku, že si sotva uvědomuje, že mu splynula ze rtů; a pozvednuv sklenici, Coggan postupně zakláněl hlavu a oči měl přitom zavřené, aby jeho dychtivá duše nebyla ani na jediný okamžik odvrácena od svého blaha bezvýznamným okolím.

„No, už musím zase běžet,” řekl Poorgrass. „Ne že bych si

s váma rád nedal ještě jeden hlt, ale farnost by mohla ztratit ke mně důvěru, kdyby mě tu někdo zahlídnul.”

,,A kampak si to dneska šinete, Josephe?”

„Zpátky do Weatherbury. Mám venku na voze chuděru malou Fanny Robinovou a ve tři čtvrti na pět s ní musím bejt u hřbitovní brány.”

„Ba — slyšel jsem o tom. Tak ona je nakonec zatlučená v obecních prknech a nenajde se člověk, kterej by jí zaplatil šilink za hrany a půlkorunu za hrob.”

„Půlkorunu za hrob zaplatí obec, ale šilink za zvonění ne, poňváč zvonění je přepych, kdežto bez hrobu se těžko může obejít. No ale počítám, že naše paní zaplatí všecko.”

„Hezká holka, jen co je pravda! Ale nač ten spěch, Josephe? Ta ubožačka je mrtvá a vy ji k životu neprobudíte, takže si můžete právě tak dobře pohodlně sednout a urazit s náma ještě jednu.”

„No, tedy, nejsem proti tomu, abych si s váma dal ještě ten nejmrňavější náprstek, co si dovedete představit. Ale jak věci stojej, můžu se zdržet jenom pár minut.”

„No jistěže, dáte si ještě kapku. Muskej je potom dvakrát muskej. Je vám potom tak teploučko a báječně a práce vám odsejpá a všecko jde, jako když paličkama tluče. Pít přes míru je špatný a vede nás to k tomu rohatýmu v začazeným baráku; ale koneckonců, spousta lidí nemá ten dar radovat se z truňku, a protože my jsme náramně nadaný touhle schopností, měli bysme ji co nejlíp využitkovat.”

„Pravda,” dosvědčoval Mark Clark. „Je to nadání, který nám milostivě udělil Pán, a my bysme je neměli zanedbávat. Ale pro samý faráře a ouřady a kantory a vážný čajový dejchánky starý dobrý časy přišly ve psí — při mý mrtvole, přišly!”

„Teda, opravdu, já už zase tedkon musím jít,” sbíral se Joseph.

„No tak, no tak, Josephe, nesmysl! Ta ubožačka je mrtvá, ne, tak proč ten kvalt?”

„Teda, doufám, že Prozřetelnost na mě nezanevře pro mý skutky,” povzdechl Joseph a opět usedl. „V poslední době mě soužily slabý chvilky, ien co je pravda. Tenhle měsíc jsem se už jednou namazal a v neděli jsem nešel do kostela a včera

jsem utrousil jednu nebo dvě kletby; takže kvůlivá svý bezpečnosti nechci zacházet kór moc daleko. Onen svět je onen svět a člověk by ho neměl jen tak zbůhdarma promrhat.”

„Tak se mi zdá, že vy jste nekonformista, Josephe. To se mi teda opravdu zdá.”

„Kdepak, kdepak! Tak daleko nejdu.”

„Pokud mě se tejče,” prohlásil Coggan, „já jsem oddanej oud anglikánský církve.”

„Ba, namouvěru, já taky,” přidal se Mark Clark.

„Rozhodně se nechci kdovíjak vynášet, to teda ne,” pokračoval Coggan s onou snahou hovořit o zásadních věcech, jež je charakteristická pro řeči u piva. „Ale já jsem nikdá nezměnil jedinej článek věrouky: jako sádra lnu k starodávný víře, ve který jsem se zrodil. Ba, ba, tohle se musí anglikánský církvi uznat — člověk může patřit k církvi a pobejvat ve svý přívětivý starý hospůdce a nikdá si nedělat vůbec žádný starosti nebo si nelámat hlavu kvůlivá věrouce. Ale bejt nekonformistou, to musíte chodit do kaple za každýho povětří a počasí a chovat se jako blázen. Ne že by kapláři nebyli svým způsobem chytrý chlapíci. Dokážou si z vlastní hlavy sesumírovat krásný modlitby, v kterejch je kdeco o jejich rodinách ao ztroskotání lodí, co se o nich píše v novinách.”

„To dokážou — to zas jo,” dotvrzoval Mark Clark, „to my anglikáni, víte, my musíme mít všecko předem vytištěný, nebo

— zatrackaně — bysme nevěděli o nic víc než nenarozený dítka, co říct takovýmu velkýmu starýmu brachovi, jako je Pánbůh.”

„Kapláři jsou s těma nahoře jedna ruka daleko víc než my,” pravil Joseph hloubavě.

„To jsou,” souhlasil Coggan. „My víme náramně dobře, že jestli někdo opravdu přijde do nebe, pak to budou oni. Nadřeli se na to a zasloužejí si to, to jo. Nejsem takovej hlupák, abych předstíral, že my, co lnem k anglikánský církvi, máme stejný šance jako oni, protože víme, že je nemáme. Ale nemůžu ani cejtit chlapíka, kterej změní svou starou dávnou věrouku jenom kvůlivá tomu, aby se dostal do nebe. To bych se právě tak dobře moh přihlásit za královskýho svědka kvůlivá těm pár librám, co dostávají. Víte, sousedé, když mi pomrzly všecky

zemáky, byl to právě náš farář Thirdly, kdo mi dal pytel na sadbu, i když sám měl sotva pytel pro vlastní potřebu a žádný peníze, aby si je koupil. Nebejt jeho, nebyl bych si moh zasadit jedinej zemák na zahradě. Myslíte, že po tomhle se obrátím? Ne, budu se držet svý strany; a jestli nemáme pravdu, tak ať: padnu s padlejma.”

,,To jste řek dobře — to jste řek náramně dobře,” poznamenal Joseph. „Nicméně, lidičky, já se teď už musím sbírat: namouduši musím. Farář Thirdly bude čekat u kostelních vrat a venku na voze čeká ta žena.”

„Josephe Poorgrassi, nebudte taková hromádka neštěstí. Faráři Thirdlymu to nebude vadit. Je to velkomyslnej člověk; já toho za ten svůj dlouhej a šedivej život vypil spoustu, ale on nikdá kvůlivá tomu nedělal povyk. Posadte se.”

Čím déle Joseph Poorgrass setrvával, tím méně se jeho duch znepokojoval povinnostmi, jež mu byly tohoto odpoledne svěřeny. Minuty plynuly nepočítány, až se večerní stíny začaly znatelně prohlubovat a oči těch tří byly pouhými lesklými body na povrchu temnoty. Cogganovy repetýrky odbily v jeho kapse obvyklými tóny šestou.

V tom okamžiku se ozvaly u vchodu rychlé kroky a dveře se rozletěly, aby vpustily postavu Gabriela Oaka a za ním děvečku z hospody, nesoucí svíčku. Oak pohlédl přísně na jednu podlouhlou a dvě kulaté tváře sedících a ty mu čelily jako housle a pár ohřívadel. Joseph Poorgrass zamžikal a o pár palců ucouvl do pozadí.

„Namouduši, stydím se za vás. Je to hanba, Josephe, hanba!” rozhorlil se Gabriel. „Coggane, vy si říkáte chlap, a neznáte nic lepšího než tohle.”

Coggan k Oakovi neurčitě vzhlédl, přičemž se mu jedno nebo druhé oko samo od sebe otvíralo nebo zavíralo, jako kdyby nepatřilo do páru, ale každé bylo ospalým jedincem s odlišnou osobností.

„Nerozčilujte se tolik, ovčáku,” řekl Mark Clark a pohlížel káravě na svíčku, která zřejmě měla zvláštní přitažlivost pro jeho zrak.

„Nikdo nemůže ublížit mrtvý ženě,” pravil konečně Coggan přesně jako stroj. „Všecko, co se pro ni mohlo udělat, se udě

lalo — je na onom světě; a pročpak by se měl muskej strhat spěchem pro neživou hlínu, která necejtí ani nevidí a vůbec neví, co s ní děláte? Kdyby byla naživu, byl bych první, kdo by jí pomoh. Kdyby tedka potřebovala jídlo a pití, zaplatil bych jí je, peníze na dřevo. Ale je mrtvá a žádný naše kvaltování ji k životu nepřivede. Ta žena je mimo náš dosah — čas strávenej s ní je zahozenej: nač bysme spěchali dělat něco, co není potřeba? Napijte se, ovčáku, a buďme kamarádi, protože zej tra můžem bejt na prkně jako ona.”

,,To můžem,” dodal Mark Clark důrazně a okamžitě se napil, aby se nevydával v další nebezpečí, že shora zmíněnou událostí propase svou příležitost. Jan zatím vtělil své dodatečné myšlenky o zítřku do písně:

,, Zítra, ach zítra!

Dokud stůl plný mám, mír u něj vládne, s přáteli užívám, co dnešek skýtá, dokud necítím žal, choroby žádné…

A pak jim ponechám, ať prostrou zítra.

Zítra, ach zítra…”

„Nechte té kočičiny, Jene!” okřikl ho Oak a obrátil se k Poorgrassovi: „Pokud jde o vás, Josephe, který provádíte své hříšné kousky tak hanebně svatouškovským způsobem, vy jste se namazal, co jen snesete.”

„Ne, ovčáku Oaku, ne! Popřejte sluchu rozumu, ovčáku! Akorát mě postihlo neštěstí zvaný dvojitý vidění, a tak se stalo, že já se vám jevím dvakrát — teda vy se jevíte dvakrát mně.”

„Dvojitý vidění je náramně zatrachtilá věc,” podotkl Mark Clark.

„Vždycky mě potrefí, když jsem delší dobu v hospodě,” povídal Joseph Poorgrass pokorně. „Ano, vidím všecko dvakrát, jako bych byl nějakej svatej, co žil v dobách krále Noema a nastoupil do archy… a-a-ano,” dodal, stále víc dojat obrazem sebe jako osoby vyvržené, a slzy mu vytryskly. „Cejtím se příliš dobrej pro Anglii; já měl po právu žít v Genesis jako ostatní obětníci, a potom by mi n-n-nikdo takhle n-n-nespílal o-o-ožralů!“

„Kdybyste se tak ukázal jako rázný člověk a neseděl tu a nefňukal!”

„Abych se ukázal jako ráznej člověk!… No dobře! Nech přijmu pokorně, že se mi spílá ožralů, nech jsem mužem s kajícnými koleny — prosím! Vím, že vždycky říkávám ,s pomocí boží’, dřív než něco udělám, od tý chvíle, co vstanu, do tý doby, než zase ulehnu, a jsem ochotnej přijmout tolik potupy, kolik jí onen posvátnej akt zasluhuje. Ano!… Ale já že nejsem ráznej člověk? Copak jsem někdy dovolil, aby se pyšná špička pozvedla proti mý zádi, aniž bych mužně vzdychal, že beru v pochybnost, má-li právo tak činit? Kladu tuhle otázku směle.”

„Nemůžem říct, že byste to dovolil, hrdino Poorgrassi,” připustil Jan.

„Nikdá jsem nedovolil, aby takovýhle nakládání prošlo bez námitek! A přesto ovčák říká tváří v tvář tomuhle bohatýmu svědectví, že nejsem ráznej člověk! Teda, nechrne toho

— smrt je laskavej přítel!”

Gabriel vida, že ani jeden z těch tří není s to vzít si pro zbytek cesty vůz na starost, neodpověděl, ale opět zavřel za nimi dveře a šel tam, kde stál povoz, nyní čím dál tím nevýraznější v mlze a šeru tohoto plesnivého času. Odtáhl koni hlavu od velkého kusu trávníku, který spásl dohola, poopravil větve nad rakví a rozjel se nezdravou nocí.

Postupně se ve vsi začalo povídat, že tělo, které mělo být toho dne přivezeno a pohřbeno, je vše, co zůstalo z ubohé Fanny Robinové, která šla za n. plukem z Casterbridge přes Melchester a dál. Avšak díky Boldwoodově mlčenlivosti a Oakově šlechetnosti milenec, jehož následovala, nebyl nikdy určen jako Troy. Gabriel doufal, že celá pravda o této věci nevyjde najevo aspoň do té doby, než děvče bude pár dnů v hrobě, a pak přehrady země a času a pocit, že události upadly poněkud v zapomnění, otupí osten, jímž by ono odhalení a zlovolné poznámky zasáhly’ Bathshebu nyní.

V době, kdy Gabriel dojel k starému panskému domu, jejímu sídlu, které leželo na cestě ke kostelu, bylo úplně tma. Jakýsi muž vyšel ze vrat a skrz mlhu, jež visela mezi nimi jako rozvířená mouka, se zeptal:

„Je to Poorgrass s nebožkou?”

Gabriel poznal, že je to hlas farářův.

„Nebožka je zde, pane,“ odpověděl.

„Právě jsem se byl poptat paní Troyové, zda mi může povědět, proč se všechno tak zdrželo. Obávám se, že je nyní příliš pozdě, abychom mohli nebožku pohřbít s patřičnou slušností. Máte úmrtní list?“

„Ne,“ řekl Gabriel. „Domnívám se, že ho má Poorgrass; a ten je u Jelení hlavy. Zapomněl jsem ho o něj požádat.”

„Tím je to rozhodnuto. Odložíme pohřeb na ráno. Tělo můžete bud zavézt do kostela, nebo ponechat tady na statku a ráno je odnesou nosiči. Cekali víc než hodinu a teď už odešli domů.“

Gabriel měl své” důvody, proč považoval druhý plán za velmi zavrženíhodný, bez ohledu na to, že Fanny za života Bathshebina strýce po několik let na statku bydlela. V duchu si letmo představil několik nešťastných příhod, které by mohly vyplynout z tohoto zdržení. Ale jeho vůle nebyla zákonem, a tak vešel dovnitř, aby se poptal své paní, jaké má v tomto ohledu přání. Našel ji v neobvyklém rozpoložení: když k němu vzhlédla, její oči byly podezřívavé a jakoby znepokojené nějakou předcházející myšlenkou. Troy se dosud nevrátil. Bathsheba nejprve lhostejně souhlasila s Oakovým návrhem, že ihned pojedou se svým břemenem do kostela; vzápětí však vyšla za Gabrielem k vratům, projevila o Fanny neobyčejnou starostlivost a žádala, aby dívku zanesli do domu. Oak dokazoval, že je výhodné ponechat ji na voze právě tak, jak leží nyní, obklopena květinami a zelenými listy, a pouze odvézt vůz na noc do kočárové kůlny, ale marně. „Je nelaskavé a nekřesťanské,” prohlásila Bathsheba, „ponechat to ubohé stvoření v kůlně na kočáry celou noc.”

„Dobrá tedy,” řekl farář. „A já zařídím, aby se pohřeb konal zítra časně ráno. Snad má paní Troyová pravdu, když cítí, že s mrtvým bližním nemůžeme nikdy nakládat dost pozorně. Musíme mít na paměti, že i když snad zhřešila těžce tím, že opustila svůj domov, je stále ještě naší sestrou a je třeba věřit, že úmluvou nezaručená milost boží se vztahujei na ni a že je ovečkou stáda Kristova.”

Farářova slova se šířila těžkým vzduchem smutnou, a přece nevzrušenou kadencí a Gabriel uronil poctivou slzu. Bathsheba vyhlížela klidně. Pan Thirdly je pak opustil a Gabriel rozsvítil lucernu. Sehnal na pomoc tři další muže a společně odnesli nic nevnímající uprchlici dovnitř. Podle Bathshebina příkazu umístili rakev na dvě lavice uprostřed malého salónku vedle síně.

Poté všichni kromě Gabriela Oaka opustili pokoj. Gabriel stále nerozhodně otálel vedle rakve. Byl hluboce znepokojen žalostně ironickým aspektem, jejž okolnosti přichystaly Troyově ženě, i svou vlastní nemohoucností jim čelit. Třebaže po celý tento den opatrně manévroval, došlo nyní k nejhorší události, jaká se vůbec mohla přihodit ve spojitosti s tímto pohřbem. Oak si představoval, jak strašlivá odhalení by mohla vyplynout z událostí tohoto odpoledne a jaký by to mohlo vrhnout na Bathshebin život stín, který by i řada uplývajících let mohla pouze nepatrně zmírnit a který by vůbec nic nemohlo úplně zahladit.

Náhle, jakoby v posledním pokuse zachránit Bathshebu aspoň před okamžitými mukami, znovu pohlédl, jako už předtím, na křídový nápis na víku rakve. Bylo tam načmáráno prostě: „Fanny Robinová a dítě.” Gabriel vytáhl kapesník a pečlivě smazal dvě poslední slova, ponechávaje viditelný pouze nápis „Fanny Robinová”. Pak opustil pokoj a tiše vyšel hlavním vchodem.

FANNINA POMSTA

„Potřebujete mě ještě, milospaní?” zeptala se Liddy později téhož večera. Stála u dveří s pokojovým svícnem v ruce a hovořila k Bathshebě, sedící bezútěšně a sama ve velkém přijímacím pokoji u prvního podzimního ohně.

„Dnes večer už ne, Liddy.”

„Počkám na pána, jestli si přejete, milospaní. Vůbec se nebojím Fanny, jestli můžu sedět ve své komůrce a mít svíčku.

Fanny byla taková dětská, křehká dívenka, že její duch by se nemohl nikomu zjevit, ani kdyby chtěla, to vím docela jistě.”

„Ne, ne! Jen si jdi lehnout. Budu na něho sama čekat do dvanácti hodin, a jestli do té doby nepřijde, tak toho nechám a půjdu si taky lehnout.”

„Teďje půl jedenácté.”

„Opravdu?”

„Proč nečekáte nahoře, milospaní?”

„Proč nečekám nahoře?” opakovala Bathsheba roztěkaně. „Nestojí to za to — a tady hoří oheň, Liddy.” Náhle vášnivě a vzrušeně zašeptala: „Slyšelas povídat něco divného o Fanny?”

Sotva slova vyřkla, už jí přelétl přes obličej výraz nesnesitelné lítosti a Bathsheba se rozplakala.

„Ne — ani slůvko!” odpověděla Liddy a s údivem pohlížela na plačící ženu. „Co vás tak rozplakalo, milospaní? Stalo se vám něco?” Přistoupila k Bathshebě s tváří plnou soucitu.

„Ne, Liddy, už tě nepotřebuju. Ani sama nevím, proč v poslední době tolik pláču. Nikdy jsem neplakávala. Dobrou noc.”

Poté Liddy opustila přijímací pokoj a zavřela dveře.

Bathsheba byla teď osamělá a nešťastná; ve skutečnosti nebyla osamělejší, než bývala před svým sňatkem; avšak její tehdejší osamění se mělo k současnému jako samota hory k samotě jeskyně. A v posledním dnu či dvou se vynořily tyto zneklidňující myšlenky o minulosti jejího manžela. Její podivínský rozmar týkající se Fannina dočasného místa odpočinku byl výsledkem podivného zmatení pohnutek v Bathshebině hrudi. Snad by se to dalo přesněji popsat jako odhodlaná vzpoura proti vlastním předsudkům, náhlý odklon od nižšího instinktu necitelnosti, jež by odepřela mrtvé ženě všechen soucit, protože zaživa předešla Bathshebu v pozornosti muže, jehož Bathsheba rozhodně nepřestala milovat, třebaže její láska byla právě teď chorá až k smrti tíhou dalšího podezření.

Za pět či deset minut se znovu ozvalo zaklepání na dveře. Objevila se opět Liddy, a když udělala pár kroků, váhavě se zastavila a posléze pravila: „Maryann právě slyšela něco velice

divného, ale já vím, že to není pravda. Za den dva se určitě dozvíme, jak to je.“

„Co slyšela?“

„Nic, co by se týkalo vás nebo nás, milospaní. Je to o Fanny. Totéž, co jste slyšela vy.”

„Já jsem neslyšela nic.”

„Chci říct, že v poslední hodině se do Weatherbury dostala ošklivá historka, že —“ Liddy se přiblížila ke své paní a zašeptala jí zbytek věty do ucha; a jak hovořila, nakláněla hlavu směrem k místnosti, kde Fanny ležela.

Bathsheba se zachvěla od hlavy až k patě.

„Nevěřím tomu!” pravila vzrušeně. „A na víku rakve je napsáno pouze jedno jméno.”

„Ani já tomu nevěřím, milospaní. A nevěří tomu ani spousta jiných, protože kdyby to byla pravda, jistě bychom se o tom dozvěděli víc — nemyslíte, milospaní?”

„Možná že ano a možná že ne.”

Bathsheba se obrátila a hleděla do ohně, aby jí Liddy neviděla do tváře. Když Liddy shledala, že její paní už nehodlá nic víc říci, vyklouzla ven, tiše zavřela dveře a šla si lehnout.

Jak Bathsheba onoho večera neustále hleděla do ohně, její tvář by vyvolala starost o ni dokonce i mezi těmi, kdo ji měli nejméně rádi. Smutnost osudu Fanny Robinové neučinila Bathshebin úděl skvělým, třebaže Bathsheba připomínala Esther a Fanny ubohou opuštěnou Vasti a dalo se předpokládat, že jejich osudy jsou v některých ohledech protikladné. Když Liddy vešla do místnosti podruhé, krásné oči, s nimiž se setkala, nesly lhostejný, unavený výraz. Když odešla poté, co vypověděla svůj příběh, vyjadřovaly nejhlubší neštěstí. Bathshebina prostá venkovská povaha, živená staromódními zásadami, se soužila tím, co by ženu velkého světa trápilo pramálo, vzhledem k tomu, že Fanny i její dítě — měla-li jaké — byly mrtvé.

Bathsheba měla důvody domnívat se, že existuje spojení mezi její vlastní historií a mlhavě tušenou tragédií Fannina konce, o čemž Oak a Boldwood neměli ani na okamžik zdání. Setkání s osamělou ženou minulou sobotu večer se odehrálo beze svědků a nikomu o něm nevypravovali. Oak

mohl mít nejlepší úmysly utajit co možná nejdéle podrobnosti o tom, co se přihodilo Fanny; kdyby však byl věděl, že Bathshebiny představy se touto věcí už zaměstnávaly, nikterak by neprodlužoval minuty podezření, které nyní zakoušela. Vždyť jistota, jež je musí ukončit, nebyla koneckonců horší než její nejhorší podezření.

Náhle pocítila toužebné přání promluvit si s někým silnějším, než byla sama, a tak získat sílu nést své předpokládané postavení důstojně a své úzkostné pochyby stoicky. Kde by mohla najít takového přítele! V domě nikoliv. Sama byla zdaleka nejklidnější ženou pod touto střechou. Přála si naučit se trpělivosti a odložit úsudek o pár hodin, a nebylo nikoho, kdo by ji tomu naučil. Kdyby jen mohla zajít za Gabrielem Oakem! — to ale nešlo. Jak Oak dokáže snášet věci! myslela si. Boldwood, jehož city se zdály hlubší, vyšší a silnější než city Gabrielovy, se dosud nenaučil o nic víc než ona sama prostou lekci, kterou Oak každým pohybem a pohledem mistrovsky předváděl — totiž že mezi množstvím zájmů, jež ho obklopovaly, zájmy, které se týkaly jeho osobního blaha, nebyly v jeho očích nejdůležitější a nevěnoval jim největší pozornost. Oak přemítavě pohlížel na obzor okolností, aniž bral jakýkoliv zvláštní zřetel na vlastní postavení v jejich středu. Takovou by si přála být. Avšak Oak nebyl trýzněn nejistotou, pokud jde o nejvnitřnější záležitosti jeho nitra, jako byla v této chvíli trýzněna ona. Oak věděl o Fanny všechno, co si ona přála vědět — o tom byla přesvědčena. Kdyby k němu teď hned zašla a neřekla nic víc než těchto pár slov: ,,Co je na tom pravdy?”, cítil by se vázán ctí jí to říci. Byla by to nevýslovná úleva. Nemusela by mu nic víc povídat. Znal ji tak dobře, že žádná výstřednost jejího chování by ho neuvedla ve zmatek.

Přehodila přes sebe plášť, šla ke dveřím a otevřela je. Každý list, každá větev byly tiché. Vzduch byl dosud neprůhledný vlhkostí, třebaže poněkud méně hustou než odpoledne, a vytrvalý pleskot kapek na spadané listí pod větvemi byl téměř melodický svou konejšivou pravidelností. Bathshebě připadalo, že je lepší být venku než uvnitř. Zavřela dveře a pomalu kráčela uličkami mezi živými ploty, až přišla před Gabrielovu

chalupu. Žil zde nyní sám, neboť Cogganův domek pro nedostatek místa opustil. Pouze jediné okno bylo osvětleno, a to v přízemí. Okenice nebyly zavřeny a přes okno nebyla stažena roleta nebo záclona, neboť obyvateli tohoto příbytku ani krádež, ani pozorování nemohly nadělat mnoho škody. Ano, to Gabriel ponocoval: četl. Ze svého stanoviště na cestě ho Bathsheba zřetelně viděla, jak sedí zcela tiše, světlou kudrnatou hlavu opřenou o ruku, a jen tu a tam vzhlédne, aby zkrátil knot u svíčky stojící vedle něho. Posléze pohlédl na hodiny, zřejmě ho překvapilo, jak je pozdě, zavřel knihu a vstal. Věděla, že si jde lehnout. Má-li zaklepat, musí to udělat hned.

Neblahá její nerozhodnost! Cítila, že to nemůže udělat. Za nic na světě by se mu nyní nezmínila o svém neštěstí, a tím méně by ho upřímně požádala, aby jí něco řekl o příčině Fanniny smrti. Musí podezřívat a hádat a rozčilovat se a nést to úplně sama.

Podobna pocestnému bez domova prodlévala na mezi, jako by ji konejšilo a uchvacovalo ovzduší spokojenosti, šířící se, jak se zdálo, z onoho malého příbytku a tak smutně chybějící v jejím příbytku vlastním. Gabriel se objevil ve světnici nahoře, umístil světlo na lavici u okna a pak — poklekl a modlil se. Protiklad tohoto obrazu a její vzdorné a bouřlivé existence právě v současné chvíli byl pro ni příliš silný — nesnesla ten pohled déle. Ona nedovedla uzavírat příměří s nesnázemi takovýmito prostředky. Ona musí sledovat nerozvážné, mučivé dny života, jež jí byly vyměřeny, do poslední chvíle tak, jak je začala. Se srdcem žalem přetékajícím šla opět vzhůru po cestě a vrátila se domů.

Nyní ještě víc rozčilena reakcí na první pocity, jež v ní vzbudil Oakův příklad, zastavila se v síni a pohlédla na dveře pokoje, v němž ležela Fanny. Sevřela pěsti, pohodila hlavou, přitiskla si horké ruce strnule na čelo a s hysterickým vzlykotem pravila: „Proboha, kéž bys promluvila a prozradila mi své tajemství, Fanny!… Bože, doufám, tolik doufám, že to není pravda, že jste dvě!… Kdybych se mohla jen na chviličku podívat na tebe dovnitř, věděla bych všecko!”

Pár okamžiků minulo a Bathsheba dodala pomalu: ,,A také to udělám!”

V pozděj ších dobách Bathsheba nikdy nedokázala odhadnout náladu, která ji provázela při činnosti následující po tomto zamumlaném rozhodnutí v tento pamětihodný večer jejího ži-vota. Zašla si do komory pro páčidlo. Po krátké, ač blíže neurčené době stála v malém salónku, celá rozechvělá vzrušením, s mlhou před očima a s hlavou mučivě třeštící, vedle od-kryté rakve dívky, o jejímž konci s takovým žhavým zaujetím přemýšlela, a pohlížejíc dovnitř povídala si sama pro sebe chraptivým hlasem:

„Nejlepší bylo dozvědět se to nejhorší, a to tedy teď vím!

Uvědomovala si, že dosáhla této situace sérií činů, jež vykonala jako člověk ve výstředním snu; pokud šlo o způsob, sledovala onu myšlenku, jež se s pronikavou očividností před ní vynořila v síni; tiše vyběhla nahoru po schodišti a naslouchala hlubokému oddychování služebných, aby se ujistila, že spí, tiše seběhla opět dolů, otočila knoflíkem u dveří, za nimiž ta mladá dívka ležela, a s rozmyslem se pustila do práce, která by ji byla vyděsila, kdyby byla předem uvažovala, že něco takového v noci a sama podnikne, avšak která potom už nebyla tak strašlivá, jako byl nezvratný důkaz o chování jejího manžela, získaný tím, že se mimo vší pochybnost dozvěděla poslední kapitolu Fannina příběhu.

Hlava opět sklesla Bathshebě na prsa a dech, předtím zatajený napětím, zvědavostí a zájmem, vylétl teď v podobě zašeptaného zaúpění: „Ó-ó-óch!“ vzdechla a mlčící pokoj prodloužil její ston.

Slzy jí kanuly rychle do rakve vedle nic nevnímajícího páru: slzy složitého původu, nepopsatelné povahy, téměř nedefinovatelné až na to, že se lišily od slz prosté lítosti. Ve Fannině popelu musel nesporně žít její obvyklý žár, když se události tak seběhly, že ji sem přivezli v ozdobeném voze takto přirozeně skromně, a přece působivě. Fanny předvedla jeden jediný výkon, jímž se nebohé postavení může proměnit v postavení velkolepé — totiž zemřela. A k tomu sudba připojila toto dnešní střetnutí, jež v Bathshebině divoké představivosti proměnilo porážku její sokyně v úspěch, její pokoření v triumf, její neštěstí v převahu; na ni samu pak vrhlo

oslňující světlo posměchu a všem věcem kolem ní nasadilo ironický úsměv.

Fanninu tvář rámovaly ty její žluté vlasy; a nebylo již nejmenší pochybnosti o původu kadeře, již vlastnil Troy. V Bathshebině rozvášněné obrazotvornosti nevinná bílá tvář dávala najevo, že si s mdlým triumfem uvědomuje bolest, jíž splácí za bolest svou se vší nemilosrdnou přísností zákona Mojžíšova: ,,Oheň za oheň, rána za ránu, boj za boj.“

Bathsheba se ponořila do úvah, jak uniknout ze svého postavení okamžitou smrtí. Třebaže to byl nepohodlný a hrůzný způsob, myslila si, jeho nepohodlnost a hrůznost měla hranice, jež se nedaly překročit; zatímco hanba života je bezmezná. Avšak dokonce i tento plán, ukončit vše smrtí, pouze otrocky napodoboval způsob její soupeřky, aniž zde byly důvody, které v případě její sokyně smrt oslavily. Přecházela rychle sem a tam po pokoji, jak mívala většinou ve zvyku, když byla rozčilena,’spuštěné ruce vpředu sepjaté, a přitom přemýšlela a své myšlenky částečně vyjadřovala přerývanými slovy: „Bože, já ji nenávidím, a přece nemyslím, že ji nenávidím, protože to je ohavné a hříšné: a přece ji trochu nenávidím! Ano, mé tělo mě nutí, abych ji nenáviděla, ať má duše chce nebo nechce!… Kdyby jenom byla naživu, mohla bych se na ni zlobit a být k ní krutá, a dalo by se to ospravedlnit; avšak mstít se ubohé mrtvé ženě, to se obrátí proti mně. Ó Bože, měj slitování! Jsem z toho všeho nešťastná!”

V této chvíli se Bathsheba tolik zděsila svých myšlenek, že se rozhlížela kolem a hledala, jak uniknout před sebou samou. Přišel jí na mysl obraz Oaka, jak toho večera poklekl, a s na-podobujícím instinktem, který oduševňuje ženy, chopila se této myšlenky, rozhodnuta pokleknout, a možno-li, modlit se. Gabriel se modlil: i ona se bude modlit.

Poklekla vedle rakve, přikryla si tvář rukama a na chvíli pokoj ztichl jako hrobka. Potom ve snaze kát se vzala květiny z vázy u okna a začala je klást mrtvé dívce kolem hlavy. Bathsheba nevěděla, jak projevit laskavost k nebožtíkům jinak než květinami. Neuvědomovala si, jak dlouho setrvala při této činnosti. Zapomněla na čas a život, zapomněla, kde je a co dělá. Zabouchnutí vrat u kočárové kůlny na dvoře ji opět vzpa

matovalo. Okamžik poté se hlavní dveře otevřely a zavřely, kroky přešly předsíň a ve dveřích salónku se objevil její manžel a díval se na ni.

Postupně spatřil celou scénu a zíral na ni ohromeně, jako by to považoval za přelud vyvolaný nějakým ďábelským kouzlem. Bathsheba, zsinalá jako mrtvola, opětovala jeho pohled stejně divoce.

Tak málo jsou instinktivní dohady ovocem oprávněného usuzování, že Troy v této chvíli, jak tu stál, dveře v ruce, ani jednou nepomyslil na Fanny v souvislosti s tím, co viděl. Jeho první zmatenou myšlenkou bylo, že někdo v domě zemřel.

,,Copak se stalo?” zeptal se Troy bezvýrazně.

„Musím pryč! Musím pryč!” pravila Bathsheba, víc sama pro sebe než Troyovi. S rozšířenýma očima došla ke dveřím a pokoušela se prodrat kolem něho.

„Proboha, co se děje? Kdo to umřel?” naléhal Troy.

„Nemohu ti říct, pusť mě ven. Potřebuju vzduch!” pokračovala Bathsheba.

„Ale ne, jen zůstaň, trvám na tom!” Popadl ji za ruku. Tu jako by ji vůle opustila a Bathsheba se stala naprosto pasívní. Troy ji stále ještě držel, když se vydal přes místnost, a tak, ruku v ruce, Troy a Bathsheba se přiblížili k boku rakve.

Svíčka stála na psacím stole blízko nich a světlo dopadající zešikma dolů zřetelně osvětlovalo chladné rysy matky i dítěte. Troy pohlédl do rakve a pustil ruku své ženy; uvědomil si všechno, co se stalo, a to jej zasáhlo ponurým třpytem, že nebyl schopen pohybu.

„Znáš ji?” zeptala se Bathsheba a její hlas s tichou ozvěnou zazníval jakoby z nitra kobky.

„Znám,” řekl Troy.

„Je to ona?”

„Je.”

Původně stál zcela vzpřímený. Nyní bylo možno v téměř ztuhlé nehybnosti jeho postavy rozeznat počínající pohyb, jako v nejtemnější noci lze po chvíli rozpoznat světlo. Postupně se nakláněl kupředu. Linie jeho rysů změkly a zděšení se proměňovalo v nezměrný smutek. Bathsheba ho pozorovala

z druhé strany, rty dosud rozevřené a oči šílené. Schopnost intenzivního cítění je úměrná obecné intenzitě povahy, a je tedy možné, že v celém Fannině soužení, relativně k její síle daleko větším, nebyla nikdy doba, kdy by trpěla v absolutním smyslu tolik, jako trpěla Bathsheba nyní.

Troy padl na kolena s nevysvětlitelnou směsí lítosti a úcty na tváři, naklonil se nad Fanny Robinovou a něžně ji políbil, jako člověk líbává spící dítě, aby je neprobudil.

Když Bathsheba viděla a slyšela tento pro ni nesnesitelný čin, vrhla se k Troyovi. Všechny silné city, rozptýlené v jejím životě od doby, kdy poznala, co to cit je, jako by se nyní spojily v jeden tep. Její předchozí rozhorlené rozpoložení, kdy uvažovala o zostuzené cti, přednostním právu a o tom, že byla v mateřství zastíněna jinou, se prudce a úplně změnilo. To vše bylo zapomenuto v prosté, a stále silné příchylnosti manželky k manželovi. Tehdy vzdychala kvůli své dokonalosti, a nyní hlasitě naříkala proti trhání svazku, jejž oplakávala. Vrhla se Troyovi kolem krku a z nejhlubších hlubin svého srdce divoce volala:

„Ne — nelíbej je! Ach Franku, nemohu to snést — nemohu! Miluji tě víc, než tě milovala ona: polib také mě, Franku — polib mě! Franku, políbíš také mne!”

V dětské bolesti a prostotě této naléhavé prosby, přicházející od ženy Bathshebiny povahy a samostatnosti, bylo něco tak abnormálního a znepokojivého, že Troy, uvolňuje její pevně ovinuté paže ze své šíje, na ni pohlédl celý zmatený. Bylo to tak neočekávané odhalení skutečnosti, že všechny ženy jsou si v srdci podobny, dokonce i ty tolik odlišné svými ve-dlejšími stránkami jako Fanny a tato žena vedle něho, že Troy mohl jen stěží uvěřit, že toto je jeho hrdá manželka Bathsheba. Jako by Fannin duch oživoval její postavu. Ale toto rozpoložení trvalo pouze chvilku. Když okamžité překvapení minulo, jeho pohled nabyl umlčujícího pánovitého výrazu.

„Nepolíbím tě!“ řekl a odstrčil ji.

Kdyby jen teď manželka nebyla pokračovala! A přece snad, za těchto drásavých okolností, kdy její soupeřka byla mrtvá, další hovor byl právě tím jediným nesprávným činem, který

je možno lépe pochopit, ne-li odpustit, než čin správný a chytrý. Všechny pocity, které mimovolně projevila, zase v sobě ukryla a usilovně se snažila ovládnout.

, Jaký k tomu máš důvod?” otázala se a její hořký hlas teď zněl podivně tiše — docela jako hlas jiné ženy.

„Musím říct, že jsem byl špatný, zlý chlap,” odpověděl.

„A že tato žena je tvoje oběť: a já právě tak.”

„Ach, neposmívejte se mi, madam. Tato žena, třebaže mrtvá, znamená pro mne víc, než jste vy kdy znamenala, znamenáte nebo můžete znamenat. Kdyby mě Satan nebyl pokoušel tou vaší tvářičkou a tou proklatou koketností, byl bych se s ní oženil. Nikdy jsem nic jiného nezamýšlel, dokud jste se mi nepřipletla do cesty. Kéž bych si ji byl vzal! Ale na to už je příliš pozdě! Za tohle si zasluhuji život plný muk!” Pak se obrátil k Fanny: „Ale to nevadí, drahoušku,” řekl, „v očích nebes jsi moje nejopravdovější manželka!”

Po těchto slovech splynulo z Bathshebiných rtů dlouhé, tlumené, bezmezné zoufalé a rozhořčené zabědování, takový zmučený nářek, jaký nikdy předtím tyto starobylé stěny neslyšely.

„Je-li ti ona — tím — čím jsem pak — já?” dodala jako pokračování téhož nářku, lítostivě vzlykajíc; a její postavení bylo tím hroznější, že se jí takovéhoto odmítnutí dostávalo tak vzácně.

„Nejste pro mne ničím — ničím,” řekl Troy bezcitně. „Nějaký obřad před knězem nedělá ještě manželství. Morálně vám nepatřím.”

Bathshebu opanoval nyní prudký popud uprchnout od něho, utéci z tohoto místa, skrýt se, za každou cenu uniknout jeho slovům a nezastavit se ani před samou smrtí. Bez váhání se obrátila ke dveřím a vyběhla.

POD STROMEM — REAKCE

Bathsheba kráčela po temné cestě, nevědouc ani nedbajíc, kam kráčí či jaký bude výsledek jejího útěku. Poprvé si konečně uvědomila své postavení, když došla k brance vedoucí do houští pod velkými duby a buky. Když pohlížela na toto místo, připadlo jí, že je už někdy dřív viděla za denního světla — to, co se jí zdálo jako neproniknutelná houština, bylo ve skutečnosti kapradí, nyní rychle usychající. Její rozechvělé já nepřišlo na nic lepšího než zajít sem a skrýt se; jak vešla, objevila místo chráněné před vlhkou mlhou nakloněným kmenem a tam sklesla na zcuchané lože z vějířovitých listů a stonků. Mechanicky přitáhla pár náručí suchého kapradí kolem sebe, aby se chránila před závany větru, a zavřela oči.

Zda oné noci spala, či nespala, Bathsheba si nebyla jasně vědoma. Avšak po dlouhé době si osvěžena a s chladnější hlavou začala uvědomovat některé zajímavé věci, které se odehrávaly v korunách nad její hlavou a kolem ní.

Nejprve se ozvalo drsné zašvitoření.

Byl to vrabec, právě se probouzející.

Potom se z jiného zákoutí ozvalo: „Ci-víz-víz-víz-víz!‘‘

To byla pěnkava.

Třetí: ,,Tink-tink-tink-e-čink!“ z živého plotu.

To byl Čermák.

,,Čak-čak-čak!“ nahoře.

Veverka.

Pak z cesty: ,,Se svým ra-ta-ta a svým ram-tam-tam!“

To byl pohůnek. Za chvíli došel k Bathshebinu úkrytu a podle jeho hlasu Bathsheba usoudila, že je to mladík z jejího vlastního statku. Za ním se ozýval šouravý krok těžkých nohou, a když vyhlédla kapradím, Bathsheba v bledém svitu rozbřesku taktak rozeznala spřežení svých vlastních koní. Zastavili se u rybníka na druhé straně cesty, aby se napili. Pozorovala je, jak se šplíchají v tůňce, pijí, pohazují hlavami, znovu pijí a voda jim z pysků kape ve stříbrných vláknech. Pak se znovu vyšplíchali, vyšli z rybníka a zamířili opět ke statku.

Bathsheba se dále rozhlížela kolem. Den se právě probouzel a její vznětlivé skutky a rozhodnutí minulé noci stály v ponurém protikladu k jeho chladnému vzduchu a barvám. Zpozorovala, že jí na klíně a ve vlasech leží červené a žluté listy, které spadly ze stromu a tiše se na ní usadily, zatímco podřimovala. Zatřepala šaty, aby se jich zbavila, a tu se spousta listí ležící kolem ní, zvedla a odtřepotala ve vánku takto vzniklém, „jako duchové prchající od kouzelníka”.

Směrem k východu ležela mýtina a zář dosud nevyšlého slunce přivábila Bathshebin zrak v tu stranu. U jejích nohou, mezi krásnými žloutnoucími kapradinami s jejich péřovitými pažemi se půda svažovala do dolíku, v němž se rozkládal jakýsi močál posetý houbami. Nad ním visela nyní ranní mlha

— odpudivý, avšak skvělý stříbřitý závoj, plný slunečního světla, přesto však poloprůsvitný — živý plot za ním byl do jisté míry skryt jeho mlhavým jasem. Po stranách této prohlubně rostly svazky obyčejné sítiny a tu a tam zvláštní druh rákosí, jehož stébla se leskla ve vycházejícím slunci jako kosy. Celkový vzhled bařiny byl však nepřátelský. Z jejího vlhkého a jedovatého pláště jako by se vypařovala esence všeho zlého v zemi i v podzemních vodách. Houby vyrůstaly na tlejícím listí a pařezech ve všech možných polohách, některé předváděly Bathshebinu lhostejnému zraku slizké kloboučky, jiné zase lupeny sypající výtrusy. Některé se vyznačovaly velkými skvrnami červenými jako tepenná krev, jiné byly šafránově žluté a jiné zas vysoké a štíhlé, s nožkou jako makarón. Některé byly kožené a zbarvené nejsytější hnědí. Dolík se podobal semeništi škodlivin malých i velkých v bezprostředním sousedství radosti a zdraví, a když si Bathsheba pomyslela, že strávila noc poblíž místa tak neutěšeného, celá rozechvěná vstala.

Nyní se na cestě ozvaly jiné kroky. Bathshebiny nervy se dosud nezklidnily, a tak se opět schoulila, aby ji nebylo vidět. Chodec přišel na dohled. Byl to školák, přes rameno měl ho-zenou brašnu s obědem a v ruce držel knihu. U branky se zastavil, a aniž vzhlédl, mumlal si dál slova tónem dosti hlasitým, aby dolétla Bathshebě k sluchu:

,, ,Ó Pane, Ó Pane, Ó Pane, Ó Pane, Ó Pane’ — to už umím nazpaměť. ,Dejž nám, dejž nám, dejž nám, dejž nám, dejž

nám’—to umím. .Milost jež, milost jež, milost jež, milost jež’ — to umím.” Následovala další slova v témž smyslu. Chlapec patřil zřejmě do třídy tupců; kniha byla žaltář a on se tímto způsobem učil krátkou příležitostnou modlitbu. I za nejhorších potíží bývá zřejmě na povrchu vědomí vždy vrstvička, která zůstává volná a schopná vnímat maličkosti: a tak Bathsheba se mírně bavila chlapcovou metodou, dokud i on nepřešel.

Tou dobou strnulost ustoupila úzkosti a úzkost počala uvolňovat prostor hladu a žízni. Nyní se objevila na svahu na druhé straně bařiny nějaká postava, poloukrytá v mlze, a přicházela k Bathshebě. Žena — neboť to byla žena — se blížila s tváří nakloněnou, jako kdyby se s napjatou pozorností rozhlížela na všechny strany. Když postoupila po okraji poněkud dále doleva a přiblížila se, Bathsheba spatřila proti slunečnému nebi profil nově příchozí a věděla, že ten zvlněný oblouk od čela k bradě, bez sebemenšího úhlu či rozhodné linie kdekoliv po celé délce, je známý profil Liddy Smallburyové.

Bathshebě poskočilo srdce vděčností při myšlence, že není zcela opuštěná, a vyskočila. „Ach Liddy!” zvolala, či vlastně pokusila se zvolat; její rty sice vytvářely slova, avšak žádný zvuk z nich nevyšel. Bathsheba ztratila hlas, neboť se po dlouhé noční hodiny vystavila nepřízni počasí.

„Milospaní, to jsem ráda, že jsem vás našla,” řeklo děvče, jakmile Bathshebu spatřilo.

„To nepřejdeš,” zašeptala Bathsheba, marně se snažíc mluvit dosti hlasitě, aby její šepot dosáhl Liddina sluchu. Liddy to nevěděla, a tak sestoupila na bařinu se slovy: „Myslím, že mě to unese.”

Bathsheba nikdy nezapomněla na onen pomíjivý obrázek, jak k ní Liddy přechází přes bařinu v jitřním světle. Duhové bublinky vlhkého podzemního dechu vystupovaly při každém kroku z opoceného drnu vedle nohou komorné, se sykotem vybuchovaly, rozpínaly se a připojovaly se k mlžnému příkrovu. Navzdory Bathshebinu předpokladu se Liddy neprobořila.

Vystoupila bezpečně na druhé straně a vzhlédla ke krásné, třebaže bledé a znavené tváři své mladé paní.

„Chudinko!” řekla Liddy se slzami v očích. „Vzchopte se trochu, milospaní. Jak jste —”

„Nemůžu mluvit hlasitěji než šeptem — ztratila jsem prozatím hlas,” vysvětlovala Bathsheba kvapně. „Nejspíš mě o něj připravil ten vlhký vzduch z bařiny. Liddy, na nic se mě neptej, rozumíš! Kdo tě poslal — poslal tě někdo?”

„Nikdo. Když jsem zjistila, že nejste doma, myslela jsem si, že se stalo něco strašného. Včera pozdě v noci se mi zdálo, že slyším jeho hlas; a tak protože jsem věděla, že něco není v pořádku —”

„Je doma?”

„Ne, odešel těsně před tím, než jsem odešla já.”

„Fanny už odnesli?”

„Ještě ne — brzy ji odnesou — v devět hodin.”

„Nepůjdeme tedy hned domů. Co kdybychom se procházely tady v lese?”

Liddy, aniž přesně rozuměla všemu nebo aspoň něčemu v této příhodě, souhlasila, a tak zašly společně dál mezi stromy.

„Ale raději byste měla jít domů, milospaní, a něco pojíst. Umřete z prokřehnutí.”

„Nechci ještě jít domů — snad už nikdy ne.”

„Mám vám přinést něco k jídlu a něco, co byste si přehodila přes hlavu kromě toho malého šálu?”

„Když myslíš, Liddy.”

Liddy zmizela a za dvacet minut se vrátila s pláštěm, kloboukem, několika krajíci chleba s máslem, hrníčkem a trochou horkého čaje v malém porcelánovém džbánku.

„Je Fanny pryč?” zeptala se Bathsheba.

„Ne,” odpověděla její společnice a nalila jí čaj.

Bathsheba se oblékla a něco málo pojedla a vypila. Hlas se jí pak poněkud vyjasnil a do tváře se jí vrátila trocha barvy. „Nyní se budeme zase procházet,” řekla.

Toulaly se lesem skoro dvě hodiny a Bathsheba odpovídala jednoslabičně na Liddino žvatlání, protože jí na mysli ležela jedna, a pouze jediná věc. Přerušila Liddy otázkou:

„To bych ráda věděla, jestli je teď už Fanny pryč?”

„Půjdu a podívám se.”

Liddy se vrátila se zprávou, že muži právě nebožku odná-

šeli; prý se poptávali po Bathshebě a ona prý odpověděla v tom smyslu, že její paní se necítí dobře a že ji nemohou vidět.

„Myslí si tedy, že jsem v ložnici?”

,,Ano.“ Pak se Liddy odvážila dodat: „Když jsem vás prve našla, povídala jste, že se možná nikdy nevrátíte domů — to jste přece nemyslela doopravdy, milospaní?”

„Ne, rozhodla jsem se jinak. Jenom ženy bez kapky hrdosti utíkají od svých manželů. Pouze jedna věc je horší, než když ženu najdou mrtvou v domě jejího manžela, utýranou jeho špatným nakládáním, a to je, když ji najdou živou, protože odešla do domu někoho jiného. Přemýšlela jsem o tom celé dnešní ráno a zvolila jsem si svou cestu. Uprchlá žena je každému na obtíž, je břemenem sama sobě a výstražným příkladem — což všechno navrší větší hromadu utrpení, než je ta, jež vzniká, zůstane-li žena doma — třebaže do oné se možná zahrnou maličkosti jako urážky, rány a hlad. Liddy, jestli se někdy vdáš — chraň tě Bůh, abys to kdy udělala! —, přijdeš na to, že jsi v strašné situaci; ale pamatuj si tohle: neustupuj! Stůj na svém a nech se rozsekat na kusy. Právě to hodlám učinit. ‘

„Ach paní, nemluvte takhle!” pravila Liddy a uchopila ji za ruku. „Ale já jsem věděla, že jste příliš rozumná, než abyste se nevrátila. Smím se zeptat, jaká strašlivá věc se přihodila mezi ním a vámi?”

„Zeptat se smíš, já však nesmím odpovědět.”

Asi za deset minut se oklikou vrátily do domu a vešly zadním vchodem. Bathsheba vyběhla po zadním schodišti do nepoužívané podkrovní místnosti a její společnice za ní.

„Liddy,” pravila Bathsheba s lehčím srdcem, neboť mládí a naděje se začaly znovu uplatňovat, „budeš teď mou důvěrnicí — někdo jí být musí — a já jsem si zvolila tebe. Tak tedy, po nějakou dobu se usídlím zde. Rozděláš mi tu oheň, položíš nějaký koberec a pomůžeš mi udělat z toho pohodlný pokojík? Pak si přeju, abyste mi sem ty a Maryann přinesly tu malou postel a stůl a pár jiných věcí… Co jen budu dělat, aby mi ušel ten těžký čas?”

„Obrubování kapesníků je velice dobrá věc,” navrhla Liddy.

„Ale kdepak, kdepak! Nenávidím šití — vždycky jsem je nenáviděla.”

„A co pletení?”

„To taky.”

„Mohla byste dokončit svůj vzorník. Je už potřeba vyplnit jenom karafiáty a pávy; a pak jej můžete dát zarámovat a zasklít a pověsit vedle vzorníku vaší tetičky, milospaní.”

„Vzorníky jsou nemoderní — strašlivě venkovské. Ne, Liddy, budu číst. Přines nahoru nějaké knihy — ne nové. Nemám to srdce číst něco nového.”

„Některé ze starých knih vašeho strýčka, milospaní?”

„Ano. Některé z těch knih, které jsme nacpaly do beden.” Slabý záblesk humoru jí přelétl přes obličej, když řekla: „Přines Dívčí tragédii od Beaumonta a Fletchera; a Truchlící nevěstu; a — počkej — Noční myšlenky — a Marnost lidských tužeb.”

„A co ten příběh o tom černochovi, co zavraždil svou manželku Desdemonu? To je krásná smutná knížka, která by vám právě teď výborně vyhovovala.”

„Ale Liddy, ty ses dívala do mých knih, aniž jsi mi o tom řekla, a já jsem ti povídala, že to nemáš dělat! Jak víš, že by mi vyhovovala? Vůbec by mi nevyhovovala.”

„Ale jestli vám vyhovují ty ostatní —“

„Ne, nevyhovují: a nebudu číst smutné knihy. Proč bych vlastně četla smutné knihy? Přines mi Lásku na vsi a Děvče ze mlýna a Doktora Syntaxe a pár svazků Diváka.”

Celý ten den Bathsheba a Liddy žily v podkroví ve stavu zabarikádování; kteréžto opatření se ukázalo zbytečné, pokud šlo o Troye, neboť ten se v okolí neobjevil a vůbec je nijak neobtěžoval. Bathsheba seděla až do západu slunka u okna, tu se pokoušela číst, jindy víceméně bezúčelně pozorovala každý pohyb venku a bez velkého zájmu naslouchala každému zvuku.

Toho večera zapadlo slunce téměř krvavě rudé a olověný mrak na východě zachytil jeho paprsky. Proti tomuto temnému pozadí se výrazně a třpytivě tyčilo západní průčelí kostelní věže — jediná část této budovy viditelná z oken statku — a korouhvička na jejím vršku sršela paprsky. Tady u hřbitova se v šest hodin shromažďovali mládenci ze vsi, jak bylo jejich zvykem, aby si hráli „na vodníka”. Místo bylo odnepaměti

zasvěceno tomuto starobylému povyražení, staré kmeny proti okraji hřbitova tvořily příhodně ,,základnu” a půda před nimi byla hráči dotvrda udupaná a holá jako chodník. Bathsheba viděla, jak se hnědé a černé hlavy mladíků vrhají doprava a doleva; jak bílé rukávy jejich košil září v slunci; a příležitostně výkřik nebo hlahol srdečného smíchu zpestřoval večerní ticho. Hráli si asi čtvrt hodiny, když tu náhle hra skončila, hráči přeskočili zed a zmizeli na druhé straně za tis zpola ukrytý za bukem; jeho korunu tvořila nyní spousta zlatého listí, na němž větve načrtávaly černé čáry.

,,Proč mládenci skončili svou hru tak náhle?” vyptávala se Bathsheba, když Liddy zase vstoupila do pokoje.

„Nejspíš proto, že zrovna přijeli dva muži z Casterbridge a začali vztyčovat nádherný tesaný náhrobní kámen,” řekla Liddy. „Chlapci se šli podívat, komu to je.”

„A víš komu?” zeptala se Bathsheba.

„Nevím,” řekla Liddy.

TROYOVA ROMANTIČNOST

Jakmile Bathsheba včera o půlnoci opustila dům, prvním Troyovým činem bylo přikrýt rakev, aby nebožku nebylo vidět. Když to učinil, vystoupil po schodech a oblečen, jak byl, vrhl se na postel a žalostně čekal, až se rozední.

Osud si s ním v posledních čtyřiadvaceti hodinách krůtě zahrál. Uplynulý den strávil způsobem, který se velmi podstatně lišil od jeho úmyslů. Chceme-li razit nový směr chování, vždycky je třeba překonat určitou setrvačnost — a to, zdá se, ani ne tak v nás, jako v událostech, jež nás omezují — ty jako by se spojily, aby nám nová zlepšení překazily.

Od Bathsheby získal Troy dvacet liber a k této částce přidal každý čtvrťák, který sám mohl sehnat, což dělalo sedm liber deset. S těmito penězi — celkem to činilo dvacet sedm liber deset šilinků — vyjel onoho jitra spěšně ze vrat, aby dodržel svou schůzku s Fanny Robinovou.

Když dojel do Casterbridge, nechal koně a lehký kočár v jedné hospodě a pět minut před desátou se vrátil k mostu na dolním konci města a usedl na zábradlí. Hodiny odbily desátou, a Fanny se neobjevila. Po pravdě řečeno, v oné chvíli ji dvě pomocnice v okresním chudobinci oblékaly do rubáše — první a poslední garderobiérky, jež kdy poskytly svou službu tomuto něžnému stvoření. Minula čtvrt, půl. Jak tak Troy čekal, hrnuly se na něho vzpomínky: toto bylo už podruhé, co mu nepřišla na důležitou schůzku. Ve zlosti přísahal, že to bude naposled, a v jedenáct hodin, kdy už se naprohlížel kamenů na mostě, až znal každý lišejník na jejich povrchu, a naposlouchal se cinkotu vlnek pod mostem, až jej skličovaly, seskočil ze svého sedadla, zašel si do hospody pro gig a hořce lhostejný k minulosti a bezohledně netečný k budoucnosti odjel na budmouthské dostihy.

Na závodiště dojel ve dvě hodiny a zůstal jednak tam, jednak ve městě až do devíti. Avšak obraz Fanny, jak se před ním objevila v temných stínech onoho sobotního večera, se mu vracel na mysl, podporován Bathshebinými výčitkami. Zařekl se, že nebude sázet, a slib dodržel; když v devět večer opouštěl město, jeho hotovost se zmenšila jen o pár šilinků.

Pomalým klusem jel k domovu a nyní ho poprvé napadlo, že vlastně nemoc zabránila Fanny dodržet slib. Tentokrát se nemohla zmýlit. Litoval, že nezůstal v Casterbridgi a nepoptal se. Když dojel domů, tiše odstrojil koně a vešel dovnitř; a tam jej očekával, jak jsme viděli, strašlivý otřes.

Jakmile se rozednilo natolik, aby bylo možno rozeznat předměty, Troy vstal z přikrývky nerozestlané postele; bylo mu úplně jedno, kde je Bathsheba, ba skoro na ni zapomněl; vykradl se po schodech dolů a zadními dveřmi opustil dům. Jeho kroky směřovaly ke hřbitovu, a když tam vstoupil, hledal, až nalezl nově vykopaný prázdný hrob — hrob vykopaný den předtím pro Fanny. Zapamatoval si jeho polohu a spěchal do Casterbridge; pouze na kopci, kde naposled viděl Fanny živou, se na chvilku zastavil a zapřemýšlel.

Dorazil do města, zašel do postranní ulice a vstoupil do

vrat, nad nimiž visel vývěsní štít se slovy „Lester, kameník a mramorář”. Uvnitř ležely porůznu kameny všech velikostí a tvarů a nápisy na nich hlásaly, že jsou zasvěceny památce nejmenovaných lidí, kteří dosud nezemřeli.

Troy se nyní tak nepodobal sobě vzhledem, slovy ani činy, až to bylo patrné i jemu samému. Už to, jak se pustil do koupě náhrobku, svědčilo o naprosté nepraktičnosti. Nedokázal se přimět, aby uvažoval, počítal či šetřil. Svéhlavě po něčem toužil a hodlal to získat jako malé dítě. „Chci dobrý náhrobek,” řekl muži, který stál v nevelké kanceláři ve dvoře. „Chci tak dobrý náhrobek, jaký mi můžete dát za dvacet sedm liber.”

To byly všechny peníze, co měl.

„V té částce má být zahrnuto všechno?”

„Všechno. Vytesání jména, doprava do Weatherbury a postavení. A chci jej ihned.”

„Tento týden nemůžeme dělat nic speciálního.”

„Musím jej mít teď.”

„Kdyby se vám líbil některý z náhrobků, co máme na skladě, mohli bychom jej okamžitě dokončit.”

„Dobrá,” souhlasil Troy netrpělivě. „Podívejme se, co máte.”

„Tento náhrobek je nejlepší, jaký mám na skladě,” řekl kameník, vcházeje do přístřešku. „Tady je mramorový kámen do čela hrobu s krásnou listovou ozdobou a medailóny pod symbolickými předměty, tady je kámen do nohou hrobu se stejným vzorem a tady obruba hrobu. Jenom samo vyleštění toho všeho mě stálo jedenáct liber — desky jsou z nejlepšího mramoru a ručím za to, že sto let budou odolávat dešti a mrazu a nerozpukají se.”

„A kolik stojí?”

„No, mohl bych doplnit jméno a postavit náhrobek ve Weatherbury za částku, o které jste se zmínil.”

„Udělejte to dneska a já vám hned zaplatím.”

Muž souhlasil a v duchu se divil takovému rozmaru u návštěvníka, který na sobě neměl ani kousek smutečního oblečení. Troy pak napsal slova, jež měla tvořit nápis, zapravil účet a odešel. Odpoledne se zase vrátil a zjistil, že vytesání písmen je téměř dokončeno. Počkal na dvoře, dokud náhrobek neza

balili, pozoroval, jak jej naložili na vůz a vydali se s ním na cestu do Weatherbury, a přikázal dvěma mužům, kteří náklad měli doprovázet, aby se zeptali hrobníka, kde leží hrob osoby v nápisu jmenované.

Bylo už úplně tma, když Troy vyšel z Casterbridge. Na ruce nesl dosti těžký koš a zasmušile s ním kráčel po silnici; příležitostně chvilku odpočíval u můstků a branek a odkládal na ně své břemeno. V polovině cesty potkal potmě se vracející muže s vozem, který dopravoval náhrobek. Troy se pouze zeptal, zda práci vykonali, a když byl ujištěn, že ano, kráčel zase dál.

Na weatherburský hřbitov došel kolem desáté hodiny a kráčel přímo do kouta, kde si časně zrána povšiml prázdného hrobu. Hrob se nacházel na opuštěném místě za věží, do značné míry skryt před pohledy lidí kráčejících po silnici — bylo to místo, kde se až donedávna hromadilo kamení a rostlo olšové křoví, protože však půda všude jinde se rychle zaplňovala, bylo nyní vyklizeno a připraveno pro pohřbívání.

Jak muži prohlásili, stál zde nyní náhrobek, v šeru sněhobílý a úhledný, sestávající z kamene v čele a nohách hrobu a z mramovové obruby, jež je spojovala. Uprostřed byla zem vhodná pro osázení.

Troy složil košík vedle náhrobku a na pár minut zmizel. Když se vrátil, přinášel rýč a lucernu; na několik okamžiků obrátil světlo na mramor a přečetl si nápis. Pak lucernu zavěsil na nejnižší větev tisu a vyňal z košíku sazenice různých druhů květin. Byly tam svazky sněženek, hyacintových a krokusových cibulek, fial a sedmikrás, které měly kvést časně zjara, a karafiáty, kartouzky, žlutě a bíle kropenaté hvozdíky, konvalinky, pomněnky, ocúny a jiné sazeničky pro pozdější roční dobu.

Troy rozložil květiny na trávník a s nepohnutou tváří se je jal zasazovat. Sněženky vysadil kolem vnější strany obruby, ostatní uvnitř ohrazení hrobu. Krokusy a hyacinty měly růst v řadách, některé letničky jí umístil nad hlavu a nohy, konvalinky a pomněnky nad srdce. Ostatní květiny vysázel do prostoru, který zbyl.

Troy ve svém zdrcení netušil, že v marnosti těchto roman

tických činů, diktovaných kajícnou reakcí na předchozí lhostejnost, je prvek absurdity. Poněvadž odvozoval své osobité zvláštnosti z obou stran Průlivu, v kritických chvílích, jako byla tato, projevoval nepružnost Angličana spolu s onou pro Francouze charakteristickou neschopností vidět hranici, kde se vroucí láska blíží přecitlivělosti.

Byla to zamračená, vlhká a velmi temná noc a paprsky Troyovy lucerny pronikaly do dvou starých tisů s podivnou silou a plápolaly, jak se zdálo, až k černé mračné klenbě nahoře. Troy ucítil, jak mu velká kapka deště dopadla na hřbet ruky, a brzy nato jiná kapka proletěla jedním z otvorů v lucerně, načež svíčka prskla a zhasla. Troy byl unavený, a protože teď nechybělo mnoho do půlnoci a hrozilo, že déšť zesílí, rozhodl se, že svou práci dokončí, až se rozední. Tápal v temnotě podél zdi a přes hroby, až se dostal na severní stranu kostela. Zde vešel do krytého vchodu, sklesl na lavici uvnitř a usnul.

CO ZPŮSOBIL CHRLIČ

Věž weatherburského kostela byla čtvercová stavba ze čtrnáctého století a na každé ze čtyř stran parapetu měla dva kamenné chrliče. Z těchto osmi tesaných výčnělků pouze dva sloužily nyní svému účelu, chrlily totiž vodu stékající po olověné střeše. Církevní starší v minulosti uzavřeli jedna ústa na každé straně jako nadbytečná a dvoje další se ulomila a ucpala — což nikterak neohrozilo blaho věže, poněvadž dvoje ústa, jež dosud zůstávala otevřená a v činnosti, se rozevírala dostatečně, aby zvládla všechnu práci.

Občas se tvrdívá, že není spolehlivějšího kritéria pro životnost jakéhokoliv uměleckého údobí než schopnost vůdčích duchů oné doby zvládnout groteskní ozdoby; a zajisté v případě gotického umění nelze o tomto tvrzení pochybovat. Weatherburská věž byla dosti raným příkladem užití ornamentálního parapetu u venkovského kostela, tak odlišného od katedrál, a chrliče, jež jsou nezbytným pandánem parapetu,

byly mimořádně vynikající — měly nejodvážnější rysy, jaké ruka může ztvárnit, a vyjadřovaly nejoriginálnější záměr, jaký lidský mozek může vymyslet. V jejich pokřivení byla (abychom tak řekli) ona symetrie, jež je méně charakteristická pro britské než pro kontinentální groteskno onoho období. Každý z oněch osmi chrličů se lišil od ostatních. Pozorovatel byl přesvědčen, že nic na světě nemůže být ošklivější než chrliče, jež viděl na severní straně, dokud neobešel věž na stranu jižní. Ze dvou chrličů na jižní straně pouze ten na jihovýchodním rohu se týká našeho příběhu. Byl příliš lidský, aby mohl být nazván drakem, příliš šotkovský, aby byl jako člověk, příliš zvířecí, aby byl jako dábel, a ne dosti ptačí, aby byl nazván gryfem. Tato strašlivá kamenná bytost byla vytesána, jako by byla pokryta zvrásněnou kůží; měla krátké vztyčené uši, oči vylézající z důlků a prsty rukou si přidržovala koutky úst, jako by je roztahovala, aby uvolnily cestu vodě, kterou ústa vyvrhovala. Dolní řada zubů byla úplně odplavena, třebaže horní dosud zůstávala. Zde a takto, vyčnívajíc pár stop od zdi, na níž jeho nohy, tvořící oporu, spočívaly, toto stvoření se po čtyři sta let chechtalo na okolní krajinu, nehlasně za suchého počasí, a za dešťů s klokotáním a chrapotem.

Troy spal dál v krytém vchodu a venku déšť sílil. Zanedlouho chrlič plivl. Po patřičné době se malý proud začal řinout sedmdesáti stopami vzdušného prostoru mezi jeho ústy a zemí a zrychlené dešťové kapky zasahovaly půdu jako kachní broky. Proud zvětšoval svůj objem i sílu a postupně stříkal dál a dál od stěny věže. Když déšť padal rovnoměrným a nepřetržitým přívalem, voda se řítila dolů obrovským proudem.

V tomto okamžiku sledujeme její cestu k zemi. Konec této tekuté paraboly se vychýlil od zdi, sunul se přes ozdobné lišty podstavce, přes hromadu kamení a přes mramorovou obrubu doprostřed hrobu Fanny Robinové.

Až do doby zcela nedávné síla proudu dopadala na volné kameny rozházené kolem a ty sloužily půdě, na niž se prudce útočilo, jako štít. Kameny byly však během léta odklizeny a nyní zde nebylo nic, co by vzdorovalo padající vodě, jen holá země. Po několik let proud nedopadal tak daleko od věže jako této noci a nikomu nenapadlo, že by k tomu mohlo dojít.

Někdy tento zapadlý kout nepřijal neznámého obyvatele po dobu dvou tří let, a i pak to býval jen nějaký chudák, pytlák či jiný hříšník obtížený nedůstojnými hříchy.

Neutuchající příval z čelistí chrliče vrhal všechnu svou pomstu na hrob. Bohatá hnědožlutá půda se rozčeřila v pohyb a vřela jako čokoláda. Voda se hromadila a pronikala hlouběji a hukot tůňky takto vytvořené se šířil do noci jako vůdčí, hlavní zvuk mezi ostatními hluky, jež vydával mohutný liják. Květiny, tak pečlivě vysázené Fanniným kajícným milencem, se začaly pohybovat a otáčet ve svých záhonech. Zimní fialy se pomalu převrátily vzhůru kořeny a proměnily se v pouhé chuchvalce bláta. Sněženky a ostatní cibule se brzy roztancovaly ve vroucí mase jako přísady v kotlíku. Rostliny chomáčovitých druhů se uvolnily, vyhouply se na povrch a odpluly.

Troy se neprobudil ze svého bezútěšného spánku, dokud se nerozednilo. Protože po dvě noci neležel v posteli, měl ztuhlá ramena, nohy obolavělé a hlavu ztěžklou. Upamatoval se, kde je, vstal, otřásl se, popadl rýč a zase vyšel.

Déšť úplně ustal a slunce prosvítalo zelenými, hnědými a žlutými listy, nyní třpytivými a dešťovými kapkami nalakovanými do lesku, jenž se podobal leskům na krajinách Ruysdaelových a Hobbemových a byl naplněn vší tou nekonečnou krásou, rodící se ze spojení vody a barvy s prudkým světlem. Důkladný liják vzduch tak pročistil, že podzimní barvy ve střední vzdálenosti byly stejně syté jako barvy blízké, a vzdálená pole, zachycená rohem věže, se jevila ve stejné rovině jako věž sama.

Troy vstoupil na štěrkovanou cestičku, která ho měla dovést za věž. Cestička, místo aby byla posetá kamínky jako předešlou noc, zhnědla tenkou vrstvou bláta. Na jednom místě cesty spatřil chomáč vláknitých kořínků čistě doběla omytých jako svazek šlach. Zvedl jej —to přece nemohl být jeden z petrklíčů, které zasadil? Jak šel dál, spatřil cibulku, pak další a ještě další. Nepochybně to byly krokusy. Zmatený a vylekaný zahnul Troy za roh a pak spatřil zkázu, kterou proud způsobil.

Tůňka na hrobě vsákla do země a místo ní tam zůstala prohlubeň. Rozrušená země byla vyplavena ňa trávu a cestičku v podobě hnědého bláta, které již viděl, a skropila mramorový

náhrobek týmiž skvrnami. Téměř všechny květiny byly vyplaveny ze země a ležely kořeny vzhůru na místech, kam je proud vody vyšplíchl.

Troy strašlivě svraštil čelo. Zaťal pevně zuby a sevřené rty se chvěly jako rty člověka trpícího velkou bolestí. Jakýmsi podivným splynutím citů v sobě bral tuto neobyčejnou příhodu jako nejostřejší bodnutí ze všech. Troyova tvář byla velice výmluvná, a kdo by ho nyní pozoroval, stěží by uvěřil, že je to týž muž, který se smál a zpíval a zaplavoval ženské uši milostnými hloupůstkami. Nejprve chtěl proklít svůj ubohý úděl, ale dokonce i onen nejnižší stupeň vzpoury si vyžadoval činnost, a právě její nedostatek nutně předcházel existenci chorobných muk, jež ho trápily. Tento žalostný pohled na hrob nádavkem k ostatní pochmurné scenérii předchozích dnů tvořil jakýsi vrchol celého panoramatu, a to bylo víc, než mohl snést. Poněvadž byl povahou sangvinik, Troy se dokázal vyhýbat smutku tím, že jej prostě odročil. Dokázal odkládat úvahyo jakémkoliv jednotlivém jevu, dokud věc nezestárla a působením času se nezmírnila. Zasazení květin na Fannin hrob bylo možná jen druhem úniku před prvotním smutkem a nyní mu připadalo, jako by jeho úmysl byl prozrazen a zmařen.

Snad poprvé ve svém životě si Troy přál, jak tak stál u obnaženého hrobu, aby byl jiným mužem. Stává se zřídka, že se člověk s velkou životní silou nedomnívá, že už pouhým faktem, že patří právě jemu, je jeho život předurčen být mnohem nadějnější, než jsou životy lidí ostatních, i když ti se mu ve skutečnosti mohou ve všech podrobnostech podobat. Troy stokrát cítil svým pomíjivým způsobem, že nemůže ostatním lidem závidět jejich vlastnosti, protože ony by měly nutně za následek odlišnou osobnost, zatímco on si nepřál být nikým jiným než sám sebou. Nevadily mu podivné okolnosti jeho zrodu, výkyvy jeho osudu, meteorická nejistota všeho, co se k němu vztahovalo, protože to vše patřilo k hrdinovi jeho příběhu a bez toho by pro něj vůbec žádný příběh neexistoval; a zdálo se, že je pouze v přirozené povaze věcí, aby se záležitosti ve vhodnou dobu samy napravily a dobře skončily. Právě tohoto rána se tato iluze definitivně rozplynula, a jak se

vše vyvinulo, Troy se náhle nenáviděl. Náhlost byla pravděpodobně spíše zdánlivá než skutečná. Korálový útes, který je těsně pod povrchem oceánu, neznamená pro obzor víc, než kdyby nikdy nevznikl, a často se zdá, že pouhý poslední dotyk stvořil výsledek, který ve skutečnosti už dlouho byl potenciálně hotovou věcí.

Troy stál a uvažoval — ubožák. Kam má jít? ,,Kdo je proklet, ať je proklínán napořád” — tato nelítostná kletba jako by stála napsána nad popleněným úsilím jeho nově zrozené starostlivosti. Člověku, který strávil svou základní sílu putováním v jednom směru, nezbývá mnoho odvahy, aby se pustil směrem opačným. Troy od včerejška svůj směr poněkud změnil; než sebemenší odpor jej sklíčil. Obrátit se by bývalo bylo dosti obtížné, i kdyby jej Prozřetelnost co nejvíce povzbuzovala; avšak zjistit, že Prozřetelnost, daleka toho pomoci mu zamířit do nového směru nebo ukázat sebemenší přání, aby se novým směrem vydal, se ve skutečnosti jeho prvním rozechvělým a kritickým pokusům tohoto druhu posmívala — to bylo víc, než jeho povaha snesla.

Pomalu se vzdálil od hrobu. Nepokusil se vyplnit prohlubeň, znovu zasadit květiny nebo vůbec cokoliv udělat. Prostě zahodil karty a jednou provždy se zřekl hry. Tiše a nepozorován vyšel ze hřbitova — nikdo z vesničanů dosud nevstal —, přešel zadem několik polí a právě tak tajně se vynořil na silnici. Krátce poté odešel ze vsi.

Bathsheba zatím zůstávala dobrovolným vězněm v podkroví. Dveře měla zamčeny, s výjimkou když přicházela a odcházela Liddy, jež si ustlala v malé sousední místnůstce. Liddy také kolem desáté hodiny zpozorovala světlo Troyovy lucerny na hřbitově, když při večeři náhodou pohlédla z okna tím směrem, a upozornila na to svou paní. Nějakou dobu se zvědavě dívaly na tento zvláštní úkaz a pak Bathsheba poslala Liddy spát.

Bathsheba nespala oné noci příliš hluboce. Když její služebná, nevědouc o světě, tiše oddychovala v sousedním pokoji, paní domu dosud hleděla z okna na slabý třpyt, který se rozléval zpomezi stromů — nebyl to svit stálý, blikal jako otáčející se pobřežní světlo, avšak tento zjev jí nenapověděl, že to nějaká osoba chodí sem a tam před lucernou. Bathsheba se

děla u okna, dokud nezačalo pršet a světlo nezmizelo; pak odešla a nepokojně ležela v posteli a znovu prožívala v unavené mysli příšernou scénu minulé noci.

Skoro ještě dřív, než se objevily první slabé náznaky svítání, zase vstala a otevřela okno, aby se zhluboka nadýchala čerstvého jitřního vzduchu; tabulky byly nyní mokré chvějícími se slzami, jež zůstavil noční déšť, a každou slzu vroubil slabý třpyt zachycený z petrklíčovitě zbarvených průstřihů v mraku ležícím nízko na probouzející se obloze. Bylo slyšet, jak ze stromů vytrvale krápě na naváté listí pod nimi, a ze směru od kostela se ozýval jiný zvuk — zvláštní, a ne přerušovaný jako zvuky ostatní — zurčení vody padající do tůňky.

V osm hodin Liddy zaklepala a Bathsheba odemkla dveře.

,,To byl ale v noci liják!” řekla Liddy, když se poptala, co a jak se snídaní.

„Ano, skutečně veliký liják.”

„Slyšela jste ten podivný zvuk ze hřbitova?”

„Nějaký podivný zvuk jsem slyšela. Myslela jsem, že to musí být voda z chrličů na věži.”

„No, právě to povídal ovčák Oak, milospaní. Tedka se šel podívat.”

„Och! Gabriel tu dnes ráno byl?”

„Jenom nakouknul, když šel kolem — docela po svém starém způsobu, od kterého myslím v poslední době upustil. Ale věžní chrliče chrlívaly vodu vždycky na kamení, a to nám vrtalo hlavou, protože tohle znělo, jako když se vaří voda v hrnci.”

Bathsheba nebyla s to číst, přemýšlet ani pracovat, a tak požádala Liddy, aby zůstala a posnídala s ní. Jazyk této dětštější ženy se stále zabýval nedávnými událostmi. „Půjdete do kostela, milospaní?”

„Pokud vím, ne,” řekla Bathsheba.

„Myslela jsem si, že byste se možná ráda šla podívat, kam uložili Fanny. Kvůli stromům to místo z vašeho okna nevidíte.”

Bathsheba měla plno obav ze setkání s manželem. „Byl pan Troy dnes v noci doma?” zeptala se.

„Ne, milospaní, myslím, že šel do Budmouthu.”

Do Budmouthu! Zvuk tohoto slova přinášel velmi zmenšený obraz Troye a jeho činů; nyní mezi nimi ležela vzdálenost třinácti mil. Bathshebě se protivilo vyptávat se Liddy na svého manžela, a po pravdě až dosud se tomu horlivě vyhýbala; nyní však celý dům věděl, že mezi nimi došlo k nějaké strašné neshodě, a bylo tedy marné pokoušet se něco tajit. Bathsheba dospěla do stadia, kdy lidé víceméně přestávají brát ohledy na veřejné mínění.

„Proč si myslíš, že tam šel?“ zeptala se.

,, Laban Tall ho dneska ráno před snídaní viděl na budmouthské silnici.”

Z Bathsheby pro tu chvíli spadla ona zvláštní tíha posledních čtyřiadvaceti hodin, která v ní utlumila životnost mládí, aniž ji nahradila moudrostí zralých let, i rozhodla se jít na malou procházku. Když tedy bylo po snídani, nasadila si klobouk a vydala se směrem ke kostelu. Bylo devět hodin a muži se už vrátili znovu do práce od svého prvního jídla, a tak nebylo pravděpodobné, že jich na cestě mnoho potká. Protože věděla, že Fanny byla pochována na hřbitově v části určené pro zatracence — ve vsi se jí říkalo „za kostelem” —, a tam nebylo z cesty vidět, nemohla odolat impulsu vstoupit a podívat se na místo, které se zároveň z neznámých pocitů obávala spatřit. Nebyla s to překonat dojem, že mezi její sokyní a světlem pronikajícím mezi stromy existuje nějaká spojitost.

Bathsheba obešla opěrný pilíř a spatřila prohlubeň a náhrobek, jehož jemně žilkovaný povrch byl postříkaný a poskvrněný, právě tak jako jej před dvěma hodinami viděl a opustil Troy. Na druhé straně rovu stál Gabriel. Také jeho oči se upíraly na náhrobek, a protože Bathshebin krok byl nehlučný, dosud neupoutala jeho pozornost. Bathsheba si ihned neuvědomila, že ten nádherný náhrobek a porušený hrob patří Fanny, a rozhlížela se na obě strany a všude kolem po nějakém skromnějším rovu, obvyklým způsobem navršeném a hroudami zaházeném. Pak její oči sledovaly Oakův pohled a Bathsheba četla slova, jimiž nápis začínal:

TENTO POMNÍK POSTAVIL FRANCIS TROY NA MILOVANOU PAMÁTKU FANNY ROBINOVÉ

Oak Bathshebu spatřil a ze všeho nejdříve se na ni pátravě zahleděl, aby zjistil, jak přijala tuto zvěst o původu pomníku — jeho samého to značně udivilo. Avšak takováto odhalení na ni teď příliš nepůsobila —citové záchvaty jako by zevšedněly. Popřála Oakovi dobrého jitra a požádala ho, aby rýčem, který stál vedle, prohlubeň zaházel. Zatímco Oak pracoval podle jejího přání, Bathsheba posbírala květiny a začala je vysazovat; s kořeny a listy zacházela s oním porozuměním, které je tak nápadné při ženském zahradničení a jež květiny zdá se chá-pou a pod nímž prospívají. Požádala Oaka, aby přiměl církevní starší obrátit olověnou trubku u úst chrliče, aby proud byl odváděn stranou a zabránilo se tak opakování nehody. Nakonec s překypující velkomyslností ženy, jíž malicherné instinkty přinesly hořkost místo lásky, otřela blátivé skvrny z náhrobku, jako by se jí jeho slova spíše líbila než naopak, a opět odešla domů.*

DOBRODRUŽSTVÍ NA POBŘEŽÍ

Troy se ubíral k jihu. Pocit, skládající se ze znechucení nad tím, co se jemu jevilo jako jednotvárná nuda rolnického života, ze smutných obrazů dívky ležící na hřbitově, z výčitek svědomí a z obecného odporu ke společnosti jeho manželky — tento pocit jej nabádal, aby si hledal domov kdekoli ve světě kromě Weatherbury. Smutné průvodní okolnosti Fannina konce před ním vyvstávaly jako živé obrazy, které hrozily, že se stanou nesmazatelnými, a činily život v Bathshebině domě nesnesitelným. Ve tři hodiny odpoledne se octl na úpatí svahu více než míli dlouhého, který stoupal na hřeben řetězu kopců ležících rovnoběžně s pobřežím a tvořících jednotvárnou bariéru mezi kotlinou obdělávané země ve vnitrozemí a divočejší scenérií pobřeží. Vzhůru do kopce se táhla cesta téměř rovná a dokonale bílá a její obě strany se navzájem přibližovaly

(* Pozn. aut.: Místní věž a hřbitov neodpovídají přesně předcházejícímu popisu.)

v postupném zužování, až se na vrcholku asi dvě míle odtud setkaly s oblohou. Po celé délce úzké a únavně nakloněné plochy nebylo tohoto oslnivého odpoledne vidět ani známky života. Troy se plahočil po cestě sklíčenější a zoufalejší, než byl po řadu dní a let předtím. Vzduch byl teplý a vlhký a Troyovi se zdálo, jako by vrcholek ustupoval, čím víc se k němu blížil.

Nakonec dosáhl nejvyššího vrcholku a tu se před ním rozevřel široký a nevídaný výhled a zapůsobil na něho téměř stejně jako Pacifik na zrak Balboův. Širé ocelové moře vyznačené pouze slabými čárami, jakoby vyrytými jen natolik do hloubky, aby neporušily jeho celkovou hladkost, se rozprostíralo po celé šíři před ním a doprava. Tam, poblíž města a přístavu Budmouthu, se nad jeho hladinou ježilo slunce, zapuzovalo všechnu barvu a nahrazovalo ji jasným olejovým leskem. Na obloze, na zemi ani na moři se nic nehýbalo, s výjimkou volánu mléčně bílé pěny podél nejbližších výběžků pobřeží, jejíž útržky olizovaly přilehlé kameny jako jazyky.

Troy sestoupil z kopce a přišel k malé mořské kotlince obklopené útesy. V duchu pookřál; pomyslel si, že si tu odpočine a vykoupe se, dříve než půjde dál. Odstrojil se a vnořil se do vody. Voda uvnitř malého zálivku plavce příliš nezajímala, neboť byla klidná jako jezero, a tak Troy, aby si trochu užil mořského příboje, záhy proplaval mezi dvěma vyčnívajícími skalními ostrohy, jež tvořily Herkulovy sloupy tohoto miniaturního Středomoří. Naneštěstí pro něho venku byl proud, který neznal a který, třebaže bezvýznamný pro plavidlo jakékoliv tonáže, skrýval nebezpečí pro plavce, jenž by se do něj neočekávaně dostal. Troy zjistil, že jej proud unáší doleva a pak obloukem na širé moře.

Nyní se upamatoval na toto místo a jeho neblahou pověst. Mnozí, kdo se tam koupali, modlili se tam občas o smrt na souši, a podobně jako Gonzalo byli rovněž oslyšeni; Troyovi se začínalo zdát, že možná rozmnoží jejich počet. V této době nebyl na dohled žádný člun jakéhokoliv druhu, jen v dálce ležel u moře Budmouth, jako kdyby tiše pozoroval jeho úsilí, a vedle města síťovinou lan a zápor hlásal svou polohu přístav. Když se Troy téměř vyčerpal v pokusech dostat se zpět do ústí zálivu — vysílen plaval o pár palců hlouběji, než

míval ve zvyku, dýchal pouze nosem, desetkrát se obrátil na záda, plaval čubičku a podobně —, rozhodl se jako poslední prostředek šlapat vodu ve slabém předklonu, a tak se snažit dosáhnout břehu na kterémkoliv místě pouze tím, že se bude mírným náporem snažit dostat ku břehu, zatímco proud jej bude unášet svým směrem. Zjistil, že tento nezbytně pomalý postup není ani zdaleka obtížný, a třebaže si nemohl vybrat přístaviště — předměty na pobřeží míjely kolem něho ve smutném a pomalém průvodu —, znatelně se přiblížil nejzazšímu konci ostrohu ležícího ještě dále vpravo, jenž se nyní zřetelně rýsoval proti sluneční části obzoru. Zatímco plavcovy oči se upíraly na ostroh jako na jediný prostředek spásy na této straně Neznáma, jakýsi pohybující se předmět prolomil obrys nejzazšího konce ostrohu — náhle se objevil lodní člun s posádkou několika mladých námořníků, směřující přídí k moři.

Všechna Troyova energie křečovitě oživla, aby ještě trochu prodloužila zápas. Plaval pravou paží a levou zvedl, aby jim dal znamení, tloukl do vody a křičel ze všech sil. Z místa, kde zapadalo slunce, bylo jeho bílé tělo zřetelně vidět na nyní temně zbarvené hrudi moře východně od člunu a námořníci ho ihned spatřili. Zakontrovali, obrátili člun a usilovně k němu veslovali. Za pět šest minut od jeho prvního zvolání ho dva námořníci vtáhli přes zád do člunu.

Námořníci tvořili část posádky brigy a zajeli na břeh pro písek. Půjčili Troyovi to málo oblečení, které mezi sebou mohli postrádat, aby byl aspoň částečně chráněn před rychle se ochlazujícím vzduchem, a souhlasili, že ho ráno dovezou na břeh; a bez dalšího zdržování, neboť se připozdívalo, zamířili opět k rejdě, kde kotvila jejich loď.

Noc se nyní pomalu skláněla na širé vodní pláně před nimi; a v nevelké vzdálenosti od nich, kde se linie pobřeží zatáčela a tvořila na obzoru dlouhou pentli stínu, počala se objevovat série zářivě žlutých bodů, ohlašujících, že toto místo je Budmouth, kde se podél promenády rozsvěcují světla. Kvokání vesel bylo jediným zřetelnějším zvukem na moři, a jak se námořníci lopotili mezi houstnoucími stíny, světla lamp se Zvětšovala a každá z nich jako by vysílala hluboko do vln

před sebe planoucí meč, až se mezi ostatními podobnými šerými tvary vztyčila podoba lodi, k níž směřovali.

POCHYBNOSTI VZNIKAJÍ — POCHYBNOSTI TRVAJÍ

Bathsheba snášela prodlužování manželovy nepřítomnosti z hodin na dny s lehkým pocitem překvapení a lehkým pocitem úlevy; avšak ani jeden z těchto pocitů nikdy nevystoupil příliš vysoko nad úroveň obvykle označovanou jako lhostejnost. Náležela mu: ono postavení bylo tak jisté a rozumná pravděpodobnost, že skončí, tak omezená, že nemohla spekulovat na náhody. Nezajímala se už o sebe jako o vznešenou ženu, a tak získala lhostejný pocit člověka nezúčastněného, když uvažovala, že její osud bude pravděpodobně neobyčejně nešťastný, neboť Bathsheba si kreslila sebe a svou budoucnost v barvách, jež žádná skutečnost nemohla co do temnoty předčít. Její původní temperamentní pýcha mládí umdlela, a s ní se zmenšily všechny starosti o budoucí léta; starost totiž uznává lepší a horší možnost, a Bathsheba usoudila, že jakékoliv možnosti, jež by stály za zmínku, pro ni skončily. Dříve či později — a to ne příliš pozdě — se její manžel zase vrátí domů a pak budou dny jejich nájmu Horního statku sečteny. Pro její pohlaví, mládí a krásu projevoval správce panství původně jakousi nedůvěru, zda má Bathsheba právo držby jakožto nástupkyně Jamese Everdenea, ale zvláštní povaha strýcovy závěti, to, že před svou smrtí často dosvědčoval, že Bathsheba má schopnosti pro takovouto práci, i její rázná péče o početná stáda ovcí a krav, která jí náhle připadla ještě před ukončením jednání — to vše vzbudilo důvěru v její schopnosti a nikdo nevznesl další námitky. V poslední době ji trápily velké pochybnosti, jaké budou právní důsledky manželství pro její postavení; ale až dosud si nikdo nepovšiml, že změnila jméno. Pouze jedno bylo jasné — v případě, že ona či její manžel nebudou s to o pachtovním dnu příštího ledna učinit zadost

správcovým požadavkům, nikdo neprojeví žádné ohledy, a po pravdě řečeno, nikdo si je také nebude zasluhovat. Jakmile odejdou ze statku, nevyhnutelně upadnou do chudoby.

Bathsheba tedy žila v představě, že její úmysly ztroskotaly. Nebyla ženou, která by dovedla doufat, aniž by k tomu měla dobré podklady — v tom se lišila od méně prozíravých a méně rázných, třebaže více hýčkaných příslušnic svého pohlaví, u nichž naděje jde jako jakýsi druh hodinového stroje, jemuž k natažení dostačuje přístřeší a troška potravy. Bathsheba si jasně uvědomovala, že její chyba byla chyba osudná, a proto se smířila se svým postavením a chladně očekávala konec.

První sobotu po Troyově odchodu se rozjela sama do Casterbridge; od svého sňatku tuto cestu nepodnikla. Této soboty se Bathsheba pomalu procházela mezi davem venkovských obchodníků, kteří se jako obvykle shromáždili před tržnicí a na něž měšťané jako obvykle hleděli s pocity, že ono zdravé živobytí je draze vykoupeno odnětím naděje na konšelství, když tu jakýsi muž, který ji zjevně sledoval, pronesl několik slov k jinému muži po její levici. Bathsheba měla sluch ostrý jako kterékoli divoké zvíře, a tak jasně zaslechla, co mluvčí řekl, třebaže k němu byla obrácena zády.

,,Hledám paní Troyovou. Je to tamhleta?”

„Ano, je to myslím ta mladá dáma,” řekla oslovená osoba.

„Mám jí oznámit nepříjemnou zprávu. Její manžel se utopil.”

Bathsheba, jakoby obdařena prorockým duchem, vydechla: „Ne, to není pravda, to nemůže být pravda!” Pak už neřekla ani neslyšela nic. Led sebeovládání, který ji v poslední době pokrýval, se roztříštil a proudy citů opět vytryskly a přemohly ji. Temnota jí vstoupila do očí a Bathsheba upadla.

Avšak nikoliv na zem. Zasmušilý muž, který ji pozoroval zpod sloupoví staré obilní burzy, když se procházela davem lidí venku, k ní rychle přiskočil ve chvíli, kdy pronesla svá slova, a zachytil ji do náruče, jak padala.

„Co se děje?” zeptal se Boldwood, a zatímco ji podpíral, vzhlédl k muži, jenž přinesl tuto velkou novinu.

„Její manžel se tento týden utopil, když se koupal v Lul—

windském zálivu. Clen pobřežní hlídky našel jeho šaty a včera je donesl do Budmouthu.”

Na ta slova se v Boldwoodových očích rozžehl podivný oheň a tvář se mu zarděla potlačovaným vzrušením nevyjádřitelné myšlenky. Pohledy všech lidí se nyní soustředily na něho a na omdlelou Bathshebu. Zvedl ji do náruče a uhladil jí záhyby šatů, jako by dítě vzalo bouří sražené ptáče a urovnalo mu zcuchané peří, a nesl ji po chodníku do hostince U králova erbu. Zde s ní prošel obloukovou chodbou do soukromého pokoje; a ve chvíli, kdy složil — tak neochotně — vzácné břemeno na pohovku, Bathsheba otevřela oči. Upamatovala se na vše, co se přihodilo, a zašeptala: „Chci odjet domů!”

Boldwood opustil pokoj. Na chodbě se na chvíli zastavil, aby se vzpamatoval. Byl to příliš silný zážitek, než aby s ním jeho vědomí udrželo krok, a sotva jej nyní pochopil, již zase mu unikl. Po těch pár nebeských, zlatých okamžiků mu spočívala v náručí. Co na tom, že o tom nevěděla? Byla blízko jeho hrudi; on byl blízko jejím ňadrům.

Opět vykročil, a když k ní poslal jakousi ženu, vyšel ven, aby zjistil všechny podrobnosti případu. Zjevně se omezovaly na to, co už slyšel. Přikázal, aby Bathshebě zapřáhli koně do gigu, a když bylo vše přichystáno, vrátil se, aby jí to oznámil. Zjistil, že třebaže dosud bledá a ne zcela v pořádku, poslala mezitím pro onoho muže z Budmouthu, který přinesl zprávu, a od něho se dozvěděla vše, co se dozvědět mohla.

Poněvadž byla sotva s to řídit povoz domů, jako jej řídila do města, Boldwood se jemnocitně nabídl, že jí opatří kočího anebo jí poskytne sedadlo ve svém faetónu, který byl pohodlněj ší než její vlastní povoz. Bathsheba tyto návrhy vlídně odmítla a statkář ihned odešel.

Asi o půl hodiny později s námahou sebrala všechnu sílu a jako obvykle usedla do gigu a uchopila opratě — navenek skoro jako by se nebylo nic přihodilo. Vyjela z města klikatou postranní uličkou a pomalu jela dál, nevnímajíc cestu ani krajinu. Objevovaly se už první večerní stíny, když Bathsheba dojela domů. Tiše sesedla, zanechala koně v rukou čeledína a šla ihned nahoru. Na odpočívadle ji potkala Liddy. Novinka dorazila do Weatherbury o půl hodiny dříve než Bathsheba,

a Liddy pohlédla své paní pátravě do tváře. Bathsheba neměla co říci.

Vstoupila do ložnice, usedla k oknu a přemýšlela a přemýšlela, dokud ji neobklopila noc a nebylo vidět pouze hrubé obrysy její postavy. Někdo přišel ke dveřím, zaklepal a otevřel.

„Copak je, Liddy?” zeptala se Bathsheba.

„Myslela jsem, že vám musíme obstarat nějaké šaty,” pravila Liddy váhavě.

„Co tím chceš říct?”

„Smutek.”

„Ne, ne, ne,” vyhrkla Bathsheba chvatně.

„Ale já si myslím, že musíme udělat něco pro ubohého —“

„Myslím, že teď ne. Není to potřeba.”

„Proč ne, milospaní?”

„Protože je dosud naživu.”

„Jak to víte?” zeptala se Liddy udiveně.

„Nevím to. Ale copak by to nebylo všechno jinak nebo copak bych o tom neslyšela víc nebo copak by ho byli nenašli, Liddy? — nebo — já nevím, jak to je, ale kdyby byl umřel, bylo by to jiné, než je to ted. Jsem naprosto přesvědčena, že je dosud naživu.”

Bathsheba neochvějně setrvala v tomto přesvědčení až do pondělka, kdy se dvě okolnosti spojily, aby jím otřásly. První okolností byla krátká zprávička v místních novinách, která kromě toho, že metodickým perem podávala mimořádně pravděpodobný důkaz o Troyově smrti utonutím, obsahovalai důležité svědectví mladého pana Barkera, lékaře z Budmouthu, který v dopise redakci psal, že byl očitým svědkem tohoto neštěstí. V dopise uváděl, že kráčel po útesu na konci zálivu, právě když slunce zapadalo. V té chvíli spatřil, jak proud unáší nějakého plavce z ústí zálivu, a okamžitě usoudil, že pokud není obdařen mimořádnou silou svalů, má jen slabou naději se zachránit. Proud jej hnal za pobřežní výběžek a pan Barker kráčel podél pobřeží týmž směrem. Avšak v době, kdy dosáhl dostatečné výšky, aby mu umožnila pohled na moře za výběžkem, zešeřilo se a nebylo už nic víc vidět.

Druhou okolností bylo, že přivezli Troyovy šaty, aby je prohlédla a identifikovala — třebaže to ve skutečnosti provedli už dávno předtím ti, kdo prozkoumali dopisy v jeho kapsách. I v tom rozčilení bylo Bathshebě zcela zřejmé, že když se Troy svlékl, byl naprosto přesvědčen, že se téměř vzápětí zase obleče, a bylo tedy paličaté vzít si do hlavy, že mu v tom mohlo zabránit něco jiného než smrt.

Pak si Bathsheba řekla, že ostatní jsou si svým názorem jisti; bylo tedy divné, že ona si jista nebyla. Tu ji napadla překvapivá myšlenka, jež jí polila tvář ruměncem. Co když Troy následoval Fanny na onen svět? Co když to udělal úmyslně, ale podařilo se mu, že jeho smrt vypadá jako nešťastná náhoda? Nicméně tato myšlenka, jak se očividné může lišit od skutečného — oživená její minulou žárlivostí na Fanny a výčitkami svědomí, které Troy projevil oné noci —, ji nezaslepila natolik, aby nevnímala pravděpodobnější fakt, méně tragický, avšak pro ni samu daleko zhoubnější.

Když pozdě onoho večera seděla sama u malého ohně, značně uklidněná, Bathsheba vzala do ruky Troyovy hodinky, které jí vrátili s ostatními jeho věcmi. Otevřela víčko, právě tak, jako je on otevřel před ní minulý týden. Ležela tam ona malá kadeř světlých vlasů, jež působila jako doutnák v této velké explozi.

,,On patřil jí a ona jemu, měli by odejít společně,” řekla. ,,Já nejsem ani pro jednoho z nich ničím, proč bych si tedy měla ponechávat její vlasy?” Vzala kadeř do dlaně a podržela ji nad ohněm. „Ne — nespálím je — uschovám si je jako památku na ni, chudinku!” dodala a rychle odtáhla ruku zpátky.

OAKOVO POVÝŠENÍ — VELKÁ NADĚJE

Pozdní podzim a zima se kvapně přiblížily a listí tlustě pokrývalo trávníky na pasekách a mech v lesích. Bathsheba, která dříve žila ve stadiu neurčitých, nejistých citů, jež však

nebyly nejistotou, žila nyní v jakémsi klidném rozpoložení, jež přesně vzato nebylo klidem. Pokud se domnívala, že je Troy naživu, dokázala myslet na jeho smrt vyrovnaně; ted, když bylo možné, že ho ztratila, litovala, že už jí nepatří. Starala se o statek, shrabovala zisky, aniž o ně kdovíjak stála, a používala peníze na spekulace, neboť to dělávala v minulých dobách; a třebaže nebyly tolik minulé, zdály se nekonečně vzdáleny její současnosti. Ohlížela se na onu minulost jakoby přes velkou zátoku, jako kdyby byla nyní mrtvá, avšak přitom jí byla dosud ponechána schopnost přemýšlet, takže jako trouchnivějící urozené panstvo v básníkově příběhu mohla sedět a uvažovat, jakým darem býval život.

Nicméně výborným výsledkem její všeobecné apatie byla dlouho odkládaná instalace Oaka jako šafáře; ale protože ve skutečnosti vykonával tuto funkci už dlouhou dobu, kromě podstatného zvýšení mzdy, jež s tím souviselo, byla tato změna jen málo víc než formalitou určenou vnějšímu světu.

Boldwood žil v odloučení a nečinnosti. Mnoho jeho pšenice a všechen ječmen z letošní sklizně mu zničil déšť. Obilí vzklíčilo, prorostlo v složité plásty, až je posléze po náručích házeli prasatům. Neslýchanou nedbalost, jež způsobila tuto zkázu a mrhání, šeptem přetřásali všichni lidé v okolí; a z jednoho Boldwoodova čeledína vytáhli, že zapomnětlivost s tím nemá nic společného, protože podřízení připomínali Boldwoodovi nebezpečí hrozící jeho obilí tolikrát a tak naléhavě, jak jen se odvažovali. Pohled na prasata znechuceně se odvracející od zplesnivělých klasů jako by Boldwooda vyburcoval a jednoho večera poslal pro Oaka. Ať už k tomu dala nebo nedala podnět skutečnost, že Bathsheba nedávno Oaka povýšila, statkář v rozmluvě navrhl, aby Gabriel převzal hlavní dohled nad Dolním statkem právě tak jako nad statkem Bathshebiným, neboť Boldwood cítí, že takovou pomoc potřebuje, a není s to objevit důvěryhodnějšího muže. Gabrielova nepříznivá hvězda nesporně rychle zapadala.

Když se Bathsheba o tomto návrhu dozvěděla — neboť Oak se s ní musel poradit —, nejprve chabě protestovala. Domnívala se, že dva statky dohromady jsou příliš rozlehlé, než aby na ně mohl dohlížet jeden muž. Boldwood, kterého

zjevně vedly důvody spíše osobní než obchodní, navrhl, aby Oak dostal koně pro svou výhradní potřebu, pak že plán nebude působit žádné nesnáze, neboť oba statky leží vedle sebe. Během těchto vyjednávání Boldwood nebyl s Bathshebou v přímém styku, hovořil pouze s Oakem a ten jim dělal prostředníka.

Nakonec se všechno zdárně dojednalo, a nyní vidíme Oaka, sedícího na silném krátkonohém koni, jak denně klusem projíždí křížem krážem asi dva tisíce akrů a bodře na vše dozírá, jako by celá úroda patřila jemu — zatímco skutečná paní jedné poloviny a pán druhé poloviny sedí ve svých úctyhodných domovech v zádumčivém a smutném osamění.

Z toho pak vznikly během následujícího jara ve vsi pověsti, že Gabriel Oak si rychle vystlává teplé hnízdečko.

„Copak si myslíte?” povídala Susan Taliová, „z Gablea Oaka se stal ouplnej švihák. Tedkon nosí dvakrát třikrát v tejdnu nablej skaný boty málem beze cvočků a o nedělích cylindr a skorem zapomněl, jak se jmenuje halena. Když vidím lidi, co se naparujou jak bantamský kohouti, jsem z toho celá pryč a už nic neříkám.”

Nakonec vešlo ve známost, že Gabriel, ač od Bathsheby dostává pevnou mzdu, nezávislou na výkyvech hospodářského výnosu, s Boldwoodem uzavřel dohodu, podle níž má obdržet podíl ze zisku — samozřejmě malý podíl, ale tyto peníze byly vyššího druhu než pouhá mzda a měly schopnost narůstat způsobem, kterým mzda růst nedovedla. Někteří lidé začali považovat Oaka za „škroba”, neboť ačkoliv se jeho poměry tolik zlepšily, nežil si o nic lépe než předtím, bydlel ve stejné chalupě, sám si loupal brambory, zašíval ponožky, a někdy si dokonce vlastnoručně stlal postel. Ale protože Oak nejen projevoval provokativní lhostejnost k veřejnému mínění, ale také lpěl na starých zvycích a mravech prostě proto, že byly staré, dalo se o jeho motivech pochybovat.

V Boldwoodovi — jehož bláhovou oddanost Bathshebě možno charakterizovat pouze jako zamilované šílenství, které ani čas, ani okolnosti, ani špatná nebo dobrá zpráva nemohou oslabit nebo zničit — v Boldwoodovi vzklíčila v poslední době velká naděje. Vzrostla jako hořčičné zrnko během klidu, jenž

následoval po ukvapené domněnce, že Troy se utopil. Živil ji bojácně a téměř se vyhýbal tomu, vážně o ní uvažovat, aby fakta neodhalila divokost tohoto snu. Bathshebu nakonec přemluvili, aby nosila smutek, a když vešla do kostela v onom šatě, její zjev sám o sobě každý týden zvětšoval Boldwoodovu víru, že se blíží čas — snad velmi vzdálený, ale bezpečně se přibližující —, kdy jeho čekání na výsledky bude odměněno. Jak dlouho by musel čekat, o tom ještě podrobně neuvažoval. Drsné poučení, jehož se Bathshebě dostalo, způsobilo, že byla k cítění jiných mnohem ohleduplnější než dříve, a Boldwood věřil, že bude-li se Bathsheba chtít někdy v budoucnu vůbec provdat za nějakého muže, bude tím mužem on. Měla v sobě základ dobrého citu: na její výčitky, že mu lehkomyslně ublížila, se dalo nyní spoléhat v daleko větší míře než dříve, dokud neprožila své poblouznění a zklamání. Díky její dobré povaze bylo by možno se k ní přiblížit a věcně navrhnout vzájemnou přátelskou smlouvu, která by se uskutečnila někdy v budoucnu, a vášnivou stránku jeho touhy jí vůbec nestavět před oči. Taková byla Boldwoodova naděje.

Očím muže středního věku se Bathsheba jevila právě nyní snad ještě půvabnější než dříve. Bujnost jejího ducha byla okleštěná; prvotní přelud rozkoše se jí příliš neosvědčil jako každodenní potrava pro lidskou povahu, a Bathsheba byla s to vstoupit do druhého poetického stadia, aniž v tomto procesu ztratila mnoho ze stadia prvního.

Bathshebin návrat z dvouměsíční návštěvy u staré tety v Norcombu poskytl vášnivému a roztouženému statkáři záminku, aby se po ní otevřeně poptal — nyní to bylo “nad už devět měsíců, co ovdověla — a horlivě se snažil zjistit, jak o něm smýšlí. Příležitost se naskytla uprostřed senoseče, kdy se Boldwoodovi podařilo přiblížit se k Liddy, jež pomáhala na loukách.

„Jsem rád, že vás vidím venku, Lydie,“ oslovil ji mile.

Liddy se upejpavé zasmála a v duchu se divila, proč s ní mluví tak nenuceně.

„Doufám, že se paní Troyové vede docela dobře po její dlouhé nepřítomnosti,“ pokračoval způsobem, jenž dával

najevo, že ani ten nejbezcitnější soused by o ní sotva mohl říci méně.

„Vede se jí docela dobře, pane.“

„A život ji doufám těší.“

„Řekla jste děsí?”

„Ó ne. Řekla jsem pouze, že ji těší.”

„Svěřuje se vám se všemi svými záležitostmi?”

„Ne, pane.”

„S některými?”

„Ano, pane.”

„Paní Troyová má ve vás velkou důvěru, Lydie, a snad je to velmi moudré.”

„To má, pane. Prožívala jsem s ní všechny její těžkosti a byla jsem s ní v době, kdy pan Troy odešel, a tak. A kdyby se měla znova provdat, doufám, že bych u ní zůstala.”

„Slibuje vám to — přirozeně,” řekl strategicky milenec a srdce se mu rozbušilo při domněnce, již Liddina slova jako by potvrzovala — že totiž jeho milovaná pomýšlí na nový sňatek.

„Ne — výslovně mi to neslibuje. Já sama tak usuzuju.”

„Ano, ano, chápu. Když naráží na možnost, že by se znovu provdala, vyvozujete —“

„Nikdy na to nenaráží, pane,” řekla Liddy a pomyslela si, jak ten pan Boldwood strašně hloupne.

„Ovšemže ne,” odpověděl chvatně a jeho naděje opět poklesávala. „Nemusíte hráběmi zabírat tak daleko, Lydie — krátké a rychlé záběry jsou nejlepší. No, teď když je zase svou paní, je možná moudré, že se rozhodla, že se už nikdy nevzdá svobody.”

„Moje paní opravdu jednou řekla, ale to nemyslela vážně, že kdyby chtěla riskovat, že se pan Troy vrátí a bude si na ni dělat nároky, mohla by se snad znovu provdat, až uplyne sedm let od loňského roku.”

„Ach, šest let od nynějška. Řekla, že by mohla. Podle názoru všech rozumných lidí by se mohla provdat okamžitě, ať už právníci soudí cokoliv opačného.”

„Byl jste se jich zeptat?” prohodila Liddy nevinně.

,,Nebyl,” zarděl se Boldwood. „Liddy, nemusíte tu zůstávat ani o minutu déle, než si přejete, to vám vzkazuje pan Oak. Já teď zas půjdu o kousek dál. Na shledanou.”

Odešel, rozmrzen sám na sebe a zahanben, že jedenkrát ve svém životě udělal něco postranního. Ubohý Boldwood nebyl při užívání lsti dovednější než beranidlo a mrzelo ho, že se projevil jako hlupák, a co horšího, jako podlec. Ale koneckonců, na oplátku se dozvěděl alespoň jeden fakt. Byl to fakt neobyčejně svěží a uchvacující, a třebaže nebyl prost smutku, jevil se přiměřený a reálný. Od nynějška za něco více než šest let se Bathsheba možná za něho provdá. V té naději tkvělo něco určitého, neboť i když připustíme, že v jejích slovech o manželství pronesených k Liddy se třeba neskrývala žádná hluboká myšlenka, ukazovala aspoň, jak Bathsheba o věci smýšlí.

Boldwood se neustále obíral touto příjemnou představou. Šest let byla dlouhá doba; ale oč kratší než nikdy, a přece tuto myšlenku musel po tak dlouhou dobu snášet! Jakub sloužil za Ráchel dvakrát sedm let — co tedy bylo sedm let za ženu jako tato? Snažil se mít raději pocit, že na ni musí čekat, než pocit, že by ji získal okamžitě. Boldwood cítil, že jeho láska je tak hluboká a silná a věčná, že Bathsheba snad dosud nikdy nepoznala její plný rozsah, a trpělivý odklad mu umožní, aby jí v tomto bodě poskytl líbezný důkaz. Zničil by těch šest let svého života, jako by to byly minuty — tak málo si cenil svého pozemského bytí kromě své lásky. Po celých oněch šest let nedotknutelných éterických námluv jí bude ukazovat, jak málo dbá o cokoliv kromě toho, co se vztahovalo ke konečnému cíli.

Mezitím uplynulo skoré a pozdní léto a nastal týden, v němž se konal trh na Zeleném vrchu. Weatherburčané tento trh hojně navštěvovali.

OVČÍ TRH — TROY SE DOTKNE RUKY SVÉ MANŽELKY

Zelený vrch byl Nižnij Novgorod Jižního Wessexu; a nejrušnějším, nejveselejším a nejhlučnějším ze všech tržních dnů byl den ovčího trhu. Toto výroční shromáždění se konalo na vršku kopce, na němž se dochovaly v dobrém stavu zbytky starobylého hliněného opevnění; sestávalo z velkého valu a příkopu oválného tvaru, jež obklopovaly vrcholek kopce, třebaže tu a tam byly prolomeny. Ke každému z obou hlavních protilehlých průlomů stoupala točitá cesta a plochý zelený prostor desíti či patnácti akrů ohrazených valem tvořil tržiště. Na tomto místě bylo rozseto pár stálých staveb, ale většina návštěvníků dávala po dobu svého zdejšího pobytu přednost tomu, odpočinout si a najíst se v plátěných stanech.

Ovčáci, kteří doprovázeli svá stáda z velkých vzdáleností, vydávali se na cestu dva tři dny, a někdy i týden předem, hnali své svěřence každý den několik mil — nikdy ne víc než deset dvanáct — a v noci je nechali odpočívat na pronajatých pastvinách u cesty na předem stanovených místech. Tam se také ovce napásly, neboť se od rána postily. Ovčák každého stáda kráčel vzadu, na ramenou ranec obsahující vše, co na týden potřeboval, a v ruce pastýřskou hůl, o niž se na své pouti opíral. Pár ovcí se vždycky vysílilo, zchromlo a tu a tam se na silnici některá ovce i obahnila. Aby se tyto příhody zvládly, stáda ze vzdálenějších míst obvykle doprovázel vůz tažený koněm a do něho se slabá zvířata na zbytek cesty nakládala.

Weatherburské statky nebyly tak vzdáleny od Zeleného vrchu, a tyto přípravy tedy nebyly v jejich případě nutné. Avšak velká spojená stáda Bathsheby a statkáře Boldwooda tvořila cenné a impozantní množství, jež vyžadovalo mnoho péče, a proto je po cestě přes zchátralé staré město Kingsbere a nahoru na planinu doprovázel kromě Boldwoodova ovčáka a Kaina Balla i Gabriel — starý pes George běžel samozřejmě za nimi.

Když tohoto rána podzimní slunce vyšlo nad Zeleným vrchem a šikmými paprsky ozářilo orosenou rovinu na jeho temeni, bylo vidět, jak se mlhavá mračna prachu vznášejí mezi dvojicemi živých plotů, jež brázdily širou krajinu všemi směry. Mračna se postupně sbíhala k úpatí kopce a bylo vidět jednotlivá stáda, jak šplhají po točitých cestách vedoucích k vrcholku. Takto v pomalém procesí vešlo průlomem, k němuž cesty směřovaly, stádo za stádem; rohatá i bezrohá — stáda modrá a červená, stáda žlutá a hnědá, dokonce i zelená a lososově zbarvená stáda, podle záliby barviče a zvyklostí statku. Muži pokřikovali, psi co nejživěji štěkali, avšak stěsnaní pocestní během předlouhé cesty téměř zlhostejněli k takovým hrůzám, třebaže dosud žalostně bečeli nad svými nevídanými zkušenostmi. Tu a tam se uprostřed ovcí tyčil vysoký ovčák jako gigantická modla mezi davem uctívačů ležících pokorně tváří k zemi.

Velké množství ovcí na trhu tvořily downky a staré wessexské rohaté plemeno; k onomu druhému patřily většinou ovce Bathshebiny a Boldwoodovy. Tyto vešly v zástupech na tržiště kolem deváté hodiny; zatočené rohy jim půvabně visely v geometricky dokonalých spirálách na každé straně hlavy a pod každým rohem se tulilo malé růžové a bílé ouško. Před nimi a za nimi přicházely jiné odrůdy; praví leopardi, pokud jde o plnou bohatost kožichů, jen skvrny jim chyběly. Byla tam také trocha ovcí oxfordského plemene, jejichž vlna se začínala kadeřit jako plavé vlásky dítěte, třebaže v tomto ohledu byly překonány zženštilými leicesterkami, a ty zase byly méně kudrnaté než cotswoldky. Avšak daleko nejmalebnější bylo stádečko exmoorských ovcí, které se tu letos náhodou objevily. Jejich černobíle strakaté obličeje a nohy, tmavé a těžké rohy a kadeře vlny visící kolem černých čel nemálo zmírňovaly monotónnost stád v této oblasti.

Všechny tyto bečící, těžce oddychující a znavené tisíce přišly a byly uzavřeny do ohrad, dříve než ráno příliš pokročilo; a v rohu každé ohrady byl uvázán pes patřící ke stádu. Ohradami vedly uličky pro chodce a ty byly brzy přeplněny kupujícími a prodávajícími zblízka i zdáli.

K polednímu se na jiné části kopce začala vnucovat očím

zcela odlišná podívaná. Vztyčovali tu okrouhlý stan mimořádně nový a velký. Jak den pokračoval, stáda počala měnit majitele a odpovědnost ovčáků se zmenšovala; ovčáci tedy obrátili pozornost k tomuto stanu a vyptávali se muže, jenž tu pracoval a jehož duše jako by byla soustředěna na uvázání zlobícího uzlu v co nejkratším čase, co se tam bude dít.

„Královský hipodrom předvede Turpinovu jízdu do Yorku a smrt Černé Bess,“ odpověděl muž okamžitě, aniž odvrátil zrak nebo ustal ve vázání.

Jakmile bylo šapitó dostavěno, kapela spustila vysoce povzbudivé melodie a vyvolávač veřejně ohlásil představení. Černá Bess stála v nápadné pozici venku, jako živoucí důkaz

— kdyby bylo důkazu třeba — o pravdivosti toho, co se hlásalo z plošiny, po níž měli diváci vcházet. Lidé byli natolik přesvědčeni nefalšovanými výzvami jak k srdci, tak i k rozumu, že se brzy začali hojně tlačit dovnitř. Mezi nejprvnějšími bylo vidět Jana Coggana a Josepha Poorgrasse, kteří tu dnes užívali svého volna.

„Tenhle velkej chrapoun do mě strká!” zavřískla nějaká žena vpředu přes rameno na Jana, když tlačenice byla nejprudší.

„Copak si můžu pomoct a nestrkat do vás, když lidi za mnou strkají do mě?” řekl Coggan úpěnlivým hlasem, obraceje hlavu k řečeným lidem, jak nejvíc mohl, aniž musel obrátit tělo, sevřené jako ve svěráku.

Bylo ticho, potom se opět rozezněly bubny a trubky. Dav se opět dostal do vytržení a znovu se převalil a lidé vzadu opět vrhli Coggana a Poorgrasse na ženy vpředu.

„Teda, že ubohý ženský musej bejt vydaný na milost takovejmhle hulvátům!” zvolala opět jedna z těchto dam, když se kymácela jako třtina ve větru.

„No tohle,” odvolával se Coggan vážným hlasem k celému publiku, jež se mu tísnilo kolem lopatek, „slyšeli jste už někdá takhle nerozumnou ženskou? Při mý mrtvole, sousedi, kdybych se jenom moh dostat z tudletoho sejrařskýho lisu, ty zatrackaný ženský by si to představení pro mě za mě mohly sežrat!”

„Nerozčilujte se, Jene!” prosil Joseph úpěnlivým šeptem,

„mohly by přimět svý muže, aby nás zamordovali, protože podlevá toho, jak se jim blejskají oči, se mi zdá, že jsou to hříšný ženský.”

Jan zmlkl, jako kdyby nic nenamítal proti tomu, dát se příteli pro radost uchlácholit, a oba postupně dosáhli úpatí schůdků. Poorgrass byl slisovaný jako lepenkový panáček, a šestipence na vstupné, kterou si přichystal už před půlhodinou, se tak rozehřála v pevném sevření jeho vzrušené dlaně, že žena ověšená třpytivými cetkami, s mosaznými prsteny posetými skleněnými diamanty a s nakřídovanou tváří a rameny, která od něho peníze brala, šestipenci zase kvapně upustila, neboť se obávala, že jí někdo chce vyvést nějaký kousek a popálit jí prsty. Tak všichni vstoupili a venkovní pozorovatel viděl, že látka stanu se vyboulila do nespočetných hrbolků — takových, jaké pozorujeme na pytli brambor — způsobených tím, jak se na šapitó zevnitř tiskly lidské hlavy, záda a lokty.

U zadní stěny šapitó stály dva menší šatnové stany. Jeden z těchto stanů, určený pro mužské účinkující, byl látkou rozdělen na dvě části; v jedné seděl na trávě a natahoval si vysoké jezdecké boty mladý muž, v němž okamžitě poznáváme seržanta Troye.

Vysvětleme si ve stručnosti, jak se Troy objevil v tomto postavení. Briga, na jejíž palubu ho přivezli v budmouthské rejdě, se chystala vyplout, třebaže měla jistý nedostatek lodníků. Troy si přečetl články smlouvy a dal se najmout; ale dříve než vypluli, člun zajel přes zátoku do Lulwindského zálivu; jak Troy napůl očekával, šaty byly pryč. Odpracoval si cestu do Spojených států a tam si v různých městech vydělával na nejisté živobytí jakožto profesor tělocviku, cvičení s mečem, šermu a boxu. Několik měsíců postačilo, aby se mu tento způsob života znechutil. V jeho povaze byla jakási zvířecí zjemnělost; a jakkoliv příjemné mohou být cizozemské podmínky, dokud se nedostatek snadno odráží, jsou nevýhodně drsné, když se peněz nedostává. Vždycky se mu vynořovala myšlenka, že by si mohl dělat nárok na domov a jeho pohodlí, jen kdyby se rozhodl vrátit do Anglie a na weatherburský statek. Častým předmětem jeho zvědavých domněnek bylo, zda ho Bathsheba považuje za mrtvého. Do Anglie se nakonec

opravdu vrátil; ale skutečnost, že by se přiblížil Weatherbury, ztratila své kouzlo a Troy pozměnil svůj úmysl vjet do starých kolejí v onom místě. Když přistál v Liverpoolu, zádumčivě přemítal, že kdyby se měl vrátit domů, dostalo by se mu takového přijetí, o jakém se velmi nepříjemně uvažuje. Troy totiž prožíval pouze příležitostné záchvaty citů a ty mu nejednou působily tolik nesnází jako cit silný a zdravý. Bathsheba nebyla ženou, z níž by si člověk mohl dělat legraci, nebo ženou, jež by trpěla mlčky; a copak by snesl život s temperamentní manželkou, jíž by od první chvíle byl zavázán za stravu a byt? A co víc, nebylo vůbec nepravděpodobné, že jeho manželka s hospodářstvím pohoří, jestli se tak už dokonce nestalo; a pak by byl povinen ji živit: a co by to pak bylo za život, žít s ní v chudobě a mezi nimi neustále Fannin obraz, drásající jeho mysl a roztrpčující její slova! Směsice nechuti, lítosti a hanby tedy způsobila, že svůj návrat den za dnem odkládal, a byl by se rozhodl odložit jej nadobro, jen kdyby mohl někde jinde nalézt hotovou domácnost, která ve Weatherbury na něho čekala.

Touto dobou — v červenci předcházejícím ono září, kdy jej nacházíme na trhu na Zeleném vrchu — se náhodou setkal s kočovným cirkusem, který pořádal představení na okraji jednoho severního města. Troy se představil řediteli tím, že zkrotil jankovitého cirkusáckého koně, v plném trysku zasáhl zavěšené jablko ranou z pistole a jinými výkony. Pro své přednosti — všechny víceméně založené na jeho zkušenostech dragouna gardisty — byl přijat do společnosti a hru o Turpinovi začali chystat se zřetelem na to, že Troy bude představitelem hlavní postavy. Troy nebyl nijak zvlášť hrdý na uznání, jež mu nepochybně projevovali, ale domníval se, že angažmá mu poskytne pár týdnů na rozmyšlenou. Takto lehkomyslně, a aniž si vytvořil nějaký určitý plán do budoucnosti, se dnes Troy octl s ostatní společností na Zeleném vrchu.

A nyní mírné podzimní slunce klesalo a před šapitó se udála tato příhoda. Bathsheba — kterou onoho dne dovezl na trh její podivínský čeledín Poorgrass — jako každý jiný četla nebo slyšela oznámení, že pan Francis, světoznámý jezdec

a krotitel koní, sehraje roli Turpina, a nebyla ještě tak stará a ustaraná, aby jej ani trošku netoužila spatřit. Toto představení bylo zdaleka nejlepší a nejvelkolepější na celém trhu a horda malých atrakcí se kupila v jeho stínu jako kuřata kolem slepice. Dav vešel dovnitř a Boldwood, který celý den číhal na příležitost, aby s Bathshebou promluvil, vida, že je poměrně osamocená, k ní přistoupil.

„Doufám, že se dnes prodej ovcí dobře vydařil, paní Troyová?“ oslovil ji nervózně.

„Ó ano, děkuju,“ řekla Bathsheba a uprostřed tváří jí naskočil ruměnec. „Měla jsem to štěstí, že jsem je všecky prodala, sotva jsme dorazili na kopec, takže jsme je vůbec ani nemuseli zavírat do ohrady.”

„A nyní máte úplně volno?”

„Ano, až na to, že za dvě hodiny se musím setkat ještě s jedním kupcem: jinak bych už jela domů. Prohlížela jsem si tento velký stan a to oznámení. Viděl jste někdy hru ,Turpinova jízda do Yorku’? Turpin byl skutečná osoba, že?”

„Jistěže skutečná — celé je to skutečné. Po pravdě řečeno, myslím, že jsem slyšel Jana Coggana povídat, že nějaký jeho příbuzný znal docela dobře Toma Kinga, Turpinova kama-ráda.”

„Nesmíme ovšem zapomenout, že Coggan má sklon vyprávět o svých příbuzných neslýchané příběhy. Doufám, že je možno jim vždycky věřit.”

„Jistě, jistě; známe Coggana. Ale Turpin je dostatečně skutečný. Nejspíš jste to nikdy neviděla hrát?”

„Nikdy. Když jsem byla mladá, nesměla jsem chodit na taková představení. Slyšíte! Copak je to za honosnou jízdu? Jak ti lidé křičí!”

„To nejspíš Černá Bess už vyrazila. Nemýlím se, když předpokládám, že byste ráda zhlédla toto představení, paní Troyová? Prosím, omluvte můj omyl, je-li to omyl, ale kdybyste je chtěla vidět, s potěšením vám obstarám sedadlo.” Když zpozoroval, že váhá, dodal: „Já sám nezůstanu; už jsend to viděl dříve.”

Bathsheba si opravdu přála představení spatřit, a nevkročila na schůdky jenom proto, že se obávala jít dovnitř sama. Dou

fala, že se snad objeví Oak — jeho pomoc v takových případech vždycky přijímala jako nezcizitelné právo —, ale Oaka nebylo nikde vidět; a proto řekla: „Tedy, kdybyste se nejdřív jenom podíval, jestli je tam místo, myslím, že bych na pár minut zašla dovnitř.”

A tak krátce poté se Bathsheba objevila v šapitó doprovázena Boldwoodem, který ji dovedl na „vyhrazené” místo a zase odešel.

Toto vyhrazené místo sestávalo z jedné vyvýšené lavice velmi nápadně v kruhu umístěné, pokryté rudou látkou a stojící na kusu koberce. Bathsheba ke svému zmatku okamžitě zjistila, že je jedinou osobou v celém stanu, která sedí na vyhrazené lavici, neboť ostatní namačkaní diváci stáli jeden vedle druhého kolem arény, kde viděli na představení dvakrát tak dobře za poloviční vstupné. Pročež se na ni, samotnou trůnící na tomto čestném místě proti šarlatovému pozadí, upřelo právě tolik očí jako na poníky a klauny, kteří v manéži prováděli předběžné skvělé kousky, neboť Turpin se dosud neobjevil. Když už se tam jednou octla, Bathsheba byla nucena co nejlépe se přizpůsobit a zůstat: usedla, důstojně si rozprostřela sukně přes neobsazená místa vedle sebe a dodala tak stanu nový, ženský rys. V několika minutách zpozorovala mezi lidmi, co stáli právě pod ní, tlustý zátylek Cogganovy šíje a o kousek dál bohabojný profil Josepha Poorgrasse.

Uvnitř stanu panoval zvláštní stín. Podivné světélkující pološero pěkného podzimního odpoledne a večera zesílilo do rembrandtovských efektů těch pár žlutých slunečních paprsků, jež vnikaly dovnitř dírami a spoji v látce a tryskaly jako proudy zlatého prachu přes zšeřelou modrou atmosféru mlhy prostupující stan, až dopadly na vnitřní stranu látky na protilehlé straně a zazářily tam jako malé zavěšené lampičky.

Troy, když nakoukl ze své šatny škvírou do stanu, aby prozkoumal situaci, dříve než vstoupí, spatřil nahoře před sebou svou nic netušící manželku, jež tu seděla jako královna turnaje. Ucouvl v naprostém zmatku, neboť ačkoliv jeho kostým účinně skrýval jeho osobnost, okamžitě cítil, že Bathsheba určitě pozná jeho hlas. Několikrát během dne ho napadla možnost,

že by se zde ten či onen člověk z Weatherbury objevil a poznal ho; bezstarostně to však riskoval. Jestli mě uvidí, tak ať, řekl si. Ale zde seděla sama Bathsheba, a skutečnost této scény byla mnohem napjatější, než si kdy představoval. Troy cítil, že věc ani zdaleka neuvážil.

Bathsheba vyhlížela tak okouzlující a krásná, že se jeho chladné smýšlení o Weatherburčanech změnilo. Neočekával, že nad ním bude mít takovou moc, sotva ji spatří. Má pokračovat v představení a o nic nedbat? K tomu se nedovedl odhodlat. Za mazaným přáním zůstat nepoznán se v něm nyní náhle vynořil pocit hanby při pomyšlení, že jeho přitažlivá mladá manželka, která jím už beztak pohrdala, by jím pohrdala ještě víc, kdyby ho objevila po tak dlouhé době v tak ubohém postavení. Doopravdy se při této myšlence zarděl a nesmírně ho mrzelo, že jej nechuť k Weatherbury svedla k tomu, aby se takto potloukal po venkově.

Avšak Troy nebyl nikdy chytřejší, než když byl s rozumem v koncích. Kvapně rozhrnul oponu dělící jeho malou šatničku od šatny ředitele a majitele; ten se nyní jevil až po pas jako individuum zvané Tom King a odtud až po špičky jako výše řečený úctyhodný ředitel.

,,To mě byl čert dlužen!” zavrčel Troy.

,,Co se děje?“

,,Ale, ve stanu je jeden darebácký věřitel, s kterým se nechci setkat, a jestli otevřu ústa, objeví mě a popadne za límec jako sám satan. Co mám dělat?”

„Myslím, že teď už musíte vystoupit.”

„Nemůžu.”

„Ale představení musí pokračovat.”

„Ohlaste, že Turpin se strašně nastydl a nemůže svou roli mluvit, ale že ji nicméně předvede bez mluvení.”

Majitel zavrtěl hlavou.

„Buď jak bud, hra nehra, já neřeknu slovo,” prohlásil Troy odhodlaně.

„No tak dobrá, počkejte. Povím vám, jak to zařídíme,” řekl ten druhý — snad měl pocit, že by bylo mimořádně nepříjemné urazit předního herce zrovna v této chvíli: „Nebudu jim povídat nic o tom, že budete mlčet; hrejte a neříkejte nic;

tu a tam vyjádřete, co můžete, nějakým rozšafným mrknutím a nějakým tím nezkrotným pokyvováním hlavou na hrdinských místech, víte. Nikdy na to nepřijdou, že jsme ty řeči vynechali.”

Nápad vypadal docela proveditelně, protože Turpinovy řeči nebyly ani četné, ani dlouhé, a kouzlo kusu spočívalo zcela v ději. V souhlase s tím tedy hra začala a v určeném čase Černá Bess vskočila za potlesku a jásotu diváků do travnatého kruhu. Při mýtní scéně, kde Bess a Turpin jsou o půlnoci zuřivě pronásledováni policisty a rozespalý mýtný v noční čepici se střapcem popře, že tu nějaký jezdec projel, Coggan vyrazil mohutné „Výborně!”, které se i přes bečení ovcí rozlehlo po celém tržišti, a Poorgrass se potěšeně usmál, vychutnávaje dramatický kontrast mezi naším hrdinou, který chladnokrevně přeskočí šraňky, a kulhavou spravedlností v podobě jeho nepřátel, kteří se musí nutně těžkopádně zastavit a čekat, až je mýtný pustí. Po smrti Toma Kinga si nemohl odpustit, aby nepopadl Coggana za ruku a se slzami v očích nezašeptal: „Samozřejmě že není doopravdy zastřelenej, Jene — to je jenom tak.” A když nadešla poslední smutná scéna a dvanáct dobrovolníků z řad diváků muselo odnést tělo šlechetné a věrné Bess na prkně, nic nemohlo zdržet Poorgrasse, aby nepřiložil ruku k dílu, a když žádal Jana, aby se k němu připojil, vykřikoval: „To budeme mít v příštích letech o čem vykládat u Warrenů, Jene, a budeme mít co odkázat našim dětem!” Po řadu let pak Joseph ve Weatherbury vyprávěl se vzezřením člověka, který svého času něco prožil, že se vlastní rukou dotkl kopyta Bess, když ležela na prkně na jeho rameně. Jestliže nesmrtelnost, jak se někteří myslitelé domnívají, spočívá v tom, být v úctě chován v paměti jiných, pak se Černá Bess onoho dne stala nesmrtelnou, nestala-li se jí nikdy dříve.

Zatím se Troy pro svou roli nalíčil ještě trochu více než obvykle, aby se tím účinněji zamaskoval, a třebaže cítil jakési slabé pochyby, když poprvé vstoupil do manéže, proměna způsobená tím, že si s rozmyslem „vycpal” tváře drátem, mu zaručila bezpečnost před zrakem Bathsheby a jejích čeledínů. Nicméně si oddechl, když to měl za sebou.

Večer se konalo druhé představení a šapitó bylo osvětleno. Troy se tentokrát ujal své role velmi klidně a příležitostně se odvážil pronést i pár poznámek; právě končil a stál na okraji kruhu, blízko u první řady diváků, když tu zpozoroval ani ne yard od sebe muže, jenž pronikavě upíral zrak na jeho profil. Troy se kvapně přemístil jinam, neboť v muži poznal podvodnického šafáře Pennywayse, zapřisáhlého nepřítele své manželky, který se dosud potloukal v okolí Weatherbury.

Troy se nejprve rozhodl, že si toho nebude všímat a bude čelit okolnostem. Že jej tento muž poznal, se zdálo být velmi pravděpodobné; nicméně bylo možno připustit jisté pochybnosti. Pak se v plné síle vrátila velká námitka, kterou pociťoval proti tomu, aby v případě jeho návratu zpráva o tom, že je nablízku, dorazila do Weatherbury dříve než on — námitka založená na pocitu, že znalost jeho současného zaměstnání by ho v očích jeho ženy ještě více zdiskreditovala. A pak, kdyby se rozhodl vůbec se nevrátit, bylo by trapné, kdyby kolovaly pověsti, že je naživu a v blízkém okolí; a dříve než se rozhodne co dál, musí získat informace o světských záležitostech své manželky.

V tomto dilematu Troy okamžitě vyšel ven na výzvědy. Napadlo ho, že nejmoudřejší by bylo nalézt Pennywayse, a možno-li, spřátelit se s ním. Nasadil si hustý plnovous vypůjčený v cirkuse a s ním se toulal po tržišti. Už se skoro setmělo a úctyhodní lidé si připravovali dvoukolky a gigy na cestu domů.

Největší bouda s občerstvením na trhu patřila hostinskému ze sousedního města. Byla pokládána za výborné místo, kde lze pojíst a odpočinout si, neboť hostinský Kuchtík (jak byl bodře zván místními novinami) byl zámožný muž, po celém širém okolí chvalně známý přípravou pohoštění. Stan byl rozdělen na oddělení první a druhé třídy, a na konci prostoru první třídy se nacházela ještě další místnost pro ty nejvybranější hosty. Od ostatního stanu ji odděloval svačinový pult, za nímž stál sám hostinský — v bílé zástěře a bez kabátu se čile otáčel a vypadal, jako by celý svůj život nežil jinde než pod celtovinou. V těchto svatyních byly židle a stůl, které — když se rozsvítily svíčky — tvořily docela útulnou a přepychovou

scénu se samovarem, stříbrně plátovanými konvicemi na čaj a kávu, porcelánovými hrníčky na čaj a švestkovými koláči.

Troy se postavil u vchodu do boudy, kde nějaká cikánka na malém ohníčku z klacíků smažila lívance a prodávala je kus za penny, a prohlížel si hlavy lidí uvnitř. Pennywayse neobjevil, zato vchodem do vyhrazeného prostoru na vzdálenějším konci brzy zahlédl Bathshebu. Troy tedy ustoupil, obešel stan k neosvětlené straně a naslouchal. Vzápětí zaslechl za celtovinou Bathshebin hlas; rozmlouvala s nějakým mužem. Horkost mu polila tvář; jistě není tak nemravná, aby na trhu flirtovala! Rád by věděl, zda považuje jeho smrt za absolutní jistotu. Aby se dostal na kořen věci, Troy vyňal z kapsy nůž a jemně udělal do látky dva malé překřížené řezy; když se rohy zahnuly, vznikl otvor velikosti oplatky. Těsně k tomuto otvoru přiložil tvář a překvapeně ji zase odtáhl — jeho oko bylo na dvanáct palců od temene Bathshebiny hlavy. Bylo to příliš blízko, než aby to bylo pohodlné. Udělal tedy druhý otvor trochu stranou a níže, na zastíněném místě vedle její židle, odkud si ji mohl snadno a bezpečně prohlížet, když se díval vodorovně.

Troy nyní obsáhl zrakem celou scénu. Bathsheba seděla opřená zády a usrkávala čaj z šálku, který držela v ruce; majitel mužského hlasu byl Boldwood, jenž jí zřejmě šálek právě přinesl. Bathsheba se tvářila lhostejně a opřela se o celtu tak nenuceně, že tkanina obepínala její rameno, a po pravdě řečeno, Bathsheba prakticky spočívala v Troyově náručí; a on musel pečlivě oddalovat hruď, aby přes látku neucítila její teplo, když se díval dovnitř.

Troy zjistil, že se v něm opět rozezvučely neočekávané struny citu, jako zazněly už dříve onoho dne. Byla krásná jako vždycky a byla jeho. Trvalo několik minut, než dokázal přemoci náhlé přání vejít a uplatnit na ni své právo. Pak si pomyslel, jak by ho ta hrdá dívka, která na něho vždycky hleděla spatra, dokonce i v době, kdy do něho byla zamilovaná, jak by ho nenáviděla, až by zjistila, že je kočovným hercem. Má-li se prohlásit, ona kapitola jeho života musí za každou cenu zůstat navždy utajena před ní a před Weatherburčany, jinak se jeho jméno stane příslovečným po celé vsi. Až do smrti mu budou přezdívat ,,Turpin”. Je nesporné, že dříve než se k ní bude moci hlásit, těchto pár měsíců jeho života musí být úplně vymazáno.

„Mám vám donést ještě jeden šálek čaje, dříve než se vydáte na cestu, milostpaní?” otázal se statkář Boldwood.

„Děkuji vám,” odpověděla Bathsheba. „Musím však okamžitě vyjet. Bylo to od toho muže velice nedbalé, nechat mě zde tak dlouho čekat. Nebýt jeho, byla bych odjela už před dvěma hodinami. Neměla jsem vůbec v úmyslu sem jít, ale nic tak člověka neosvěží jako šálek čaje — ačkoliv kdybyste mi nebyl pomohl, nikdy bych žádný nedostala.”

Troy si prohlížel jejílíc osvětlenou svícemi a pozoroval na ní každý měnící se stín a bílé lasturovité závity jejího ouška. Vyňala peněženku a naléhala na Boldwooda, že si čaj zaplatí sama, když tu vstoupil do stanu Pennyways. Troy se zachvěl; jeho plán na úctyhodnost byl rázem ohrožen. Právě se chystal opustit svůj pozorovací otvor, pokusit se jít za Pennywaysem a zjistit, zda ho bývalý šafář poznal, když tu ho zaujal rozhovor a on zjistil, že už je příliš pozdě.

„Promiňte mi, milospaní,” řekl Pennyways, „mám nějaký soukromý sdělení pouze pro vás.”

„Nemohu je teď vyslechnout,” odbyla ho chladně. Že Bathsheba nemohla tohoto muže vystát, bylo zřejmé; po pravdě řečeno, neustále za ní chodil s nějakými historkami a pokoušel se vetřít do její přízně na úkor osob pomlouvaných.

„Napíšu vám to,” řekl Pennyways s jistotou. Sklonil se nad stůl, vytrhl z pomačkaného zápisníku list a kulatým písmem na něj napsal:

„Váš manžel je zde. Viděl jsem ho. Kdo je teď blázen?”

List naněkolikrát složil a podal směrem k Bathshebě. Bathsheba to nechtěla číst; dokonce ani nenatáhla ruku, aby lístek přijala. Pennyways jí ho tedy s pohrdavým smíchem hodil do klína, obrátil se a opustil ji.

Třebaže Troy nemohl spatřit, co bývalý šafář napsal, Pennywaysova slova a chování ho ani na chvíli nenechaly na pochybách, že zpráva se týká jeho. Nenapadlo ho nic, čím by mohl odhalení překazit. „To mám ale smůlu!” zašeptal a přidal

pár kleteb, jež zašuměly tmou jako morový vítr. Mezitím Boldwood vzal list z Bathshebina klína a zeptal se:

„Chcete si tu zprávu přečíst, paní Troyová? Jestli ne, zničím ji.“

,,No dobrá,” pravila Bathsheba lhostejně, „snad je nespravedlivé nepřečíst si ji; ale dovedu uhádnout, o čem je. Chce, abych mu dala doporučení, nebo mi chce povědět o nějakém skandálku, který se týká mé čeládky. Dělá to v jednom kuse.”

Bathsheba držela zprávu v pravé ruce. Boldwood jí právě podal talíř chlebů s máslem; aby si mohla krajíc vzít, přendala si lístek do levé ruky, v níž dosud držela peněženku, a pak nechala ruku sklesnout podél těla těsně u celtoviny. Nadešla chvíle, kdy Troy mohl zachránit svou hru a impulsívně cítil, že se o to pokusí. Ještě okamžik hleděl na půvabnou ruku a vnímal růžové konečky prstů a modré žíly na zápěstí obemknutém náramkem ze štípaných korálů, který nosívala; jak mu to vše bylo známé! Pak bleskurychlým pohybem — v němž byl takovým mistrem — nehlučně vsunul ruku pod dolní okraj stanové látky, která ani zdaleka nebyla pevně přikolíkovaná k zemi, trochu ji nadzvedl, oko stále u otvoru, vytrhl Bathshebě papír z prstů, plachtovinu spustil a rozběhl se pryč do tmy směrem k náspu a příkopu, usmívaje se nad udiveným výkřikem, který Bathsheba vyrazila. Pak sklouzl dolů na vnější stranu valu, po dně příkopu běžel do vzdálenosti nějakých sto yardů, znovu vystoupil nahoru a chladnokrevně, pomalým krokem kráčel k přednímu vchodu do stanu. Jeho cílem bylo nyní dostat se k Pennywaysovi a zabránit mu, aby své prohlášení opakoval, dokud si Troy sám nezvolí vhodnou dobu.

Troy došel ke dveřím stanu, a zatímco postával mezi skupinkami tam shromážděnými, horlivě pátral po Pennywaysovi; zřejmě však na sebe nechtěl upozorňovat tím, že by se po něm poptával. Jeden dva muži hovořili o drzém pokusu okrást mladou dámu, který se právě teď udál tak, že pachatel nadzvedl v její blízkosti celtovinu stanu. Soudilo se, že darebák pokládal kousek papíru, který držela v ruce, za bankovku, protože jej popadl a utekl s ním, a peněženku tam nechal.

To bude legrace, říkalo se, jak se bude zlobit a jak bude zklamán, až objeví, že je to bezcenný papír. Nicméně o události zřejmě vědělo jen málo lidí, protože nepřerušila houslistu, který nedávno začal hrát u vchodu do stanu, ani čtyři sehnuté staříky s nabručenými obličeji a sukovicemi v rukou, kteří na tuto melodii tančili „Reel majora Malleyho”. Za tanečníky stál Pennyways. Troy k němu nepozorovaně přešel, pokynul mu a zašeptal několik slov; s pohledem vzájemné shody oba muži společně odešli do noci.

BATHSHEBA ROZMLOUVÁ SE SVÝM DOPROVODEM — BATHSHEBA ROZMLOUVÁ S OAKEM

Pro zpáteční cestu do Weatherbury bylo dojednáno, že Oak vystřídá Poorgrasse v Bathshebině povozu a zaveze ji domů. Pozdě odpoledne se totiž ukázalo, že Joseph trpí svým starým neduhem, dvojitým viděním, a je proto stěží důvěryhodný jakožto kočí a ochránce ženy. Oak však byl tak zaměstnán a měl tolik starostí, pokud jde o ony části Boldwoodových stád, jež se neprodaly, že Bathsheba, aniž o tom řekla Oakovi nebo komukoliv jinému, rozhodla se jet domů sama, jako mnohokrát jela z casterbridgeského trhu, a důvěřovat svému strážnému andělovi, že cestu bez překážky zvládne. Když se však ve stanu s občerstvením náhodou (aspoň z její strany) setkala se statkářem Boldwoodem, shledala, že je nemožné odmítnout jeho nabídku, že pojede na koni vedle jejího povozu jako doprovod. Dříve než se nadála, nastal soumrak, avšak Boldwood ji ujistil, že není důvodu k obavám, protože do půl hodiny vyjde měsíc.

Okamžitě po příhodě ve stanu se zvedla k odchodu — nyní velmi znepokojená a vskutku vděčná za ochranu dávného ctitele —, litovala však Gabrielovy nepřítomnosti, neboť jeho společnosti by dávala přednost jako daleko vhodnější — byl přece jejím správcem a zaměstnancem — a také příjemnější.

Nedalo se ovšem nic dělat a z žádného důvodu by nejednala s Boldwoodem příkře, když už s ním jednou špatně zacházela. Protože měsíc vyšel a gig byl přichystán, přejela vrchol kopce a pustila se serpentinami, které směřovaly dolů —jak se zdálo, do temnoty zapomnění, neboť měsíc a kopec, zalévaný jeho světlem, byly zdánlivě v jedné rovině a zbytek světa ležel jako širá stínovitá prohlubeň mezi nimi. Boldwood nasedl na koně a jel v těsné blízkosti za ní. Tak sjeli do roviny a zvuky těch, jež zanechali na kopci, zněly jako hlasy z nebes, a světla byla jako světla z nějakého nebeského tábora. Brzy minuli veselé tuláky v bezprostřední blízkosti kopce, projeli Kingsberem a dostali se na silnici.

Bathsheba svým bystrým instinktem vytušila, že statkářova vytrvalá oddanost k ní se dosud nijak nezmenšila, a hluboce s ním soucítila. Pohled na něho dnes večer ji dost sklíčil; připomněl jí její pošetilost; jako před mnoha měsíci opětně toužila, aby nějakým způsobem mohla napravit svou chybu. A tak lítost k člověku, který ji ke své vlastní škodě tak vytrvale miloval, a neustálá tesknota svedly Bathshebu k nerozumné ohleduplnosti, jež se jevila skoro jako něžnost a vlila novou sílu báječnému snu o Jakubově sedmileté službě v mysli ubohého Boldwooda.

Boldwood si brzy našel záminku, aby opustil své postavení zavozemajel těsně pojejím boku. Dvě tři míle jeli v měsíčním svitu a povrchně si povídali přes kolo jejího gigu o trhu, hospodaření, jak je jim oběma Oak užitečný, a o jiných nedůležitých věcech, když tu Boldwood řekl náhle a prostě:

„Paní Troyová, provdáte se zase někdy?”

Tato přímá otázka ji nepochybně zmátla, a teprve když uplynula minuta či více, odpověděla: „O ničem takovém jsem vážně neuvažovala.”

„To docela chápu. Avšak váš nebožtík manžel je mrtev skoro rok a —“

„Zapomínáte, že jeho smrt nebyla nikdy zcela prokázána a možná k ní ani nedošlo, takže třeba nejsem doopravdy vdova,” řekla, chytajíc se stébla úniku, které jí tato skutečnost poskytovala.

„Nebyla snad zcela prokázána, byla však prokázána okol

nostmi. Nějaký muž ho také viděl, jak se topí. Žádný rozumný člověk nemá pochybnosti o jeho smrti; řekl bych, že je nemáte ani vy, milostpaní.”

„O ano, já je mám, sice bych jednala zcela jinak,” řekla jemně. ,,Od počátku jsem měla podivný nevysvětlitelný pocit, že nemohl zahynout. Od té doby jsem však byla s to vysvětlit si to několika způsoby. I kdybych byla zpoloviny přesvědčena, že ho už nikdy neuvidím, jsem daleka toho, pomýšlet na sňatek s jiným. Zasluhovala bych opovržení, kdybych si dovolovala takovouto myšlenku.”

Nyní byli chvíli zticha, a protože se octli na zřídka používané cestě přes občinu, nebylo slyšet nic než skřípot Boldwoodova sedla a vrzání per jejího gigu. Boldwood ukončil mlčení:

„Vzpomínáte si, jak jsem vás omdlévající nesl v náručí do Králova erbu v Casterbridgi? Každému hrají chvilku: tenkrát hráli mně.”

„Vím — všechno to vím,” řekla kvapně.

„Pokud mě se týče, nikdy nepřestanu litovat, že se události vyvinuly tak, že mi vás nedopřály.”

„Já také velice lituju,” pravila a pak se zarazila. „Totiž, víte, lituju, že jste si myslel, že já —”

„Když znovu uvažuji o těch minulých dobách s vámi, mám vždy toto smutné potěšení — že jsem pro vás něco znamenal, když on ještě neznamenal nic, a že jste mi skoro patřila. Ale to je ovšem bezvýznamné. Vy jste mě nikdy neměla ráda.”

„Měla, a také jsem si vás vážila.”

„A nyní?”

„Nyní také.”

„Co také?”

„Jak to myslíte — co také?”

„Máte mě ráda, nebo si mě vážíte?”

„Nevím — aspoň vám to nedovedu říct. Pro ženu je obtížné definovat své city v jazyku, jejž povětšině vytvořili muži k vyjádření svých citů. Mé chování k vám bylo bezohledné, neomluvitelné, špatné. Věčně jej budu litovat. Kdyby bývalo bylo něco, čím bych to byla mohla napravit, s největší radostí bych to byla udělala — po ničem na světě jsem tolik netoužila, jako napravit tento omyl. Ale nebylo to možné.”

„Neobviňujte se — neprovinila jste se zase tolik, jak předpokládáte. Bathshebo, dejme tomu, že byste měla skutečně dokonalý důkaz, že jste, co ve skutečnosti jste — totiž vdova —, napravila byste onu starou křivdu tím, že byste si mě vzala?”

„To nemohu říct. Teď rozhodně ještě ne.”

„Ale mohla byste si mě vzít někdy v budoucnu?”

„Ó ano, někdy bych snad mohla.”

„Nuže tedy, víte, že asi za šest let od nynějška se opět můžete provdat, aniž potřebujete jakékoliv další důkazy — a nikdo nemůže nic namítat ani vám zazlívat?”

„Ó ano,” řekla rychle. „To všechno vím. Avšak nemluvte o tom — sedm či šest let — kde nám všem může být konec za tu dobu?”

„Ty roky brzy uplynou, a až uplynou a budeme se na ně dívat zpátky, bude se nám to zdát podivuhodně krátká doba — mnohem kratší, než se zdá ted, když se na ně díváme dopředu.”

„Ano, ano, to jsem zjistila z vlastní zkušenosti.”

„Tedy, ještě jednou mi naslouchejte,” zapřísahal ji Boldwood. „Budu-li tu dobu čekat, provdáte se za mne? Přiznáváte, že mi dlužíte zadostiučinění — poskytněte mi je tedy tímto způsobem.”

„Ale pane Boldwoode — šest let —”

„Přejete si provdat se za někoho jiného?”

„To opravdu ne! Chci jenom říct, že si nyní nepřeju hovořit o této záležitosti. Snad je to nepatřičné a já bych to neměla připustit. Nechme toho. Jak jsem povídala, můj manžel je možná naživu.”

„Samozřejmě nebudu o tom hovořit, jestli si to nepřejete. Avšak patřičnost nemá nic společného s důvody. Jsem muž středních let a rád bych vás ochraňoval po zbytek našeho života. Na vaší straně není žádná vášeň nebo hanu zasluhující spěch — na mé snad je. Ale nemohu nevidět, že jestliže se z pocitu lítosti, a jak říkáte, z přání dát mi zadostiučinění, rozhodnete uzavřít se mnou dohodu pro vzdálenou budoucnost

— úmluvu, která všechny věci urovná a učiní mě, jakkoliv pozdě, šťastným —, nikdo vám jako ženě nebude moci nic vytknout. Copak jsem nezaujímal první místo vedle vás?

Copak jste už jednou nebyla skoro moje? Tolik mi jistě můžete říct: přijmete mě opět zpátky, jestliže to okolnosti dovolí? Prosím, odpovězte! Bathshebo, slibte mi — je to jenom maličký slibeček —, že jestli se znovu provdáte, provdáte se za mne!”

Jeho tón byl tak vzrušený, že Bathsheba z něho v této chvíli měla téměř strach, třebaže s ním soucítila. Byl to prostý fyzický strach slabého před silným, nikoliv citová averze nebo vnitřní odpor. Odpověděla s jakousi úzkostí v hlase, neboť si živě pamatovala na jeho výbuch na yalburské silnici a hrozila se, že by se opakoval:

„Ať se stane cokoliv, nikdy se neprovdám za žádného jiného muže, pokud si mě vy budete přát za ženu — ale abych řekla víc — tak jste mě překvapil —“

„Zůstaňme u těchto prostých slov — že za šest let se stanete mou ženou. Nebudeme se zmiňovat o neočekávaných náhodách, protože těm je samozřejmě třeba ustoupit. Nuže, tentokrát vím, že dodržíte slovo.”

„Právě proto je váhám dát.”

„Jen je dejte! Vzpomeňte si na minulost a budte laskavá.”

Bathsheba vzdechla a pak řekla truchlivě: „Bože, co jen si mám počít? Nemiluji vás a velmi se obávám, že vás nikdy nebudu milovat tolik, kolik má žena milovat svého muže. Jestliže to, pane, víte a já vám mohu poskytnout štěstí pouhým slibem, že nevrátí-li se můj manžel, po uplynutí šesti let se za vás provdám, je to pro mne velká čest. A pokud si ceníte takového projevu přátelství od ženy, která si sama sebe neváží tolik, jako si vážívala, a které zbylo jen málo lásky, nuže — já — budu —”

„Slibte!”

„— budu uvažovat, zda bych vám brzy nemohla ten slib dát.”

„Ale brzy snad znamená nikdy?”

„Ach ne, neznamená. Myslím opravdu brzy. Řekněmeo vánocích.”

„O vánocích.” Neřekl nic dalšího, až posléze dodal: „Dobrá, až do té doby se vám o tom nezmíním.”

Bathsheba se octla ve velmi zvláštním duševním rozpoložení, jež ukazovalo, jak naprosto je duše otrokem těla, jak je éterický duch závislý, pokud jde o vlastnosti, na hmatatelném mase a krvi. Sotva přeháníme, řekneme-li, že se cítila donucena silou mocnější než její vlastní vůle ne pouze slíbit tuto neobyčejně vzdálenou a vágní věc, ale dokonce se i emocionálně domnívat, že by slíbit měla. Když se týdny plynoucí mezi tímto nočním rozhovorem a Štědrým dnem počaly znatelně krátit, její úzkost a zmatek vzrůstaly.

Jednoho dne se náhodou dostala do neobvykle důvěrné rozmluvy s Gabrielem o svých potížích. Poskytlo jí to jakousi malou úlevu — třebaže slabou a nedostatečnou. Revidovali účty a v průběhu jejich práce se přihodilo něco, co přimělo Oaka, aby při hovoru o Boldwoodovi poznamenal: „Ten na vás nikdy nezapomene, milospaní, nikdy.”

Pak, dříve než si to uvědomila, její potíže vyšly najevo a Bathsheba se Oakovi svěřila, jak se opět zapletla; oč ji Boldwood žádal a jak očekával její souhlas. ,,Ze všeho nejtruchlivější důvod, abych s tím souhlasila,” řekla smutně, ,,a opravdový důvod, proč mám v úmyslu to udělat, ať to dopadne dobře, či zle — až dosud jsem se o tom živé duši nezmínila —, spočívá v tom, že věřím, že nedám-li mu své slovo, on se zblázní.”

„Opravdu si to myslíte?” zeptal se Gabriel vážně.

„Věřím tomu,” pokračovala s bezohlednou otevřeností, „a nebesa vědí, že to říkám na hony vzdálena marnivosti, vždyť mě to do hloubi duše rmoutí a znepokojuje — věřím, že držím budoucnost tohoto muže ve svých rukou. Jeho životní dráha závisí úplně na tom, jak se k němu zachovám. Ach Gabrieli, chvěju se před svou zodpovědností — je strašná!”

„No, já si myslím, milospaní, to, co jsem vám řekl už před lety,” pravil Oak, „jeho život je úplná pustina, pokud nemá naději, že vás získá; avšak předpokládám — nebo aspoň doufám, že na tom nezávisí nic tak strašného, jak si představujete. Víte, on byl od přírody vždycky zasmušilý a zvláštní. Ale jestli je ten případ tak smutný a fantastický, proč mu nedáte podmínečný slib? Já bych to asi udělal.”

„Ale je to správné? Některé ukvapené činy v mé minulosti

mě naučily, že žena, která je pozorována, musí být náramně opatrná, aby si udržela aspoň špetku dobré pověsti, a já si přeju a toužím zachovat se v této záležitosti taktně! A šest let

— vždyť my všichni můžeme být do tě doby pod drnem,i kdyby se pan Troy nevrátil, a přitom jeho návrat není vyloučen! Takovéto myšlenky dodávají tomuto plánu jakousi absurdnost. Nuže, není to pošetilé, Gabrieli? Nechápu, jak ho to jenom napadlo. Ale je to špatné? Víte —jste přece starší než já.“

„O osm let starší, milospaní.”

„Ano, o osm let — je to tedy špatné?”

„Snad je to nezvyklá dohoda pro muže a ženu: nevidím v ní však nic opravdu špatného,” pravil Oak zvolna. „Po pravdě právě ta věc, která vnuká pochybnost, zda byste si ho měla vzít za jakýchkoliv podmínek, totiž, že o něho nestojíte — protože mohu předpokládat —”

„Ano, můžete předpokládat, že láska chybí,” řekla krátce. „Láska k němu nebo ke komukoliv jinému je pro mne věcí naprosto minulou, bednou, jalovou a neblahou.”

„Nuže, zdá se mi, že právě váš nedostatek lásky odnímá takovéto úmluvě s ním nebezpečí. Kdyby s ní souvisela divoká vášeň, jež by vás vedla k touze překonat nepříjemnost se zmizením vašeho manžela, mohlo by to být špatné; ale smlouva uzavřená s chladným srdcem, jen abyste se zachovala laskavě k nějakému muži, to mi připadá jaksi něco jiného. Podle mě, milospaní, skutečný hřích spočívá v tom, že vůbec uvažujete o sňatku s mužem, kterého počestně a doopravdy nemilujete.”

„Za to jsem ochotna pykat,” prohlásila Bathsheba pevně. „Víte, Gabrieli, toto je věc, které se mé svědomí nedokáže zbavit — že jsem mu kdysi z čiré kratochvíle ublížila. Kdybych mu nebyla provedla ten kousek, nikdy by si nebyl přál oženit se se mnou. Och, kéž bych mu jen mohla zaplatit nějaké velké odškodné v penězích za to, jak jsem mu ublížila, a tím svalit vinu ze své duše… Jenže ten dluh tu je a může být splacen pouze jediným způsobem, a já věřím, že to musím udělat bez ohledu na svou vlastní budoucnost, je-li to poctivě v mé moci. Když nějaký hazardní hráč prohraje své naděje na dědictví, skutečnost, že je to nepohodlný dluh, nijak ne

zmenšuje jeho povinnost platit. Byla jsem takový hazardní hráč, a ptám se vás pouze na jedinou věc: vzhledem k tomu, že mé vlastní váhání a skutečnost, že v očích zákona je můj manžel pouze nezvěstný, budou zdržovat každého muže, aby se se mnou oženil před uplynutím oněch sedmi let — mohu si svobodně připustit takovou myšlenku, i když je to svým způsobem pokání — poněvadž pokání to bude? Nenávidím sňatek za těchto okolností a nenávidím třídu žen, k nimž jako bych se tímto činem přiřadila!”

„Podle mne všechno závisí na tom, zda si myslíte, jako si to myslí všichni ostatní, že váš manžel je mrtvý.”

„Nejspíš budu muset, protože se nemůžu ubránit myšlence, co by ho už dávno přimělo k návratu, kdyby žil.”

„Nuže tedy, v náboženském smyslu slova můžete pomýšlet na opětný sňatek tak svobodně jako kterákoliv skutečná vdova po ročním vdovství. Proč však nepožádáte pana Thirdlyhoo radu, jak se zachovat k panu Boldwoodovi?”

„Ne. Když potřebuju velkorysý názor pro všeobecné poučení, odlišný od speciální rady, nikdy nejdu za člověkem, který se tímto předmětem zabývá profesionálně. Tak mám ráda farářův názor na právo, právníkův na léčení, lékařův na obchod, a názor svého obchodního poradce — to jest vás — na morálku.”

„A na lásku —“

„Svůj vlastní.”

„Obávám se, že v tomto uvažování je jakýsi zádrhel,” řekl Oak s vážným úsměvem.

Neodpověděla okamžitě a pak se slovy „Dobrou noc, pane Oaku” odešla.

Hovořila upřímně a ani nežádala, ani od Oaka neočekávala žádnou uspokojivější odpověd, než dostala. Ale v nejniternějších hlubinách jejího komplikovaného srdce vězela v této chvíli malá bolest zklamání, jejíž důvod si nechtěla přiznat. Oak ani jednou neprojevil přání, aby byla volná a on sám se s ní mohl oženit — ani jednou neřekl: „Já bych na vás dovedl čekat právě tak jako on.” To bylo to žahadlo. Ne že by nějaké takové hypotéze dopřála sluchu. Cožpak neprohlašovala celou tu dobu, že takové myšlenky na budouc

nost jsou nepatřičné, a cožpak Gabriel nebyl příliš chudý, aby s ní hovořil o vroucích citech? Ale mohl se aspoň zmínito té své staré lásce a žertovným nenuceným způsobem se zeptat, zda o ní smí hovořit. Vypadalo by to tak hezky a líbezně, když nic víc; a ona by pak ukázala, jak laskavé a neurážlivé může někdy být ženino ,,Ne“. Ale dát jí takovou chladnou radu — právě tu radu, o kterou si žádala —, to vyvádělo naši hrdinku z míry po celé odpoledne.

CESTY SE SBÍHAJÍ

Nadešel Štědrý den a večírek, který měl při té příležitosti pořádat Boldwood, skýtal Weatherburčanům skvělý námět k hovorům. Nebylo to proto, že by vzácnost vánočních večírků ve vsi udělala z této události nějaký zázrak, ale proto, že jej měl pořádat právě Boldwood. Oznámení znělo nezvykle a nepřípadně, asi jako kdyby člověk slyšel, že se má v chrámové lodi katedrály hrát kroketové utkání nebo že nějaký velmi vážený soudce hodlá jít k divadlu. Že večírek má být skutečně veselý, o tom nebylo pochyb. Z lesa toho dne přinesli velikou větev jmelí a zavěsili ji v hale staromládeneckého domu. Následovaly plné náruče cesmíny a břečťanu. Od šesti hodin ráno až přes poledne plnou silou hučel a plápolal v kuchyni dřevem živený oheň; kotlík, pánev a třínohý hrnec se jevily uprostřed plamenů jako Sádrách, Mešach a Abednego — tři mládenci v peci ohnivé — a před hřejivým plápolem se neustále něco opékalo a polévalo tukem.

Jak se připozdívalo, ve veliké dlouhé hale, do níž ústilo schodiště, byl rozdělán oheň a všechny překážky byly odklizeny, aby se tu dalo tančit. Poleno, které mělo tvořit základ večerního ohně, byl nerozštípnutý kmen stromu, tak těžkopádný, že jej nebylo lze na jeho místo ani přinést, ani přivalit; a proto jak se blížila hodina slavnostního shromáždění, bylo

možno pozorovat dva čeledíny, jak kmen vlekou a zvedají do krbu pomocí řetězů a sochorů.

Přes to všechno ovzduší domu postrádalo ducha hlučného veselí. Jeho majitel se nikdy předtím o takovou věc nepokusil, a nyní to vyhlíželo násilně. Zamýšlená veselost se tvářila jako slavnostní velkolepost, najaté síly chladně organizovaly celé úsilí a pokoji jako by se vznášel stín, jenž hlásal, že to, co se tu děje, je nepřirozené pro dům i osamělého muže, který v něm žije, a tudíž ne dobré.

Bathsheba byla v této době ve svém pokoji a oblékala se na večírek. Požádala o svíčky a Liddy vstoupila a umístila po jedné svíčce na každou stranu velitelčina zrcadla.

„Neodcházej, Liddy,” řekla jí Bathsheba téměř bojácně. „Jsem tak hloupě vzrušená — nemůžu říct proč. Kéž bych nemusela na tuto taneční zábavu chodit; ale už není vyhnutí. Nemluvila jsem s panem Boldwoodem od podzimka, kdy jsem mu slíbila, že se s ním o vánocích sejdu kvůli nějaké záležitosti, ovšem netušila jsem, že to má být něco tohoto druhu.”

„Ale já bych šla,” pravila Liddy, která ji měla doprovázet, neboť Boldwood zval každého bez rozdílu.

„Ano, já tam samozřejmě půjdu,” pravila Bathsheba. „Jenže ten večírek se koná kvůli mně, a to mě vyvádí z míry.

— Neprozraď to, Liddy.”

„Ale kde, milospaní. Kvůli vám, milospaní?”

„Ano. Já jsem příčinou toho večírku — já. Nebýt mne, nikdy by se žádný večírek nekonal. Nic víc ti vysvětlit nemůžu — nic víc k vysvětlování není. Kéž bych nikdy nebyla Weatherbury spatřila.”

„To je od vás ošklivé, přát si, abyste byla méně zámožná, než jste.”

„Ne, Liddy. Od té doby, co zde žiju, jsem nikdy nebyla bez trampot, a ten večírek mi podle všeho přinese ještě další. No a teď mi podej černé hedvábné šaty a podívej se, jak mi padnou.”

,,Ale v těch přece určitě nepůjdete, milospaní? Jste vdovou už čtrnáct měsíců a v takový večer, jako je tento, byste se měla trochu blýsknout.”

,,Je to nutné? Ne, objevím se jako vždycky, protože kdybych na sobě měla nějaké světlé šaty, lidé by mě pomlouvali a vypadalo by to, jako že se raduju, zatímco já budu celou tu dobu vážná. Ten večírek se mi ani trochu nelíbí; ale aťsi, zůstaň tady a pomoz mi dostrojit se.“

I Boldwood se v tuto hodinu oblékal. Byl u něho krejčí z Casterbridge a pomáhal mu při zkoušení nového kabátu, který mu právě donesl.

Nikdy nebyl Boldwood tak vyběravý, nikdy se tak nerozumně nestaral, jak mu oblek padne, a nikdy nebylo tak obtížno mu vyhovět. Krejčí ho obcházel kolem dokola, popotahoval přednicí, škubal rukávem, přežehloval límec, a poprvé tato ceremonie Boldwooda nenudila. Bývaly doby, kdy statkář protestoval proti takovéto přílišné pečlivosti a měl ji za dětinskost; avšak nyní krejčí nevyprovokoval vůbec žádné filozofické či ukvapené pokárání za to, že přikládá právě tolik důležitosti záhybu na kabátě jako zemětřesení v Jižní Americe. Boldwood se konečně vyjádřil, že je téměř spokojen, zaplatil účet a krejčí vyšel ze dveří, právě když vstupoval Oak, aby podal zprávu, jak si ten den stojí věci.

„A, Oak,” uvítal ho Boldwood. „Očekávám, že vás zde večer uvidím. Přijdte se pobavit. Rozhodl jsem se, že se nemá hledět ani na výlohy, ani na námahu.”

„Budu se snažit, abych přišel, pane, třebaže možná nepřijdu moc brzo,” řekl Gabriel tiše. „Jsem opravdu rád, že u vás vidím takovou změnu oproti tomu, jaký jste býval.”

„Ano — musím to přiznat — mám dnes večer dobrou náladu: jsem veselý, a víc než veselý — tak veselý, že se mě málem zase zmocňuje smutek při pomyšlení, že to všechno pomine. A někdy, když jsem plný naděje a nadmíru veselý, v dálce se rýsuje nějaká potíž; takže často pohlížím na zádumčivost v sobě s uspokojením a šťastné nálady se obávám.

Možná je to absurdní — cítím, že to je absurdní. Snad mi konečně svítá nový den.“

„Doufám, že to bude dlouhý a hezký den.”

„Děkuji vám — děkuji. Avšak moje veselost spočívá možná na slabé naději. A přesto té naději důvěřuji. Je to víra, ne naděje. Myslím, že tentokrát nepočítám účet bez hostinského.

— Oaku, trochu se mi chvějí ruce či co: nedaří se mi patřičně uvázat nákrčník. Neuvázal byste mi ho? Fakt je, že mi v poslední době nebylo moc dobře, víte.“

,,To nerad slyším, pane.“

,,Ach, to nic není. Chci, abyste mi ho uvázal, jak nejlíp dovedete, prosím. Je teď v módě nějaký nový uzel, Oaku?“

„To nevím, pane,” řekl Oak. Jeho hlas zesmutněl.

Boldwood se přiblížil ke Gabrielovi, a zatímco mu Oak vázal nákrčník, statkář horečně pokračoval:

„Dodrží žena slib, Gabrieli?”

„Není-li to pro ni nepohodlné, snad ano.”

„— Nebo spíše předpokládaný slib.”

„Neručil bych za její předpokládání,” řekl Oak poněkud hořce. „To je u ženských slovo děravé jako cedník.”

„Oaku, nemluvte tak. Poslední dobou jste hodně zcyničtěl

— čím to? Vypadá to, že jsme si vyměnili úlohy — ze mě se stal mladý a doufající muž a z vás muž starý a nevěřící. Nicméně, dodrží žena slib, ne že se provdá, ale že se zasnoubí, aby se jednou provdala? Vy přece znáte ženy daleko líp než já — odpovězte mi.”

„Obávám se, že přeceňujete mou soudnost. Nicméně je možné, že takový slib dodrží, pokud jej dala s čestným úmyslem napravit nějakou křivdu.”

„Ještě to daleko nepokročilo, ale myslím, že to brzy pokročí

— ano, vím, že pokročí,” šeptal Boldwood vášnivě. „Naléhal jsem na ni kvůli tomu, a ona je nakloněna být ke mně laskavá a považovat mě v daleké budoucnosti za manžela, a to mi stačí. Copak mohu očekávat víc? Má pocit, že žena by se neměla provdat sedm let od manželova zmizení — totiž že ona sama by neměla — protože jeho tělo se nenašlo. Může to být pouze tento právní důvod, který ji ovlivňuje, nebo to může být důvod náboženský — zdráhá se o tom hovořit. Přesto však

slíbila — implicite —, že dnes večer zasnoubení potvrdí.”

„Sedm let,” mumlal Oak.

„Kdepak, kdepak — nic takového!” protestoval Boldwood netrpělivě. ,,Pět let, devět měsíců a pár dnů. Skoro patnáct měsíců už uplynulo od té doby, co její muž zmizel. Copak není něco nádherného v zasnoubení jen trochu delším než pět let?”

„Při pohledu do budoucna mi to připadá dlouhé. Nestavte příliš na takových slibech, pane. Pamatujte, že jste byl už jednou oklamán. Její úmysly mohou být dobré; ale víte — je ještě mladá.”

„Oklamán? Nikdy!” vybuchl Boldwood prudce. „Tenkrát, když to bylo poprvé, mi nic neslíbila, a proto neporušila slib! Jestliže mi to slíbí, provdá se za mne. Bathsheba je žena, co dostojí slovu.”

Troy seděl v koutě hostince U bílého jelena v Casterbridgi, kouřil a popíjel ze sklenice jakousi vřelou směs. Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil Pennyways.

„Tak co, viděl jste ho?” vyptával se Troy a pokynul mu, aby se posadil.

„Boldwooda?”

„Ne — advokáta Longa.”

„Nebyl doma. A šel jsem tam nejdřív.”

„To je otrava.”

„To teda je.”

„A přesto nechápu, proč by člověk, o němž se zdálo, že se utopil, ale který se neutopil, měl být za cokoliv zodpovědný. Nebudu se radit s žádným právníkem — kdepak.”

„Jenže ono to není přesně takhle. Když si muskej změní jméno a podniká kroky, aby oklamal svět a svou vlastní ženu, je to podvodník, a když je podvodník, je v očích zákona vždycky darebák, a když je darebák, je to vždycky vypráská nej vagabund; a bejt vagabund je trestný.”

„Haha! Výborně, Pennywaysi!” Troy se zasmál, avšak s jistými obavami pokračoval: „Podívejte, chci vědět tohle:

myslíte, že mezi ní a Boldwoodem opravdu něco je? Namouduši, nikdy bych tomu nebyl věřil! Jak si mě musí ošklivit! Zjistil jste, zda ho povzbuzuje?”

,,To se mi zjistit nepodařilo. Na jeho straně je, zdá se, fůra citů, ale za ni bych neručil. Až do včerejška jsem o něčem takovým neslyšel ani slova, a všecko, co jsem slyšel pak, bylo, že dneska půjde do jeho domu na večírek. Je to prý poprvý, co tam vůbec půjde. A prý s ním nepromluvila od tý doby, co byli na trhu na Zeleným vrchu; ale co o tom můžou lidi vědít? Ať je to jak je to, ona ho ráda nemá — chová se k němu ouplně odměřeně a ouplně lhostejně, na to bych vzal jed.”

„Tím si nejsem tak jistý… Ona je krásná ženská, Pennywaysi, nemám pravdu? Přiznejte, že jste jakživ neviděl nádhernější stvoření. Na mou čest, když jsem ji toho dne spatřil, divil jsem se, z čeho to jsem uplácaný, že jsem byl s to ji nechávat tak dlouho samotnou. A pak mě zdržovalo to nešťastné představení a až teď jsem se ho konečně, díky nebesům, zbavil.” Chvíli pokuřoval a pak dodal: „Jak vypadala, když jste ji včera potkal?”

„No, nijak kór moc mi nevěnovala pozornost, to si můžete myslet; ale vypadala docela dobře, pokavád vím. Akorát šlehla svejma pyšnejma očima po mý ubohý humpolácký figuře a pak jima přejela k tomu, co bylo za mnou, jako bych nebyl víc než holej strom. Zrovna slezla ze svý kobyly, přijela se podívat, jak tlačejí poslední letošní burčák; jela na koni, a tak měla zardělý tváře a dejchala trochu rychlejc, takže se jí prsa zvedala a klesala — zvedala a klesala — pokaždý jsem to zřetelně viděl. Jo, a byli tam chlapíci, co vymačkávali tu drť, a ti pobíhali kolem a říkali: ,Dejte pozor na jabka, milospaní; zkazily by vám šaty. ,Mě si nevšímejte,’ povídá ona. Potom jí Gabe přines trochu čerstvýho burčáku a ona ho prosím musela pít slámkou, a vůbec ne obyčejným způsobem. ,Liddy,’ povídá, .přines domů pár galonů, udělám nějaký jablečný víno.’ Seržante, já pro ni nebyl víc než kousek oklešku ve dřevníku!”

„Musím ji okamžitě vyhledat — ano, je mi to jasné — musím. Oak tam dosud šafářuje, že?“

„Ano, myslím, že ano. A na Malým weatherburským statku taky. Stará se o všecko.”

„To mu zašmodrchá hlavu — a komukoliv jinému v jeho okruhu —jestli ji má zvládnout.”

„O tom nic nevím. Ona se bez něho nemůže obejít, a protože Oak to dobře ví, je hodně nezávislej. A ona má tu a tam ve svým srdci nějaký ty laskavější místečka, třebaže — čert v tom vězí

— já nikdá nebyl s to se některýho dobrat!”

„Ach šafáři, ona stojí o stupeň nad vámi, a vy to musíte přiznat: vyšší sorta zvířat — jemnější tkáň. Nicméně, držte se mě, a ani tato pyšná bohyně, tato skvělá ukázka ženství, tato moje junonská choť (Juno byla bohyně, víte), ani nikdo jiný vám neublíží. Ale vidím, že všechny tyhle věci vyžadují, aby se jim člověk důkladně podíval na zuby. Jedno k druhému, a už se mi jasně rýsuje, co mám dělat.”

„Jak vypadám dnes večer, Liddy?” zeptala se Bathsheba, zatímco si naposled upravovala šaty, než odešla od zrcadla.

„Nikdy dřív jsem vás neviděla vypadat tak dobře. Ano — povím vám, kdy jste vypadala podobně — oné noci před půldruhým rokem, kdy jste přišla do kuchyně celá jakoby zdivočelá a vypeskovala nás, že jsme dělaly poznámky o vás a o panu Troyovi.”

„Každý si bude nejspíš myslet, že se chystám pana Boldwooda ulovit,” zamumlala Bathsheba. „Aspoň to budou říkat. Nedají se mé vlasy zkartáčovat víc do hladka? Bojím se tam jít — avšak stejně se bojím, že bych ho mohla ranit, kdybych zůstala doma.”

„Rozhodně, milospaní, nemůžete být oblečena prostěji, než jste, ledaže byste šla rovnou v pytlovině. To jen tím vzrušením vypadáte dneska večer tak pozoruhodně.”

„Nevím, co se to se mnou děje, v jednu chvíli se cítím nešťastná a v druhou plná naděje. Přála bych si, abych byla mohla dál žít úplně sama, jako jsem žila asi tak poslední rok — bez nadějí i bez obav, bez potěšení i bez žalu.”

„Dejme tomu, že by vás Boldwood požádal —jenom dejme

tomu —, abyste s ním utekla, co byste dělala, milospaní?”

„Liddy, takhle nemluv,” napomenula ji Bathsheba vážně. „Pamatuj si, že o ničem takovém nechci slyšet žádné žerty. Rozumíš?”

„Prosím za prominutí, milospaní. Ale protože vím, jaká zvláštní stvoření jsme my ženy, řekla jsem jenom — no, nebudu o tom znovu mluvit.”

„Já ještě hezkou řádku let nebudu pomýšlet na svatbu; a jestli na ni budu kdy pomýšlet, bude to z důvodů velmi, velmi odlišných od těch, co si myslíš ty nebo co ostatní budou věřit. Teď mi přines plášť, protože už je čas, abych šla.”

„Oaku,” pravil Boldwood, „dříve než odejdete, chci se vám zmínit, o čem jsem v poslední době přemýšlel — mám na mysli to ujednáníčko, co jsme udělali o vašem podílu na statku. Ten podíl je malý, příliš malý, když vezmeme v úvahu, jak nepatrně se nyní věnuji hospodářství já a jak mnoho času a přemýšlení mu věnujete vy. Nuže, protože svět se pro mne rozjasňuje, chci ukázat, že jsem si vašeho snažení vědom, a zvýšit váš podíl na našem partnerství. Sepíšu ujednání, které bych považoval za příhodné, protože teď nemám čas, abych o tom mluvil; a až budeme mít chvilku volno, pohovoříme si o tom. Mým konečným úmyslem j e úplně se vzdát správy statku, a dokud nebudete s to převzít všechny starosti na svá bedra, budu vám tichým společníkem. Potom, jestli se s ní ožením — a já doufám — cítím, že se ožením — nuže —“

„Prosím, nemluvte o tom, pane,” přerušil jej Oak chvatně. „Nevíme, co se může stát. Tolik nesnází vás může postihnout. Neříkejte hop, jak se říká — a já bych vám radil — vím, že mi tentokrát prominete —, abyste si nebyl příliš jistý.”

„Já vím, já vím. Avšak úmysl zvýšit vám váš podíl jsem pojal na základě toho, co o vás vím. Oaku, pronikl jsem trošku do vašeho tajemství: vy se o ni zajímáte víc než šafář o zaměstna-vatele. Avšak choval jste se jako muž, a já, jakožto jakýsi úspěšný sok — úspěšný zčásti díky dobrotě vašeho srdce — bych rád jasně ukázal, že si uvědomuji přátelství, které jste

mi prokazoval v podmínkách pro vás jistě bolestných.”

„Ale to není třeba, děkuju vám,“ řekl Oak chvatně. „Musím si na takovéhle věci zvyknout; zvykli si jiní, zvyknu si taky.“

Pak Oak Boldwooda opustil. Znovu viděl, že tato trvalá vášeň udělala ze statkáře Boldwooda docela jiného člověka, než kdysi býval, a to jej zneklidnilo.

Jak Boldwood pobýval chvilku sám ve svém pokoji — přichystán a ustroj en k přijetí společnosti —, starosti o vzhled jako by vymizely a byly vystřídány hlubokou důstojností. Díval se z okna a pozoroval mlhavý obrys stromů na obloze a soumrak houstnoucí v temnotu.

Pak přistoupil k zamčené skříni a ze zamčené zásuvky uvnitř vyňal malé kulaté pouzdro velikosti krabičky od tabletek a chystal se je dát do kapsy. Zaváhal však, nadzvedl víčko a na okamžik pohlédl dovnitř. Krabička obsahovala dámský prsten posetý kolem dokola diamanty; podle vzhledu bylo možno soudit, že byl zakoupen nedávno. Boldwoodovy oči spočinuly dlouze na jeho bohatém jiskření, a že ho hmotná stránka zajímala jen pramálo, bylo zřejmé z jeho chování a vzezření, které odpovídaly člověku sledujícímu předpokládané vlákno budoucí historie onoho šperku.

Před domem se ozval rachot kol. Boldwood zavřel pouzdro, pečlivě je uložil do kapsy a vyšel na podestu. Stařík, který byl jeho domácí faktótum, přišel v touž chvíli k úpatí schodiště.

„Už se scházejí, pane —je jich spousta — pěšky i v povozech.”

„Právě jsem se chystal jít dolů. Ta kola, co jsem slyšel —je to paní Troyová?”

„Ne, pane — to ještě není ona.”

Na Boldwoodovu tvář se opět vrátil zdrženlivý a zasmušilý výraz, avšak jen uboze zastíral jeho pocity při vyslovení Bathshebina jména; a když scházel dolů po schodech, jeho horečnatá úzkost se neustále projevovala tím, že v tryskovém rytmu bubnoval prsty po straně stehna.

,Jak mě tohle maskuje?” zeptal se Troy Pennywayse. „Teď by mě určitě nikdo nepoznal.”

Troy si zapínal těžký šedivý převlečník předpotopního střihu, s kapucí a vysokým límcem, kterýžto byl ohrnutý a tuhý jako kruhová hradba a sahal téměř k okraji cestovní čepice, kterou si Troy stáhl přes uši.

Pennyways otřel svíčku a pak vzhlédl a rozvážně si Troye prohlížel.

„Rozhodl jste se teda, že půjdete?” zeptal se.

„Rozhodl? Ano, samozřejmě jsem se rozhodl.”

„Proč jí nenapíšete? Dostal jste se do náramně pěkný šlamastiky, seržante. Víte, všecky tyhle věci vyjdou na světlo boží, jestli se vrátíte, a nebudou ani zdaleka vypadat dobře. Namouvěru, já na vašem místě bych zůstal, čím jste — svobodným chlapíkem jménem Francis. Dobrá manželka je dobrá, ale ani nejlepší manželka není tak dobrá jako vůbec žádná manželka. To je teda můj názor bez obalu řečenej, a mě leckde považovali za prozíravýho chlapíka.”

„To je všecko nesmysl!” utrhl se Troy zlostně. „Ona má tamhle fůru peněz a dům a statek a koně a pohodlí, a já žiju z ruky do úst jako nuzný dobrodruh. Kromě toho, teď už nemá smysl o tom mluvit; je příliš pozdě a já jsem tomu rád. Právě dnes odpoledne mě tu viděli a poznali. Byl bych se k ní vrátil hned ten den po trhu, nebýt vašich řečiček o zákoně a o rozvodu; a dál už to nebudu odkládat. Co mě to, k čertu, vlezlo do hlavy, že jsem vůbec utekl, to nemůžu pochopit! Falešná sentimentalita — to bylo ono. Ale kteréhopak mužského na světě by napadlo, že jeho manželka si tak pospíší, aby se zbavila jeho jména!”

„Mě by to bylo napadlo. Ta je schopná každý špatnosti.”

„Pennywaysi, pamatujte, s kým mluvíte.”

„Teda, seržante, říkám akorát to, že bejt váma, šel bych zasej c do ciziny, odkud jsem přišel —j eště na to není moc pozdě. Nerozviřoval bych tu záležitost a nepřišel ke špatnýmu jménu jenom proto, abych s ní žil —protože, víte, ta vaše komediantská kariéra jistě vyjde najevo, i když si třebas myslíte, že ne.

Ježkovy voči! to bude petarda, jestli se vrátíte zrovna tedka — uprostřed Boldwoodovejch vánočních oslav “

„Hm, to jistě. Očekávám, že nebudu zrovna moc vítaným hostem, jestli tam bude mít Bathshebu,” řekl seržant a krátce se zasmál. „Budu jako Alfons Statečný; a až vejdu, hosté budou sedět tiše a ustrašeně a všechen smích a radost zmlknou a světla v místnosti zaplanou modře a červi — hu, strašné! — Zazvoňte ještě o trochu brandy, Pennywaysi, až mě z toho hrůza obešla! Nuže, co ještě potřebuju? Hůl — musím mít vycházkovou hůl.”

Pennyways nyní cítil, že se dostal trochu do nesnází, neboť kdyby se Bathsheba a Troy smířili, bylo by nutné opětně získat její dobré mínění, aby si zajistil přízeň jejího manžela. „Někdy si myslím, že vás má pořád ráda a že je to v podstatě dobrá ženská,” řekl jako spásnou větu na usmířenou. „Ale zvenčí nemůže člověk říct nic najisto. No, když chcete jít, tak samozřejmě půjdete, seržante, a pokavád jde o mě, já udělám, co mi řekne

te.

„Kolikpak je asi hodin?” pravil Troy, poté co vestoje vyprázdnil jediným douškem sklenici. „Půl sedmé. Nebudu po cestě spěchat, takže tam dorazím před devátou.”

CONCURRITUR — HORAE MOMENTO

Před průčelím Boldwoodova domu stála ve tmě skupina mužů s tvářemi obrácenými ke vchodu. Dveře se tu a tam otevřely a zavřely při příchodu některého hosta či sloužícího a tehdy zlatý prut světla na okamžik šlehl zemi a opět zmizel, nezanechávaje venku nicnež zář bledé lampy, jež svítila jako světluška mezi zelenými haluzemi nade dveřmi.

„Dnes odpoledne ho viděli v Casterbridgi — tak to povídal ten kluk,” poznamenal jeden z mužů šeptem. „A pokud jde o mě, já tomu věřím. Jeho tělo se přece nikdá nenašlo.”

, Je to podivná historka,” řekl další. „Můžete se spolehnout, že ona o tom nic neví.”

„Ani slovo.”

„On nemá možná v oumyslu, aby se to dozvěděla,” podotkl jiný muž.

„Jestli je naživu a je tady v sousedství, má za lubem nějakou darebačinu, ‘ ‘ řekl první.,,Chudák mladá paní; jestli je to pravda, tak to ji tedy lituju. Ten ji přivede na mizinu.”

„Ale kdepak, on se docela pokojně usadí,” řekl muž nakloněný vidět případ nadějněji.

„Ta musela bejt ale blázen, že se kdy s takovýmhle chlapem zapletla! Je taky tak umíněná a nezávislá, že člověk má spíš chuť říct dobře jí tak, než ji litovat.”

„Ne, ne! V tom s váma nesouhlasím. Ona byla jenom děvče, a jak mohla vědět, co je to za chlapa? Jestli je to skutečně pravda, je to moc těžkej trest, a těžší, než by si zasluhovala. — Haló, kdo je to?” Ta slova platila jakýmsi krokům, které se blížily.

„William Smallbury,” prohlásila se nejasná postava v šeru, jež přišla a připojila se ke skupině. „To máme dneska tmu jako v pytli, co? Já jsem málem minul prkno dole přes řeku —jakživ se mi nic takovýho nepodařilo. Jste tu někdo z Boldwoodovy čeledi?” Nahlížel mužům do tváří.

„Ano — všichni. Sešli jsme se tady, je to pár minut.”

„Jo, tedka slyším — to je Sam Samway: ten hlas mi byl hnedka povědomej. Jdete dovnitř?”

„Za chvilku. Ale jářku, Williame,” zašeptal Samway, „slyšel jste tu divnou novinu?”

„To jako tu, že viděli seržanta Troye, lidičky?” zeptal se Smallbury a rovněž ztlumil hlas.

„Jo — v Casterbridgi.”

„Ano — slyšel jsem to. Laban Tall se mi o tom před chvilkou zmiňoval — ale já tomu nevěřím. Slyšíte, tady jde sám Laban, se mi zdá.”

Kroky se blížily.

„Jste to vy, Labane?”

„Ano, to jsem já,” ozval se Tall.

„Slyšel jste ještě něco dalšího o tamtom?”

„Ne,” řekl Tall a připojil seke skupině. „A kloním se k názoru, že bysme o tom raděj měli bejt zticha. Jestli se ukáže, že to není pravda, ta zpráva ji rozčilí a velice jí ublíží, když ji budem opakovat; a jestli se ukáže, že to pravda je, nebude k ničemu dobrýmu, když jí to období potíží uspíšíme. Dej bože, aby to byla lež, protože i když Henery Fray a některý jiný mluvěj proti ní, ke mně se chovala pokaždý jenom slušně. Je prudká a zbrklá, ale je to statečná holka, která nikdá nelže, ať už jí pravda jak chce ublíží, a nemám důvodu přát jí něco zlýho.“

„Nikdá neříká drobný ženský lži, to je pravda; a to se dá říct jen o málokterý ženský. Jo, všecko špatný, co si myslí, vám řekne rovnou do očí: nic nedělá bokem.”

Pak stáli mlčky a každý muž se zabýval vlastními myšlenkami; během této přestávky ozývaly se zevnitř zvuky veselí. Potom se přední dveře opět otevřely, vyřinuly se paprsky a v pravo-úhlém prostoru světla se objevila dobře známá postava Boldwoodova, potom se dveře zavřely a Boldwood kráčel pomalu po chodníku.

,,To je pán,” zašeptal jeden muž, když se k nim Boldwood blížil. „Raděj abysme stáli tiše — půjde zase hned dovnitř. Nelíbilo by se mu, že tu okouníme.”

Boldwood kráčel dál a prošel kolem mužů, aniž je zpozoroval, neboť stáli pod keři na trávníku. Zastavil se, opřel se o branku a dlouze vzdychl. Slyšeli, jak si šeptá.

,, Doufám, že přij de, j inak tento večer bude pro mne pouhým utrpením! Ó můj miláčku, můj miláčku, proč mě necháváš v takové nejistotě?”

Mluvil pro sebe, avšak všichni to zřetelně slyšeli. Potom stál Boldwood mlčky a ozýval se zase pouze hluk zevnitř, až pak o pár minut později bylo možno rozeznat lehká kola jedoucí z kopce. Povoz se blížil a u vrat zastavil. Boldwood spěchal zpátky ke dveřím a otevřel je; světlo zazářilo na Bathshebu, přicházející po chodníku.

Boldwood potlačil své vzrušení a pouze ji přivítal; muži si povšimli, že se při setkání s ním lehce zasmála a omlouvala se. Boldwood ji odvedl do domu a dveře se opět zavřely.

„Dobrotivý nebe, já nevěděl, že je to s ním takovýhle!”

podivil se jeden muž. „Já měl za to, že ta jeho láska už dávno vyprchala.”

,, To o pánovi moc nevíte, když jste si tohle myslel“ řekl Samway.

„Ani za celej svět bych nechtěl, aby věděl, že jsme slyšeli, co si povídal,” poznamenal třetí.

„Škoda že jsme mu o tý zprávě okamžitě neřekli,” pokračoval první stísněně. „Z toho může vzejít víc škody, než si uvědomujem. Chudák pan Boldwood, to bude pro něho rána. Aby toho Troye čert — Teda, pámbu mi odpusť takový přání! Je to darebák, províst ubohý manželce takovej kousek! Nic se ve Weatherbury nedařilo od tý doby, co sem přišel. A teďka nemám to srdce jít dovnitř. Pojďme se nejdřív na pár minut kouknout k Warrenům, co tomu říkáte, sousedé?”

Samway, Tall a Smallbury byli svolní jít k Warrenům a vyšli ze vrat, zatímco zbývající muži vstoupili do domu. Trojice se brzy přiblížila ke sladovně; kráčeli k ní přes okolní sad, a ne po ulici. Tabule skla byla osvětlena jako obvykle. Smallbury šel poněkud vpředu před ostatními, když tu se náhle zastavil, obrátil se ke svým druhům a sykl: „Pst! Podívejte!”

Nyní zpozorovali, že světlo procházející skleněnou tabulkou nesvítí na zeď porostlou břečťanem jako obvykle, nýbrž na nějaký předmět blízko u skla. Byla to lidská tvář.

„Pojďme blíž,” zašeptal Samway; po špičkách se přiblížili.

Nadále nebylo možno zprávě nevěřit. Troy měl tvář téměř těsně u skla a hleděl dovnitř. A nejen hleděl, ale zjevně byl upoután rozhovorem, který ve sladovně právě vedli dva muži; hlasy rozmlouvajících patřily Oakovi a sládkovi.

„Jářku, celá ta veselice je na její počest, co?” vyptával se stařík. „I když on dělá, že jenom oslavuje vánoce?”

„To nemůžu říct,” odpověděl Oak.

„Je to pravda pravdoucí, namouduši. Jenom mi nejde na rozum, že statkář Boldwood je ve svejch letech takovej pošetilec, aby se zbláznil do nějaký ženský tak, jak se zbláznil, když ona o něho ani za mák nedbá.”

Sotva muži rozpoznali Troyovy rysy, vrátili se přes sad tak tiše, jako přišli. Vzduch byl dnes večer naplněn Bathshebi—

ným osudem: všude se mluvilo jen o ní. Když byli úplně z doslechu, všichni se instinktivně zastavili.

,,To mně ale dalo ránu — ten jeho obličej,” oddychoval Tall.

„Mně taky,” řekl Samway. „Co budem dělat?”

„Nezdá se mi, že by to byla naše záležitost,” bručel pochybovačně Smallbury.

„Ovšemže je! Tohle je záležitost každýho,” přesvědčoval ho Samway. „Víme náramně dobře, že náš pán jde nesprávným směrem a ona že nemá o ničem ani tušení, takže bysme jim to měli okamžitě oznámit. Labane, vy ji znáte nejlíp — měl byste jít a požádat ji o rozhovor.”

„Já se na nic takovýho necejtím,” bránil se Laban nervózně. „Řek bych, že jestli někdo, tak by to měl udělat tady William. Je nejstarší.”

„Já s tím nechci mít nic společnýho,” prohlásil Smallbury. „Tohle je hrozně choulostivá záležitost. Vždyť on k ní sám za pár minut přijde, uvidíte.”

„To nevíme, jestli přijde. Pojdte, Labane.”

„No dobrá, když musím, tak nejspíš musím,” odpověděl váhavě Tall. „Co mám říct?”

„Jenom řekněte, že chcete vidět pána.”

„Kdepak, nebudu mluvit s panem Boldwoodem. Jestli to někomu povím, tak to povím paní.”

„Dobrá,” souhlasil Samway.

Laban šel tedy ke dveřím. Když je otevřel, bzučení reje se vyvalilo ven jako vlna na tiché pobřeží — společnost se shromáždila hned v hale — a ztlumilo se do šelestu, když Laban dveře opět zavřel. Oba muži, kteří zůstali venku, napjatě čekali a rozhlíželi se po tmavých vrcholcích stromů, jemně se kolébajících proti obloze a tu a tam se chvějících ve slabém vánku, a tvářili se, jako by je poutala scenérie, i když ani jednoho nezajímala. Jeden začal přecházet sem a tam a pak se vrátil, odkud vyšel, a zase se zastavil s pocitem, že teď není doba na přecházení.

„Řek bych, že touhle dobou už Laban musel paní najít,” přerušil Smallbury ticho. „Třeba s ním nebude mluvit.”

Dveře se otevřely. Objevil se Laban a připojil se k oběma mužům.

„Tak co?” chtěli vědět oba.

„Nakonec mi bylo proti srsti ptát se po ní,“ vykoktal Laban. „Všichni se tolik snažili dodat tomu večírku trochu živosti. Pořád se to tam nějak nerozhejbalo, i když tam mají všecko, co srdce ráčí, a já jsem je za živej svět nedokázal vyrušit a polejt studenou vodou — ani kdybych si tím měl zachránit život — nemoh jsem!“

„Nejspíš by bylo nejlepší, kdybysme šli dovnitř všichni dohromady,” mínil Samway zasmušile. „Možná se mi podaří promluvit slovíčko s pánem.”

Muži tedy vstoupili do haly, která pro svůj rozměr byla zvolená a vyzdobená pro večírek. Mladší muži a dívky se nyní konečně pouštěli do tance. Bathsheba zrozpačitěla, jak se chovat, protože sama nebyla víc než štíhlá mladá dívka a váha důstojnosti na ni těžce doléhala. Někdy jí připadalo, že sem za žádných okolností neměla chodit; pak vzala v úvahu, jaká by to byla chladná nelaskavost, a nakonec se rozhodla pro zlatou střední cestu — totiž že se zdrží pouze asi tak hodinu a potom nepozorovaně vyklouzne; od samého začátku pak si předsevzala, že rozhodně nebude tančit, zpívat nebo se aktivně účastnit zábavy.

Když hodina, kterou si povolila, uplynula v povídání a přihlížení, Bathsheba pravila Liddy, aby sama nepospíchala, a šla do malého salónku — který podobně jako hala byl vyzdoben cesmínou a břečťanem a dobře osvětlen —, aby se přichystala k odchodu.

V pokoji nikdo nebyl, avšak postála tam sotva okamžik, když vstoupil pán domu.

„Paní Troyová — přece neodcházíte?” pravil. „Sotva jsme začali!”

„Když mne omluvíte, ráda bych teď už odešla.” Chovala se svéhlavě, neboť si pamatovala na svůj slib a dovedla si představit, co se Boldwood chystá říci. „Ale protože není pozdě,” dodala, „půjdu domů pěšky a nechám svého kočího a Liddy, aby se vrátili, kdy se jim zlíbí.”

„Snažil jsem se najít příležitost, abych s vámi promluvil,” řekl Boldwood, „víte snad, co vám toužím říci?” Bathsheba mlčky hleděla na podlahu.

„Dáváte mi jej?“ zeptal se dychtivě.

„Co?“ zašeptala.

„Vy se vytáčíte! No přece slib! Nechci se vám vůbec vnucovat nebo to komukoliv oznamovat. Ale dejte mi své slovo! Víte, bude to pouhé obchodní ujednání mezi dvěma lidmi, kteří jsou mimo vliv vášně.” Boldwood věděl, jak falešný je tento obraz, pokud šlo o něho, avšak přesvědčil se, že je to jediný tón, v němž se může k Bathshebě přiblížit. „Dejte mi slib, že po uplynutí pěti a tří čtvrtin roku si mě vezmete. Dlužíte mi jej.”

„Cítím, že vám jej dlužím,” pravila Bathsheba, „to jest, jestli jej požadujete. Avšak jsem zcela jiná žena — nešťastná žena — a ne — ne —”

„Jste stále velmi krásná žena,” přerušil ji Boldwood. Čestnost a čiré přesvědčení mu vnukly tuto poznámku a ani ho nenapadlo, že by ji Bathsheba mohla přijmout jako hloupou lichotku, jíž ji chce uklidnit a získat.

Nicméně poznámka neměla nyní valný výsledek, neboť Bathsheba řekla nevášnivým šeptem, jenž sám o sobě svědčil o pravdivosti jejích slov: „Nemám vůbec žádné pocity, pokud jde o tuto věc. A vůbec nevím, co je v mém obtížném postavení správné, a nemám nikoho, kdo by mi poradil. Ovšem jestli musím, dávám svůj slib. Dávám jej, abych splatila svůj dluh, samozřejmě s podmínkou, že jsem vdova.”

„Provdáte se za mne za pět až šest let od této chvíle?”

„Nenaléhejte na mne příliš silně. Neprovdám se za nikoho jiného.”

„Ale jistě určíte čas, jinak ten slib nic neznamená.”

„Och, já nevím, snažně vás prosím, nechte mě odejít!” žadonila a hrud se jí počínala dmout. „Bojím se něco udělat! Chci k vám být spravedlivá, ale být spravedlivá k vám, zdá se, znamená křivdit sobě, a snad tím i j o ušuju přikázání. Je vážná pochybnost, zda je mrtev, a pak je to strašné; dovolte mi, abych se poradila s právníkem, pane Boldwoode, mám-li to učinit nebo ne!”

„Vyřkněte ta slova, má drahá, a tím to bude vyřízeno: šest let nejšťastnější něžné důvěrnosti a pak sňatek — ó Bathshebo, vyřkněte ta slova!” prosil chraptivým hlasem, nescho

pen déle předstírat pouhé přátelství. „Zaslibte se mi, zasluhuji si to, opravdu zasluhuji, protože jsem vás miloval víc než kdokoliv na světě! A jestli jsem pronesl unáhlená slova a choval se k vám s nežádoucí prudkostí, neměl jsem, miláčku, v úmyslu vás zarmoutit. Trápila mě nejhlubší muka, Bathshebo, a nevěděl jsem, co říkám. Psa byste nenechala trpět, co jsem trpěl já, jen kdybyste to věděla! Někdy se děsím, že byste se dozvěděla, co jsem pro vás cítil, a někdy se rmoutím, že se to všechno nikdy nedozvíte. Budte milostivá a obětujte něco málo pro mne, když já bych pro vás obětoval život!”

Ozdoby jejích šatů, chvějící se ve světle, ukazovaly, jak je rozrušená; a nakonec se rozplakala. „A nebudete — mě — nutit

— k ničemu jinému —jestli řeknu za pět šest let?” vzlykala, když se zmohla na slova.

„Ano, pak to ponechám času.”

„Dobrá. Nevrátí-li se, odedneška za šest let se za vás provdám, budeme-li oba naživu,” prohlásila vážně.

„A toto si vezmete ode mne jako zástavu.”

Boldwood už dříve přistoupil těsně k Bathshebě a nyní uchopil jednu její ruku do svých a pozvedl si ji k hrudi.

„Co to je? Och, nemohu nosit prsten!” vykřikla Bathsheba, když spatřila, co Boldwood drží; „kromě toho bych si nepřála, aby živá duše věděla o tomto zasnoubení! Co když je to nevhodné? Kromě toho, my nejsme zasnoubeni v obvyklém smyslu slova, že ne? Nenaléhejte, pane Boldwoode, nenaléhejte!” Protože nemohla okamžitě vyprostit ruku z jeho sevření, vášnivě dupla na podlahu a do očí se jí opět draly slzy.

„Ten prsten znamená pouze slib — žádný cit — pouze pečeť na smlouvě,” řekl tišeji, ale stále ještě jí pevně svíral ruku. „No tak!” A Boldwood jí navlekl prsten na prst.

„Nemohu jej nosit,” protestovala Bathsheba a plakala, jako by jí srdce pukalo. „Skoro mě děsíte. Něco takového! Prosím, nechte mě odejít domů!”

„Jenom dnes večer. Nechte si jej na prstě pouze dnes večer, abyste mi udělala radost!”

Bathsheba usedla do křesla a ukryla tvář do kapesníku, třebaže ji Boldwood dosud držel za ruku. Konečně ze sebe vypravila jakýmsi beznadějným šepotem:

„Dobrá tedy, dnes si ho nechám, když si to tak naléhavě přejete. Teď mi pusťte ruku. Nechám si jej, opravdu si jej dnes večer nechám na prstě. “

„A bude to počátek příjemného šestiletého tajného dvoření se svatbou na konci?”

„Nejspíš bude, protože vy si to tak přejete,” řekla, celá zdeptaná do slepé poslušnosti.

Boldwood jí stiskl ruku a nechal ji spadnout Bathshebě do klína. „Tedjsem šťastný,” pravil. „Bůh vám žehnej!”

Opustil pokoj, a když se domníval, že už se mohla dostatečně vzpamatovat, poslal k ní jednu služebnou. Bathsheba zakryla důsledky nedávné scény, jak nejlépe dokázala, šla za dívkou a za pár okamžiků sešla dolů v plášti a klobouku, přichystána k odchodu. Aby se dostala ke dveřím, musela projít halou, a než tak učinila, zastavila se na úpatí schodiště, aby se naposled podívala na společnost.

Zrovna nyní se nehrálo ani netančilo. Na druhém konci, vyhrazeném speciálně pro čeládku, si skupina zachmuřeně vyhlížejících mužů něco šeptala. Boldwood stál u krbu a také on, ač tak ponořen do snů plynoucích z Bathshebina slibu, že sotva co vnímal, jako by v oné chvíli zpozoroval jejich divné chování a jejich kosé pohledy.

„Copak vás to trápí, chlapi?” zeptal se.

Jeden muž se obrátil a celý nesvůj odpověděl: „Ale jenom něco, o čem tuhle Laban slyšel, nic víc, pane.”

„Nějaká novinka? Někdo se oženil nebo zasnoubil, narodil nebo umřel?” vyptával se statkář vesele. „Povězte nám to, Talie. Podle vašeho vzezření a tajuplného chování by člověk řekl, že je to něco opravdu strašného.”

„O ne, pane, nikdo neumřel,” řekl Tall.

„Kéž by byl umřel,” zašeptal Samway.

„Co to povídáte, Samwayi?” zeptal se Boldwood poněkud ostře. „Máte-li co říci, řekněte to nahlas; nemáte-li, dejte se zase do tance.”

„Paní Troyová sešla dolů,” upozornil Samway Talia. „Jestli jí to chcete říct, řekněte jí to radši hned.”

„Víte, co mají na mysli?” zeptal se statkář Bathsheby přes místnost.

„Ani v nejmenším,” odpověděla Bathsheba.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře. Jeden čeledín okamžitě otevřel a vyšel ven.

„Někdo hledá paní Troyovou,” oznámil, když se vrátil.

„Jsem přichystána,“ pravila Bathsheba. „Ale já jsem nikomu neříkala, aby pro mne poslali.”

„Je to nějaký cizinec, milospaní,” dodal muž u dveří.

„Cizinec?” opakovala.

„Požádejte ho, ať jde dál,” řekl Boldwood.

Vzkaz byl vyřízen a Troy, zachumlaný až po oči, jak jsme ho viděli, stanul ve dveřích.

Rozhostilo se nadpřirozené ticho a všichni upírali zrak na nově příchozího. Ti, kteří se právě dozvěděli, že je v sousedství, jej okamžitě poznali, ti, kdo to nevěděli, byli zmateni. Bathsheby si nikdo nevšímal. Stála na schodech a opírala seo zábradlí; čelo měla výrazně svraštělé, celou tvář zsinalou a rty rozevřené a její oči strnule zíraly na návštěvníka.

Boldwood patřil k těm, kdo Troye nepoznali. „Pojdte dál, jen pojďte dál,” opakoval bodře, „a vyprázdněte s námi vánoční číš, cizinče.”

Potom Troy popošel do středu místnosti, sundal si čepici, narovnal vyhrnutý límec a pohlédl Boldwoodovi do tváře. Dokonce ani teď Boldwood nepoznal, že představitel vytrvalé nebeské ironie, který už jednou předtím vztáhl ruku na jeho blaho, navštívil ho těžkou ranou a uchvátil mu jeho potěšení, přišel, aby to vše udělal podruhé. Troy se počal mechanicky smát; nyní jej Boldwood poznal.

Troy se obrátil k Bathshebě. Zoufalství nešťastné dívky v této chvíli se nedá ani představit, ani popsat. Sesula se na poslední schod a tam seděla, rty modré a vyprahlé, a prázdně na něho upírala tmavé oči, jako by se divila, zda to všechno není strašlivý přelud.

Pak Troy promluvil. „Bathshebo, přišel jsem pro tebe!“

Neodpověděla.

„Pojď se mnou domů: pojď!”

Bathsheba pohnula trochu nohama, ale nevstala.

Troy popošel k ní.

„No tak, milostivá, slyšíte, co říkám?” pronesl pánovitě.

Od krbu se ozval podivný hlas — vzdálený a stísněný, jako by vycházel z podzemní kobky. Sotvakdo ze shromážděných poznal, že tento slabý hlas patří Boldwoodovi. To náhlé zoufalství jej tak proměnilo.

„Bathshebo, jděte se svým manželem!”

Nicméně Bathsheba se nepohnula. Pravda bylo, že Bathsheba se nedokázala ani pohnout — a přece neztratila vědomí. Prodělávala duševní gutta serena—černý zákal; její mysl byla pro tu chvíli naprosto zbavena světla, ačkoliv zvenčí nebylo žádné zatemnění patrno.

Troy napřáhl ruku, aby ji k sobě přitáhl, když tu Bathsheba s hrůzou rychle ucouvla. Troye zřejmě podráždilo, že jeho žena dává tak viditelně najevo, že se ho bojí; popadl ji za paži a ostře jí škubl. Zda jí tím způsobil bolest, se nikdy nezjistilo, avšak v okamžiku, kdy ji uchopil, se Bathsheba zkroutila a rychle, tiše vykřikla.

Jen několik vteřin uplynulo od jejího výkřiku, když tu náhle následovala ohlušující rána, která se rozlehla celou místností a všechny ohromila. Dubová přepážka se otřesem zachvěla a místo se naplnilo šedivým dýmem.

Všichni zmateně obrátili oči k Boldwoodovi. Jak stál před krbem, měl za zády, jak bývá zvykem v selských usedlostech, stojan, zbudovaný tak, aby držel dvě pušky. Když Bathsheba, svírána svým manželem, vykřikla, Boldwoodova zuřivě zoufalá tvář se změnila. Žíly mu naběhly a v oku zazářil šílený pohled. Rychle se otočil, popadl jednu pušku, natáhl kohoutek a vystřelil na Troye.

Troy upadl. Vzdálenost mezi těmito dvěma muži byla tak malá, že náboj se vůbec nerozptýlil, ale vnikl mu do těla jako kulka. Troy vydal dlouhý hrdelní vzdech — nastalo stažení — natažení — pak se svalstvo uvolnilo a on zůstal nehnutě ležet.

Dýmem bylo vidět, že Boldwood se nyní opět zaobírá puškou. Byla to dvouhlavňovka a Boldwood připevnil kapesník jedním koncem ke spoušti a druhým k noze a nyní se pokoušel obrátit druhou hlaveň proti sobě. Jeho čeledín Samway to zpozoroval první a uprostřed obecného zděšení se k němu vrhl. Boldwood již škubl kapesníkem a puška explodovala

podruhé, avšak díky včasnému Samwayovu úderu vyslala svůj obsah do trámu, který přetínal strop.

„No, to nevadí!” povzdechl těžce Boldwood. „Na mě čeká jiná smrt.”

Pak se Samwayovi vytrhl, přešel přes místnost k Bathshebě a políbil jí ruku. Nasadil si klobouk, otevřel dveře a vyšel do tmy, aniž kohokoliv napadlo, aby mu v tom zabránil.

PO OTŘESU

Boldwood se dostal na silnici a obrátil se směrem ke Casterbridgi. Zde kráčel stejnoměrným, pevným krokem přes Yalburský kopec, po úplné rovině za ním, vystoupil na Melstocký kopec a mezi jedenáctou a dvanáctou přešel přes Slatinu do města. Ulice byly nyní téměř opuštěné a třepotavé plamínky lamp ozařovaly pouze řady šedivých krámských okenic a pruhy bílého dláždění, na němž se jeho krok při chůzi rozléhal. Zahnul doprava a zastavil se před klenutým průchodem z těžkého kamenného zdivá, jejž uzavírala dvoukřídlová vrata pobitá železnými puklami. Toto byl vchod do věznice a nad ním visela lampa, jejíž světlo umožnilo ubohému pocestnému najít táhlo zvonku.

Konečně se otevřela dvířka ve vratech a objevil se vrátný. Boldwood postoupil kupředu a něco tiše řekl, a po určitém zdržení přišel jiný muž. Boldwood vstoupil, dveře se za ním zavřely a pak už se nikdy neprocházel po světě.

Dlouho předtím bylo celé Weatherbury vyburcováno a divoký čin, jenž ukončil Boldwoodovu veselici, vešel v obecnou známost. Oak se o katastrofě dozvěděl jako jeden z prvních lidí, kteří se večírku nezúčastnili, a když vstoupil do místnosti, což bylo asi pět minut po Boldwoodově odchodu, naskytl se mu strašný pohled. Všechny ženy, ohromené hrůzou, se mačkaly u zdí jako ovce v bouři a zmatení muži nevěděli, co dělat. Pokud jde o Bathshebu, ta se změnila. Seděla na podlaze vedle Troyova těla, jeho hlavu položenou na klíně, kam si ji sama

zvedla. Jednou rukou mu přidržovala kapesník k hrudi a přikrývala ránu, třebaže z ní vytekla stěží kapka krve, a druhou rukou pevně svírala ruku jeho. Domácí tragédie ji zase přivedla k sobě. Dočasné kóma skončilo a činnost se obnovila, jakmile jí bylo třeba. Bathsheba byla z téhož materiálu jako matky velkých mužů. Byla nepostradatelná pro ušlechtilou generaci, nenáviděná na čajových večírcích, obávaná v obchodech a milovaná v kritických chvílích. Troy, spočívající na klíně své manželky, tvořil nyní jedinou podívanou uprostřed prostorné místnosti.

„Gabrieli,” řekla Bathsheba automaticky, jakmile Oak vešel, obracejíc vzhůru tvář, v níž jedině dobře známé rysy mu říkaly, že je to tvář její, neboť vše ostatní v obraze úplně vybledlo. „Jedte okamžitě do Casterbridge pro doktora. Je to myslím zbytečné, ale jeďte. Pan Boldwood zastřelil mého manžela.”

Klidná a prostá slova, jimiž oznámila tuto skutečnost, zapůsobila silněji než kdovíjaký tragický projev a aspoň trochu uvedla zborcené obrazy v myslích přítomných na pravou míru. Oak, takřka dříve, než pochopil cokoliv kromě nejhrubšího obrysu události, vyběhl chvatně z místnosti, osedlal koně a odjel. Teprve když ujel více než míli, napadlo mu, že by byl udělal lépe, kdyby byl na tuto pochůzku poslal některého čeledína a sám zůstal v domě. Co se stalo s Boldwoodem? Někdo by se měl o něho postarat. Byl šílený? — došlo k hádce? A jak se tam Troy dostal? Odkud přišel? Jak se toto pozoruhodné znovuobjevení uskutečnilo, když tak mnozí předpokládali, že Bathshebin manžel leží na dně moře? Oak byl do jisté míry připraven na Troyovu přítomnost, neboť slyšel zvěsti o jeho návratu těsně předtím, než vešel do Boldwoodova domu; ale dříve než zprávu zvážil, přivalila se nádavkem tato osudová událost. Nicméně nyní bylo příliš pozdě pomýšlet na vysílání jiného posla, a tak jel dál, a vzrušen těmito otázkami, jež si kladl, nepostřehl, když byl asi tři míle od Casterbridge, urostlého chodce kráčejícího ve stínu tmavého živého plotu stejným směrem jako on.

Míle, jež bylo třeba zdolat, a jiné překážky související s pozdní hodinou zdržely příjezd pana Aldritche, lékaře;

uplynuly více než tři hodiny mezi dobou, kdy byl výstřel vypálen, a jeho vstupem do domu. Oak se navíc omeškal v Casterbridgi, neboť musel oznámit úřadům, co se přihodilo; a tehdy zjistil, že Boldwood rovněž došel do města a udal se.

Mezitím lékař chvatně vešel do haly Boldwoodova domu a zjistil, že je tam tma a úplně pusto. V kuchyni objevil nějakého staříka a začal se ho vyptávat.

„Ona si ho odvezla domů, pane,“ řekl informátor.

„Kdo ho odvezl?” zeptal se doktor.

„Paní Troyová. Bylo ouplně po něm, pane.“

Toto byla udivující zpráva. „Neměla právo to udělat,” řekl doktor. „Bude se muset konat ohledání mrtvoly, a paní Troyová měla počkat, až bude vědět, co má dělat.”

„Ano, pane. Naznačovali jí, že by měla radši počkat, až co tomu řekne koroner. Ale ona povídala, že koroner pro ni nic neznamená a že ona ani za všechny koronery v Anglii nenechá mrtvolu svého drahého chotě někde ležet, aby ji lidé okukovali.”

Nato pan Aldritch okamžitě odjel zpátky na kopec k Bathshebinu domu. První, koho potkal, byla ubohá Liddy, která jako by se v těchto několika posledních hodinách doslova scvrkla. „Co se už vykonalo?” zeptal se.

„Nevím, pane,” odpověděla Liddy téměř bez dechu. „Moje paní to všechno udělala.”

„Kde je vaše paní?”

„Nahoře s ním, pane. Když ho mužští přinesli domů a odnesli nahoru, řekla, že už od nich nechce žádnou další pomoc. A pak mě zavolala, poručila, abych naplnila vanu, a potom mi řekla, abych si raději šla lehnout, protože vypadám tak nemocně. Pak se s ním v místnosti zamkla a nepustila dovnitř ani ošetřovatelku, ani nikoho jiného. Ale já jsem si myslela, že počkám ve vedlejším pokoji pro případ, že by mě potřebovala. Slyšela jsem ji, jak se pohybuje po pokoji déle než hodinu, ale ven vyšla jenom jednou, a to bylo pro další svíčky, protože ty, co měla, jí dohořely. Povídala, že jí máme dát vědět, až přijdete vy nebo pan Thirdly, pane.”

V této chvíli vstoupil Oak s farářem a všichni společně šli nahoru, vedeni Liddy Smallburyovou. Když se zastavili na

odpočívadle, všude bylo ticho jako v hrobě. Liddy zaklepala a tu uslyšeli, jak Bathshebin šat šustí přes pokoj: klíč se otočil v zámku a Bathsheba otevřela dveře. Vyhlížela klidně a téměř strnule, jako mírně oživená busta Melpomeny.

„Ach pane Aldritchi, konečně jste přišel,” zašeptaly téměř neslyšně její rty a rozevřela dveře. ,,Ach, a pan Thirdly. Nuže, vše je hotovo a kdokoliv na světě ho může nyní spatřit.” Proklouzla kolem pana Aldritche, přešla odpočívadlo a vstoupila do jiné místnosti.

Když pohlédli do smutečního pokoje, který opustila, spatřili ve světle svíček, stojících na prádelníku, vysokou, urostlou postavu ležící vzadu v ložnici, zahalenou v bílém. Vše kolem bylo v naprostém pořádku. Lékař vešel a po pár minutách se vrátil opět na odpočívadlo, kde Oak a farář dosud čekali.

„Opravdu je všechno hotovo, jak povídá,” poznamenal pan Aldritch tlumeným hlasem. „Mrtvola byla odstrojena a patřičně uložena v rubáši. Dobrotivé nebe — taková holčička! Ta musí mít nervy stoika!”

„Pouze srdce manželky,” neslo se třem mužům šeptem kolem uší, a když se obrátili, spatřili ve svém středu Bathshebu. V té chvíli, jakoby na důkaz, že její statečnost byla spíše věcí vůle než spontánnosti, se tiše zhroutila v beztvarou hromádku látky na podlahu. Prosté vědomí, že nadlidského úsilí již více není třeba, okamžitě ukončilo její sílu pokračovat v něm.

Odnesli ji do další místnosti a lékařská pomoc, zbytečná v Troyově případě, se ukázala neocenitelnou v případě Bathshebině, neboť nešťastná žena upadla do série mdlobných záchvatů, jež po nějakou dobu vyhlížely velmi vážně. Trpitelku uložili do postele a Oak, zjistiv z lékařské zprávy, že se neočekává nic opravdu strašného, pokud jde o její stav, opustil dům. Liddy bděla u Bathshebina lože a slyšela svou paní, jak po celé chmurné, vleklé hodiny oné nešťastné noci šeptem naříká: „Bože, je to moje chyba — jak můžu žít! Ach bože, jak můžu žít!”

PŘÍŠTÍ BŘEZEN — „BATHSHEBA BOLDWOODOVÁ”

Přeneseme se rychle do měsíce března, do větrného dne bez slunečního svitu, mrazu či rosy. Na Yalburském kopci, asi tak uprostřed cesty mezi Weatherbury a Casterbridgem, kde mýtní silnice přetínala hřeben, shromáždil se početný dav lidí a povětšině co chvíli upíral oči do dálky severním směrem. Skupina sestávala z hromady zvědavců, družiny šerifových tělesných strážců ozbrojených píkami a dvou trubačů; uprostřed stály kočáry a v jednom z nich seděl vrchní šerif. Mezi zvědavci, z nichž mnozí vystoupili na vrcholek zářezu udělaného pro silnici, bylo několik weatherburských mužů a mládenců — mezi jinými Poorgrass, Coggan a Kain Ball.

Za půl hodiny se v očekávaném směru objevil obláček prachu a brzy poté cestovní kočár, přivážející jednoho ze dvou soudců Západního oblastního soudu, vyjel do kopce a zastavil se na vršku. Soudce přesedl do druhého kočáru, zatímco trubači s nadutými tvářemi zatroubili fanfáry, a když se povozy a šerifovi tělesní strážci seřadili, všichni pokračovali v cestě směrem k městu, s výjimkou Weatherburčanů — ti jakmile viděli soudce odjet, se vrátili opět ke své práci.

„Josephe, já vás viděl, jak se tlačíte ke kočáru,” řekl při chůzi Coggan. „Všim jste si obličeje Jeho Milosti soudce?”

„Všim,” přisvědčil Poorgrass, „díval jsem se na něho upřeně, jako kdybych mu chtěl číst v samotný duši; a v jeho očích se zračilo milosrdenství — nebo abych mluvil čiročirou pravdu, jak se od nás v tomto vážným čase žádá, aspoň v tom oku, co bylo na mý straně.”

„No, já doufám v nejlepší,” řekl Coggan, „třebaže i to bude jistě zlý. Nicméně já na soud nepůjdu, a vám ostatním, co tam nemusíte, bych radil, abyste tam nechodili. To by ho rozrušilo víc než co jinýho, kdyby nás tam uviděl, jak na něho hledíme jako na nějaký divadlo.”

„Přesně to samý jsem povídal dneska ráno,” poznamenal Joseph.,, .Spravedlnost jej má nestranně zvážit,’ řek jsem svým

uvážlivým způsobem, ,a bude-li shledán lehkým, nechť to padne na jeho hlavu,’ a jeden, co stál poblíž, řek .Slyšte, slyšte! Člověk, kterej dokáže takhle hovořit, by měl bejt slyšán!’ Ale nerad u toho prodlejvám, protože mejch pár slov je mejch pár slov, a nic jinýho; třebaže o řečech jinejch muskejch se povídá až za hranicema, jako by k tomu byly od přírody stvořený.”

,,Je to tak, Josephe. Takže, sousedé, jak jsem řek, ať každej zůstane doma.”

Všichni tohoto rozhodnutí uposlechli; a všichni příštího dne dychtivě čekali na zprávy. Jejich úzkostné očekávání se nicméně poněkud rozptýlilo objevem, k němuž došlo téhož odpoledne a jenž vrhl na Boldwoodovo chování a stav více světla než jakékoliv předchozí podrobnosti.

Že Boldwood žil od trhu na Zeleném vrchu až do osudného Štědrého večera ve vzrušené a neobvyklé náladě, bylo zřejmé všem, kdo se s ním důvěrně znali, ale nikdo si nepředstavoval, že se u něho projevovaly nepochybné příznaky duševní poruchy; pouze Bathsheba a Oak, jediní ze všech, jej z toho v rozdílných dobách na chvíli podezírali. V zamčené skříni se nyní objevila podivuhodná sbírka předmětů. Byly v ní několikerý dámské šaty z různých drahých materiálů; hedvábné a saténové, popelínové a sametové, všechny v barvách, o nichž se z Bathshebina stylu odívání dalo usuzovat, že patří k jejím oblíbeným. Byly tam dva rukávníky, sobolí a hermelínový. A především tam byla šperkovnice, obsahující čtyři těžké zlaté náramky a několik medailónů a prstenů, všechny krásné kvalitou i zpracováním. Tyto věci byly čas od času zakoupeny v Bathu a jiných městech a potajmu dopraveny domů. Všechny byly pečlivě zabaleny v papíru a každý balík byl opatřen nápisem „Bathsheba Boldwoodová” a u každého bylo připojeno datum šest let vzdálené.

Tyto dosti tklivé důkazy o mysli pomatené touhou a láskou se právě probíraly ve Warrenově sladovně, když se Oak vrátil z Casterbridge se zprávami o rozsudku. Přišel odpoledne a jeho tvář, ozařovaná plamenem z pece, vypovídala příběh dostatečně jasně. Jak každý předpokládal, Boldwood přiznal vinu a byl odsouzen k smrti.

Nyní obecně převládlo přesvědčení, že Boldwood v poslední době morálně nezodpovídal za své činy. Skutečnosti zjištěné před procesem tomu rovněž silně nasvědčovaly, neměly však dostatečnou váhu, aby vedly k příkazu prozkoumat Boldwoodův duševní stav. Nyní, když se objevila presumpce šílenství, bylo až s podivem, na kolik vedlejších okolností, jež se daly vysvětlit jedině duševní chorobou, si lidé vzpomněli — mezi jiným i na neslýchané zanedbání obilních stohů loni v létě.

Ministrovi vnitra byla zaslána petice předkládající okolnosti, které se zdály ospravedlňovat žádost o přezkoumání rozsudku. Petice nebyla „hojně podepsána” obyvateli Casterbridge, jak bývá v takových případech obvyklé, poněvadž Boldwood si nikdy nezískal mnoho přátel za pultem. Obchodníci považovali za naprosto přirozené, že muž, který nakupováním přímo od výrobce opovážlivě zavrhl první velkou zásadu provinciální existence, totiž že Bůh stvořil vesnice k tomu, aby zásobovaly zákaznictvem venkovská města, že takovýto muž má zmatené představy o Desateru. Iniciátory bylo pár milosrdných lidí, kteří snad až příliš citlivě brali zřetel na skutečnosti nedávno odhalené, a v důsledku toho předkládali důkaz, o němž doufali, že by mohl z morálního hlediska vyjmout zločin z kategorie úmyslné vraždy a docílit, aby byl považován za čirý důsledek šílenství.

Výsledek petice se ve Weatherbury očekával s úzkostným zájmem. Poprava byla určena na osmou hodinu ranní v sobotu asi čtrnáct dnů po vynesení rozsudku, a až do pátečního odpoledne odpověd nepřišla. V tu dobu Gabriel vyšel z casterbridgeského vězení, kde se byl s Boldwoodem rozloučit, a zahnul do postranní ulice, aby se vyhnul městu. Když minul poslední dům, uslyšel bušení kladivem. Pozvedl skloněnou hlavu a na chvilku se ohlédl. Přes komíny bylo vidět horní část vchodu do vězení, velkolepou a planoucí v odpoledním slunci, a na ní se pohybovalo pár postav. To tesaři za parapetem zvedali trám do svislé polohy. Oak rychle odvrátil zrak a pospíchal dál.

Bylo tma, když dorazil domů, a půlka vesnice ho očekávala.

„Nic nového,” řekl Gabriel unaveně. „A bojím se, že už není naděje. Byl jsem s ním přes dvě hodiny.”

„Myslíte si, že byl opravdu pomatenej, když to udělal?” zeptal se Smallbury.

„Nemůžu na svou čest říct, že si to myslím,” odpověděl Oak. „Nicméně o tom si můžem promluvit jindy. Změnilo se dnes odpoledne něco s paní?”

„Vůbec nic.”

„Sešla dolů?”

„Ne. A to se tak krásně zotavovala. Teď je to s ní sotvao trochu lepší, než jak to bylo o vánocích. Pořád šeptá, jestli jste už přišel a jestli je něco nového, až je člověk ze samého odpovídání celý uondaný. Mám jí říct, že jste se vrátil?”

„Ne,” řekl Oak. „Ještě je naděje, ale já jsem už nemohl déle ve městě zůstat — poté, co jsem ho viděl. Takže Laban —je tu Laban, ne?”

„Ano,” řekl Laban.

„Dojednal jsem, že dneska pozdě večer zajedete do města; vyjeďte odtud kolem deváté a chvilku se tam zdržte, tak abyste se vrátil domů kolem půlnoci. Jestli nepřijde nic do jedenácti, prý už není naděje.”

„Tolik doufám, že jeho život bude ušetřen,” pravila Liddy. „Jestli nebude, zblázní se také ona. Chuděra, ta si strašně vytrpěla; zasluhuje si, aby ji každý politoval.”

„Změnila se moc?” zeptal se Coggan.

„Kdybyste chudinku paní od vánoc neviděl, ani byste ji nepoznal,” řekla Liddy. „Má tak utrápené oči, že to vůbec není ona. Jsou to jenom dva roky, co byla živé, veselé děvče, a teď je z ní tohle.”

Laban odjel, jak mu bylo přikázáno. V jedenáct hodin oné noci se několik vesničanů procházelo po casterbridgeské silnici a očekávalo jeho příjezd— mezi nimi Oak a téměř všichni ostatní z Bathshebiny čeledi. Třebaže Gabriel ve svém svědomí cítil, že by Boldwood měl zemřít, velmi toužil, aby byl zachráněn, neboť statkář měl některé vlastnosti, které Oak miloval. Nakonec, když už byli všichni unavení, ozval se v dálce dupot koně —

Zprvu jen temně, jak by se travou hnal, pak po venkovské cestě zněl už prudký cval, však jinak, než když na cestu se bral.

„Ted už se to brzy dozvíme, ať tak, či onak,” poznamenal Coggan. Všichni sestoupili z náspu, na němž stáli, na silnici a jezdec pyšně vjel mezi ně.

„Jste to vy, Labane?“ zeptal se Oak.

„Ano —. Neumře. Změnili mu to na doživotí.”

„Hurá!“ zvolal Coggan se srdcem přetékajícím. „Pámbu je přeci jenom silnější než ďábel!‘‘

KRÁSKA V OSAMĚNÍ — KONEČNĚ

S jarem Bathsheba pookřála. Mírnou horečku, kterou trpěla, vystřídala naprostá sklíčenost a i ta se znatelně zmírnila, jakmile veškerá nejistota skončila.

Avšak nyní zůstávala po většinu času sama a pobývala doma, nebo nejvýš šla do zahrady. Vyhýbala se každému, dokonce i Liddy, a nenechala se přimět, aby se někomu svěřila a žádala o soucit.

Jak léto pokračovalo, trávila více času na čerstvém vzduchu a z čiré nutnosti se začala zabývat hospodářstvím, třebaže nikdy nevyjížděla nebo osobně nedohlížela jako v dřívějších dobách. Jednoho pátečního večera v srpnu kráčela kousek po cestě a poprvé od truchlivé události minulých vánoc vešla do vsi. Barva, kterou kdysi mívala, se jí dosud nevrátila do tváří a jantarová čerň šatů zvyšovala jejich naprostou bledost až k nepřirozenosti. Když došla k malému krámku na druhém konci vesnice, který stál téměř naproti hřbitova, Bathsheba zaslechla v kostele zpěv a věděla, že to zpěváci mají zkoušku. Přešla přes cestu, otevřela branku a vstoupila na hřbitov. Vysoké pražce kostelních oken ji účinně zastiňovaly očím těch, kdo byli shromážděni uvnitř. Její kradmá chůze směřovala do kouta, kde Troy vysazoval květiny

na hrob Fanny Robinové. Bathsheba došla k mramorovému náhrobku.

Tvář jí oživla uspokojením, když četla celý nápis. Nejprve přišla Troyova vlastní slova:

TENTO POMNÍK POSTAVIL FRANCIS TROY NA MILOVANOU PAMÁTKU FANNY ROBINOVÉ,

KTERÁ ZEMŘELA 9. ŘÍJNA 18—

VE VÉKU 20 LET

Pod tím bylo nyní nově napsáno:

V TÉMŽ HROBĚ ODPOČÍVAJÍ POZŮSTATKY FRANCISE TROYE,

KTERÝ ZEMŘEL 24. PROSINCE 18—

VE VĚKU 26 LET

Zatímco stála a četla a uvažovala, varhany v kostele se opět rozezněly a Bathsheba kráčela týmž lehkým krokem ke krytému vchodu a naslouchala. Dveře byly zavřeny a sbor se učil novou duchovní píseň. Bathshebu vzrušily city, o nichž v poslední době předpokládala, že v ní úplně odumřely. Poněkud zeslabené dětské hlásky přinášely k jejímu sluchu zřetelně slova, která děti zpívaly, aniž na ně myslely nebo je chápaly:

Ó veď mě, světlo laskavé, temnotou vůkolní, ach veď mě, veď mě dál…

Bathshebin cit vždy do určité míry závisel na jejím rozmaru, tak jako tomu bývá u mnoha jiných žen. Něco velkého se jí vzpříčilo v hrdle a stoupalo do očí — i pomyslela si, že dovolí hrozícím slzám, aby vytryskly, přejí-li si to. Vytryskly, a vydatně, a jedna dopadla na kamennou lavici vedle ní. Jakmile se jednou dala do pláče, sotva vědouc proč, nemohla přestat, neboť na ni dotíraly hromadící se myšlenky, jež příliš dobře znala. Dala by všechno na světě, aby dovedla být tak lhostejná k významu těchto slov jako ty děti, které byly příliš

nevinné, aby cítily nutnost cokoliv takového vyjadřovat. Všechny vášnivé scény její krátké životní zkušenosti jako by v oné chvíli ožily se zvýšeným citem, a vkládala cit i do těch scén, které cit postrádaly, když se odehrávaly. Avšak na rozdíl od dřívějších dob žal k ní přišel spíše jako přepych než jako bičování.

Protože Bathsheba měla tvář skrytou v dlaních, nezpozorovala postavu, která tiše vstoupila do krytého vchodu, a když spatřila plačící ženu, nejprve ucouvla, jako by se chtěla vrátit, pak se zastavila a pozorovala ji. Bathsheba po nějakou dobu nezvedla hlavu, a když pak vzhlédla, měla mokrou tvář a oči utopené a zamlžené. „Pane Oaku,” zvolala, celá v rozpacích, „jak dlouho tu jste?“

„Pár minut, milostpaní,” řekl Oak uctivě.

„Jdete dovnitř?” zeptala se Bathsheba; a z kostela jakoby od nápovědy se ozvalo:

Já miloval jsem okázalý den a navzdor obavám jsem

pyšný byl,

můj zrak byl tenkrát pýchou zaslepen — ach, nevzpomínej

oněch dávných chvil…

„Šel jsem,” řekl Gabriel. „Víte, jsem basista ve sboru. Zpívám bas už pár měsíců.”

„Opravdu? Nevšimla jsem si. Tak já už půjdu.”

Co odedávna jsem miloval a načas ztratil jsem, zpívaly děti.

„Já vás nechci odtud vyhnat, paní. Myslím, že dneska do kostela nepůjdu.”

„Ach ne — nevyháníte mě.”

Pak stáli v jakýchsi rozpacích a Bathsheba se pokoušela osušit si strašně zmáčenou a rozpálenou tvář, aniž by to Gabriel zpozoroval. Konečně Oak řekl: „Neviděl jsem vás — tedy nemluvil jsem s vámi — už hrozně dlouho, že?” Avšak bál se, aby zase nepřivolal bolestné vzpomínky, a přerušil sám sebe slovy: „Šla jste do kostela?”

„Ne,” odpověděla. „Přišla jsem se podívat na náhrobek — podívat se, jestli vytesali nápis tak, jak jsem si přála. Pane Oaku, chcete-li, nemusíte se bát hovořit se mnou o té věci, na kterou v tomto okamžiku oba myslíme.”

„A udělali vše podle vašeho přání?” zeptal se Oak.

„Ano. Pojdte se podívat, jestli jste nový nápis dosud neviděl.”

Společně tedy šli a přečetli nápis na náhrobku. „Už osm měsíců,” zamumlal Oak, když spatřil datum. „Mně to připadá jako včera.”

„A mně zase, jako by se to událo před lety — před dávnými lety, a já byla mezitím mrtvá. Teď půjdu domů, pane Oaku.”

Oak kráčel za ní. „Chtěl jsem se vám zmínit o jedné maličkosti, jakmile se mi naskytne příležitost,” pravil váhavě. „Je to pouze obchodní záležitost a myslím, že se o ní můžu zmínit právě teď, dovolíte-li.”

„Ale jistěže.”

„Možná se brzy budu muset vzdát spravování vašeho statku, paní Troyová. Mám totiž v úmyslu opustit Anglii — teď ještě ne, víte — až příštího jara.”

„Opustit Anglii!” vyhrkla překvapeně a s opravdovým zklamáním. „Ale Gabrieli, proč to chcete udělat?”

„No, považuji to za nejlepší,” vykoktal Oak. „Chci se pokusit o štěstí v Kalifornii.”

„Přece se všeobecně soudí, že převezmete statek ubohého pana Boldwooda do vlastní režie?”

„Je pravda, mám na něj opční právo, ale nic není dosud ujednáno a já mám důvody, abych se ho vzdal. Ještě tento rok tam dosprávcuju pro kurátory, ale dál už nic.”

„A co si bez vás počnu já? Och Gabrieli, nemyslím, že byste měl odejít. Jste u mě tak dlouho — v dobách veselýchi chmurných — jsme už takoví staří přátelé — až mi váš odchod připadá skoro nelaskavý. Představovala jsem si, že kdybyste si pronajal ten druhý statek, mohl byste mi stále pomáhat dohlížet na mé hospodářství. A vy teď odcházíte.”

„Byl bych to ochotně udělal.”

„A přece nyní, když jsem daleko bezmocnější než kdy jindy, odcházíte.”

„Ano, to je právě to neštěstí,” řekl Gabriel zarmouceným tónem. „Právě kvůli té vaší bezmocnosti cítím, že mám povinnost odejít. Dobré odpoledne, milospaní,” skončil, zřejmě dychtiv vzdálit se, a okamžitě vyšel ze hřbitova cestičkou, po níž ho pod žádnou záminkou nemohla následovat.

Bathsheba kráčela domů a v duchu se zaměstnávala novou potíží, která — jsouc spíše znepokojivá než zničující — jí mohla jedině prospět, neboť ji odvracela od nynější chronické sklíčenosti jejího života. Ponořila se do úvah o Oakovi a o jeho přání utéci před ní; přitom ji napadlo několik příhod, které se mezi nimi v poslední době udály a které, pozorovány jednotlivě, se zdály triviální, avšak dohromady svědčily o jeho zjevné nechuti k její společnosti. Konečně jí velice bolestně došlo, že její poslední stálý stoupenec se chystá ji opustit a uprchnout. On, který v ni věřil a stál na její straně, když celý ostatní svět byl proti ní, nakonec jako ostatní ztratil trpělivost a stal se nevšímavým ke staré věci a měl v úmyslu nechat Bathshebu, ať si vybojovává své bitvy sama.

Uplynuly tři týdny a objevily se další důkazy, jak málo se o ni Oak zajímá. Bathsheba si povšimla, že místo aby vešel do malého salónku či kanceláře, kde byly uloženy účetní knihy, a počkal na ni nebo nechal vzkaz, jako to až posud dělával během její odloučenosti, Oak vůbec nikdy nepřicházel, když bylo pravděpodobné, že by ji tam mohl zastihnout, a vstupoval pouze v nepřiměřené hodiny, kdy se její přítomnost v oné části domu dala nejméně očekávat. Kdykoliv potřeboval příkazy, poslal zprávu nebo vzkaz bez oslovení či podpisu, na což musela právě tak bez formalit odpovědět. Ubohá Bathsheba začala nyní trpět nejmučivějším pocitem ze všech — pocitem, že je přezírána.

Uprostřed těchto melancholických domněnek uplynul dosti chmurně podzim a přišel Štědrý den, jenž dovršil rok jejího zákonitého vdovství a dva a čtvrt roku jejího osamělého života. Zkoumala své srdce, a tu se jí jevilo nadmíru podivné, že událost, kterou podle všech předpokladů toto údobí připomínalo — to jest příhoda v hale Boldwoodova domu —, ji vůbec nerozrušovala; naproti tomu ji však vzrušovalo mučivé přesvědčení, že každý se jí zřekl — proč, to nedovedla říct —

a že Oak byl vůdcem těchto odpadlíků. Když onoho dne vycházela z kostela, rozhlížela se v naději, že Oak, jehož bas při bohoslužbách slyšela valit se tak nezúčastněně seshora z kůru, možná náhodou půjde jejím směrem jako zastara. Skutečně přicházel jako obvykle po pěšině za ní. Ale spatřiv, že se Bathsheba ohlédla, uhnul pohledem, a jakmile vyšel z brány a naskytla se mu nejubožejší výmluva, aby se mohl odtrhnout, použil jí a zmizel.

Příští jitro přineslo konečnou ránu. Bathsheba ji už dlouho očekávala. Byl to dopis, v němž jí Oak formálně oznamoval, že od příštího Zvěstování Panny Marie u ní neobnoví zaměstnání.

Bathsheba nyní seděla a velice hořce nad tímto dopisem plakala. Cítila se ukřivděná a zraněná, že by jí vlastnictví beznadějné Gabrielovy lásky, kterou si postupně navykla považovat za své nezcizitelné doživotní právo, mělo být takto odňato jen proto, že on si to přeje. Také ji poplašila vyhlídka, že bude muset opět spoléhat pouze sama na sebe: zdálo se jí, že už nikdy nebude mít dost energie, aby šla na trh, vyměňovala a prodávala. Od Troyovy smrti Oak místo ní obstarával všechny prodeje a trhy a vyřizoval její obchody zároveň se svými. Co si teď počne? Její život se stával pustinou.

Bathsheba se tohoto večera cítila tak opuštěná, že — hladová po soucitu a pochopení a nešťastná, neboť se jí zdálo, že přežila jediné skutečné přátelství, kterého se jí kdy dostalo — nasadila si klobouk a oblékla plášť a hned po západu slunka se vydala k Oakovu domu, vedena na své cestě bledě žlutavými paprsky dorůstajícího měsíce, pár dnů starého.

Z okna svítilo živé světlo ohně, v pokoji však nebylo nikoho vidět. Nervózně zaklepala, a vtom se jí zmocnily pochyby, zda se hodí pro osamělou ženu, aby navštívila osamoceně žijícího svobodného muže, třebaže je to její správce a dá se předpokládat, že za ním jde kvůli pracovním záležitostem a že na tom není nic opravdu nepatřičného. Gabriel otevřel dveře a měsíc mu ozářil čelo.

,,Pane Oaku,“ pravila Bathsheba slabě.

,,S kým mám tu čest?“ řekl Gabriel. ,,Bože, jsem to ale hlupák, že jsem vás nepoznal, paní!“

„Už nebudu moc dlouho vaší paní, co, Gabrieli?” řekla tklivě.

„Tedy, nebudete. Nejspíš — Ale pojďte dál, milostpaní. Oh — hned rozsvítím,” odpověděl Oak jaksi neohrabaně.

„Ne, kvůli mně nerozsvěcejte.”

„Tak zřídka ke mně přicházejí dámské návštěvy, že na to bohužel nejsem patřičně zařízený. Posadíte se, prosím? Tu je židle, a tamhle taky. Je mi líto, že všechny mé židle mají dřevěná sedadla a jsou poněkud tvrdé — už jsem na to taky pomýšlel, opatřit si nové.” Oak před ni postavil dvě tři židle.

„Připadají mi docela pohodlné.”

Usedla tedy a usedl i on; oheň jim tancoval po tvářích a po starém nábytku,

který byl celý oblýskaný, jak byl už léta užívaný,*

a který tvořil Oakovo domácí zařízení, a ten vracel tančící odrazy v odpověd. Oběma těmto osobám, které se navzájem neobyčejně dobře znaly, připadalo velmi podivné, že pouhá okolnost, že se setkaly v novém místě a novým způsobem, je učinila tak neohrabanými a rozpačitými. V polích nebo v jejím domě nepociťovali nikdy žádné rozpaky; nyní, když se Oak stal hostitelem, jejich životy jako by se vrátily opět do dnů, kdy si byli navzájem cizí.

„Bude se vám to zdát divné, že jsem přišla, ale —“

„O ne, vůbec ne.”

„Ale myslela jsem — Gabrieli, znepokojovala mě myšlenka, že jsem vás urazila a že kvůli tomu odcházíte. Velice mě to trápilo, a tak jsem musela přijít.”

„Urazila mne! Jako kdybyste to mohla udělat, Bathshebo!”

„Tedy jsem vás neurazila?” zeptala se radostně. „Ale proč potom odcházíte?”

„Víte, nebudu emigrovat. Když jsem vám to říkal, neuvědomil jsem si, že si to nebudete přát, jinak bych o vystěhovalectví vůbec neuvažoval,” prostě řekl. „Domluvil jsem se, že o Zvěstování Panny Marie převezmu Malý weatherburský

(* W. Barnes (Pozn. aut.))

statek do vlastních rukou. Víte přece, že jsem na něm měl po nějakou dobu podíl. Nicméně tato skutečnost by mi nebránila starat se o vaše záležitosti jako dřív, nebýt toho, že jsme se dostali do řečí.”

„Cože?” podivila se Bathsheba. „Do řečí — my dva? Do jakých řečí?“

„To vám nemůžu povědět.”

„Myslím, že by bylo moudřejší, kdybyste mi to pověděl. Mnohokrát jste hrál roli mého věrného rádce a nevím, proč byste se měl bát hrát ji ted.“

„Tentokrát se řeči netýkají ničeho, co jste udělala. Krátce a dobře — prý tu okouním a čekám na statek ubohého Boldwooda a myslím, že vás jednoho krásného dne dostanu.”

„Že mě dostanete? Co to znamená?” .

„V prosté angličtině: že se s vámi ožením. Žádala jste mě, abych vám vše řekl, takže mi to nesmíte mít za zlé.”

Na rozdíl od Oakova očekávání Bathsheba nevypadala ani zdaleka tak poděšeně, jako by jí u ucha z děla vystřelili. „Oženíte se se mnou! Nevěděla jsem, že máte na mysli tohle,” řekla tiše. „Myslet na něco takového je příliš absurdní — je na to příliš brzy!”

„Ano, samozřejmě, je to příliš absurdní. Nic takového nežádám. Myslel bych, že nyní je to už dost jasné. Jistě, jistě, vy jste poslední osoba na světě, se kterou bych se zamýšlel oženit. Je to příliš absurdní, jak říkáte.”

„Příliš b-b-brzy byla slova, jichž jsem použila.”

„Musím vás prosit za prominutí, že vás opravuju, ale řekla jste ,příliš absurdní’, a já to říkám taky.”

„I já vás prosím za prominutí,” odpověděla Bathsheba se slzami v očích. „Řekla jsem ‚příliš brzy’. Ani trochu na tom nezáleží — vůbec ne —, ale mínila jsem pouze ‚příliš brzy’. Opravdu jsem nemyslela nic jiného, pane Oaku, musíte mi věřit.”

Gabriel jí pohlédl dlouze do tváře, ale protože oheň poskytoval jen slabé světlo, moc toho neuviděl. „Bathshebo,” řekl něžně a překvapeně a přistoupil blíž: „Kdybych jen věděl jednu věc — jestli byste mi dovolila, abych vás miloval a získal a konečně si vás vzal — kdybych jen tohle věděl!”

„Ale vy to nikdy vědět nebudete,” zašeptala.

„Proč?”

„Protože se nikdy nezeptáte.”

„Ó — Ó!” zasmál se tiše a radostně Gabriel. „Má nejdražší —“

„Neměl jste mi dnes ráno poslat ten strohý dopis,” přerušila ho. „Z něho je vidět, že jste o mě ani za mák nestál a že jste byl připraven mě opustit jako všichni ostatní. To bylo od vás velice kruté, když se uváží, že jsem byla první děvče, které jste kdy měl rád, a vy jste byl první ctitel, kterého jsem měla já, a já vám to nezapomenu!”

„Tedy, Bathshebo, už někdy někdo takhle provokoval?” řekl Gabriel se smíchem. „Víte, věc se měla tak, že já, jakožto neženatý muž spravující hospodářství pro vás, jakožto velmi přitažlivou mladou ženu, jsem musel hrát skutečně těžkou úlohu — tím spíš, že lidé věděli, že pro vás chovám jakousi slabost. A jak nás tak dávali dohromady, domníval jsem se, že by vaše dobré jméno mohlo dojít újmy. Nikdo neví, jak mě to hněvalo a dráždilo.”

„A to bylo všechno?”

„Všechno.”

„Och, to jsem ráda, že jsem přišla!” zvolala vděčně, vstávajíc ze židle. „Tolik jsem se o vás napřemýšlela od té doby, co jsem se domnívala, že mě už nechcete ani vidět. Ale teď už musím jít, Gabrieli, nebo mě budou doma postrádat. Tedy, Gabrieli,” pravila s lehkým smíchem, když šli ke dveřím, „to vypadá přesně tak, jako bych si vás přišla namlouvat

— to je strašné!”

„A je to také docela v pořádku,” řekl Oak. „Já jsem tancoval u vašich vrtošivých pat, má krásná Bathshebo, po nejednu dlouhou míli a po nejeden dlouhý den, a je tedy kruté nepřát mi tuto jedinou návštěvu.”

Oak doprovodil Bathshebu nahoru na kopec, přičemž jí vysvětloval podrobnosti svého nadcházejícího nájmu druhého statku. O svých vzájemných citech hovořili jen málo; krásné fráze a vřelé výrazy jsou pravděpodobně mezi takto osvědčenými přáteli zbytečné. Jejich cit, to byla ona skutečná náklonnost, jež vzniká (vznikne-li vůbec), když dva lidé, kteří

náhodou vejdou v bližší styk, začnou nejprve poznávat drsnější stránky svých charakterů, a ty nejlepší až později; takovýto milostný příběh roste v přestávkách mezi spoustou tvrdé prozaické reality. Tato družnost — camaraderie —, jež obvykle vzniká z podobnosti práce, se naneštěstí jen zřídka druží k lásce mezi pohlavími, protože muži a ženy se stýkají nikoliv při své práci, ale pouze při svých zábavách. Nicméně kde jí šťastné okolnosti dovolí, aby se vyvinula, výsledný cit je tou jedinou láskou silnou jako smrt — onou láskou, kterou spousty vod neuhasí ani záplavy neutopí, láskou, vedle níž vášeň obvykle nazývaná tímto jménem je pomíjivá jako pára.

MLHAVÁ NOC A RÁNO — ZÁVĚR

,,Pokud možno nejskromnější, nejtajnější, nejprostší svatbu, jakou je možno mít.“

Toto pravila jednoho večera Bathsheba Oakovi, nějaký čas po události vylíčené v předešlé kapitole, a Oak celou hodinu uvažoval, jak její přání do písmene splnit.

„Dispens od ohlášek — no jistě, musíme mít dispens,” řekl si konečně. „Dobrá tedy, nejprve povolení k sňatku s dispensí od ohlášek.”

Za temného večera o pár dnů později vyšel Oak tajuplně ze dveří biskupova zástupce v Casterbridgi. Cestou domů zaslechl před sebou těžké kroky, a když muže předcházel, zjistil, že je to Coggan. Kráčeli společně do vsi, až došli k malé uličce za kostelem, vedoucí dolů k chalupě Labana Talia. Laban byl nedávno ustanoven kostelníkem a dosud prožíval o nedělích v kostele smrtelnou hrůzu, když slyšel svůj osamělý hlas uprostřed určitých obtížných slov žalmů, kam se ho nikdo neodvážil následovat.

„No, tak dobrou noc, Coggane,” rozloučil se Oak. „Já jdu tudy.”

„Ale!” podivil se Coggan, „copak se to dneska večír děje, že jsem tak smělej, pane Oak?”

Za těchto okolností by bylo poněkud nešlechetné neříci Cogganovi, co se chystá, neboť po celou dobu, kdy se Gabriel kvůli Bathshebě trápil, Coggan byl spolehlivý jako ocel, a tak Gabriel pravil: „Dovedete zachovávat tajemství, Coggane?”

„Vyzkoušel jste mě a víte.”

„Ano, vyzkoušel jsem a vím. No tak tedy, paní a já se chceme zítra ráno vzít.”

„Pámbíčku v nebíčku! A víte, že jsem čas od času o něčem takovým přemejšlel; namouduši přemejšlel. Ale takhle to držet pod pokličkou! No, teda, po tom mi nic není. Přeju vám s paní hodně štěstí.”

„Děkuju vám, Coggane. Ale ujišťuju vás, že tohle velké ututlávání není vůbec to, co bych si přál nebo co bychom si oba přáli, nebýt určitých okolností, kvůli nimž by veselá svatba sotva byla správná. Bathsheba si moc přeje, aby se na ni do kostela nepřišla dívat celá vesnice — po pravdě řečeno, bojí se toho a je z toho jaksi nervózní — takže tohle dělám, abych jí vyhověl.”

„Jo, rozumím, a musím říct, že děláte docela správně. Takže teď jdete dolů ke kostelníkovi.”

„Ano, jestli chcete, můžete jít se mnou.”

„Bojím se, že s celou tou svou snahou udržet veselku v tajnosti ostrouháte kolečka. Tallova stará to roztroubí po vsi do půl hodiny.”

„Namouduši, to tedy roztroubí, na to jsem vůbec nepomyslel,” řekl Oak a zastavil se. „Ale já mu to nejspíš musím říct dnes večer, protože pracuje příliš daleko a odchází časně.”

„Já vám povím, jak to s ní zařídíme,” navrhl Coggan. „Já zaklepu a řeknu, že bych rád Labanovi něco pověděl, ať přijde ven, a vy budete stát vzadu. On pak vyjde a vy mu můžete prozradit svý tajemství. Ona nikdá neuhádne, proč s ním chci mluvit, a já si připravím pár slov o práci na statku jako zástěrku.”

Plán byl uznán za proveditelný. Coggan směle pokročil vpřed a zabušil na dveře paní Taliové. Paní Taliová osobně otevřela.

„Chtěl bych si promluvit s Labanem.”

„Není doma a před jedenáctou nebude. Od tý doby, co tady skončila práce, musí chodit do Yalbury. Můžete to říct právě tak dobře mně.“

„Silně pochybuju. Počkejte chvilku,” a Coggan zašel za roh krytého vchodu, aby se poradil s Oakem.

„Kdopak je ten druhej muskej?” vyzvídala paní Taliová.

„Jenom kamarád,” odbyl ji Coggan.

„Řekněte, že se Laban má zítra ráno v deset setkat s paní poblíž postranního vchodu do kostela,” zašeptal Oak. „že musí bezpodmínečně přijít a obléct se do nejlepších šatů.”

„Ty šaty nás tutově prozraděj!” mínil Coggan.

„Nedá se nic dělat,” pravil Oak. „Jen jí to řekněte.”

Coggan tedy vzkaz vyřídil. „Pamatujte si, musí přijít,i kdyby trakače padaly,” dodal Jan. „Je to opravdu náramně důležitý. Mezi náma, má bejt svědkem jejího podpisu na nějaký právnický smlouvě o spolupodílnictví s jiným statkářem, a to na dlouhý léta. Ano, to je ono, a teď jsem vám to řek, matko Taliová, jak bych to nikdá nebyl udělal, kdybych vás tak beznadějně nemiloval.”

Coggan se vzdálil, dříve než se paní Taliová mohla dále vyptávat. Poté navštívili vikáře a udělali to tak, že jejich návštěva nevzbudila sebemenší zvědavost. Pak šel Gabriel domů a přichystal se na zítřek.

„Liddy,” pravila Bathsheba, když onoho večera uléhala, „přeju si, abys mě zítra ráno vzbudila v sedm, kdybych se náhodou sama neprobudila.”

„Ale vy se přece vždycky probouzíte před tou dobou, milospaní.”

„Já vím, ale mám něco důležitého na práci, o čem ti povím, až přijde čas, a je lepší mít jistotu.”

Bathsheba se nicméně probudila sama od sebe už o čtvrté a nikterak se nemohla přimět, aby zase usnula. Kolem šesté, naprosto přesvědčena, že se jí hodinky během noci zastavily, už nevydržela déle čekat. šla a zaklepala na Liddiny dveře a po určitém úsilí ji probudila.

„Ale já jsem myslela, že mám vzbudit já vás,“ řekla popletená Liddy. „A ještě není šest.“

„Jistě už je, jak si můžeš takhle vymýšlet, Liddy! Vím, že už je určitě hodně po sedmé. Přijd ke mně do pokoje co nejdřív. Chci, abys mi důkladně vykartáčovala vlasy.”

Když Liddy přišla do Bathshebina pokoje, paní už čekala. Liddy nedovedla pochopit tuto mimořádnou rychlost. „Co se vlastně děje, milospaní?” zeptala se.

„Nuže, povím ti to,” řekla Bathsheba s poťouchlým úsměvem v jasných očích. „Statkář Oak přijde ke mně dnes na oběd!”

„Statkář Oak a nikdo jiný? —jenom sami dva?”

„Ano.”

„Ale je to prozíravé, milospaní, po tom, co se povídalo?” zeptala se její společnice pochybovačně. „Dobré jméno ženy je něco tak křehkého, že —“

Bathsheba se zasmála, líce zardělé, a zašeptala Liddy něco do ucha, třebaže v pokoji nikdo jiný nebyl. Liddy vykulila oči a zvolala: „U všech svatých, to je ale novina! Až se mi z toho srdce rozbušilo!”

„Mně se srdce také trochu plaší,” pravila Bathsheba. „Nicméně teď už se tomu nedá uniknout.”

Bylo mlhavé, nepříjemné ráno. Přesto však dvacet minut před desátou Oak vyšel ze své chalupy a

— vydal se na cestu, tam kde se kopec zvedá,

jak muž, jenž nevěstu si hledá,

jde cestou necestou a odradit se nedá —

a zaklepal na Bathshebiny dveře. O deset minut později bylo vidět, jak se z týchž dveří vynořují velký a menší deštník a pohybují se mlhou po cestě ke kostelu. Nebylo to dál než čtvrt míle a tyto dvě rozumné osoby měly za to, že je zbytečné jezdit. Pozorovatel by musel být opravdu velmi blízko, aby zjistil, že postavy pod deštníky jsou Oak a Bathsheba. Poprvé v životě kráčeli zavěšeni. Oak v zimníku sahajícím ke kolenům a Bathsheba v plášti, který jí dosahoval k přezůvkám s dřevěnou podrážkou. Třebaže byla tak prostě oblečena, vypadala jaksi omládle,

jako by se růže zavfela a znovu byla poupětem.

Odpočinek jí opět zbarvil tváře do růžová. A protože si dnes ráno na Gabrielovu žádost upravila vlasy tak, jak je nosívala před lety na Norcombském kopci, v jeho očích se pozoruhodně podobala dívce z onoho okouzlujícího snu — což vzhledem k tomu, že jí nyní bylo pouze třiadvacet čí čtyřiadvacet let, nebylo snad ani tak příliš podivuhodné. V kostele byli Tall, Liddy a kněz a v čase pozoruhodně krátkém obřad skončil.

Večer téhož dne oba velmi tiše usedli k čaji v Bathshebině salóně; domluvili se totiž, že statkář Oak se k Bathshebě nastěhuje, protože dosud neměl ani peníze, ani dům a nábytek hodné toho jména, ač byl na nejlepší cestě je získat, zatímco Bathsheba v porovnání s ním měla všeho trojího nadbytek.

Právě když Bathsheba nalévala čaj do šálku, zahřměl jim na pozdrav výstřel z kanónu a po něm následovalo něco, co vypadalo jako mohutné hřímání trumpet před domem.

,,Tu to máme!” zasmál se Oak. „Poznal jsem těm chlapíkům na nose, že mají něco za lubem.”

Oak vzal svícen a šel ke krytému vchodu. Bathsheba s šálem přes hlavu jej následovala. Paprsky ozářily skupinu mužských postav shromážděných na vyštěrkovaném prostoru před domem. Když muži spatřili novomanžele ve dveřích, spustili hlasité „Hurá!” a zároveň znovu vystřelili z kanónu v pozadí. Po výstřelu se rozlehl ohavný halas bubnu, tamburíny, klarinetu, serpentu, hoboje, altové violy a basy — jediných pozůstatků pravé prapůvodní weatherburské kapely — úctyhodných, červotočivých to nástrojů, které pod prsty předků těch, kdo na ně hráli nyní, osobně oslavovaly vítězství Marlboroughova. Hudebníci připochodovali až k průčelí.

„Za tím vězí ti veselí mládenci Mark Clark a Jan,” řekl Oak. „Pojdte dovnitř, lidičky, a pojezte a popijte se mnou a s mou ženou.”

„Dneska večír ne,” odmítl pan Clark s očividným sebezapřením. „Děkujem, jako by se stalo. Přijdem někdy v příhodnější dobu. Nicméně ani by nás nenapadlo, abysme nechali uplynout tenhle den bez nějaký oslavy. Kdybyste mohli

poslat kapku něčeho dolů k Warrenům, no tak budiž. Na dlouhej život a štěstí souseda Oaka a jeho půvabný nevěsty!”

,,Děkuju vám, děkuju vám všem,“ řekl Gabriel. „Hned vám pošlém k Warrenům něco na zub a nějaké to pití. Myslel jsem si, že nám naši staří přátelé s největší pravděpodobností prokážou nějakou poctu, a zrovna teď jsem to říkal své ženě.”

„Namouvěru,” prohodil Coggan kritickým tónem, obraceje se ke svým společníkům, „ten člověk se naučil říkat ,moje žena’ báječně přirozeně, když uvážíme, jak náramně krátkou dobu je teprvá ve stavu manželským — nemám pravdu, sousedé?”

„Nikdá jsem neslyšel ostřílenýho starýho ženáče s dvacetiletou praxí, aby řek ,moje žena’ samozřejmějc než on,” přisvědčil Jacob Smallbury. „Mohlo to bejt ještě kapánek přirozenější, kdyby to prones trošku chladnějc, ale to se zrovna v týhle době nedalo očekávat.”

„To se časem zlepší,” řekl Jan a zakoulel očima.

Oak se zasmál a Bathsheba se usmála (neboť nyní se nikdy nesmála snadno), a jejich přátelé se obrátili k odchodu.

„Jo, myslím, že to by asi tak bylo,” řekl Joseph Poorgrass s bodrým povzdechnutím, když odcházeli, „a přeju mu, aby s ní byl šťastnej, třebaže jednou nebo dvakrát jsem dneska málem řek se svatým Ozeášem, jak mívám ve zvyku citovat z bible, což je mou druhou přirozeností: ,Efraim stovaryšil se s modlami, nechej ho.‘ Ale protože to dopadlo, jak to dopadlo, a jářku, mohlo to dopadnout i hůř, vzdávám nebesům patřičnej dík.”